**Valerianus** (latin: *Publius Licinius Valerianus Augustus*; engelsk og tysk: *Valerian*, fransk: Valérien; født 193/195/200, død 260 eller 264), også kjent som Valerianus den eldre, var romersk keiser fra 253 til 260. Han ble tatt ydmykende til fange av det persiske Sasanideriket og dets kong Sjafur etter slaget ved Edessa, og ble således den eneste romerske keiser som ble tatt til fange og holdt som krigsfange. Det førte til ustabilitet og uro i Romerriket til tross for at hans sønn Gallienus allerede satt som keiser i vest.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

I motsetningen til mange av de kortvarige keiserne og opprørerne som forsøkte rane til seg keisertronen under krisen i det tredje århundret, kom Valerianus fra en adelig og tradisjonell senatorfamilie. Detaljer om hans tidligste liv er flyktige, men det er kjent at han var gift med Egnatia Mariniana, som fødte ham minst en sønn, den senere keiser Publius Licinius Egnatius Gallienus. I tillegg hadde han en annen sønn med Cornelia Gallonia som ble kalt Valerianus Minor.

Han var konsul for første gang enten før 238 som *suffectus* eller i 238 som en *ordinarius*. I 238 var *princeps senatus*, og han stilte opp for Gordian I for å skaffe ham det romerske senatets anerkjennelse for sitt krav på keisertronen. I 251 da keiser Decius gjeninnførte sensuren med lovgivende og utøvende makt så omfattende at det praktisk talt omfavnet keiserens sivile autoritet, ble Valerianus valgt til sensor av senatet, skjønt han betakket seg for å akseptere posisjonen. I løpet av styret til Decius ble han gitt ansvaret for affærene i Roma da herskeren dro på sine skjebnesvangre siste militærkampanje i Illyricum.

Under Trebonianus Gallus ble han utpekt *dux* (leder) av en hær som antagelig var sammensatt av garnisoner fra de germanske provinsene, og som synes å ha vært utstedt for bruk i krigen mot perserne. Imidlertid da Gallus måtte ta seg opprøret til Aemilianus i 253 var det til Valerianus han henvendte seg for å få støtte til å slå ned dennes opprør. Valerianus marsjerte sørover, men kom for sent: Gallus ble drept av sine egne soldater som deretter allierte seg med Aemilianus før han kom fram. Hans soldater utropte deretter den aldrende Valerianus til ny keiser, han var i begynnelsen av sekstiårene, og fortsatte ferden sørover mot Roma. Da han kom fram sent i september, hadde Aemilianus' legionærer hoppet av sin keiserkandidat, drepte Aemilianus og utropte Valerianus som keiser. I Roma aksepterte senatet raskt Valerianus, ikke bare av frykt for represalier, men også for at han var en av deres egne.

### Valerianus' styre

Relieff av keiser Valerianus stående i bakgrunnen og holdt som fange av Sjafur, funnet ved Naqsh-e Rustam, Shiraz, Iran. Den knelende mann forestiller antagelig keiser Filip araberen.
Valerianus' første handling som keiser den 22. oktober 253 var å gjøre sin sønn Gallienus til *cæsar* (i praksis arveprins) og som med-keiser. Tidlig i hans keisertid ble affærene i Europa enda dårligere, og hele den vestlige delen av Romerriket havnet i uorden og uroligheter. I den østlige delen hadde byen Antiokia i Syria blitt erobret av vasall av Sasanideriket og kongeriket Armenia var blitt okkupert av Sjafur (Sapor). Valerianus og Gallienus delte problemene som Imperiet sto overfor ved at de delte Romerriket mellom seg. Sønnen tok ansvaret for den vestlige delen mens faren dro østover for å håndtere den persiske trusselen.

