recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tom Harald Eklund Jenssen** (født 27. august 1953) er en norsk siviløkonom og pensjonert forlagsmann. Frem til han gikk av med pensjon sommeren 2023 var Jenssen konsernsjef for bokkonsernet Cappelen Damm, som ble etablert gjennom en sammenslåing av forlagene Cappelen og N.W. Damm & Søn.

Forleggervirksomhet
-------------------

I januar 1990 ble Jenssen administrerende direktør i forlaget N.W. Damm & Søn AS. Fra 2002 fram til 2007 var han også konserndirektør i Egmont, med ansvar for Egmonts Bokdivisjon, som omfattet forlag i Sverige og Danmark. Tom Harald Jenssen ble valgt til styreleder for Den norske Forleggerforening i 2012.

I 1984 overtok Tom Harald Jenssen lederjobben i Teknologisk forlag etter faren Rudolf Jenssen, som grunnla forlaget. I 1988 ble Teknologisk forlag kjøpt opp av mediekonglomeratet Gutenberghus, seinere Egmont, som allerede i 1984 hadde kjøpt forlaget N.W. Damm & Søn. Jenssen fikk da en lederposisjon i Damm.

Fra 1998 til 2005 kjøpte Damm under Jenssens ledelse de åtte forlagene Allehånde, Universitetsforlagets grunnskoleavdeling, Ex Libris forlag – inklusive de norske utgiverrettighetene til Harry Potter-bøkene –, Faktum Orfeus-forlagene, NKS-forlaget, ukemagasinet *Ny Tid,* Tingleff forlag og Hilt & Hansteen. I samme periode ble gjennomførte Egmont interne fusjoner mellom Damm, bokklubbforlaget Hjemmets Bokforlag og seriebokforlaget Fredhøis Forlag. I og med fusjonen med Fredhøis fikk Damm tilgang til Bladcentralens distribusjonsapparat. I 2006 kjøpte Jenssen og Damm bokhandlerkjeden Tanum fra Anne Carine Tanum. Senere samme år tok Jenssen initiativet til forhandlinger mellom Bonnier og Egmont om en fusjon mellom Cappelen og Damm. Fusjonen ble bekjentgjort 11. juni 2007. Dermed ble det fusjonerte forlaget, Cappelen Damm, Norges største forlag.

Familie
-------

Tom Harald Jenssen er sønn av forleggeren Rudolf Jenssen, som etablerte Teknologisk forlag.

Jenssen er gift med forfatteren Gudny Ingebjørg Hagen.

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Rogne, Vebjørn (12. august 2023). «Siste kapittel». *BOK365.no*. Besøkt 15. august 2023. «Tom Harald Jenssen forlater broen og krabber opp i kajakken, etter fem tiår med forlagsbygging, digitalrevolusjon og et nordisk mirakel.»

Eksterne lenker
---------------

* Om Jenssen og Damm i Dagbladet 21.1.2006
* Om forlagsfusjonen mellom Cappelen og Damm (Aftenposten 11.6.2007)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Geir Berdahl** | **Styreledere i Den norske Forleggerforening**(2012–d.d.) | Etterfølger:**-** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Fremkallingsvæske** eller *fremkaller* kalles den væske som anvendes ved fremkalling for å gjøre synlig det latente bilde som eksponeres på et lysfølsomt materiale, oftest film eller fotopapir.

Bestanddeler
------------

Bestanddelene i en framkaller for svarthvit negativ film er:

### Framkallningsstoff

Det vanligste er hydrokinon men også metol anvendes. Framkallingsstoffet omvandler sølvioner fra sølvhalidkrystaller til metallisk sølv. 

### Konserveringsstoff

Ofte anvendes natriumsulfitt.

### Aktiverende stoff

Fremkallingseffektiviteten styres av noen alkalier. Vanlige er boraks og natriumhydroksid. 

### Bremsende middel

Man anvender ofte kaliumbromid eller natriumbromid for å bremse tendensen hos fremkallingsstoffet til å reagere på ueksponerte sølvhalidkrystaller. 

### Løsningsmiddel

Løsningsmiddelet er vann.

Vanlige framkallere for svarthvit
---------------------------------

### Filmfremkallere

* D-76, ID-11 samme resept Kodak og Ilford.
* Microdol X finkornframkaller Kodak.
* Rodinal framkaller fra Agfa.
* Xtol

### Papirfremkaller

* D 72 den vanligste framkalleren for papir Kodak.
* Dektol En framkaller for Kodaton en positiv svarthvit film fra Kodak. Hengtes denne film senere i flaske med ammoniakk på bunnen, fikk man blåkopier.
**Hannibal Williston Goodwin** (født 21. april 1822 i Ulysses i New York i USA, død 31. desember 1900) var en amerikansk episkopal prest og amatørfotograf. Han oppfant og søkte patent på rullefilmen i 1887.

Liv og virke
------------

Goodwin ledet *House of Prayer*, en episkopal kirke i Newark i New Jersey, fra 1867 til 1887. Det lyktes ham, uten noen spesiell vitenskapelig utdannelse, å frembringe 24 oppfinnelser, hvorav 15 ble patentert.

Etter langdragne eksperimenter oppfant han den bøyelige fotografiske film på celluloidebasis, som han anmeldte i USA den 2. mai 1887 til patent (*«photographic pellicle and process of producing same [...] especially in connection with roller cameras»*). Goodwin stor i elleve år i rettstvist mot *George Eastman Company* – det senere Kodak – som på sin side hevdet at de hadde oppfunnet rullefilmen i 1888, og hadde søkt om patenter for under navnet Henry M. Reichenbach, og som de markedsførte med stor fremgang. Goodwin fikk den 13. september 1898 patentet (US Patent 610'861), to år før sin død. *Eastman Company* måtte betale en bot på fem millionder dollar.

I 1900 grunnla Goodwin selskapet *Goodwin Film & Camera Co.*, men døde samme år, innen filmrulleproduksjonen var kommet i gang.

Etter Goodwins død ble patentet solgt til Ansco, som i 1909 hedret Goodwin på *National Photography Association Convention*; Ansco markedsførte til inn på 1930-årene en rekke kasse- og foldekameraer med hans navn.

I1914 stiftet Goodwins venner i kirken, og en lokal fotografklubb, en minnetavle i et offentlig bibliotek, med den følgende innskrift:

*"His experiments culminated in 1887 in the invention of the photographic film. As a memorial to the inventor of the device that has proved so potent for the instruction and entertainment of mankind this tablet is erected"*.
I 1960 ble en isbre oppkalt etter ham: Goodwinbreen i Antarktis.

