recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Dror Feiler** (født 31. august 1951 i Tel Aviv) er en israelsk-svensk musiker, kunstner og fredsaktivist. Han har bodd i Stockholm siden 1973 og er gift med kunstneren Gunilla Sköld-Feiler.

Feilers far jobbet på en kibbutz og møtte en gruppe palestinere i București i 1986 mens det fremdeles var ulovlig for israelere. Han ble derfor dømt til fengsel for dette. Feilers mor jobber med mobile helsesentraler i palestinske landsbyer på Vestbredden som ikke har tilgang til andre helsetjenester.

Dror Feiler tjenestegjorde som fallskjermsoldat i den Israels forsvar, men deserterte i 1973 og ble en av de første israelske soldatene som nektet å delta i Israels aggressive handlinger mot palestinerne.

På 1970-tallet studerte han musikk og komposisjon i Stockholm. Han spiller saxofon i jazzbandet Lokomotiv Konkret, og grunnla The Too Much Too Soon Orchestra. Han og hans kone fikk i 2004 betydelig oppmerksomhet for kunstverket «Snövit och sanningens vansinne», som ble vandalisert av den israelske ambassadøren til Sverige, Zvi Mazel.

Han er formann for Jøder for israelsk-palestinsk fred og Europeiske jøder for en rettferdig fred. Han var med om bord på ett av skipene i konvoien med skip til Gaza som ble bordet av Israel 31. mai 2010.

Feiler komponerer også moderne musikk, bl.a. musikk for symfoniorkestre, operaer, kammermusikk og elektroakustisk musikk.

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6d24x1c, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 19. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.drorfeiler.se, besøkt 16. desember 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dror Feiler – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Dror Feiler på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Dror Feiler på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Dror Feiler på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Dror Feiler på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Dror Feiler på Songkick Rediger på Wikidata
* 
* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Kristin Skjørten** (født 10. september 1958) er en norsk kriminolog. Hun er forsker I ved Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress (NKVTS) og professor II i rettssosiologi ved Institutt for offentlig rett ved Universitetet i Oslo. Skjørten forsker særlig på vold i nære relasjoner, overgriper/ofre, barnefordeling, Barnekonvensjonen og barns rettigheter.

Karrière
--------

Skjørten tok magistergrad (mag.art.) i kriminologi ved UiO i 1986, med avhandlingen *Når makt blir vold – en analyse av seksualisert vold i parforhold*. Hun ble dr. philos. ved UiO med avhandlingen *Voldsbilder i hverdagen – om menns forståelser av kvinnemishandling* i 1993.

Hun var forsker ved Institutt for kriminologi og strafferett (senere Institutt for kriminologi) ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo i perioden 1985–2000. Hun var senere ansatt ved Kompetansesenter for voldsofferarbeid 2000–2002 og som forsker II ved Institutt for samfunnsforskning 2002–2008. Hun ble i 2009 forsker I og seksjonsleder for *vold og traumer – barn og ungdom* ved Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress og professor II i rettssosiologi ved Institutt for offentlig rett ved Universitetet i Oslo.

I 2007 var hun medredaktør for boken *Bjørnen sover – om vold i familien* sammen med jurist og justisminister Knut Storberget.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Kristin Skjørten i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Kristin Skjørten i BIBSYS
* Personalside ved NKVTS
* Personalside ved UiO

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** CRIStin
 |
*Se også Antigone (skuespill) og Antigone (Eurytions datter)*
*Oidipus og Antigone*, maleri av Aleksander Kokular, 1828
**Antigone** (gresk: Ἀντιγόνη) er i gresk mytologi datter av Kong Oidipus av Theben og hans mor Iokaste; de to giftet seg uvitende om sitt familieforhold. Hun er kjent gjennom fortellingen om sin usvikelige lojalitet og kjærlighet til sin blinde far, og hvordan hun vil sikre sin bror Polyneikes en anstendig begravelse til tross for at han har forrådt Theben.

Navnet betyr «ubøyelig», og også «anti-generasjon», altså «det motsatte av sine forfedre».

Theben-kretsen i de greske tragedier
------------------------------------

Fortellingen om Antigone inngår i den delen av de greske tragediene som kalles Theben-kretsen, det vil si tragedien rundt den mytiske herskerslekten i det antikke kongeriket Theben. Historien starter med kong Oidipus som uten å vite det drepte sin far og giftet seg med hans enke - sin egen mor, Iokaste. Da Oidipus forsto sannheten om dette stakk han ut sine egne øyne og forlot Theben. Med sin egen mor hadde han sønnene Eteokles og Polyneikes, og døtrene Antigone og Ismene. Antigone fulgte sin far lojalt på hans tiggerferd gjennom de greske rikene til han ved Athen fant nåde hos kong Tesevs og kunne dø i visshet om at han fikk en god begravelse. Sønnene arvet Theben, men Eteokles fordrev sin bror fra riket. Polyneikes kom tilbake med en fremmed hær og krigen endte med at de to brødrene drepte hverandre. Iokastes bror Kreon ble da konge, og han bestemte at Polyneikes ikke skulle begraves. Antigone begraver ham på tross av Kreons forbud, og hun dømmes til å bli levende begravd. Antigone er forlovet med Kreons sønn Haimon, og han bryter opp hulen hvor Antigone er innesperret. Han kommer imidlertid for sent - Antigone har tatt sitt eget liv. I sin fortvilelse tar også Haimon sitt eget liv. Også Kreons hustru Evrydike begår selvmord, og den angrende Kreon står alene igjen.

De syv skuespillene som regnes til Theben-tragediene er Aischylos, *De syv mot Theben*, Sofokles, *Kong Oidipus,* *Oidipus i Kolonos*, og *Antigone*, og Evripides, *Fønikerinnene*, *De Bønnfallende*, og *Bakkantinnene*.

Antigone i musikken
-------------------

* Johann Adolf Hasse skrev operaen *Antigono* med libretto av Pietro Metastasio. Operaen ble urfremført i 1743.
* Arthur Honegger skrev også en opera ved navn *Antigone* med libretto av Jean Cocteau. Denne ble urfremført i 1927.
* Carl Orff skrev operaen *Antigonae* til Sofokles' tekst i Friedrich Hölderlins tyske oversettelse. Urfremført i 1949.

Eksterne lenker
---------------

* Antigone på Store norske leksikon
* Engelsk oversettelse av Sofokles' *Antigone* tilgjengelig hos Wikisource

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC
 |
*Se også: Antigone*
**Antigone** (gresk: Ἀντιγόνη) er i gresk mytologi datter av Eurytion og hustru til Pelevs.