Mens Valerianus oppholdt seg i Østen og bekjempet perserne, sendte han to brev til senatet hvor han beordret at grep måtte bli tatt mot de kristne. Det første, sendt i 257, kommanderte det kristne presteskapet til utføre ofringer til de romerske gudene eller bli forvist. Det andre brevet, sendt året etter, beordret kristne ledere til å bli henrettet, romerske senatorer og andre som var kristne til utføre handlinger til romerske guder eller miste sine titler, deres eiendommer konfiskert, og om de fortsatte å vise manglende lojalitet til den romerske stat, skulle de også henrettes. Også sivile tjenere og medlemmer av den keiserlige husholdning som ikke åpent æret romerske guder ville bli solgt til slaveri. Det viser at kristne allerede var framtredende på denne tiden, også blant folk i høyere samfunnsposisjoner. Blant de framtredende kristne som ble henrettet på keiserens ordre var Cyprianus, biskop av Kartago, pave Sixtus II, biskop av Roma, sammen med seks dekoner, og Laurentius av Roma. Da Valerianus' sønn ble enekeiser i 260 ble denne lovgivningen opphevet.

Han kom til oppholde seg fem år i øst, men hans nærvær i Syria forhindret ikke Sjafur fra jevnlig å angripe romerske områder. I 254, 255, og 257 ble Valerianus igjen *consul ordinarius*. Ved 257 hadde han gjenerobret Antiokia og fått provinsen Syria igjen inn under romersk kontroll. Det følgende året hadde goterne igjen invadert og herjet Anatolia. I 259 bevegde Valerianus seg mot Edessa (dagens Urfa) i nordlige Mesopotamia for å slå tilbake persisk aggresjon med en styrke på rundt 70 000 menn, men et pestutbrudd drepte et stort antall av hans soldater og kritisk svekket romernes militære slagstyrke. Et stort salg mellom Carrhae og Edessa vant perserne overlegent, tok den romerske hæren til fange og fraktet den vekk til persisk innland, sammen med keiseren selv og et stort krigsbytte. Dette hevdes i Sjafurs egen *Res Gestae*. Det er ingen detaljer om slaget, men det persiske, episk diktet *Shahname* av poeten Ferdousi skrevet rundt 750 år senere hevdet at 10 000 av Valerianus' hær ble drept og 1600 ble tatt til fange.

### Valerianus' fall og ydmykelse

Ydmykelsen av keiser Valerianus av Sjafur. Penn og tusj, Hans Holbein den yngre, ca. 1521.
En noe annen framstilling er gitt av den relativ pålitelige greske historikeren Zosimus av Konstantinopel på begynnelsen av 500-tallet. Zosimus forteller at den romerske hæren var blitt redusert av pest, og forsøkte å unngå å konfrontere Sjafur i kamp og heller forsøkte å kjøpe seg en avtalte. Til tross for den store tributten nektet Sjafur å ta imot sendebudene, og forlangte å diskutere fred med Valerianus ansikt til ansikt. Valerianus dro til den persiske kongen med kun en liten eskorte. Straks han kom fram ble han grepet og tilbrakte resten av livet som slave i Persia. Om Valerianus falt i kamp eller havnet som krigsfange, kunne Sjafur hevde at han fortsatte vestover og herjet romerske områder, brente byer og plyndret i romersk Syria, Kilikia og Kappadokia.

At Valerianus ble tatt som fange, var en katastrofe for romerne. For Sjafur var det en enorm propagandaseier. Den kristne forfatteren Lactantius tidlig på 300-tallet har fortalt at den persiske kongen brukte Valerianus som fotskammel når han steg til hest, og utsatte keiseren for andre former for ydmykelser. Etter sin død skal han blitt flådd, stoppet ut og plassert som trofe i et persisk tempel. Det ble ytterligere hevdet at det først var etter et senere persisk nederlag mot romerne at levningene av Valerianus ble utlevert til kremasjon og begravelse.