Referanser
----------

1. ↑   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
2. ↑  Hannibal Goodwin bei *A History of Photography*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** NKC
 |
**Håvard Lund** (født 20. oktober 1970 i Gildeskål) er en norsk musiker (klarinett og saksofon) og komponist. Han fullførte musikklinja ved Mosjøen videregående skole (1989) og Jazzlinja (NTNU) (1993). 

Lund er også kjent som medlem i Farmers Market (1991–1996) og Frode Fjellheims Jazzjoik Ensemble, senere Transjoik (1991–1998), og Trygve Seim Ensemble (1991–2021)

I perioden 1996–2002 var han komponist for en rekke teateroppsetninger bl.a. på Torshovteateret, Trøndelag teater, Radioteateret, Det Norske teater. Fra 2003 til 2007 var tilknyttet Forsvarets Musikkorps NordNorge som klarinettist. Han var årets festspillkunstner for Festspillene i Nord-Norge 2006. Videre var han Artist in residence hos musikk i Troms 2007–2008, hvor han siden har vært fast ansatt som landsdelsmusiker.

Lund er også kjent som igangsetter av Fordypningsrommet Fleinvær- The Arctic Hideaway, en serie monofunksjonelle minihus bygget på Sørværet sørvest for Bodø. 

Lund er fra 2022 tilknyttet kulturkonsult-firmaet Lund & Raanes AS, sammen med Jan Erik Raanes. Firmaet har base i Gamvik i Finnmark.

I 1996 ga han ut *Letters*, en ministorband-CD på eget selskap (Turn Left), med en rekke medstudenter.

I 2010 ga han ut *My Sister Said*, en kammerjazz-CD med Vigleik Storaas, Steinar Raknes og Håkon Mjåset Johansen.

I 2012 ga han ut *Blix by Lund* , en verdensmusikk-CD med bl.a. Unni Løvlid, Sunanda Sharma, Jai Shankar, Svante Henrysson, og MiNensemblet. 

  

I 2021 ga han ut *Dreams of Boundless times* , en kammermusikk-LP med Tor Johan Bøen og Nils Anders Mortensen. 

Lund har tillegg deltatt på en rekke innspillinger, bl.a. med Decoy, Fotefar, Trygve Seim, Frode Fjellheim, Anja Garbarek.

Eksterne lenker
---------------

* www.thearctichideaway.com

* www.fordypningsrommet.no

* Anmeldelse av *My Sister Said*
* Anmeldelse av *Blix by Lund*

| * v
* d
* r
Farmers Market |
| --- |
| Medlemmer | 
* Stian Carstensen
* Finn Guttormsen
* Nils Olav Johansen
* Trifon Trifonov
* Jarle Vespestad

 |
| Tidligere medlemmer | 
* Håvard Lund

 |
| Album | 
* *Speed/Balkan/Boogie*
* *Musikk fra Hybridene*
* *Farmers Market*
* *Surfin’ USSR*
* *Slav to the Rhythm*

 |

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Bjørn Magnus Berge** (født 17. desember 1963 i São Paulo i  Brasil) er en norsk som er visegeneralsekretær i Europarådet. 

Han ble valgt 26. januar av den parlamentariske forsamlingen i Europarådet (PACE) med 185 stemmer mot 112 der den andre kandidaten var Leyla Kayacik (Tyrkia). Hans embedsperiode er fem år fra 1. mars 2021. Han erstatter Gabriella Battaini-Dragoni (Italia).

Berges forrige stilling i organisasjonen var generaldirektør og sekretær for Europarådets ministerkomité. Før det fungerte han i mer enn syv år som direktør for generalsekretærens private kontor og visegeneralsekretær. Før han begynte i Europarådet jobbet han som norsk diplomat, blant annet som seniorrådgiver i internasjonale spørsmål til den norske statsministeren. 

Berge studerte internasjonale relasjoner ved Johns Hopkins University of Washington D.C, hvor han var Fulbright Scholar, og studerte kinesisk språk og kultur ved University of Science and Technology i Chengdu. Han har gitt ut flere bøker og artikler.

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑
3. ↑  ttps://www.coe.int/en/web/portal/-/new-deputy-secretary-general-bj-rn-berge-takes-office

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Orgelfasade på Johannes Klais Orgelbaus orgel i St. Stephan i Mainz er et eksempel på moderne orgelbygging i Tyskland
**Orgelbygging og orgelmusikk i Tyskland** ble i 2017 innlemmet på UNESCOs liste over Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv. I begrunnelsen heter det: 

> Orgel- og orgelmusikken har formet musikklandskapet og instrumentproduksjonen i Tyskland i århundrer. Orgelbygging og orgelmusikk er nært knyttet, da hvert instrument ble laget spesielt for det arkitektoniske rommet der det spilles. Den høyt spesialiserte kunnskapen og ferdighetene knyttet til praksis er utviklet av håndverkere, komponister og musikere. Det er i dag rundt 400 mellomstore orgelbyggingsforetak i Tyskland, samt noen større familieverksteder. Lærlinger oppnår praktisk erfaring og teoretisk kunnskap i bedrifter, yrkesskoler, universiteter og musikkakademier.
> 
> 
>

Referanser
----------

1. ↑  Deutschland: Orgelbau und -musik. Das Orgelhandwerk und die Orgelmusik prägen seit Jahrhunderten die Musiklandschaft und den Instrumentenbau in Deutschland. Orgelbau und Orgelmusik sind eng miteinander verbunden, da jedes Instrument speziell für den architektonischen Raum geschaffen wurde, in dem es gespielt wird. Die hochspezialisierten Kenntnisse und Fertigkeiten im Zusammenhang mit der Praxis wurden von Kunsthandwerkern, Komponisten und Musikern entwickelt. Es gibt heute rund 400 mittelständische Orgel-Handwerksbetriebe in Deutschland sowie einige größere Familienwerkstätten. Auszubildende erwerben praktische Erfahrungen und theoretisches Wissen in Betrieben, an Berufsschulen, in Universitäten und Musikakademien.

Kilder
------

* Om innføringen på UNESCO Deutschlands side
Tveten gård Foto: Vidar Iversen 
**Tveten gård** er det best bevarte gårdstunet innenfor Oslos grenser. Deler av gårdens hovedhus er trolig fra så tidlig som 1400-tallet. Gården ligger omsluttet av blokkbegyggelsen på Tveita i bydel Alna.