Pelevs og broren Telamon drepte halvbroren Fokos og flyktet så til Aegina for å unnslippe straff. I Fthia giftet Pelevs seg med Antigone. Senere drepte han ved et uhell hennes far Eurytion under jakten på det kalydoniske villsvin; han flyktet deretter fra Fthia. I Iolkos ble han fridd for skyld av Akastos. Apollodoros forteller at da Pelevs var i Iolkos, tapte han en brytekamp mot Atalanta i leker til ære for Akastos' avdøde far Pelias. Allikevel forelsket Astydameia, Akastos' kone, seg i Pelevs. I sinne over at Pelevs avviste henne sendte hun så bud til Antigone med ord om at Pelevs skulle gifte seg med Akastos' datter. Denne løgnen fikk Antigone til å begå selvmord. Deretter gikk Astydameia til Akastos og hevdet at Pelevs hadde forsøkt å voldta henne; derfor tok Akastos Pelevs med på jakt, men gjemte sverdet hans og forlot ham like før de ble angrepet av kentaurer. Den kloke kentauren Kheiron ga Pelevs sverdet tilbake, så han klarte å flykte. Han vendte tilbake til Iolkos og plyndret byen og hevnet seg på Astydameia ved å hugge armer og ben av henne for så å stille hæren sin mellom de avhugde kroppsdelene.
**Antifeminisme** er ifølge *Oxford English Dictionary* motstand mot feminisme eller mot noen feministiske målsetninger.

Sosiologen Michael Flood argumenterer for at antifeminisme benekter minst et av de tre grunnprinsippene feminismen bygger på; at sosiale forhold mellom menn og kvinner ikke er naturgitte, at sosiale forhold mellom menn og kvinner favoriserer menn, og at kollektiv handling er mulig og ønskelig for å bøte på dette.

Antifeminisme kan ha sin bakgrunn i ulike ståsteder. I USA startet Phyllis Schlafly i 1972 organisasjonen STOP ERA, nå kjent som Eagle Forum, for å motarbeide likestillingsloven Equal Rights Amendment i 1972. På 2000-tallet har begrepet maskulinisme vært brukt av enkelte antifeminister.

|  |
| --- |
| Amerikansk, antifeministisk vitsetegning fra 1869 som viser hvordan datidas kjønnsroller snudd på hodet.  Foto: Library of Congress Prints and Photographs Division  |

Se også
-------

* Misogyni, kvinnehat
* Kjønnsdiskriminering
* Feminisme, kvinnebevegelsen
* Feminazi

Referanser
----------

1. ↑  Oxford English Dictonary. «Anti-feminism» Arkivert 20. januar 2015 hos Wayback Machine.. Lest: 20.01.2015
2. ↑  Flood, Michael (18. juli 2007). «International encyclopedia of men and masculinities».

Eksterne lenker
---------------

* (en) Anti-feminism – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
**Liavatnet** er en innsjø i Bergen kommune i Hordaland. Det ligger i Lyngbødalen, mellom Lyngbø i nord og Bjørndal i sør. Liavatnet er rundt 1 km langt og rundt 300 meter bredt, og høyden over havet er 31,7 moh. Det har utløp gjennom Mølleelven, som renner mot nord til Gravdalsvatnet. Vestsiden av Liavatnet domineres av motorveien riksvei 555, som er delvis bygget på en fylling langs vannkanten, og Fv191 (Lyderhornveien) som går parallelt med denne. I forbindelse med byggingen av Knappetunnelen blir utfyllingen ytterligere utvidet for å få plass til nytt vegsystem. Østsiden av vatnet er skogkledt og ubebygget.

Livannet har stor forekomst av ørret med svært fin kvalitet. Rådgivende Biologer AS gjennomførte prøvefiske i 2016. Samlet fangst var 58 ørret av "Hardangervidda-kvalitet". Den største var 1,3 kg. Livannet og de tilhørende elvene er også tilholdssted for til sammen 8 fuglearter. Blant annet er Livannet det eneste stedet i Bergen der Fossekallen har fast tilholdssted. 

Vannet ble i 2015 reddet fra å bli fylt igjen med stein fra veiprosjektet E39 etter en omfattende innsats fra lokalbefolkningen.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 4. juni 2015
2. ↑  vegvesen.no Fyller ut Liavatnet[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Foto: Ole-Erik Yrvin

Liastua Foto: Hans-Petter Fjeld 
**Liastua** er et serveringssted og klubbhus i Gjelleråsmarka i bydel Stovner i Oslo. Stua ble bygget i 1953 og eies av Høybråten og Stovner Idrettslag. Tett på stua ligger Liabakken, eller Lia Skisenter, som er tilpasset yngre utøvere.

Stua som ligger på 235 meter over havet driftes av klubbens seniorer, som kaller seg *Seniorgutta*. Stua er åpen for lett servering stort sett hver søndag året rundt utenom sommerferien.

Historie
--------

Høibråten idrettsforening etablerte hoppbakker i området i 1928. Tre bakker på 20, 30 og 50 meter ble bygget. Skihytta ble bygget på dugnad fra 1936 til 1940, med en badstue like ved. Badstua ble brukt som samlingssted under den andre verdenskrig for blant annet Milorg.

Da den nye Liastua stod ferdigbygget 22. november 1953, var det under et år siden den gamle skistua brant ned. Også badstua brant ned. I 1989–1990 ble det satt opp en ny hytte i tilknytning til den gamle.

Hoppbakkene har med tiden forfalt, som de fleste av de gamle bakkene i Groruddalen.

Sommeren 2018 erstattet fire nepalske stibyggere den gamle 60-meters hoppbakken Liabratten med en solid steinlagt trapp. Den krevde 270 tonn stein, er 250 meter lang, har 300 trinn og en høydeforskjell på ca. 70 meter opp til gapahuken Gubbero med sin storslåtte utsikt over Groruddalen. Sherpatrappen er bygd på Norges Vels eiendom.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 12. oktober 2019. Besøkt 12. oktober 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Skiforeningens markadatabase om Liastua Arkivert 26. september 2005 hos Wayback Machine.

Portal: Oslo
**Christen Johannes Finbak** (født 4. juni 1904 i Korgen, død 26. februar 1954 i Trondheim) var en norsk kjemiker som var professor ved NTH.