> Valerianus' fangenskap var en katastrofe av de største proporsjoner for Romerriket. Det var ille nok for en romersk hær å kommandert av sin keiser å bli beseiret i slag. Verre om den beseirede keiseren selv ble drept i handlingen (som skjedde ved et antall tilfeller). Men verst av alt var for en keiser å ikke bare tape et slag, men å bli grepet og holdt som fange av sin fiende. Og Valerianus forble sin fiendes fange fram til sin død. Denne ydmykelsen var i seg selv nødt til å ha alvorlig destabiliserende effekt på riket, særskilt da de ble fremmet av rykter om de skjendigheter som den tilfangnetagne keiseren etter signende ble utsatt for.   
> – Trevor Bryce
> 
> 
> 

Valerianus' fangenskap og død er jevnlig blitt diskutert av moderne historikere, uten at man har nådd noen endelig konklusjon. En moderne forsker hever at i kontrast til Lactantius' redegjørelse, som er antatt antipersisk, sendte Shafur den romerske keiseren og en del av hans hær til byen Bishapur eller Gundishapur, hvor de levde under relativt gode forhold. Soldatene ble benyttet for ingeniørarbeid, og Band-e Kaisar («Cæsars dam») er en av restene etter romersk ingeniørarbeid, lokalisert i nærheten av den gamle byen Susa. På et steinrelieff ved Naghshe-Rostam i Iran er Valerianus framstilt mens han holder Sjafurs hender, et symbol på underkastelse. Det er hevdet at Lactantius' fortelling er farget av hans behov for å gi kristenforfølgere en passende død, men historien kjennes fra flere hold, også fra forfattere i Midtøsten som var fiendtlig innstilt til Persia.

Familie
-------

* Gallienus (ca. 218 – 268), medkeiser og deretter keiser alene.
* Publius Licinius Valerianus Minor eller Valerianus den yngre. Konsul i 265, og antagelig drept av troneranere en gang mellom da hans far ble tatt til fange i 260 og da hans halvbror ble myrdet i 268.

Referanser
----------

1. ↑  Valerianus fulle tittel ved hans død var IMPERATOR CAESAR PVBLIVS LICINIVS VALERIANVS PIVS FELIX INVICTVS AVGVSTVS GERMANICVS MAXIMVS PONTIFEX MAXIMVS TRIBUNICIAE POTESTATIS VII IMPERATOR I CONSUL IV PATER PATRIAE, «Keiser Cæsar Publius Licinus Valerianus, Patriotisk, Begunstiget, Uerobret Augustus, Erobrer av germanerne, Yppersteprest, sju ganger Tribune, en gang Keiser, fire ganger Konsul, Far av Fedrelandet».
2. ↑  Bray, (1997): *Gallienus*, s. 20.
3. ↑  Zonaras: *Epitome Historiarum*, s. XII, 20.
4. ↑  Christol, M. (1980): «A propos de la politique exterieure de Trebonien Galle» i: *Revue Numismatique* (6), s. 63–74.
5. ↑  Bryce (2014): *Ancient Syria*, s. 267
6. ↑  Bryce (2014): *Ancient Syria*, s. 268
7. ↑  Frend, W.H.C. (1984): *The Rise of Christianity*. Fortress Press, Philadelphia. ISBN 978-0800619312. s. 326
8. ↑  Moss, Candida (2013): *The Myth of Persecution: How Early Christians Invented a Story of Martyrdom*. HarperCollins. ISBN 978-0-06-210452-6. s. 153
9. ↑  Weigel (1998): «Valerian (A.D. 253-260) and Gallienus (A.D. 253-268)»
10. 1 2  Bryce (2014): *Ancient Syria*, s. 269
11. ↑  Se «The Humiliation of the Emperor Valerian by the Persian King Sapor», *WikiArt*
12. ↑  Bryce (2014): *Ancient Syria*, s. 270
13. ↑  Lactantius: *De Mortibus Persecutorum*, sitert hos Wickert, L.: «Licinius (Egnatius) 84» i: *Pauly-Wissowa, Realencyclopädie* 13.1 (1926), s. 488–495
14. ↑  Parker, H. (1958): *A History of the Roman World A.D. 138 to 337*, London, s. 170.
15. ↑  Bryce (2014): *Ancient Syria*, s. 269-270; oversatt av Wikipedia for anledningen.
16. 1 2  Daryaee, Touraj (2013): *Sasanian Persia: The Rise and Fall of an Empire*, I. B. Tauris In Association With The Iran Heritage Foundation, ISBN 978-1780763781
17. ↑  Zarinkoob, Abdolhossein (1999): *Ruzgaran: tarikh-i Iran az aghz ta saqut saltnat Pahlvi*, Sukhan, s. 195
18. ↑  Meijer, Fik (2004): *Emperors don't die in bed*. New York: Routledge. ISBN 0-415-31202-7.
19. ↑  Isaacs, Benjamin (1997): *The Near East under Roman Rule*. Boston: Brill Academic Publishers. ISBN 90-04-09989-1. s. 440