Tveten gård eies av Oslo kommune som i flere år har leid gården av familien Stenersen som har eid den siden 1810. Kommunen driver dagtilbud for eldre så vel som fritidsklubb for barn og ungdom. I november 2006 brukte Oslo kommune sin forkjøpsrett og kjøpte gården for 10 millioner kroner. Byrådet bestemte også at det i 2008 og 2009 skal bevilges 60 millioner kroner til opprustning og vedlikehold. Gården består i dag av åtte bygninger. Hovedhuset, stallen og låven, vognskjulet, drengestua, brenneriet, rulleboden, veslestua og stabburet.

I 1970 ble Østmarka Rytterklubb stiftet her, på Iverslien rideskole. Det er i 2018 fremdeles hester på stallen her selv om rideskolen er historie.

* Drengestua fra 1820Drengestua fra 1820
* GrisehusetGrisehuset
* Brenneriet i bindingsverkBrenneriet i bindingsverk
* IshusetIshuset
* Hus for klesrulle og verkstedHus for klesrulle og verksted
* Stabburet fra 1858Stabburet fra 1858
* Veslestua i tegl fra 1922Veslestua i tegl fra 1922

Referanser
----------

1. ↑  «Tveten gård». *Oslo kommune* **(norsk)**. Besøkt 1. januar 2018.
2. ↑  Groruddalen, Akers Avis. ««Nye» Tveten gård: Kontraktene er signert». *Akers Avis Groruddalen*. Arkivert fra originalen 1. januar 2018. Besøkt 1. januar 2018.
3. ↑  «Medlemsinfo - www.ostmarkarytterklubb.net». *www.ostmarkarytterklubb.net*. Besøkt 1. januar 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Oslo kommune, bydel Alna
* Aftenposten
* «Tveten gård». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
Garifunas flagg
Garifunaer i Livingston i Guatemala
**Garifuna** (*garinagu* i flertall) er et folk som er etterkommere av kariber, arawaker og vestafrikanske folk. Man regner med at det i dag er over 600 000 i Honduras, Belize, Guatemala, Nicaragua, sørlige Mexico og USA. Rundt 300 000 av dem snakker språket garifuna, som tilhører språkfamilien arawak, mens de fleste andre snakker engelsk eller spansk. Garifunaenes språk, musikk og dans står på UNESCOs liste over mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv.

Forfedrene til garifunaene var slaver som ble frakta fra Nigeria til Karibia i to spanske skip som grunnstøtte i 1635 nær øya Saint Vincent. Slavene rømte fra skipa og søkte tilflukt på øya, hvor de ble tatt imot av urfolket karibene, som ga dem beskyttelse. Etterkommerne til nigerianerne og karibene utgjør folket garifuna. Da britene invaderte Saint Vincent i 1796, ble de «sorte karibene» sett på som fiender og ble deportert til øya Roatán, som i dag tilhører Honduras. Rundt 5000 ble deportert, men bare halvparten av dem overlevde overfarta til Roatán. Øya var likevel svært liten for så mange mennesker, og de fikk etter hvert tillatelse av honduranske myndigheter til å slå seg ned på fastlandet mot at de kunne bli brukt som soldater. På denne måten spredte de seg langs den karibiske kysten i Mellom-Amerika.

Eksterne lenker
---------------

* Garifuna Heritage Foundation

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
Helmut Kohl (t.v.) og Franz Josef Strauss på landsmøtet i juni 1976.
***Vierte Partei*** som er tysk for *Det fjerde partiet*, var et slagord i tysk politikk fra 1960- til 1980-årene. Slagordet identifiserte et ønske og en diskusjon om å etablere et landsdekkende borgerlig-konservativt parti til høyre for CDU/CSU. På det tidspunktet fantes det i Tyskland to store partier, SPD og FDP, i tillegg til sammenslutningen CDU/CSU (unionen). Ideen ble forsøkt realisert i 1976, da bayernpartiet CSU sa opp samarbeidet med CDU. Dermed kunne det utvide sitt nedslagsfelt til hele Tyskland (Vest-Tyskland), og dermed bli det fjerde partiet. Forsøket mislyktes imidlertid, og de to partiene fant sammen igjen.

Bakgrunn
--------

Etter valget i Tyskland 1969 sto CDU/CSU-unionen for første gang etter etableringen av Forbundsrepublikken Tyskland i 1949, utenfor regjeringen. Unionen måtte foreta en ny vurdering av sine strategiske mål for å kaste regjeringen. I den borgelige del av befolkningen var det stor skepsis mot SPDs og FDPs politikk innenfor blant annet utdanning, næringspolitikk, finanspolitikk. Det samme gjaldt tanken på å samarbeide med Øst-Europa gjennom formelen «forvandling gjennom tilnærming».

Et forsøk i 1972 på å kaste regjeringen ved et konstruktivt mistillitsforslag, på grunnlag av den såkalte *Ostpolitik*, mislyktes. Dermed ble det aktuelt å ta opp en tidligere tanke om å utvide CSUs virkeområde fra kun å omfatte Bayern, til å dekke hele Tyskland (Vest-Tyskland). Det ville føre til oppløsning av unionen, og landet ville følgelig få fire store partier.

### Vedtaket i Kreuth

CSU 60 % av stemmene i Bayern ved forbundsdagsvalget i Tyskland i 1976. Det var 10,6 % av unionens samlede 48,6 % på landsbasis. Selv om også CDU opplevde fremgang, ble unionspartiene mindre enn koalisjonen SPD/FDP.

Franz Josef Strauss og andre anså at CSU kunne gjøre det bedre på landsbasis alene. Ved en avstemning i et hemmelig møte i Kreuth i Bayern 19. november 1976, vedtok CSU å oppheve samarbeidet med CDU i Forbundsdagen. Vedtaket ble gjort med 30 mot 18 stemmer, en var avholdende og en stemme var ugyldig. Samarbeidet gjennom 27 år var dermed oppløst. Beslutningen nådde CDUs ledelse først gjennom nyhetene.

Strauss ble siden sitert på harde karakteristikker rettet mot CDUs leder Helmut Kohl, som for eksempel at «mannen blir aldri kansler» og at han er «fullstendig udugelig».

Medlemmer fra Schwaben og Franken ga senere uttrykk for misnøye med strategien. Kohl varslet at CDU ville opprette et delstatsparti i Bayern som svar på oppsigelsen. Etter forhandlinger mellom de to partene fant partiene den 12. desember 1976 tilbake i samarbeidet.