Etter examen artium ved Katedralskolen i Trondheim 1928 og cand.real. i kjemi fra Universitetet i Oslo i 1936, tok det ham ett år å ferdigstille dr.scient. 1938 på en avhandling med navnet *Rotasjon av molekyler i krystallgitter*. Han var en del av Odd Hassels forskergruppe innen blant annet krystallografi, og bygget et ganskje kjent apparat for elektrondiffraksjon i 1940. Etter å ha vært amanuensis frem til 1948 ble han professor ved det nystartede institutt for teoretisk kjemi ved NTH, der han arbeidet sin død i 1954. Hans professorat ble overtatt av Otto Christian Astrup Bastiansen som holdt det frem til 1964 da instituttet ble gjort om til fysikalsk kjemi og Tormod Førland ble ny professor. De videreførte Finbaks apparatur og laget «saltsmelteskolen».

Verv og premier
---------------

* Det Norske Videnskaps-Akademi, innvalgt 1943
* Fridtjof Nansens belønning for fremragende forskning 1948
* Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, innvalgt 1949

Referanser
----------

1. 1 2   oppført som Christen Johannes Finbak, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  (no) Christen Finbak i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Wikistrinda **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Haraldsvang skole** er en ungdomsskole i Haugesund etablert i 1967 og en av de største ungdomsskoler i Norge.

Arbeidet med Haraldsvang skole begynte desember 1967. Skolen fikk en grunnflate på ca 6000 m2. Den ble da bygd for å romme 24 klasser. Prisen på bygget ble beregnet til 7 035 000 kr. David Sandved var arkitekten bak bygget. Skolen sto ferdig til bruk høsten 1970. Skolen ble renovert i 1996, prisen på dette ble på 10 000 000 kr.[]

November 2021 fikk skolen oppmerksomhet fordi den over 50 år gamle skolebygningen var ferd med å forfalle. Et kloakkrør sprakk og hadde lekkasje inn i et klasserom. Skolen oppfyller ikke kravene til universell utforming for skoler og offentlige bygg. Nytt skolebygg er vedtatt og planlagt, men vil stå ferdig tidligst ved utgangen av 2024.

Referanser
----------

1. 1 2  NRK.no (6. november 2021): *Kloakk dryppet ned fra taket i klasserom: – Veldig ubehagelig og ekkelt*, hentet 7. november 2021

Eksterne lenker
---------------

* Arkivert 23. desember 2016 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nasjonalt skoleregister **·** Brønnøysundregistrene
 |
Iva Toguri D'Aquino, politifoto
**Tokyo Rose** *(alternativ Tokio Steg)* var navnet de allierte under krigen i Stillehavet ga den kvinnelige radiostemmen som sendte propaganda fra Japan til allierte soldater. Ideen var å demoralisere soldater til å begynne å stille spørsmål om det de gjorde var riktig.

Tokyo Rose var ikke bare en enkelt, det var omtrent et dusin forskjellige kvinner som dukket opp. Den som ble mest forbundet med Tokyo Rose var Iva Toguri D'Aquino som ofte dukket opp som ånden *foreldreløse Anne* i det daglige 15 til 20 minutters radioprogrammet *Zero Hour* som ble sendt fra Tokyo. Programmet inkluderte sketsjer og nyheter med propagandistisk innhold. I tillegg spilte de populær musikk fra USA.

Toguris advokater argumenterte lenge at det var andre kvinner som er mer knyttet til Tokyo Rose, for eksempel den amerikanske Ruth Hayakawa, som erstattet Toguri i helgene, den kanadiske Juni Suyama («Nattergalen fra Nanking»), og Myrtle Lipton («Lille Margie»). Myrtle sendte, men ikke fra Tokyo, og den andre sendte fra Manila i det japankontrollerte Filippinene. Foreign Broadcast Information Services identifiserte Toguris stemme i likhet med soldatene som Tokyo Rose.

Se også
-------

* Lord Haw-Haw
* Axis Sally

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Haraldstårnet - et populært turmål Foto: Mittet & Co 
**Haraldstårnet** ble bygd på Ullandhaug i Stavanger i 1895. Det var Stavanger Turistforening som fikk reist tårnet for å gi turgåere et utfartsmål, og for å minnes rikssamlingen i 872.  

Det hele startet med at turistforeningen bygget en veg for 4-hjulskjøretøyer opp til toppen. Den var ferdig i 1892, og det ble besluttet å gi fri grunn til et utsiktshus. Så i 1894, etter at ingen hadde reflektert på tilbudet, foretok styret i foreningen planeringsarbeider på toppen av haugen. Forslag til paviljong eller hus ble utarbeidet og anbud innhentet. Endelig, i 1895 er bygget reist etter arkitekt Hartvig Sverdrup Eckhoffs forslag. Byggeomkostningene kom på 3600 kroner. Året etter tok sogneprest Jonas Dahl initiativ til utsmykning av tårnet og 1930 kroner ble samlet inn. I 1899 ble tårnet overført til Stavanger kommune. Det ble for dyrt å drive tårnet. Etter at kommunen overtok ble det drevet restaurant i noen år av Bondeungdomslaget.

En populær gjenstand var orienteringsskiven som ble satt opp i 1923. Den ble senere satt opp på Ullandhaugtårnet. En lignende skive ble satt opp på Byhaugen. Den står fremdeles. På klare dager kan en bruke skiven og finne topper milevis innover i Ryfylkeheiene.

I tillegg til god utsikt, bød Haraldstårnet på et interiør i dragestil med maleriske fremstillinger av slaget ved Hafrsfjord. Steinene som før sto oppe i tårnet, men som i dag står på bakken, kommer fra Nord-Talgje i Ryfylke. De 16 minnesteinene har navn på vikingtidssteder i Rogaland, på dem som gjorde seg gjeldende i slaget, og senere berømte personer fra regionen, slik som Erling Skjalgsson.

En del kjente personer har vært oppe i tårnet, blant andre Arne Garborg, Kong Oscar II og Kong Haakon VII. Tyskerne ødela en del av tårnet under andre verdenskrig. Tårnet ble revet i 1963.

Galleri
-------

* HaraldstårnetHaraldstårnet
* De 16 minnesteineneDe 16 minnesteinene
* OrienteringsskiveOrienteringsskive

Referanser
----------

1. ↑  Stavanger Turistforenings annaler 1887-1937
2. ↑  Slaget i Hafrsfjord ved Torgrim Titlestad
Jarledømmet Desmond, 1450**Desmond** er et historisk kongedømme, jarledømme og grevskap i provinsen Munster i Irland. Det lå på sørvestkysten av Irland, i utstekning tilsvarte det som grevskap dagens grevskap Cork and Kerry, som ble opprettet ved deling av grevskapet Desmond i 1606.