Litteratur
----------

Primære kilder
* Aurelius Victor: *Epitome de Caesaribus*
* Eutropius: *Breviarium ab urbe condita*
* *Historia Augusta*: The Two Valerians
* Johannes Zonaras: *Compendium of History*, utdrag Alexander Severus to Diocletian: 222–284
* Zosimus: *Historia Nova*

Sekundære kilder
* Bray, John Jefferson (1997): *Gallienus: A study in reformist and sexual politics*. Kent Town, S. Australia: Wakefield press
* Bryce, Trevor (2014): *Ancient Syria*, Oxford University Press.
* Weigel, Richard D. (1998): «Valerian (A.D. 253-260) and Gallienus (A.D. 253-268)» i: *De Imperatoribus Romanis*.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Valerianus I – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Publius Licinius Valerianus – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |
| --- |
|   **Romersk keiser**   |
| Licinii |
| *Forgjenger:***Aemilianus** | 253–260 | *Etterfølger:***Gallienus** |
| Romerriket |


| * v
* d
* r
Romerrikets keisere |
| --- |
| Augustus **·** Tiberius **·** Caligula **·** Claudius **·** Nero **·** Galba **·** Otho **·** Vitellius **·** Vespasian **·** Titus **·** Domitian **·** Nerva **·** Trajan **·** Hadrian **·** Antoninus Pius **·** Marcus Aurelius **·** Lucius Verus **·** Commodus **·** Pertinax **·** Didius Julianus **·** Septimius Severus **·** Pescennius Niger **·** Clodius Albinus **·** Caracalla **·** Geta **·** Macrinus **·** Heliogabalus **·** Alexander Severus **·** Maximinus Thrax **·** Gordian I **·** Gordian II **·** Balbinus **·** Pupienus **·** Gordian III **·** Filip araberen **·** Decius **·** Gallus **·** Aemilianus **·** Valerianus **·** Gallienus **·** Claudius II **·** Quintillus **·** Aurelianus **·** Tacitus **·** Florianus **·** Probus **·** Carus **·** Numerianus **·** Carinus **·** Postumus **·** Laelianus **·** Marius **·** Victorinus **·** Tetricus I **·** Tetricus II **·** Diokletian **·** Galerius **·** Maximianus **·** Konstantius I Klorus **·** Maximinus Thrax **·** Flavius Valerius Severus **·** Konstantin den store **·** Flavius Valerius Severus **·** Maxentius **·** Maximinus II Daia **·** Licinius **·** Valerius Valens **·** Martinianus **·** Konstantin II **·** Konstans **·** Magnentius **·** Konstantius II **·** Julian den frafalne **·** Jovian **·** Valentinian I **·** Valens **·** Gratian **·** Valentinian II **·** Theodosius I den store |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN
 |