Referanser
----------

1. 1 2  Stiftung, Hanns-Seidel. «Vierte Partei». *www.fjs.de* **(tysk)**. Besøkt 17. august 2023.
2. 1 2  deutschlandfunk.de. «Vor 40 Jahren - CSU kündigt Fraktionsgemeinschaft mit der CDU im Bundestag». *Deutschlandfunk* **(tysk)**. Besøkt 15. august 2023.
3. 1 2  Rundfunk, Bayerischer (3. september 2015). «Der Trennungsbeschluss von 1976: Wo Strauß die Revolte anzettelte» **(tysk)**. Besøkt 15. august 2023.
4. ↑  Nationen, mandag 13. desember 1976.
|  |
| --- |
|  |
| Strøk i Berlins ortsteil Mitte |
| 

---

* Altkölln (1)
	+ m/Museumsinsel (1a)
	+ m/Fischerinsel (1b)
* Alt-Berlin (2)
	+ m/Nikolaiviertel (2a)
* Friedrichswerder (3)
* Neukölln am Wasser (4)
* Dorotheenstadt (5)
* Friedrichstadt (6)
* Louisenstadt (7)
* Området Alexanderplatz (8) (Königsstadt og Altberlin)
* Spandauer Vorstadt (10)
	+ m/Scheunenviertel (10a)
* Friedrich-Wilhelm-Stadt (11)
* Oranienburger Vorstadt (12)
* Rosenthaler Vorstadt (13)
 |

**Nikolaiviertel** (norsk: *Nikolaikvarteret*) ligger i ortsteilen Mitte i Berlin, ved Sprees høyre bredd. Det er det eldste boligområde i Berlin. Et sentralt byggverk i området er Nikolaikirche.

Historie
--------

Utdypende artikkel: Berlins historie

Nikolaikirche var ferdig ca 1200. Området forøvrig utviklet seg omkring to kjerneområder. Berlin som var det største, oppsto øst for Spree, mens det mindre Cölln fantes på den vestlige bredden. Begge byene fikk byrettigheter i 1230 og var forbundet med hverandre ved gaten Mühlendamm. Opplysningene om byene er få og viktig materiale gikk sannsynligvis tapt i bybrannen i 1380.

Begge byene ble 20. mars 1307 slått sammen til dobbeltbyen Berlin-Cölln. I 1486 gjorde kurfyrst Johann Cicero byen til sin residensby. Stedet var på det tidspunkt gjort til et betydningsfullt handelssted og som på 1300-tallet hadde sluttet seg til Hansaforbundet.

Nikolaikirche ble vesentlig ombygget i 1264 og omgjort til en gotisk hallkirke. Den assymetriske utforming med ett smalt tårn ble imidlertid beholdt til slutten av 1800-tallet. I 1870-årene ble det bygget et nygotisk dobbelttårn på kirken. Mens Berlin forøvrig utviklet seg med stadig nye sentra, var det lite som endret seg i Nikolaiviertel. Her bodde hovedsakelig håndverkere i trange og krokete gateløp.

I 1938 ble kirken avvigslet. Den andre verdenskrigen og gatekampene i kampen om Berlin medførte at bydelen ble fullstendig ødelagt. I DDR-tiden var området ikke prioritert inntil 1980-tallet. Da ble området totalrenovert med sikte på byens 750-årsjubileum i 1987. Flere kvartaler ble gjenoppbygget og rekonstruert. Nikolaiviertel er idag et populært restaurantområde.

Severdigheter
-------------

Nikolaikirche med sine to tårn og spir er bydelens vartegn. I tillegg finnes rokokkobygningen Ephraim-Palais, kalt *Berlins vakreste hjørne*, og Knoblauch-huset, rekonstruert senbarokk.

Bildegalleri
------------

* Johann Heinrich Hintze: Nikolaikirche (1827), da med bare ett spir.Johann Heinrich Hintze: *Nikolaikirche* (1827), da med bare ett spir.
* Nikolaikirken i 2007Nikolaikirken i 2007

Referanser
----------

1. ↑   archINFORM, archINFORM project ID 19824, besøkt 30. juli 2018[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Nikolaiviertel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Nikolaiviertel – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**«Nauru Bwiema»** («Naurus sang») er Naurus nasjonalsang. Margaret Hendrie skrev teksten, og Laurence Henry Hicks komponerte musikken. Nauru tok sangen i bruk som sin nasjonalsang i 1968.

Naurisk tekst
-------------

```
Nauru bwiema, ngabena ma auwe.
Ma dedaro bwe dogum, mo otata bet egom.
Atsin ngago bwien okor, ama bagadugu
Epoa ngabuna ri nan orre bet imur.
Ama memag ma nan epodan eredu won engiden,
Miyan aema ngeiyin ouge,
Nauru eko dogin!
```

Engelsk tekst
-------------

```
Nauru our homeland, the land we dearly love,
We all pray for you and we also praise your name.
Since long ago you have been the home of our great forefathers
And will be for generations yet to come.
We all join in together to honour your flag,
And we shall rejoice together and say;
Nauru for evermore!
```

Norsk oversettelse
------------------

```
Nauru vårt hjemland, landet vi elsker høyt,
Vi alle ber for deg og priser ditt navn.
I lang tid har du vært våre store forfedres hjem
Og vil forbli det i kommende generasjoner
Vi alle går sammen for å ære ditt flagg,
Og vi skal glede hverandre og si;
Nauru for alltid!
```

Eksterne lenker
---------------

* instrumentalversjon av nasjonalsangen
* Noter Arkivert 22. oktober 2016 hos Wayback Machine.

  


| * v
* d
* r
Nasjonalsanger i Oseania |
| --- |
| Nasjonalsanger: | 
* Australia
* Cookøyene
* Fiji
* Kiribati
* Marshalløyene
* Mikronesiaføderasjonen
* Nauru
* New Zealand
* Niue
* Palau
* Papua Ny-Guinea
* Samoa
* Salomonøyene
* Tonga
* Tuvalu
* Vanuatu

 |
| Territorier og biland: | 
* Amerikanske Samoa
* Christmasøya
* Fransk Polynesia
* Guam
* Kokosøyene
* Nord-Marianene
* Norfolkøya
* Ny-Caledonia
* Pitcairnøyene
* Påskeøya
* Tokelau
* Wallis- og Futunaøyene

 |
| Afrika **·** Asia **·** Europa **·** Nord- og Sentral-Amerika **·** Oseania **·** Sør-Amerika |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |

Portaler: Litteratur | Nauru
«Berkshire» har flere betydninger.