Navnet Desmond kommer av irsk gælisk *Deas-Mumhan*, som betyr Sør-Munster. Det motsvarer Thomond (Nord-Munster), Ormond (Øst-Munster) og det mindre kjente Iarmond (Vest-Munster). De tre kronene i provinsen Munsters flagg representerer kongedømmene Desmond, Thomond og Ormond.

I tidlig middelalder var Desmond kontrollert av den vestlige grenene av klanen Eoganacht. Utstrekningen til kongedømmet Desmond tilsvarte det området denne grenen av klanen kontrollerte, og varierte gjennom politiske allianser og krigslykke. Denne grenen var i regelen svakere enn den østlige grenen som kontrollerte Ormond. Den østlige grenen hadde i praksis monopol på tittelen konge av Cashel (*Caisel*), som ga (det symbolske) overherredømmet over hele Munster. På midten av 900–tallet økte klanen Dal Cais sin makt og innflytelse på bekostning av Eoganacht, og Mathgamain mac Cénnidig ble den første konge av Caisel som ikke tilhørte Eoganacht. På slutten av Mathgamains bror, Brian Borus, regjeringstid var hele Munster under fast kontroll av Dal Cais (senere Úa Briain), og kongene av Desmond var underlagt disse.

Etter 1300–tallet ble «Desmond» brukt om både territioriet til de gæliske MacCarthy Mor høvdingene, som gjorde krav på å være konger av Munster, og områdenen til jarlen av Desmond.
MacCarthy hadde herredømme over områdene sør og vest for byen Cork, jarledømmet strakk seg fra Dinglehalvøya i vest til Cashel i øst, nord for MacCarthy områdene. was located to the south and west of Cork city. 

Etter normannernes invasjon av Irland ble tittelen, og områdene til, jarlen av Desomnd gitt til Maurice FitzGerald i 1329. Denne slekten ble populær blant de innfødte irene, og det ble sagt om dem at de ble «mer irske enn irene selv.» Fitzgeraldfamilien motsatte seg engelsk innblanding i deres territorium under den tudorske gjenerobringen av Irland, og mente engelskmenne støttet den rivaliserende Butler-familien. Dette førte til Desmondopprørene i 1569–73 og 1579–1583. Da Gerald Fitzgerald, 15nde jarl av Desmond, ble drept i 1583, ble hans familie kjent arveløse og jarletittelen opphørte. To rivaler gjorde krav på tittelen igjen under niårskrigen i Irland (1594–1603), uten å lykkes. I 1675 ble jarletittel gjenopprettet og gitt som belønning til den daværende jarlen av Denbigh. Den har vært i hans slekt siden.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kart over Irland forskjellige historiske epoker

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Desorpsjon** er et fenomen der et stoff frigjøres fra eller gjennom en overflate. Prosessen er motsatt av sorpsjon (det vil si enten adsorpsjon eller absorpsjon). Dette skjer i et system som er i tilstanden til sorpsjonsvekt mellom bulkfase (fluid, dvs. gass eller væskeoppløsning) og en adsorberende overflate (fast eller grense som skiller to væsker). Når konsentrasjonen (eller trykket) av stoffet i bulkfasen senkes, endres noe av det sorberte stoffet til bulk-tilstanden.

I kjemi, spesielt kromatografi, er desorpsjon evnen til et kjemikalie å bevege seg med den mobile fasen. Jo mer et kjemikalie desorberer, jo mindre sannsynlig vil det adsorbere, og i stedet for å holde seg til den stasjonære fasen, beveger kjemikaliet seg opp med løsemiddelfronten.

I kjemiske separasjonsprosesser blir stripping også referert til som desorpsjon da en komponent i en væskestrøm beveger seg ved masseoverføring til en dampfase gjennom væske-dampgrensesnittet.

Etter adsorpsjon vil det adsorberte kjemikaliet forbli på underlaget nesten på ubestemt tid, forutsatt at temperaturen forblir lav. Når temperaturen stiger, øker imidlertid sannsynligheten for desorpsjon. Den generelle ligningen for desorpsjonshastigheten er:

{\displaystyle R=rN^{x}}

hvor r er hastighetskonstanten for desorpsjon, {\displaystyle N} er konsentrasjonen av det adsorberte materialet, og {\displaystyle x} er den kinetiske rekkefølgen av desorpsjon.

Vanligvis kan rekkefølgen av desorpsjon forutsies av antall involverte elementære trinn:

Atomisk eller enkel molekylær desorpsjon vil typisk være en førsteordens prosess (dvs. et enkelt molekyl på overflaten av substratet desorberer til en gassform).

Rekombinativ molekylær desorpsjon vil generelt være en annenordens prosess (dvs. to hydrogenatomer på overflaten desorberer og danner et gassformig H2-molekyl).

Hastighetskonstanten r kan uttrykkes som:

{\displaystyle r=Ae^{-E\_{a}/kT}}

der A er "forsøksfrekvensen" (ofte den greske bokstaven \nu), sjansen for at det adsorberte molekylet overvinner sin potensielle barriere for desorpsjon, {\displaystyle E\_{a}} er aktiveringsenergien til desorpsjon, k er Boltzmanns konstant, og {\displaystyle T} er temperaturen.

Referanser
----------

1. ↑  Somorjai, Gabor A. (2010). *Introduction to surface chemistry and catalysis* (2nd ed utg.). Hoboken, N.J.: Wiley. ISBN 978-0-470-50823-7. OCLC 436358426. CS1-vedlikehold: Ekstra tekst (link)
**«Eloise»** er en svensk slagerlåt fra 1993, skrevet av Gert Lengstrand og Lasse Holm, og fremført av dansebandet Arvingarna. Sangen vant svenske Melodifestivalen i 1993 og representerte Sverige i Eurovision Song Contest 1993 i Millstreet. I den internasjonale finalen endte «Eloise» som nummer 7 av 25 deltakere.