**Berkshire**

  
Vist i England

|  |  |
| --- | --- |
| Status: | Seremonielt grevskap |
| Region: | Sørøst-England |
|  |  |
| Areal:-Totalt: | 1262 km² |
| Befolkning:-Totalt:-Tetthet: | 803 566 *(2002)*637/km² |
|  |  |
|  |  |
| NUTS 3: | UKJ11 |

---

 **Distrikter**
  
Distrikter  

1West Berkshire (selvstyrt)  

2Reading (selvstyrt)  

3Wokingham (selvstyrt)  

4Bracknell Forest (selvstyrt)  

5Windsor and Maidenhead (selvstyrt)  

6Slough (selvstyrt)

**Berkshire** er et seremonielt grevskap i det sørlige England. Det ligger vest for London, og grenser mot Oxfordshire, Buckinghamshire, Stor-London, Surrey, Wiltshire og Hampshire. I Berkshire finner man blant annet Den hvite hesten fra Uffington.

Det kalles også Det kongelige Berkshire (*Royal Berkshire*), en gammel betegnelse som ble gitt offisiell status så sent som i 1930-årene. Det er et av Englands eldste grevskap, som kan dateres tilbake til Alfred den stores grensedefineringer.

Fram til 1974 hadde Berkshire Abingdon som administrasjonssenter. Dette året ble Vale of White Horse overført til Oxfordshire, Slough ble overført fra Buckinghamshire og Reading ble administrasjonssenter. 1. april 1998 ble det administrative grevskapet Berkshire avskaffet, da alle de seks distriktene ble enhetlige myndigheter (*unitary authorities*).

Fylket er dokumentert ved navn fra 860. I henhold til Asser, en lærd hos kong Alfred den store, har det sitt navn fra en stor skog med buksbomtrær som ble kalt for *Bearroc* (antatt å være et keltisk ord for «ås», «høyde», eller «bakkete»).

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  .
3. ↑  «Berkshire», *Dictionary Reference*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Berkshire – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Berkshire hos DMOZ
* BBC Berkshire
* Bilder fra Berkshire

| * v
* d
* r
Seremonielle grevskap i England |
| --- |
| Englands flagg | 
* Bedfordshire
* Berkshire
* City of Bristol
* Buckinghamshire
* Cambridgeshire
* Cheshire
* Cornwall
* Cumbria
* Derbyshire
* Devon
* Dorset
* Durham
* East Riding of Yorkshire
* East Sussex
* Essex
* Gloucestershire
* Hampshire
* Herefordshire
* Hertfordshire
* Isle of Wight
* Kent
* Lancashire
* Leicestershire
* Lincolnshire
* City of London
* Merseyside
* Norfolk
* Northamptonshire
* Northumberland
* North Yorkshire
* Nottinghamshire
* Oxfordshire
* Rutland
* Shropshire
* Somerset
* South Yorkshire
* Staffordshire
* Stor-London
* Stor-Manchester
* Suffolk
* Surrey
* Tyne and Wear
* Warwickshire
* West Midlands
* West Sussex
* West Yorkshire
* Wiltshire
* Worcestershire

 | Storbritannias flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Portunustempelet** i Roma ble bygget ca. 100 f.Kr. og var det viktigste tempelet viet til den romerske guden Portunus. Tempelet er også kjent som **Fortuna Virilis-tempelet** (*latin for «Mannlig fremgang»*).

Tempelet har en etruskisk grunnstruktur, kombinert med en bruk av søyler i den joniske søyleorden som er inspirert av gresk arkitektur. Denne doble inspirasjonskilden regnes som karakteristisk for tidlig romersk arkitektur. Tempelet ligger på Forum Boarium ved Tiberen. I antikken hadde man fra tempelet oversikt over Tiberniushavnen, som lå ved en sving i elva. Portunus, som var gud for havner, dører, kveg og varelager, kunne slik våke over kvegtransportene som ble tranportert inn fra Ostia.

Tempelets bakside. Tempelet har såkalte pseudoperipterale søyler bak og på sidene, dvs at de er bygget inn i veggene
Bygningen har en rektangulær form, og består av en portikus (*portal*) og en cella (*indre rom*), bygget på et høyt podium. En trapp dekker hele bredden av byggets fremre kortside. På samme måte som Maison Carrée i Nîmes, har tempelet en portikus med fire joniske søyler i bredden, og med to slike firesøylers rader etter hverandre i dybden. De åtte søylene ved portalen er frittstående, mens de seks på hver side og de fire på baksiden er bygget inn i veggen på cellaen. Tempelet ble bygget med tuff og travertin, med en stucco-overflate.

At tempelet er såvidt godt bevart skyldes at det i 872 ble omgjort til en kirke, og nydedikert til *Santa Maria Egyziaca*. Dets joniske søyler har gjennom tidene blitt beundret, avtegnet og kopiert. Den originale stuccooverflaten har gått tapt i årenes løp.

Det runde Hercules Victor-tempelet ligger sørøst for dette tempelet, også på Forum Boarium.

Referanser
----------

1. ↑   dati.beniculturali.it[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   archINFORM, archINFORM project ID 3965, besøkt 31. juli 2018[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (it) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Temple of Portunus, Rome – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Templum Portunus – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Mary Ann Sullivan: *Temple of Fortuna Virilis (Temple of Portunus)*
* Maecenas Images of Ancient Greece and Rome: *Temple of Fortuna Virilis (or Portunus)*
* World Munoments Fund: *Temple of Portunus* Arkivert 6. juni 2008 hos Wayback Machine.

«The Temple of Fortuna Virilis» i Isaac Wares bok *The Four Books of Andrea Palladio's Architecture*, utgitt i London, 1738.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
**Roger Simon Bivand** (født 1951) er en britisk geograf, statistiker og professor ved Norges Handelshøyskole (NHH) i Bergen.

Bivand studerte geografi ved University of Cambridge og tok doktorgraden ved London School of Economics samt habilitasjonen ved Adam Mickiewicz-universitetet i Poznań. Her arbeidet han som universitetslektor fra 1972 til 1982, da de politiske forholdene i Polen førte til at han flyttet til Bodø, hvor han hadde forskjellige forsknings- og undervisningsstillinger. Han ble ansatt ved NHH i 1988 og har vært professor siden 1996.

Bivand arbeider med økonomisk geografi, geografisk informasjonssystem og geografisk statistikk, og har vært en sentral bidragsyter til verktøyene for geografisk analyse i statistikkprogrammet R.

Referanser
----------

1. ↑   www.birthday.se[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Roger Bivand i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Roger Bivand i BIBSYS
* Hjemmeside ved NHH
* Roger S. Bivand 60 år, i *Paraplyen* 5. april 2011

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ORCID **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
En moderne anorakk med hette og lommer som overtrekksplagg i vindtett stoff. Vindtette jakker med fôring kan kalles parkas.
**Anorakker** og **parkaser** er ulike typer vindtette ytterplagg i form av jakker eller korte frakker utstyrt med hette.