Bakgrunn
--------

«Eloise» var én av ti deltakerlåter i den svenske Melodifestivalen lørdag 5. mars 1993, og var skrevet av Gert Lengstrand og Lasse Holm. Sangen ble fremført av det svenske dansebandet Arvingarna, og sangen vant den svenske finalen som første gang brukte telefonavstemning for å kåre vinneren. Dette var Lasse Holms femte og hittil siste seier i Melodifestivalen. Han hadde tidligere vunnet som låtskriver for «Dag efter dag» (1982), «Främling» (1983) og «Bra vibrationer» (1985) og som låtskriver og artist i «E' de' det här du kallar kärlek» (1986).

Som vinner ble «Eloise» det svenske bidraget til Eurovision Song Contest 1993 som ble arrangert i Millstreet i Irland, lørdag 15. mai 1993. I den internasjonale finalen var Sverige det 13. bidraget ut på scenen av 25 deltakere. I avstemningen fikk sangen 89 poeng og endte på en syvendeplass. Den norske juryen ga ingen poeng til «Eloise».

Listeplasseringer
-----------------

Singelen nådde en tiendeplass på den svenske singellisten, og den lå på Svensktoppen i ti uker fra 18. april til 20. juni 1993, med andreplass som beste notering.

| Liste (1993) | Høyesteplassering |
| --- | --- |
| Sveriges flagg Sverige (Sverigetopplistan) | 10 |

Referanser
----------

1. ↑  «Arvingarna – Eloise». discogs.com. Besøkt 10. juni 2018.
2. ↑  Sweden, Sveriges Television AB, Stockholm,. «Melodifestivalen 1993». *svt.se* **(svensk)**. Besøkt 7. juni 2018.
3. ↑  «"Eloise" av Arvingarna». *NostalgiListan* **(svensk)**. Besøkt 10. juni 2018.
4. ↑  Hung, Steffen. «"Eloise" – Swedish Charts». *swedishcharts.com*. Besøkt 10. juni 2018.

| Utmerkelser og prestasjoner |
| --- |
|
| Forgjenger :**«I morgon är en annan dag» medChrister Björkman**

 | **Sveriges bidrag i Eurovision Song Contest**1993 | Etterfølger :**«Stjärnorna» medMarie Bergman og Roger Pontare** |
*Se også interiørarkitekten Bjørn A. Larsen*

**Bjørn Larsen** (født 3. april 1922, død 3. november 2007 i Oslo) var en norsk sosialøkonom og embetsmann, utdannet cand.oecon. fra Universitetet i Oslo i 1947.

Larsen startet etter endt eksamen som konsulent i Prisdirektoratet, hvor han arbeidet med prisreguleringen under pengesaneringen og gjenoppbyggingen etter krigen. I 1952 ble han byråsjef i Økonomiavdelingen i Finansdepartementet.

I Finansdepartementet avanserte Larsen i 1958 til stillingen som ekspedisjonssjef i Toll- og avgiftsavdelingen i 1958, og ble direktør i EFTA i 1961.

Da Planleggingsavdelingen ble opprettet i Finansdepartementet for å innføre langtidsplanlegging og -budsjettering i januar 1963, ble Larsen avdelingens første sjef. Han var ekspedisjonssjef her til 1971, da Jan Madsen en kort tid fungerte i stillingen før Per Schreiner inntok lederstillingen i *PA*.

Fra 1971 ble Larsen departementsråd (forsvarsråd) i Forsvarsdepartementet, hvor motivet for «utplasseringen» var å innføre langtidstankegangen i budsjett- og kostnadsstyringen i Forsvaret.

Larsen endte sin karriere som departementsråd i Forbruker- og administrasjonsdepartementet 1972-1992.

Bibliografi
-----------

* *Omkring lønnsoppgjøret høsten 1950* av Bjørn Larsen og Rolf Pedersen. 1951

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Bjørn\_Larsen[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Minneord i Journalisten

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
|  |
| --- |
| Våpen |
| Østerriksk politikk |
| * Østerrikes forfatning
* President
* Regjering
	+ Kansler
	+ Visekansler
	+ Føderale ministre
* Parlament
	+ Nasjonalrådet
	+ Forbundsrådet
* Forbundsforsamlingen
* Forfatningsdomstolen
* Høyesterett

---

* Delstater
* Distrikter

---

* Valg
* Politiske partier:SPÖ • ÖVP • FPÖ Grønt alternativ • Team Stronach • NEOS
 |

**Forfatningsdomstolen i Østerrike** (tysk: Verfassungsgerichtshof) har som oppgave å kontrollere at reglene i den østerrikske forfatningen overholdes.

Domstolens oppgaver og myndighet
--------------------------------

Forfatningsdomstolens formål er å verne om demokratiet og rettsstaten. Domstolen kan som ledd i dette overprøve lover og reglers grunnlovmessighet. Alle statlige organer og dessuten institusjoner som ivaretar statlige funksjoner, er forpliktet til å følge forfatningen. I de tilfeller der det foreligger et påstått brudd på forfatningsreglene er den østerrikske forfatningsdomstolen det eneste organ som kan avgjøre saken og gi pålegg i den. 

Forfatningsdomstolen trer ikke i virksomhet på eget initiativ, men etter krav fra borgerne eller andre. Østerrikes forfatning, det vil si selve grunnloven (Bundes-Verfassungsgesetz (B-VG)) og de øvre forfatningslover (Verfassungsgerichtshofgesetz (VfGG)) som også inngår i begrepet forfatningen, gir regler om hvem som kan kreve at domstolen tar en sak til behandling.

Domstolen inngår ikke i det ordinære instanssystem, men er selvstendig domstol innenfor sitt område.

Historie
--------

Forløperen til forfatningsdomsolen var Reichsgericht som eksisterte mellom 1867 og 1919. Denne domstolens virkeområde omfattet bl.a. spørsmål om myndigheters kompetanse, formuesrettslige krav mot offentlige myndigheter og mellom offentlige organer, samt borgernes klager over myndighetenes krenkelse av deres politiske rettigheter. Disse oppgavene ble i 1919 overført til Forfatningsdomstolen og da i et utvidet omfang.

Sammensetning og oppnevning
---------------------------

Forfatningsdomstolen består av en president, en visepresident og ytterligere tolv medlemmer samt seks varamedlemmer. Dommerne blir oppnevnt av Forbundspresidenten etter forslag av regjeringen, Nasjonalrådet og Forbundsrådet.

Referanser
----------

1. ↑  Forfatningsdomstolens hjemmeside Arkivert 28. august 2012 hos Wayback Machine. Besøkt 27. august 2012
2. ↑  Forfatningsdomstolens hjemmeside Arkivert 26. august 2012 hos Wayback Machine. Besøkt 27. august 2012

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Constitutional Court of Austria – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
***Hva en kvinne tilgir***, (originaltittel: *Love 'Em and Leave 'Em*, også *Hvad en kvinde tilgir*) er en amerikansk stum spillefilm fra 1926 med Evelyn Brent, Lawrence Gray og Louise Brooks i hovedrollene og regi av Frank Tuttle. Filmens forelegg er skuespillet «Love 'Em and Leave 'Em» av George Abbott bearbeidet av Townsend Martin og John V. A. Weaver.

Abbott og Weavers teaterstykke ble igjen filmatisert i 1929 med Clara Bow, Jean Arthur og James Hall i hovedrollene.

Handling
--------

Mame har tatt vare på søsteren Janie etter at moren deres døde. Mame er den mest ansvarlige av dem, men Janie er ofte på fest og har det gøy. Bill, som er bosatt i nærheten av dem, er forelsket i Mame. Alle tre arbeider i samme varehus. Lem, en skurk bosatt i samme bygård, anbefaler et ulovlig pengespill som Janie ikke kan motstå, og hun stjeler penger fra butikken hun arbeider i for å delta i spillet.

Mames kreative ideer på jobben har feilaktig blitt kreditert Bill, og han får større muligheter i butikken. Når Mame reiser på ferie, forsøker Janie å forføre Bill. I mellomtiden kommer Mame tilbake tidlig, og får øye på Bill som kysser søsteren hennes. I tillegg har Janies pengespill gjort at hun tapte åtti dollar. Lem overbeviser henne om å satse det siste av pengene hennes for å vinne tilbake pengene sine. Men hun blir svindlet for alle pengene hun vinner, noe som også fører til problemer når butikken oppdager de forvunnede pengene.

Rolleliste
----------

* Evelyn Brent som Mame Walsh
* Lawrence Gray som Bill Billingsley.
* Louise Brooks som Janie Walsh.
* Osgood Perkins som Lem Woodruff.

Referanser
----------

1. ↑  «Medietilsynets filmdatabase» **(norsk)**. Besøkt 6. januar 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Hva en kvinne tilgir* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Hva en kvinne tilgir* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Hva en kvinne tilgir* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Hva en kvinne tilgir* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Hva en kvinne tilgir* på Silent Era Rediger på Wikidata

Portal: Film
Biangbiangnudler
**Huyi** (forenklet kinesisk: 鄠邑区; pinyin: *Hùyì Qū*), før september 2017 fylket **Hu** (kinesisk: 户县; pinyin: *Hù Xiàn*) er et bydistrikt i den subprovinsielle by Xi'an i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina.

Befolkningen var på 559 881 innbyggere i 1999.

Nudelretten *biangbiang* skal stamme fra en landsby i dette fylket.

Kulturminner
------------

Sarirastupaen til Kumārajīva (*Jiumoluoshi shelita*, 鸠摩罗什舍利塔), Gongshu-hallen (*Gongshu tang*, 公输堂) og Zu'an-steleskogen ved Chongyangtempelet (*Chongyang gong Zu'an beilin*, 重阳宫祖庵碑林) ble i 2001 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Lokalregjeringens hjemmesider
* Huxian County Profile[*død lenke*]
* Buddhism in the Tang Dynasty and Sarira-stupa of Kumarajiva
* Gongshu tang
* Chongyang Temple (Hu County, Shanxi)
* Chongyang gong
* Chongyang gong (Palace of Chongyang)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Forestry Commission** er en britisk myndighet med ansvar for landets skoger. Mandatet er å beskytte skogene, bidra til at de vokser i omfang og å øke deres verdi for samfunnet og miljøet. Myndigheten ble opprettet i 1919.

Arbeid
------

Forestry Commission står som eier av og bestyrer 7720 km² skog i Storbritannia. Det meste, 60%, er i Skottland, mens 26% er i England og resten i Wales. Aktiviteten omfatter hogst, nyplanting, stell og forbedring av vekstmiljøet, samt å gjøre skogene egnet for rekreasjon. 

Kommisjonen har også et ansvar for privat eid skog, blant annet gjennom administrasjon av subsidier til skogeiere.

Struktur
--------

Kommisjonen er organisert som et regjeringsdepartement uten minister. Det har et styre bestående av en formann og ti kommissærer. De ti inkluderer generaldirektøren, som er utnevnt av monarken. 
Et mindre utøvende styre assisterer generaldirektøren og de nasjonale direktørene i arbeidet. 

Siden 1. april 2003 har det vært en underkommisjon for hver av de tre nasjonenen England, Skottland og Wales, hver ledet av en nasjonal komité og direktør. Denne strukturen gjør det mulig å fokusere bedre på individuelle behov, samtidig som man gjennom den felles myndigheten kan utføre riksdekkende tiltak.

Eiendommer
----------

Blant skogene som bestyres av kommisjonen er:

* Aberdeen Woods
* Afan Forest Park
* Bedgebury Pinetum
* Dalbyskogen
* Delamereskogen
* Forest of Dean
* Glenmore Forest Park
* Grizedaleskogen
* Gwydyr Forest Park
* Kestevenskogen
* Kielderskogen
* Salceyskogen
* Sherwoodskogen
* Tay Forest Park
* Thetfordskogen
* Westonbirt

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISNI
 |
1-euromynt med latvisk motiv
Latvias store riksvåpen på 50-centmynt
**Latviske euromynter** er sirkulasjonsmynt av Den europeiske unions valuta euro med nasjonalt motiv for Latvia på revers. Latvia tok i bruk euro 1. januar 2014.

Utforming
---------

De lavere valørene av euroene utgjøres av mynter, mens de høyere valørene utgjøres av sedler. Euromyntene har en felles europeisk side som viser verdien på mynten og en nasjonal side som viser et symbol valgt av medlemsstatene som benytter euro. Hver medlemsstat har således ett eller flere symboler som er unike for landet.

De latviske euromyntene har fire ulike design. De laveste valørene, 1-, 2- og 5-centmynten viser Latvias lille riksvåpen, 10-, 20- og 50-centmynten det store riksvåpenet, mens de høyeste valørene, 1- og 2-euromynten, har et kvinnehode. Centmyntenes revers er formgitt av Laimonis Šēnbergs, mens Guntars Sietiņš er ansvarlig for eurovalørene. Myntene er preget av Staatliche Münzen Baden-Württemberg i Stuttgart i Tyskland.