Anorakker og parkaser var tradisjonelt hettepelser som ble båret av inuitter, aleuter og samojeder.[] Plaggene beskytter godt mot kulde og vind, og ble raskt tatt i bruk av andre som besøkte arktiske strøk.

Moderne plagg i liknende snitt finnes i flere varianter. Anorakkene er fritids- eller turantrekk laget av vindtette tekstiler. De har hette og lommer, men ikke åpning foran og trekkes på over hodet. Parkaser har også hette og lommer, men er i tillegg fôret og har gjerne også belte og lukning foran.

Ordet *anorakk* er avledet av det eskimoiske *anore* som betyr «vind».[] *Parka* stammer fra et aleutisk ord som betyr «ytterplagg av skinn».[]

Typer og bruk
-------------

### Pelsplagg hos inuittene

Inuittkvinne og barn med anorakker i skinn med pels på 1920-tallet.De opprinnelige anorakkene er laget av varmt skinn, for eksempel fra sel, og foret med pels. De ble regelmessig behandlet med fiskeolje for å holde seg vanntette. De ble blant annet brukt når inuittene jaktet eller reiste i kajakk. Sammen med lange blå holmensbukser er anorakk i dag den vestgrønlandske festdrakt for menn.

### Moderne, vestlige anorakker

Lerretsanorakk for franske alpejegere som kjempet i Narvik under andre verdenskrig 1940.  Foto: Fra utstilling i Forsvarsmuseet 
Moderniserte anorakker er laget av vanntette tekstiler, men har gjerne pels rundt hettekanten for å verne ansiktet mot kald vind.

På 1960-tallet ble anorakken et av de fremste symbolene på mod-kulturen i England. På 1980-tallet forsvant anorakken igjen men fikk en renessanse på midten av 1990-tallet med bandet Oasis og britpop.

Etter ulykkespåsken 1967 i fjellet ble ideen om den klassiske røde fjellanorakken til i et samarbeid mellom Den Norske Fjellskolen og Røde Kors for at folk skulle synes i fjellet.[]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Anorak – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «DigitaltMuseum: Søk: 'anorakk'». DigitaltMuseum. Besøkt 21. mai 2012.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
Må ikke forveksles med iBook.

**iBooks** er et e-bokprogram som er laget av Apple. Programmet var opprinnelig laget for iPad, og ble utigitt i forbindelse med iPad-lanseringen i januar 2010, men i juni samme året ble det også tilgjengelig for iPhone og iPod touch (rett etter iOS 4 ble lansert).
For å lese bøker med iBooks kan en enten kjøpe bøker fra iBooks' egen butikk, iBookstore, eller legge til egne bøker (ePub-fil) via iTunes.

iBookstore
----------

iBookstore er en bokbutikk som er innebygd i iBooks. Der kan en kjøpe bøker, og også finne gratis bøker. Butikken ligner veldig på iTunes og App Store for iPad, iPhone og iPod touch, både på utseendet og måten en navigerer på.

Per 4. mai 2011 er det ikke mulig for kjøp av bøker i Norske iBookstore. Det er derimot ventet at noen av de norske forlagene snart vil tilby bøker på dette markedet. Foreløpig er kun eldre, gratis bøker hvor opphavsretten er «utgått» tilgjengelige – for eksempel *Villanden* av Henrik Ibsen.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata


1. ↑  ; besøksdato: 7. oktober 2019.
**Indias visestatsminister** (engelsk: *Deputy Prime Minister of India*) er medlem av det indiske kabinettet i den indiske regjeringen. Stillingen er ikke konstitusjonell og har sjelden noen spesiell makt. Visestatsministeren innehar vanligvis også andre viktige porteføljer (ministerembeter) som for eksempel innenriksminister eller finansminister. Selv om den indiske grunnloven ikke beskriver denne spesifikke stillingen nærmere og ettersom statsministeren selv blir behandlet som «den første blant likemenn» i kabinettet, blir stillingen til visestatsministeren noen ganger brukt av regjeringer til å skape politisk stabilitet og styrke ved å inkludere en mektig person. Visestatsministerens posisjon blir også brukt under unntakstilstander, når en riktig rekke av ordre er nødvendig og statsministeren får andre oppgaver å ta seg av. 

Indias første visestatsminister var Sardar Vallabhbhai Patel. Den hittil siste personen som har holdt denne stillingen var Lal Krishna Advani fra den forrige regjeringen. Den nåværende regjeringen har ikke en visestatsminister. 

Visestatsministeren har i virkeligheten ingen reell makt bortsett fra å lede kabinettmøtene når statsministeren er midlertidig fraværende. Imidlertid får visestatsministeren samme ansvarsnivå som statsministeren kun dersom sistnevnte er alvorlig syk (eller ufør) eller dør.

Liste over Indias visestatsministre
-----------------------------------

| Parti |
| --- |
|  | Kongresspartiet |
|  | Janata Party |
|  | Janata Dal |
|  | Bharatiya Janata Party |
|

  


| Navn | Portrett | Innsatt | Forlot stillingen | Fødsels- og dødsdato | Politisk parti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Sardar Patel |  | 15. august 1947 | 15. desember 1950 \* | 31. oktober 1875 - 15. desember 1950 | Kongresspartiet |
| 2 | Morarji Desai |  | 21. mars 1967 | 6. desember 1969 \*\* | 29. februar 1896 - 10. april 1995 | Kongresspartiet |
| 3 | Choudhary Charan Singh |  | 28. juli 1977 | 9. oktober 1979 \*\* | 23. desember 1902 - 29. mai 1987 | Janata Party |
| 4 | Jagjivan Ram |  | 9. oktober 1979 | 10. desember 1979 | 5. april 1908 - 6. juli 1986 | Janata Party |
| 5 | Yashwantrao Chavan |  | 10. desember 1979 | 14. januar 1980 \*\* | 12. mars 1913 - 25. november 1984 | Congress (Urs) |
| 6 | Chaudhari Devi Lal |  | 19. oktober 1989 | 21. juni 1991 | 23. juli 1914 - 14. november 2001 | Janata Dal |
| 7 | Lal Krishna Advani |  | 29. juni 2002 | 20. mai 2004 | 8. november 1927 - | Bharatiya Janata Party |

* \* Døde i embetet
* \*\* Gikk av
Santi Luca e Martina
**Santi Luca e Martina** er en barokk kirke som ligger ved Forum Romanum i Roma. Den er tilegnet evangelisten Lukas og martyren den hellige Martina (d. 228).