De to høyeste valørene har som motiv et kvinnehode, Milda, en personifikasjon av Latvia. Samme motiv er tidligere benyttet på latvisk mynt og har blitt et frihets- og nasjonalsymbol. Kvinnehodet, tegnet av kunstneren Rihards Zariņš, ble første gang benyttet på sølvmynt i 1929. Kvinneskikkelsen i Frihetsmonumentet i Riga kalles også Milda.

Fra lats til euro
-----------------

Latvia slutter seg til eurosonen den 1. januar 2014. Euroen erstattet da latvisk lats, med en vekslingskurs på 0,702804 latviske lats for én euro. Veksling av lats mot euro finner sted til 30. juni 2014.

Referanser
----------

1. ↑  «Latvia begins minting euro coins»[*død lenke*], Latvias bank, 31. juli 2013.
2. ↑  Jānis Stradiņš: «The Third Rebirth of the Silver 5-Lats Coin»[*død lenke*], Latvias bank.
3. ↑  «Latvia (as of 1 January 2014)», Den europeiske sentralbank.

Eksterne lenker
---------------

* Latvian Euro Coins, Latvias finansdepartement
* Den europeiske sentralbankens nettsider

| * v
* d
* r
De ulike euromyntene fra hvert land |
| --- |
| Andorra **·** Belgia **·** Estland **·** Finland **·** Frankrike **·** Hellas **·** Irland **·** Italia **·** Kypros **·** Latvia **·** Litauen **·** Luxembourg **·** Malta **·** Monaco **·** Nederland **·** Portugal **·** San Marino **·** Slovakia **·** Slovenia **·** Spania **·** Tyskland **·** Vatikanstaten **·** Østerrike |  |
**De hellige brødrene Crispin og Crispinian** ble født innen den romerske adelen, men de to tvillingbrødrene måtte flykte fra Roma på grunn av deres kristne tro.

De skal sammen med sønnen til en romersk senator ha kommet til byen Noviodunum (nå Soissons) i Nord-Frankrike for å forkynne det kristne budskapet for gallerne. De arbeidet som skomakere om natten for å tjenes til livets opphold. Deres arbeid som forkynnere skal ha tiltrukket seg oppmerksomheten til den romerske prefekten i Gallia, Rictius Varus, og dette var på den tiden da keiser Maximian satte igang omfattende kristendomsforfølgelse. Varus skal ha fått brødrene arrestert, torturert og henrettet ved halshogging.

Brødrene feires særlig lokalt i Soissons-området, hvor det allerede på 500-tallet fantes en kirke til deres ære. Deres festdag er fastsatt til 25. oktober, og er i den anglikanske bønneboken Book of Common Prayer kalt *Black Letter Saints' Day* og dagen feires i mange kirker i Den engelske kirke.

Slaget ved Agincourt i 1415 fant sted på deres festdag, og i sitt skuespill Kong Henrik V gjør William Shakespeare et poeng av dette, da han lar Henrik V vise til brødrenes selvoppofrelse i sin tale til sine soldater før slaget:

And Crispin Crispian shall ne'er go by,
From this day to the ending of the world,
But we in it shall be remembered-
We few, we happy few, we band of brothers;
For he to-day that sheds his blood with me
Shall be my brother

Eksterne lenker
---------------

* (en) Crispin and Crispinian – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Julia Smith** (født 26. mai 1927 i London i England, død 19. juni 1997 i London i England) var en regissør og produsent.

Karriere
--------

Smiths ble involvert i TV-serieproduksjon da hun regisserte episode av serien *Suspense* i 1962. Deretter regisserte hun episoder av populære serier som *Z Cars* (1962) og *Doctor Who* (1966). For sistnevnte regisserte hun historiene *The Smugglers* og *The Underwater Menace*. I 1967 regisserte hun en filmatisering av *The Railway Children* som var en stor nok suksess til at en film ble laget i 1970.

Mens hun arbeidet på *Z Cars* møtte hun Tony Holland som skrev manus for serien. De begynte å jobbe sammen som henholdsvis produsent og manusredigerer og de jobbet på BBCs dramasere *Angels (TV-serie)* (1975–83).

### *EastEnders*

I 1983 kontaktet BBC Smith og Holland for å spørre om de kunne lage en ny dramaserie. De ble gitt to ideer, en serie om en campingplass eller en serie om et kjøpesenter. De likte ikke noen av ideene og forlangte at de fikk utvikle sin egen serie om noe de kjente.

De skapte en serie satt til East End i London. Da de begynte å søke etter skuesillere hadde Smith retningslinjen «Only genuine Eastenders need apply» og det var derifra navnet kom. Opprinnelig skulle serien kalles *Eastenders*, men Jonathan Powell, daværende sjef for dramaavdelingen, sa at den andre «e»-en ikke så bra ut på papiret og han foreslo at den kunne være en majuskel.

### *Eldorado*

Etter suksessen med *EastEnders*, samarbeidet Smith og Holland på såpeoperaen *Eldorado*. Holland skapte serien basert på en ide av Verity Lambert og Smith var produsent. BBC håpte at denne serien også ville være en suksess like *EastEnders*. En rekke hendelser gjorde at serien ble den dyreste floppen som BBC hadde produsert. Smith fikk skylden og deretter sparken. Hun mente at BBC ikke hadde gitt *Eldorado* en sjanse til å etablere seg.

Død
---

Smith pensjonerte seg etter *Eldorado* og hun døde av kreft i 1997.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 22223, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w62w4j3w, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Internet Movie Database, IMDb-nummer nm0808850, besøkt 19. juli 2016[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Julia Smith på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Julia Smith hos The Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**M60A1 Armored Vehicle Launched Bridge** (AVLB) er en amerikansk pansret brolegger bygget på chassiset til stridsvognen M60 Patton, bygget av General Dynamics. Den kan legge en 19,2 meter (60 fot) bro i militær bruklasse 60. Det amerikanske marinekorpset tok den i bruk i februar 1987.

Historie
--------

M60A1 AVLB er utviklet fra den tidligere M48 AVLB tatt fram på 1950-tallet. M48 Patton, som det kjøretøyet brukte chassiset til, ble tatt ut av produksjon i 1959, og etter det ble M60-chassis benyttet. Noen M60 AVBL ble bygget fra bunnen av, men de fleste i tjeneste med den amerikanske hæren ble konvertert fra gamle M48 AVLB.

Kjøretøyet er eller har vært i tjeneste med Israel, Pakistan, Singapore, Spania, Tyskland og USA.

Teknisk
-------

Vogna har et mannskap på to: Vognføreren sitter foran i skroget, med vognkommandøren bak.

Brua er konstruert av aluminium og er hengslet på midten. Under transport ligger den foldet sammen oppå kjøretøyet. Når en hindring skal krysses, stoppes kjøretøyet og brua bringes opp i horisontal stilling ved hjelp av hydraulikk. Da åpnes den, ut over hindringen, og senkes ned. Brua kobles da løs fra kjøretøyet, som trekker seg tilbake. Å legge ut brua tar omtrent tre minutter, mens å hente den igjen tar mellom 10 og 60 minutter, alt etter forholdene på stedet. Den kan plukkes opp fra begge sider. Brua er 19,2 meter lang, og kan brukes over spenn på 18,3 meter, og kan bære kjøretøyer med vekt opp til 54,4 tonn. Bredden på brua er 3,99 meter, hvorav vegbanen er på 3,81 meter. Den er 94 cm høy da den er foldet ut. I seg selv veier den 13,3 tonn.

Motoren er en Continental AVDS-1790-2A eller 2D 12-sylindret dieselmotor som gir 750 hk ved 2400 omdreininger/minuttet. Girkassen er av type CD-850-6A med to gir framover og ett bakover.

Det amerikanske marinekorpset oppgir stykkprisen til å være USD 749.000,-.

Kilder
------

* Foss, Christopher; *Jane's AFV Recognition Handbook*, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2
* Beskrivelse hos det amerikanske marinekorpset (engelsk)

Eksterne lenker
---------------

* (en) M60 AVLB – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Beskrivelse hos FAS (engelsk)
* Beskrivelse hos GlobalSecurity.org (engelsk)
**Arne Sund** (født 14. august 1925, død 4. desember 2011) var en norsk militær- og katastrofepsykiater. Han var sjefpsykiater i Forsvaret og professor i katastrofepsykiatri ved Universitetet i Oslo. Han «bygde opp norsk militærpsykiatri til å bli ledende innen NATO» og «regnes som grunnleggeren av fagområdet katastrofepsykiatri». Han etablerte Kontoret for psykiatri i Forsvaret og senere Kontoret for katastrofepsykiatri, forløperen til Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress.

Karriere
--------

Sund var med i Milorg under andre verdenskrig. Han ble utdannet lege ved Universitetet i Oslo i 1950, ble spesialist i psykiatri i 1962 og dr.med. i 1968 med avhandlingen *Psykiatriske lidelser hos unge norske menn under pliktig militærtjeneste i fred*. Han tjenestegjorde som militærlege i Tysklandsbrigaden og siden i Norwegian Mobile Army Surgical Hospital (NORMASH) under Koreakrigen i 1952. Han ble kaptein i Forsvarets sanitet i 1955 og var oberstløytnant og sjefpsykiater i Forsvarets sanitet fra 1965 til 1978, med enkelte avbrudd. Hans egne erfaringer fra flere krigs- og konfliktsoner, både med stressreaksjoner hos soldater og med sivilbefolkningens lidelser, fikk stor betydning for hans senere virke som psykiater, og han «bygde opp norsk militærpsykiatri til å bli ledende innen NATO» fra 1960-årene. Gjennom Sunds innsats ble Norge «et foregangsland innen forskning på virkninger av massedød, krig, katastrofer, ulykker og alle slag vold».

I 1978 ble han professor i katastrofepsykiatri ved Universitetet i Oslo og ble leder for det nye Kontoret for katastrofepsykiatri, en felles enhet under Forsvarets sanitet og Institutt for psykiatri ved Universitetet i Oslo. Han gikk av i 1984 og ble etterfulgt av Lars Weisæth som professor og leder for Kontoret for katastrofepsykiatri.

Bibliografi
-----------

* *Psychiatric Disorders in Military Service* (Universitetsforlaget, 1970)
* *Psykiatri og stress under kriser, katastrofer og krig* (Universitetsforlaget, 1976)
* *Historien om katastrofepsykiatrien som nytt fagområde i Norge* (Forsvarets sanitet, 2008).

Referanser
----------

1. 1 2  «Sund, Arne». *Norges leger: 1996. B. 5 : Schübeler, M.F.A.I.-Åvitsland, V*. Oslo: Den norske lægeforening. 1996. s. 270. ISBN 8290921454.
2. 1 2  Nekrolog, *Aftenposten*, 28. desember 2011, s. 15
3. 1 2 3  Ulrik Malt (3. november 2017). «Arne Sund». Store norske leksikon. Besøkt 10. februar 2019.
4. ↑  Atle Dyregrov (8. mai 2015). «Når katastrofen rammer». *Psykologisk.no*. Besøkt 10. februar 2019.
5. ↑  Sund, Arne (1976). *Psykiatri og stress under kriser, katastrofer og krig*. Oslo: Universitetsforlaget. ISBN 8200050262.
6. ↑  Sund, Arne (2008). *Historien om katastrofepsykiatrien som nytt fagområde i Norge*. [Sessvollmoen]: Forsvarets sanitet. ISBN 9788299240963.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Bardomuseet** (arabisk: المتحف الوطني بباردو‎; fransk: *Musée national du Bardo*) ligger i byen Tunis, hovedstaden i Tunisia. Her finnes en av verdens største samlinger av romerske mosaikker.[]

Museet ligger rundt 4 km vest for sentrum i Tunis, i bydelen Le Bardo. Det er ved siden av Det egyptiske museum i Kairo Nord-Afrikas viktigste arkeologiske museum.[]

Mye av museet ligger i det gamle haremet i Bardopalasset. Det ble åpnet 7. mai 1888. Det består av 30 rom på tre etasjer. Tynkdepunktet er på romersk kunsat og i særdeleshet mosaikker, hvorav det er fremvist om lag 1 000 stykker, fra store gulvdekorasjoner ril portretter og bilder med ganske små moosaikksteiner.[]

Dessuten gir museet et bredt anlagt historisk-kunstnerisk overblikk, fra tidlighistorisk tid og over til de puniske, greske, romerske, tidligkristne og arabiske epoker. Avdelingene grupperes i punisk-kartagisk, romersk, tisligkristen og islamsk.

* Fra BardomuseetFra Bardomuseet
* Mosaikk på museetMosaikk på museet

Eksterne lenker
---------------

* (ar) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Bardo National Museum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) المتحف الوطني بباردو Musée national du Bardo – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NKC **·** ICCU **·** GeoNames
 |