Lukas er kunstnernes skytshelgen, og kirken disponeres av det romerske kunstakademiet Accademia di San Luca. Akademiet hadde tidligere disponert den lille kirken *San Luca* på Esquilinhøyden (en av Romas syv høyder), men den ble revet under pave Sixtus V i 1588. De overtok da en kirkebygning ved Forum Romanum. Den stammet fra 500-taltet, og var oppført på restene av Secretarium Senatus, plassen der domstolene dømte mot senatorene.

I 1634 startet byggingen av en ny kirke, tegnet og bekostet av arkitekten og maleren Pietro da Cortona, akademiets daværende leder. Under de innledende byggearbeidene kom de over helgenen Martinas relikvier, og dette funnet førte til at byggingen av kirken fikk inn mer penger. 

**Santi Luca e Martina** – Gravyr av Giovanni Battista Falda (cirka 1670).  
Kirken flankeres av Septimius Severus-buen og Curia Julia.
Innvendig i kirken
**Santi Luca e Martina** – grunnplanet
Kirkens grunnplan har formen av et gresk kors med en høyreist kuppel over midten. Interiøret er for en stor del udekorert.

Kirkens fasade, som er av stilhistorisk verdi, har en original utforming med en vegg som bukter seg fram mellom kraftige hjørnepillarer.

Høyalteret har en skulptur som forestiller den hellige Martina, lagd i 1635 av Niccolò Menghini.

Litteratur
----------

* Magnuson, Torgil, *Rome in the Age of Bernini*. 2 vol. Stockholm: Almqvist & Wiksell International 1982-1986.
* Noehles, Karl, *La chiesa dei SS. Luca e Martina nell'opera di Pietro da Cortona*. Roma 1970.

Kuppelen

Referanser
----------

1. ↑   dati.beniculturali.it[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Santi Luca e Martina (Rome) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Santi Luca e Martina – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Schloss Herten** er et vannslott i Herten, Nordrhein-Westfalen. Det ligger umiddelbart utenfor gamlebyen.

Slottet nevnes tidligst i år 1376. I 1529 kom den ved ekteskap i Bertram av Nesselrodes besittelse. Bertram av Nesselrode var arvekammerherre i hertugdømmet Berg og mellom 1529 og 1556 kulkölnisk stattholder i Vest Recklinghausen, og foretok omfattende utbyggelser av Schloss Herten. Omkring 1530 oppstod et firsidig lukket kastell med tårn, og senere et større muranlegg. Med denne befestningen holdt borgen ut en beleiring under den truchsessiske krig i 1593. I 1687 brant deler av nord- og sydfløyen ned. Gjenoppbygningen under friherre Franz von Nesselrode varte til 1702.

Schloss Herten er omgitt av en engelsk landskapspark. Ved restaueringsarbeider ble det oppdaget et hittil ukjent maleri i den store salen i østfløyen. Slottet benyttes idag bl.a. til konserter, utstillinger og andre kulturelle arrangementer.

Referanser
----------

1. ↑   Corpus of Baroque Ceiling Painting in Germany[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   archINFORM, archINFORM project ID 18588, besøkt 31. juli 2018[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Schloss Herten – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Schloss Herten – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Anaid Iplicjian** (født 24. oktober 1935 i Berlin i Tyskland) er en tysk skuespiller, kjent for å ha spilt i tyske filmer som *Der Prozeß Mary Dugan* (1960), *Der tolle Tag* (1962) og *Eine konsequente Frau* (1971). Hun har også spilt i flere serier, blant annet krimserien *Derrick*, og hun var programleder for Eurovision Song Contest 1957 i Frankfurt. Hun er gift med den tyske filmregissøren Herbert Kreppel.

Bakgrunn
--------

Iplicjian ble født av armenske foreldre i Berlin og vokste opp i Mondsee i Østerrike. Etter ønske fra foreldrene, gikk hun først en moteskole, men tok senere skuespillerstudier ved Mozarteum i Salzburg. Hennes første skuespillerjobb førte henne videre til Stadttheater Klagenfurt i 1953 og siden en sesong ved Graz' forente scener i 1955.

### Film og scene

I årene 1957–1959 var hun ved Hessisches Staatstheater Wiesbaden, og i 1960 flyttet hun til München for å spille i byens lokale Münchner Kammerspiele. I München fikk hun også sin første filmrolle, *Eine Frau fürs ganze Leben*. Likevel forble teatret hennes viktigste arbeidsplass.

Etter et engasjement ved Landestheater Hannover (1966–1971) jobbet Iplicjian fra 1971 som frilansskuespiller. Hun spilte på Theater am Dom i Köln, ved Fritz-Rémond-Theater i Frankfurt, i Bad Hersfeld Festival, på Ernst Deutsch Theater i Hamburg, Comedy München, ved Theater in der Josefstadt og Volkstheater i Wien.

Fjernsyn
--------

Iplicjian var programleder for den andre utgaven av Eurovision Song Contest i 1957, og året etter ledet hun den tyske finalen til Eurovision Song Contest. Senere spilte hun i en rekke tv-serier og fjernsynsteater i både Tyskland og Østerrike. Blant annet spilte hun i flere episoder av krimserien *Derrick*, og hun spilte i barneserien *Der Trotzkopf* (1983). 

Etter år 2000 trakk hun seg gradvis fra rampelyset, men har spilt enkelte roller, senest i en tv-film i 2009.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 105242466X, besøkt 13. august 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   filmportal.de, Filmportal-ID 1cee0548e0ce4a908e53fed0e36dab20, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Anaid Iplicjian». *IMDb*. Besøkt 29. juni 2018.
5. 1 2  «Anaid Iplicjian». *www.steffi-line.de*. Besøkt 29. juni 2018.
6. ↑  «Anaid Iplicjian». *IMDb*. Besøkt 29. juni 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Anaid Iplicjian på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (fr) Anaid Iplicjian på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Anaid Iplicjian hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|
|  |
| Forgjenger :**Sveits’ flagg SveitsLohengrin Filipello**

 | **Programleder for Eurovision Song Contest**1957 | Etterfølger :**Nederlands flagg NederlandHannie Lips** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Maskerade** er en østerriksk operettefilm fra 1934 i regi av Willi Forst, og med manus av Forst og Walter Reisch.

Handling
--------

Historien er lagt til Wien, rundt 1900. Etter et maskert karneval tillater Gerda Harrandt, kona til kirurgen Carl Ludwig Harrandt, den fasjonable kunstneren Ferdinand Heideneck (spilt av Adolf Wohlbrück) å male et portrett av henne kun iført en maske og en muffe. Denne muffen tilhører imidlertid Anita Keller (spilt av Olga Tschechowa) som i hemmelighet er malerens elskerinne. Men hun er også forloveden til hofforkester-sjefen Paul Harrandt (spilt av Walter Janssen) broren til Gerdas ektemann. Dette portretter blir kort tid senere publisert i en avis.

Når Paul oppdager dette portrettet, og stiller Heideneck noen spørsmål om identiteten til modellen hans, blir kunstneren tvunget til å improvisere en historie. Han finner på en fortelling om en kvinne som heter Leopoldine Dur som den påståtte modellen. Leopoldine Dur viser seg imidlertid å være en ekte kvinne (spilt av Paula Wessely) og Heideneck stifter bekjentskap med henne kort tid senere. Dette gjør kjæresten hans Anita så misunnelig at hun skyter ham. Men han overlever, og Leopoldine pleier skadene hans. Den virkelige identiteten til kvinnen i portrettet forblir imidlertid et mysterium.

Rolleliste
----------

* Paula Wessely - Leopoldine
* Adolf Wohlbrück - von Heideneck
* Olga Tsjekhova - Anita Keller
* Hans Moser - Zacharias
* Walter Janssen - Paul Harrandt
* Peter Petersen - professor Harrandt
* Hilde von Stolz - Gerda
* Julia Serda - fyrstinne M.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Maskerade (film)* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Maskerade (film)* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Maskerade (film)* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Maskerade (film)* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Maskerade (film)* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Maskerade (film)* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (de) *Maskerade (film)* på filmportal.de Rediger på Wikidata

* (en) *Maskerade (film)* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Maskerade (film)* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Hambros Bank** var en britisk bank plassert i London. Den ble etablert i 1839 av den danske handelsmannen Carl Joachim Hambro som **C. J. Hambro & Son**. Banken spesialiserte seg innenfor anglo-skandinaviske kundesegmentet med ekspertise innen finanshandel og investering, og var i mange år den eneste bankforbindelsen for kongehusene i Skandinavia, og har vært den norske stats internasjonale bankforbindelse. 

På midten av 1970-tallet ble banken hardt rammet av skipsfartskrisen, ikke minst som følge av forretningsforbindelsene til skipsrederen Hilmar Reksten. Rekstens konkursbo og den norske stat forfulgte banken rettslig over en 20-årsperiode, for bankens påståtte kjennskap til Rekstens skjulte midler i utlandet. Resultatet ble to utenomrettslige forlik, begge i bankens disfavør. På den måten endte Hambros Banks forretninger med Hilmar Reksten i katastrofe, både finansielt og i forhold til bortkastet tid og tapte muligheter. 

Hambros Bank ble solgt i 1998, og er videreført i dag kun i navnet som privatbankdivisjonen innen den franske bankgruppen Société Générale, under navnet SG Hambros Bank Ltd.

Referanser
----------

1. ↑   Pressearchiv 20. Jahrhundert, oppført som Mid-European Corporation Ltd, Pressearchiv 20. Jahrhundert mappe-ID co/053657, besøkt 1. juli 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Pressearchiv 20. Jahrhundert, oppført som Hellenic & General Trust Ltd, Pressearchiv 20. Jahrhundert mappe-ID co/059475, besøkt 1. juli 2021[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* «Hambros bank», artikkel fra *Store norske leksikon*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND
 |
**Ca' d'Oro** er et av palassene ved Canal Grande i Venezia. Selv om det egentlig heter *Palazzo Santa Sofia*, har det alltid vært kjent som *det gyldne hus*, fordi den opprinnelig[*når?*] var kledd med 23 000 ark bladgull, og malt i sinober og ultramarin, begge kostbare farger. Bygningen er fortsatt kjent under dette navnet, selv om det idag ikke er noe igjen av denne dekoren.

Palasset ble bygget mellom 1428 og 1430 for familien Contarini, som skaffet Venezia åtte Doger mellom 1043 og 1676. Giovanni Bon og sønnen Bartolomeo Bon var arkitekter. De er også kjent for sitt arbeide på Dogepalasset, først og fremst Porta della Carta med sin monumentale skulptur av Salomos dom.

Hovedfasaden til Ca' d'Oro ut mot Canal Grande er bygget i Bons venetiansk-gotiske stil. I nærheten finnes også Palazzo Barbaro og Palazzo Giustinian, som er bygget i samme stil.

Etter at den venetianske republikk falt i 1797, har palasset hatt flere eiere. Balettdanserinnen Marie Taglioni, som eide palasset i det 19. århundre, fjernet den gotiske trappen som fantes i det indre gårdsrommet, samt de dekorerte balkongene som også fantes i dette gårdsrommet. 

Baron Giorgio Franchetti kjøpte bygget i 1894 og forærte det til den italienske stat i 1922. Det har nå blitt satt istand igjen, og den fjernede trappen er rekonstruert. Det er et galleri og er åpent for publikum.

Litteratur
----------

* *Goy*, Richard J. The House of Gold. Cambridge, 1992
* *Venice*, An architectural guide, Edwina Biucchi og Simon Pilling, Batsford 2002

Referanser
----------

1. ↑   archINFORM, archINFORM project ID 13010, besøkt 31. juli 2018[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ca' d'oro (Venice) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Galleria Giorgio Franchetti (italiensk)
* Ca' d'Oro (engelsk, tysk og italiensk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** NKC
 |
RMS «Queen Mary 2» under konstruksjon i Saint-Nazaire i 2003.
 **Chantiers de l'Atlantique** er et skipsverft i Saint-Nazaire, Frankrike. Vertet ble grunnlagt etter at verftene Ateliers et Chantiers de la Loire og Chantiers de Penhoët fusjonerte i 1955. I 1984 ble verftet overtatt av Alstom Marine. I 2006 ble de kjøpt av Aker Yards, og i 2008 kjøpte det sørkoreanske selskapet STX Corporation verftet. De er en egen avdeling som heter STX France. 

Verftet er kjent for å ha bygget SS «France», senere omdøpt til SS «Norway», RMS «Queen Mary 2» og MS «Harmony of the Seas». MS «Harmony of the Seas» er et skip i Oasis-klassen og er verdens største med en lengde på 362 m, bredde på 66 m og en tonnasje på 227.700 GT. Verdens største passasjerskip noensinne, MS «Symphony of the Seas», er under bygging.

Historie
--------

Fra 1998 til 2013 hadde Chantiers de l'Atlantique en egen verftsavdeling i Lorient.

Referanser
----------

1. ↑   EU Transparency Register ID 038217645744-31, besøkt 22. mai 2022[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (fr) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Chantiers de l'Atlantique shipyard – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |