recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mercedes-Benz W210** er en bilmodell fra Mercedes-Benz produsert fra 1995 til 2002. W210 var en etterfølger av Mercedes-Benz W124 og ble selv etterfulgt av Mercedes-Benz W211. En facelift ble introdusert mot slutten av 1999, hvor hele 1800 detaljer ble endret og forbedret. Nye baklykter, støtfangere, en front som var senket 2 cm og blinklys integrert i sidespeilene er av de mest synlige endringene. Multifunksjonrattet er det mest synlige i interiøret. Automatkassen fikk det Mercedes kaller tipshift-funksjon, hvor man kan gire opp eller ned ved enten å dytte girspaken til høyre eller venstre. Bildet viser her en amerikansk facelift-utgave, som skiller seg ut ved å ha en orange refleks på forskjermen, som forsåvidt samtlige amerikanske utgaver har.

Mercedes-Benz W210 E50 AMG (1995-1999) var en AMG utgave som ble levert med en 5.0L V8 32v M119 motor. Dette var en AMG utgave, med sportsligere understell, interiør og utseende. Motor, drivverk, understell, eksteriør og interiør var optimalisert av tyske-AMG i Affalterbach.

Mercedes-Benz W210 E55 AMG (1999-2002) var etterfølger av E50 AMG, men med den nye M113.980 motoren fra AMG. Dette er en 5.4L V8 24v motor, med 354HK og 530NM. De fleste E55 AMG ble levert i facelift versjonen av W210.
**Nahr Ibrahim** (arabisk: نهر ابراهيم), på norsk kalt **Abrahamelven** eller **Adoniselven**, er en liten elv i Libanonfjellene i Libanon. 

Elven er om lag 23 kilometer lang, og kommer fra Afqagrotten 1 255 moh. Den faller bratt gjennom en rekke fosser og følger et juv gjennom fjellene. Den munner ut i Middelhavet ved landsbyen Nahr Ibrahim, som har tatt sitt navn fra elva (*nahr* betyr elv på arabisk).

Den gamle byen Byblos lå nær utløpet, og var et sted for dyrkelse av Adonis, gud for kjærlighet, gjenfødelse og skjønnhet i fønikisk mytologi. Han ble ifølge myten drept i nærheten av kilden av et villsvin sendt av Ares, krigsguden (eller av Ares selv forkledd som et villsvin, avhengig av versjonen). Adonis' blod strømmet ut i elva og gjorde elven rødfarget i århundrer, og skapte et teppe med skarlagenfargede smørblomster langs elvens bredder. I virkeligheten blir elven rød hver februar på grunn av volumet av jord som blir vasket ut av fjellene av vinterregnet, noe som gjør at det ser ut som at vannet er fylt med blod.

På grunn av elvens mytologiske forbindelser ble den æret i oldtiden, og dalen inneholder rester av mange templer og helligdommer, blant annet et Astarte-tempel ved kilden. Selv i dag henger lokalbefolkningen ut klær fra syke mennesker i dette ødelagte tempelet, i håp om at elva skal kurere dem.

Referanser
----------

1. 1 2  «Nahr Ibrahim Valley. The Adonis myth, LEBANON - Med-O-Med». *Med-O-Med* **(engelsk)**. Besøkt 15. mars 2018.
2. ↑  Gresswell, R. Kay (1965). *Standard encyclopedia of the world's rivers and lakes*. Putnam. s. 19.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Abraham River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames
 |
På kartet kan man se Persiabukta, Det arabiske hav og Rødehavet
**«Tigris»** var en sivbåt som Thor Heyerdahl og hans mannskap brukte på en reise i Orienten i 1977 og 1978. Hensikten med reisen var å bevise at sumererne i det gamle Mesopotamia var i stand til å nå frem til India og Afrika med sivbåter. Båten var 18 meter lang og seks meter bred.

Ferden startet på elven Shatt al-Arab i Sør-Irak den 23. november 1977, og endte brått i Djibouti den 3. april 1978. De hadde da tilbakelagt 3000 nautiske mil.

Båten besøkte flere steder, og reiste gjennom Persiabukta og det arabiske hav for å nå det endelige målet, Massawa i Eritrea. Men på grunn av krigstilstanden på Afrikas horn var Djibouti det eneste stedet båten fikk legge til. Som en protest valgte han og mannskapet å brenne båten. Heyerdahl sendte også et telegram til FNs generalsekretær med protester mot den hensynsløse krigføringen på Afrikas horn.

En åre står utstilt på Kon-Tiki Museet.

Mannskap
--------

* Thor Heyerdahl (Norge)
* Norman Kent Baker (USA)
* Hans Petter Bohn (Norge)
* Norris Brock (USA)
* Germán Carrasco (Mexico)
* Asbjørn Damhus (Danmark)
* Carlo Mauri (Italia)
* Rashad Nazir Salim (Irak)
* Jurij Senkevitsj (Sovjetunionen)
* Toru Suzuki (Japan)
* Detlef Zoltzek (Tyskland)

Referanser
----------

1. 1 2 3  Aftenposten Morgen - Tigris ble brent i protest (4.4.1978, s.12)

| * v
* d
* r
Thor Heyerdahl |
| --- |
| **Sjøreiser** | «Kon-Tiki» – «Ra» – «Ra II» – «Tigris» |  |
| **Filmer** | *Kon-Tiki* (1950) – *Galapagos* (1955) – *Aku-Aku* (1960) – *Ra* (1972) – *Kon-Tiki* (2012) |
| **Utgravninger** | Galápagos – Påskeøya – Maldivene – Tenerife – Tucume – Jakten på Odin |
| **Arv** | Kon-Tiki Museet – Pyramidene i Güímar - The Heyerdahl Institute – Tangaroa – Thor Heyerdahl videregående skole |
**«U 711»** var en tysk undervannsbåt av klasse «VII-C» som ble bygget i Hamburg i 1942. Ubåten tilhørte *5. Unterssebootflottille* da hun ble ferdigstilt.

Skipssjef på «U 711» var kapteinløytnant Hans–Gunter Lange, mottaker av det tyske kors i gull og jernkorsets ridderkors med eikeløv. Lange overtok «U 711» 26. september 1942. Han ledet ubåten på elleve tokt under andre verdenskrig, hovedsakelig mot britiske og sovjetiske konvoier i arktiske farvann. Blant toktene var det tre angrep på sovjetiske radiostasjoner, ett på det sovjetiske slagskipet «Arkhangelsk» (23. august 1944), og en vellykket senkning av de amerikanske lasteskipene «William S. Thayer» (30. april 1944, konvoi RA-49) og «Horace Grey» (14. februar 1945, konvoi BK-3). «U 711» senket også den britiske korvetten «HMS Bluebell» (17. februar 1945, konvoi RA-64) ved koordinatene 69°24′00″N 33°41′59″Ø.

Senkning
--------

«U 711» var i *13.Unterseebotsflottille* da hun ble angrepet og skadet på ettermiddagen 4. mai 1945 (tre dager før krigens slutt) i fjorden Kilbotn 10 km syd for Harstad. Til sammen av 44 fly fra britiske Fleet Air Arm av typene Grumman TBF Avenger og Grumman F4F Wildcat. U 711 lå fortøyd ved siden av norskeide MS «Black Watch», som var tatt av tyskerne. Til tidlig i 1942 var "Black Watch" brukt som hovedkvarter for den tyske generalen Eduard Dietl, deretter overtatt av Kriegsmarine og brukt som depot- forlegnings- og rekreasjonsfartøy for ubåtflåten. "Back Watch» ble senket, og «U 711» fikk trykkskader i skroget og lekkasjer av bombenedslag kloss ved, noe som gjorde at hun sank midtfjords etter at mannskapet hadde forsøkt å sette ubåten på land på andre siden av fjorden.

"U 711" ligger fremdeles på 55 meters dyp i Kilbotnfjorden. Kapteinløytnant Lange og sju mann fra mannskapet var om bord i ubåten da angrepet kom. Resten av besetningen var om bord på «Black Watch» da de ble angrepet. Lange og 18 andre besetningsmedlemmer overlevde angrepet, resten omkom (32 mann). Lange satt i norsk fangenskap de neste månedene. Etter krigen gikk han inn i Bundesmarine, og i 1964 ble han sjef for hele den tyske ubåtflåten.

Litteratur
----------

* Isachsen, Harald: *Angrepet på Black Watch*, 2009
* Niestle, Axel: *German U-Boat Losses During World War II*, 1998
* Blair, Clay,: *Hitler's U-boat War*, 1996
* Blair, Clay: *Hitler's U-boat War, Vol II*, 1998
* Wynn, Kenneth: *U-Boat Operations of the Second World War – Vol 1*, 1998
* Wynn, Kenneth: *U-Boat Operations of the Second World War – Vol 2*, 1998

Kilder
------

* Deutsche U-Boote – U 711
* Uboat.net – U-711
* Uboat.net – Hans-Günther Lange
* Ubootwaffe.net - U-711
* Isachsen Harald: Angrepet på Black Watch, 2009

Eksterne lenker
---------------

* ««U 711»». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Mercedes-Benz W100 (600)** (1963–81) er en luksusbil fra tyske Mercedes-Benz. Den erstattet Mercedes 300 (W189 «Adenauer») og ble laget i 2 677 eksemplarer og solgt til verdens statsledere og rikinger. Etter avviklingen i 1981 fikk den ingen etterfølger før Maybach 57 og 62 kom i 2002.

Mercedes 600 hadde svært komplisert hydraulikk som drev alt fra vinduer og seter til dørene med automatisk lukking. Den var svært tung (mellom 2.5 og 3.5 tonn) og fikk en spesialutviklet kraftig 6.3-liters *M100* V8-motor på 250 hk med overliggende kamaksel og mekanisk bensininnsprøytning. Karosseriet var tegnet av designerne Bruno Sacco (1933–), Friedrich Geiger (1907–96) og Paul Bracq (1933–).

**600 Limousine** kom som 4-dørs med kort akselavstand (**SWB**) på 5.5 meter og var den vanligste (2 190 eksemplarer). En slik ble i 1972 solgt i Norge til sirkusdirektør Arnardo. 600 Limousine kunne fås med glassvegg mellom baksetet (passasjer) og forsete (fører).

Så kom **600 Pullman** (428 eks.) som hadde lang akselavstand (**LWB**) på 6.2 meter og plass til seks seter, enten 6-dørs med tre seterader eller 4-dørs, men med skillevegg og to seterader vendt mot hverandre. En **Landaulet** (59 eks.) var en Pullman der taket kunne fjernes for passasjerne.

To **coupe** ble laget (noe kortere enn SWB) til Mercedes-ingeniørene Dr. Rudolf Uhlenhaut (1906–89) og Dr. Fritz Nallinger (1898–1984). Bilen ble ellers individualisert, tilpasset kjøpernes varierte ønsker til utstyr, utseende og motorisering.

* 600 Limousine SWB (Elvis sin) 600 Limousine SWB (Elvis sin)
* 600 Pullman LWB 600 Pullman LWB
* Pullman Landaulet med dronning Elisabeth II av Storbritannia på besøk i Duisburg, 1965 Pullman Landaulet med dronning Elisabeth II av Storbritannia på besøk i Duisburg, 1965
* Limousine (2 seterader) Limousine (2 seterader)
* Pullman (skillevegg og baksetet) Pullman (skillevegg og baksetet)
* Pave Paul VI sin Landaulet Pave Paul VI sin Landaulet

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Search Wikimedia CommonsSearch Wikimedia Commons |   |  Wikimedia Commons har media  relatert til (kategori): ***Mercedes W100 600*** 
 |

 |

Referanser
----------

1. ↑  *Luksuskjøretøyet for de aller rikeste* i Bilmagasinet den 22. januar 2014.
***Sovetskij Sojuz*** (norsk: Sovjetunionen, russisk: Советский Союз, tidligere СССР на стройке) var et flerspråklig internasjonalt månedlig billedblad utgitt i og av Sovjetunionen.

Tidsskriftet ble etablert i 1930 av Maksim Gorkij i Nizjnij Novgorod, som et sosialpolitisk tidsskrift som fortalte på en dokumentarisk måte om hvordan det sovjetiske folket levde. Bladet beskrev prestasjoner og utvikling innenfor økonomi, vitenskap, teknologi, kunst og kultur, men hadde særlig fokus på å propagandere for landets utenrikspolitiske hensikter. Bladet inneholdt også barnefortellinger og stoff spesielt beregnet på kvinner, og bladet tok også inn spørsmål som ble besvart i en egen spalte.

Bladet ble fram til 1950 utgitt som *СССР на стройке* (CCCP bygges). Bladet hadde størst utbredelse i 1975 da det ble distribuert til 130 land på 19 språk i 1,3 millioner eksemplarer. Blant språkene det ble utgitt på var russisk, engelsk, tysk, fransk, spansk (fra 1937), kinesisk (1950), koreansk (1954), japansk (1955), arabisk, serbokroatisk, urdu, hindi (alle fra 1956), finsk (1957), rumensk (1957), ungarsk (1958), mongolsk (1960), bengali (1967), vietnamesisk (1968) og italiensk (1969).

Bladet var forut for sin tid i å gjøre bruk av fotojournalistikk, blant annet på grunn av sitt uvanlig store format, 412 × 300 mm, noe som gjorde det mulig å presentere store og detaljerte tosidige fotoreportasjer. Blant fotografene som ble benyttet av bladet var Aleksandr Rodtsjenko, Petrusová Georgy, Boris Ignatovič, Arkady Šajchet, Jevgenij Chaldej og Mark Markov-Grinberg med flere.

I 1980 ble *Sovetskij Sojuz* tildelt Leninordenen. Bladets utgivelse ble avviklet i 1991.

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel *Sovetskij Sojuz* i den Store sovjetiske encyklopedi (russisk)
* Illustrationer fra 1953 med utgavetema "Minnet om den store Stalin" (russisk)
* Om bladets historie (Izvestija)
**Nahas Gideon Angula** (født 22. august i 1943 Onyaanya, Namibia) er en namibisk politiker som representerer SWAPO. Den 21. mars 2005 ble han innsatt som statsminister av president Hifikepunye Pohamba som han tapte presidentvalget mot i 2004.

Angula har en mastergrad fra Columbia University. Angula bodde i eksil utenfor Namibia mellom 1965 og 1989, og i denne perioden arbeidet han for Radio Zambia, og som statstjenestemann for FN fra 1976 til 1980. Umiddelbart før uavhengigheten ble Angula innsatt som medlem av den konstituerende forsamlingen i hjemlandet, som hadde makten i Namibia fra november 1989 til mars 1990, da landet ble uavhengig fra resten av Sør-Afrika.

Angula var medlem av den namibiske nasjonalforsamlingen siden 1990. Han satt som utdanningsminister, minister for sport og kultur fra 1990 til 1995, og som statsråd for høyere utdannelse fra 1995 til 2005. Den 21. mars 2005, da Hifikepunye Pohamba ble tatt i ed som ny president for Namibia, annonserte han at Angula var utnevnt til statsminister for Namibia. Angula er medlem av den lutherske kirke, i likhet med hans forfedre i generasjoner.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Andrew Scott Stearney** (født 21. oktober 1960, død 1. desember 2018) var en amerikansk marineoffiser (viseadmiral i U.S. Navy) som tjenestegjorde som sjef for USAs femte flåte stasjonert i Bahrain. Han døde i tjenesten i et tilsynelatende selvmord.

Tidlig liv og utdannelse
------------------------

Stearney ble født og vokste opp i Chicago i Illinois. Han ble uteksaminert fra University of Notre Dame, og fikk en bachelor of arts-grad i økonomi før han fikk bestalling i den amerikanske marinen i oktober 1982. Han ble tatt opp til flyverutdannelse og ble utnevnt til marineflyver i april 1984. Stearney ble uteksaminert fra Navy Fighter Weapons School og tok en master of science-grad ved National Defense University.

Karriere
--------

Stearney tjenestegjorde i en rekke jagerflyskvadroner med FA-18 Hornet. Disse inkluderer Golden Warriors Strike Fighter Squadron VFA-87, Knighthawks Strike Fighter Squadron VFA-136 og senere stabsoffiser for sjefen i hangarskipgruppe 4. Stearney var sjef for VFA-131 og luftvingen ombord på hangarskipet USS Dwight D. Eisenhower. Han tjenestegjorde i Kabul i Afghanistan som stabssjef for Joint Task Force 435 og senere Combined Joint Interagency Task Group 435.

Stearney tjenestegjorde som sjef for U.S. Naval Forces Central Command, USAs femte flåte, Combined Maritime Forces, fra mai 2018 til hans død 1. desember 2018.

Død
---

Han ble funnet død i sitt hjem i Bahrain 1. desember 2018, i et tilsynelatende selvmord. Kontreadmiral Paul J. Schlise, nestkommanderende, overtok ledelsen av Femte flåte.

Referanser
----------

1. ↑  «Vice Admiral Scott A. Stearney». *US Navy*. 1. desember 2018. Arkivert fra originalen 4. desember 2018. Besøkt 2. desember 2018.
2. ↑  Schmitt, Eric (1. desember 2018). «Navy Admiral Scott Stearney Is Found Dead in Bahrain Home». Besøkt 2. desember 2018.
3. ↑  «U.S. Navy admiral Scott Stearney found dead in apparent suicide». 1. desember 2018. Besøkt 2. desember 2018.
Samisk melkebolle eller nahppi, innkommet fra Kautokeino i Finnmark i 1932.  Foto: Anne-Lise Reinsfelt / Norsk Folkemuseum, NFSA.1734 
En nordsamisk nahppi skåret av Ole Triumf omkring 1980. Foto: Norsk Folkemuseum, NFSA.4372 
**Nahppi** er en øselignende melkebolle med skaft som samene brukte til melking av rein, men den har også vært brukt av andre til melking av sau.

Ordet *nahppi* er nordsamisk, den sørsamiske termen er *naehpie*. Ordet er det samme som gammelnorsk *knappr* som betyr (melke)bolle. En nahppi er skåret av tre og har ovalt eller rundt tverrsnitt.

Reinen ble i hovedsak melket på ettersommeren, og en simle kan da avgi ca. 1/4 liter ved hver melking. På denne tiden var insekter plagsomme og reinen ble urolig. En nahppi har derfor en inntrukket munningsrand slik at melken skal holde seg i øsen selv om den kommer i bevegelse. På denne tiden skifter også reinen pels og en nahppi har derfor også en smal åpning slik at det ikke skal være så lett å få røytende hår i melken.

Melking av rein har stort sett opphørt i Norge, men nahppi lages fremdeles i samisk duodji og brukes til da til andre formål.

Litteratur
----------

* Aarseth, Bjørn (1993): «Nahppi - arbeidslivets brukskunst.» (Artikkel i Tschudi-Madsen, Stephan, red. (1993): *På nordmanns vis. Norsk Folkemuseum gjennom 100 år*. Oslo, side 58-59.) ISBN 82-03-16715-2

Eksterne lenker
---------------

* Se nahppi i DigitaltMuseum.
**Mercedes-Benz CLA-klasse** (2013–) er mellomstore familiebiler fra tyske Mercedes-Benz, ifølge Hallingdølen bygget i Ungarn og India.

Bokstaven "CLA" betyr at dette er CL-utgaven (*Coupe Longo*) av den noe mindre Mercedes-Benz A-klasse, hvis plattform CLA er bygget på. CLA er litt mindre enn den praktiske familiebilen Mercedes-Benz C-Klasse. CLA kan fås som 4-dørs sedan (lang coupe) eller 5-dørs stasjonsvogn (*shooting brake*), de samme som i Mercedes-Benz CLS-klasse som er CL-utgaven av Mercedes-Benz S-klasse.

CLA kommer i mange varianter, ifølge Fedrelandsvennen med små og store bensin- og dieselmotorer, med og uten *4Matic* firehjulsdrift, samt spesialutgaver fra blant andre tyske Mercedes-AMG.

* C117, 2013–2019
* C117 bakfra
* X117, 2015–2019 («Orange Art»)
* C118, 2019–
* C118 bakfra
* X118, 2019–

Referanser
----------

1. ↑  *Liten Mercedes-kupé* i Hallingdølen den 17. april 2012.
2. ↑  Tor Mjaaland, *En «folkelig» bil for de spesielt interesserte* i Fedrelandsvennen den 3. april 2015.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Search Wikimedia Commons |   |  Wikimedia Commons har media  relatert til (kategori): ***Mercedes-Benz CLA-Class*** 
 |

 |
**Naidansuren Zoljargal** er en mongolsk økonom, som siden september 2012 har vært sentralbanksjef for Mongolias bank.

Utdanning og yrkeskarriere
--------------------------

Zoljargal har en mastergrad i sosialøkonomi fra University of Economics i Budapest, som han tok fra 1982 til 1988, og har også en mastergrad i sosialpolitikk fra Harvard University i USA, der han gikk fra 1995 til 1996. 

Han begynte i Moldovas Statsbank (State Bank of Mongolia - forløperen til Mongolias nåværende sentralbank) i 1988, som regnskapsarbeider, og han jobbet som økonom fra 1990 til 1991. Etter en kort periode i Trade and Development Bank of Mongolia i 1991 gikk han til Mongolian Stock Exchange, der han var direktør fram til 1996. 

Fra 1996 til 1997 jobbet han som rådgiver for Harvard University, deretter som rådgiver for Mongolias statsminister fra 1997 til 1998. Etter to år i KPMG, der han var rådgiver for Verdensbanken, jobbet han i privat sektor fram til 2007. 

Han ble utnevnt til første visesentralbanksjef (*Deputy Governor*) i Mongolias bank i 2010, og i september 2012 overtok han som sentralbanksjef, etter Lkhanaasuren Purevdorj.

Referanser
----------

1. ↑  Banknote News - *Mongolia new 5,000-tögrög note confirmed* Arkivert 25. juni 2017 hos Wayback Machine. besøkt 20. januar 2014.

Eksterne lenker
---------------

* Mongolias bank - Governor Mr. Zoljargal N.
**Quistrup** (også **Kvistrup**) er en herregård i Gimsing, syd for Struer i Jylland.

Gården kjennes fra 1163 som *Quistrop*, da den ble ladegård under Tvis kloster. Etter reformasjonen solgte kronen gården, som heretter kom i skiftende slekters eie. I 1637 ble hovedbygningen oppført i to stokkverk med et tårn. I 1774 redusertes hovedfløyen til et stokkverk og sidefløyene tilkom. I 1858 ombygdes herregården igjen, og denne gang ble sidefløyene forkortet.

Siden 1888 har Quistrup vært eiet av slekten Olufsen. I 1925 grunnla ingeniørene Svend Olufsen og Peter Bang firmaet Bang & Olufsen her.

Referanser
----------

1. ↑  «Quistrup | lex.dk». *Den Store Danske* **(dansk)**. Besøkt 30. desember 2021.
2. ↑  «Quistrup, Gimsing | lex.dk». *Trap Danmark* **(dansk)**. Besøkt 30. desember 2021.
3. ↑  «Svend Olufsen | lex.dk». *Dansk Biografisk Leksikon* **(dansk)**. Besøkt 30. desember 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GeoNames
 |

Portal: Danmark
**Anund Gårdske** (*Anund av Gardariket*), riktig navn er ukjent, valgt til svensk konge av sveaerne rundt år 1070 ettersom Halstein Stenkilsson antagelig verget seg for lede blotingen ved tinget eller av en annen årsak blitt jagd fra tronen samme år.

Anund Gårdske, foruten at han formodentlig aldri kom til Gamla Uppsala for å bli konge, tilhørte den gamle kongsætten fra Uppsala, det vil si at han tilhørte Erik Seiersæls ætt, og at han var bosatt i Gardariket (Russland), formodentlig fra Aldeigjuborg. Rundt 1075 gikk sveaerne trett og aksepterte vestgøternes Håkan Røde på tronen som et kompromissforslag ettersom de ikke kun la Halstein eller noen av hans brødre innta en posisjon hvor de ikke fulgte sed og skikk. Antagelig var Anund Gårdske ikke en kristen, men som likevel ikke fulgte sed og skikk, eller på annen måte skuffet, og ble avsatt. Vi kjenner til ham fra Adam av Bremens tekster.

Kilder
------

* Dick Harrison: "Anund från Gårdarike" Svenska Dagbladet 16. desember 2014
* "Anund från Ryssland" på tacitus.nu


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Halstein** | **Konge av Sverige**(1070–1075) | Etterfølger:**Håkan Røde** |
**Sportsklubben Hugin** (stiftet 28. mai 1921) var et idrettslag fra Oslo. Klubben hadde tilhold i områdene rundt Alexander Kiellands plass og langs Akerselvas vestside, nær Grünerløkka. Klubben drev med bandy, fotball og håndball. Den ble medlem av Oslo Fotballkrets i 1927 og av Oslo Bandykrets i 1932. Hugin ble i 1935 kretsmester klasse C i fotball. Dette året spilte B. Lillehengen, Rolf B. Olsen, Sverre Olsen, Roald Halvorsen, Hans Klatran, Ragnar Røssag, Håkon Eriksen, Dag Mehlum, Gunnar Andersen, Odvar Brander og Oskar Halvorsen.

I 1947 gikk Centrum Sportsklubb inn i Hugin. Centrum var før krigen medlem av Arbeidernes Idrettsforbund og rekrutterte fra Hammersborg og deler av Fredensborg. 11. september 1969 slo Hugin seg sammen med naboklubben Grüner Idrettslag. På dette tidspunktet hadde Hugin om lag 100 medlemmer, mens Grüner hadde omtrent 200. Sammenslutningen gikk under navnet *Grüner-Hugin* i fem år, men siden 1974 har den blitt hetende Grüner Idrettslag.

Den tidligere landslagsmålvakten i fotball Tom Blohm ble fostret opp i Hugin. Han spilte senere i Frigg og Lyn, men representerte Hugin da han i 1937, som 17-åring, spilte tre landskamper.

Referanser
----------

1. ↑  Arne Brustad, red. (1952). *Aktive fotballspillere. Bind 1*. Oslo: Idrettsforlaget. s. 611.
2. ↑  Vegard Holm. «Grüner 90 år». Besøkt 5. mars 2012.
3. ↑  Asbjørn Halvorsen, red. (1948). *Norges Fotball-leksikon*. 2. Oslo: Prent. s. 410.
4. ↑  Robert Blomkvist m. fl. (1935). *Centrum Sportsklubb. Jubileumsskrift 1925 – 1935*. Oslo.
5. ↑  «Sammenslutning Grüner og Hugin?», *Aftenposten* (3. september 1969).
**Anwar Ahmed Khan** **انور احمد خان** (født 24. september 1933 i Bhopal, død 2. mai 2014 i Karachi) var en pakistansk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker, 1956 i Melbourne, 1960 i Roma og 1964 i Tokyo.

Khan ble olympisk mester i landhockey under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på det pakistanske laget som vant landhockeyturneringen. Pakistan vant kvartfinalen med 2-0 over Tyskland, i semifinalen slo de Storbritannia med 1-0 og i finalen beseiret de India med 1-0.

Fire år tidligere, under Sommer-OL 1956 i Melbourne vant han en sølvmedalje i landhockey. Pakistan vant semifinalen over Storbritannia med 3-2 men tapte finalen mot India med 0-1.

OL-medaljer
-----------

* 1960 Italias flagg Roma - Gull **Gull** i landhockey Pakistans flagg Pakistan
* 1956 Australias flagg Melbourne - Sølv Sølv i landhockey Pakistans flagg Pakistan
* 1964 Japans flagg Tokyo - Sølv Sølv i landhockey Pakistans flagg Pakistan

Eksterne lenker
---------------

* (en) Anwar Ahmed Khan – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Anwar Ahmed Khan – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Nahuaer** er en gruppe av språklig beslektede urfolk i Mexico. Språket deres, nahuatl, tilhører den uto-aztekiske språkfamilien. Dette språket snakkes i en rekke dialekter, som til dels ikke er innbyrdes forståelige. 

Nahuafolket stammer muligens fra den sørvestre delen av USA, hvorfra de vandret inn i det sentrale Mexico ca. 2000 f.Kr. De slo seg ned i Mexicodalen, og kom etterhvert til å dominere hele det sentrale Mexico. Noen av de viktigste høykulturene i Mesoamerika var nahuatl-språklige, slik som aztekerne, tepaneca-kulturen, acolhua-kulturen, tlaxcala-kulturen og flere. Det spekuleres i om noen av de tidligere kulturene, f.eks. Teotihuacán-kulturen og toltekerne også var nahuatl-språklige, men dette er ikke avklart.

Språket nahuatl snakkes i dag av 1,5 millioner mennesker i det sentrale Mexico, og nahua-folket er dermed det viktigste av Mexicos rundt 60 ulike urfolksgrupper.

Da nahuafolket var på sitt kulturelle høydepunkt rundt 1500, var det nahuabefolkninger i hele Mexico, Guatemala, El Salvador og Nicaragua, og så langt sør som til Panama.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
**Reginald William Colin Swartz** (født 14. april 1911 i Brisbane i Australia, død 2. februar 2006) var en australsk politiker, og minister i regjeringen til statsministerne Robert Menzies, Harold Holt og John Gorton i Australia. 

Swartz ble utdannet ved Toowoomba Grammar School. Han sluttet seg til andre den første australske imperiestyrke under den andre verdenskrig. Swartz var medlem av en infanteri-bataljon i den australske åttende divisjon under slaget om Malaya. Etter at han ble tatt til fange av en gruppe japanske soldatene, satt han som krigsfange i Changi fengselet og arbeidet på en jernbane mellom Burma og Thailand, sammen med en rekke andre allierte krigsfanger. Han ble utnevnt til medlem (MBE) av den britiske Order of the British Empire for sin krigstjeneste for de allierte under krigen. Senere ble han forfremmet til kommandørridder (KBE).

Spesielt kjent er Swartz for hans periode som minister for den australske sivile luftfarten mellom 1966 og 1969. Han representerte Division of Darling Downs i Representantenes hus i Australia mellom 1949 og 1972 og han var medlem av regjeringen gjennom hele hans parlamentariske tjeneste. I 1988 åpnet han sammen med John Carrick og Tom Uren – som også var australske parlamentarikere som tidligere hadde sittet som japanske krigsfanger fra den andre verdenskrig – og åpnet Hellfire Pass Memorial Museum til minne om de over 2700 australierne som døde mens de arbeidet på jernbanen mellom Burma og Thailand. 

Statsminister Robert Menzies utnevnte Swartz til posisjonen som statssekretær for australsk handel i 1956. I denne stillingen ledet han samme året flere handelsavtaler mellom India og Australia, og senere også med Sørøst-Asia i 1958. Han ble utnevnt til helseminister i 1964 og satt på denne posten frem til 1966 og for en kortere periode satt han som minister for sosiale tjenester tidlig i 1965. Han ble adlet i 1972. Han døde i 2006, i en alder av 95 år.

Referanser
----------

1. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6669cq4, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.thecouriermail.news.com.au, arkiv-URL web.archive.org[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF
 |
**Ole Andreas Sæther** (født 23. januar 1870 i Steinkjer, død 13. oktober 1946 i Oslo) var en norsk skytter som var aktiv tidlig på 1900-tallet, og ble olympisk mester under Sommer-OL 1908 i London.

Under Sommer-OL i Paris i 1900 var han med på laget som tok Norges første lagmedalje under et OL. Øvelsen var armégevær, og på sølv-laget deltok foruten Sæther, Ole Østmo, Hellmer Hermandsen, Olaf Frydenlund og Tom Seeberg.

Åtte år senere under Sommer-OL i London 1908 tok han gullmedalje i lag, frigevær, og bronse individuelt 300 m frigevær. I Stockholm-OL 1912 tok han sin fjerde medalje, også denne gangen var det sølv, og øvelsen var lag, frigevær.

OL-medaljer
-----------

* 1908 Storbritannias flagg London - Gull **Gull** i skyting, 300 m rifle, 3 stillinger, lagskyting
* 1900 Frankrikes flagg Paris - Sølv Sølv i skyting, 300 m armégevær, 3 stillinger, lagskyting
* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Sølv Sølv i skyting, 300 m rifle, lagskyting
* 1908 Storbritannias flagg London - Bronse Bronse i skyting, 300 m rifle, 3 stillinger

Referanser
----------

1. ↑  «Medal Count - Olympic Results & Medalists | IOC». *www.olympic.org*. Arkivert fra originalen 25. november 2015. Besøkt 25. november 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ole Sæther – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Ole Sæther – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Ole Sæther – ISSF Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Ringerikes Malerklubb** ble stiftet 1. april 1939 som Norges første klubb for amatørmalere. Opptakten var en privatutstilling som gikk av stabelen i mars samme året, der amatørmalerne Nils Johansen, Birger Olsen, Simen Helgesen og Harald Hauge hadde slått seg sammen i en fellesutstilling.

Utstillingen ble en suksess, og i ettertid bestemte de seg for å forsøke å danne en egen lokal forening. Stiftelsessmøtet ble holdt på gamle Glatved Hotel (hotellet brant ned 3. desember 1941), som lå på nordsiden av Hønefoss (på tangen der Randselva møter Begna like nedenfor Hønefossen, bak Riddergården). Den første utstillingen klubben arrangerte ble åpnet lørdag 11. november samme året og varte i fem dager. Elleve kunstmalere stilte ut 110 malerier, hvorav 18 ble solgt. Utstillingen ble besøkt av 350 betalende tilskuere og en rekke elever fra de lokale skolene.

I dag har klubben atelier i de kommunale lokalene i Arnemannsveien 3 i Hønefoss, som er administrativt sentrum i Ringerike kommune, Buskerud.

Eksterne lenker
---------------

* Ringerikes Malerklubb
Gammelt evenkerhjem utstilt på etnografisk museum i Ulan-Ude
**Evenkere** er et tungusisk folk i Sibir i Russland, og i Kina og Mongolia. De består av totalt 56 etniske grupper, og det kan være rundt 70 000 av dem.[] De ble lenge kalt tungusere, særlig av russerne, men det navnet var egentlig fra det sakhaske *tongus*, som de benyttet om «tatarene».[]

I Russland var det ved en folketelling i 2002 registrert 35 527 evenkere.[] De er imidlertid i dag tynt spredt ut over et meget stort område som spenner helt fra Tjumen oblast i Vest-Sibir til øya Sakhalin nord for Japan. Det største innslaget finner man i Sakha, og dernest i det selvstyrte distriktet Evenkia.[]

Ifølge folketellingen i 2000 er det 30 505 av dem i Kina, for det meste i Hulunbuir i Indre Mongolia (89 % av dem),[] der de har et eget forvaltningsdistrikt Evenkia autonome banner. Det bor også evenkere i naboprovinsen Heilongjiang. De er regnet med i Folkerepublikken Kina som en offentlig anerkjent nasjonal minoritet.

I 1763 flyttet Qing-regjeringen 500 solon-evenkiske familier (sammen med 500 dauriske familier) til områdene Tacheng og Kuldja i Xinjiang, for å styrke rikets vestgrenser.[] Året etter fulgte 1020 xibefamilier (ca. 4000 personer).[] Siden da er imidlertid solonevenkerne i Xinjiang blitt så assimilert at myndighetene ikke identifiserer dem som evenkere lenger.

Litteratur
----------

* F. Georg Heyne: *The Social Significance of the Shaman among the Chinese Reindeer-Evenki.* In: *Asian Folklore Studies.* Vol. 58, No. 2, 1999, S. 377–395
* F. Georg Heyne: *Frauen, die Geister beherrschen: Geister und Schamaninnen bei den Rentier-Ewenken in den Großen Hinggan Bergen (Nordostchina).* In: *Anthropos.* Band 98, Heft 2, 2003, S. 319–340

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
**USS «Iowa»** var det første slagskipet som ble bygget i Iowa-klassen, og det fjerde skipet i United States Navy som ble oppkalt etter delstaten Iowa. «Iowa» var det eneste slagskipet i sin klasse som tjenestegjorde i Atlanterhavet under andre verdenskrig. Der transporterte hun blant annet Franklin D. Roosevelt til Mers El Kébir i Algerie. Derfra dro Roosevelt videre til Teherankonferansen der han skulle møte Winston Churchill og Josef Stalin.

I 1944 ble skipet overført til Stillehavsflåten. Der deltok hun i den allierte invasjonen av øyene Kwajalein og Enewetakatollen. Hun ble også brukt til å beskytte de amerikanske hangarskipene som opererte rundt Marshalløyene. Under koreakrigen bombarderte skipet flere mål langs den nordkoreanske kysten. I 1955 ble USS «Iowa» tatt ut av tjeneste og plassert i den amerikanske marinens reserveflåte. Skipet ble satt i tjeneste igjen i 1984 og modernisert som en følge av 600-ship Navy-planen som var blitt satt i gang som en reaksjon på den sovjetiske marinens ekspansjon. I 1990 ble skipet tatt ut av tjeneste for siste gang, og siden 2012 har hun vært museumsskip ved Port of Los Angeles.

I april 1989 skjedde det en eksplosjon i kanon nummer to som drepte 47 besetningsmedlemmer.

Referanser
----------

1. ↑  «USS Iowa (BB-61)». *Military Wiki* **(engelsk)**. Besøkt 26. april 2022.
2. ↑  Schogol, Jeff (19. april 2019). «USS Iowa: First Came the Explosion, Then the Cover-Up». *Military.com* **(engelsk)**. Besøkt 26. april 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) USS Iowa (BB-61) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Satellite image from Google Maps
* Maritimequest USS Iowa BB-61 Photo Gallery
* Historic Ships Memorial at Pacific Square
* Pacific Battleship Center Website

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Riccardo Rognoni Taeggio** (før 1550– 1620) var en italiensk komponist, fløytist og fiolinist.

Riccardo Rognoni bodde i Milano og er det første medlemmet i en kjent musikerfamilie fra renessansen og tidligbarokken. Han skrev en av de første kjente fiolinskolene. Det antas at han var den som introduserte fiolinen som danse- og gateinstrument ved det lombardiske hoffet. De mest kjente elevene hans er sønnene Francesco Rognoni og Giovanni Domenico Rognoni.

Rognoni og sønnene sto i tjeneste hos den kunstelskende kong Sigismund III av Polen, og familien ble 1605 adlet og bar senere adelsnavnet *Taeggio*.

Filippo Picinelli (1604–1678) beskrev Riccardo Rognoni som en fremragende virtuos på stryke- og blåseinstrumenter.

Av verkene hans kjenner man i dag bare *Passagi* og et verk fra *Il primo libro della musica a due voci* (Milano, 1598).

Litteratur
----------

* *Passaggi per potersi esercitare nel diminuire terminatamente con ogni sorte d'instrumento et anco diversi passaggi per la semplice voce humana di Richardo Rognoniono espulso di Val Tavegia* (Venezia, 1592). Et originaltrykk ble ødelagt under andre verdenskrig og et avskrift av Friedrich Chrysander fra 1890 er den eneste tilgjengelige kilden.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fritt tilgjengelige noter av Riccardo Rognoni i International Music Score Library Project

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** Discogs **·** AllMusic
 |
***Rich Man, Poor Man*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av J. Searle Dawley.

Handling
--------

Betty Wynne blir tvunget til å arbeide som hushjelp ved et pensjonat etter at moren hennes dør. Der forelsker hun seg snart i en av beboerne, Bayard Varick. En annen av de losjerende, gamle Henry Mapleson, beundrer Bettys solfylte gemytt så mye at han forfalsker et dokument som antyder at hun er det forsvunnede barnebarnet til millionæren John K. Beeston. Den ufølsomme gamle forretningsmannen, som ingen egentlig er glad i, mykner etter hvert under Bettys innflytelse - og han blir snart glad i henne.

Bayard, men tror at Beeston ødela faren hans i en forretningsavtale mange år tidligere, nekter å besøke Betty i den velstående mannens hjem. Betty forestiller seg at Bayard ikke lenger elsker henne, og går med på Beestons ønske om at hun burde gifte seg med sin kusine. Men etter at Bayard får vite sannheten om Maplesons forfalskning, skynder han seg til Beestons eiendom i håp om å få kjæresten sin tilbake igjen. Den gamle mannen er motvillig til å gi henne opp, men gir seg til slutt når han oppdager at Bayard er hans eget barnebarn som han ikke var klar over tidligere.

Skuespillere
------------

* Marguerite Clark som Betty Wynne
* Richard Barthelmess som Bayard Varick
* George Backus som Henry Mapleson
* Frederick Warde som John K. Beeston
* J. W. Herbert som De Courcey Lloyd
* Augusta Anderson som Mrs. De Courcey Lloyd
* Donald Clayton som David Lloyd
* William Wadsworth som Henry Evans
* Ottola Nesmith som Mrs. Wynne
* Mary Davis som Mrs. Tilney

Referanser
----------

1. ↑  Rich Man, Poor Man
2. ↑  RICH MAN, POOR MAN

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Rich Man, Poor Man* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Rich Man, Poor Man* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Rich Man, Poor Man* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Rich Man, Poor Man* på Silent Era Rediger på Wikidata
**«Evening Chimes»**, med undertitlene **«Abendläuten»** og **«Reverie»**, er et amerikansk pianostykke av komponisten Albert Frederick Marzian.

«Evening Chimes» ble publisert i 1913 av familiens musikkforlag A.F. Marzian Music Publisher i Kentucky. På norsk er sangen kjent under tittelen «Aftenklokkene» og «Aftenklokker», blant annet innspilt av Jens Book-Jenssen og *Frem fra Glemselen kap.17* med Rita Engebretsen.

Innspillinger (i utvalg)
------------------------

* Sigurd Jansen og hans musikere spiller evergreens. Arr.: Sigurd Jansen. Utgitt på EP-platen Philips 4221 651 i 1959.

Norsk versjon
-------------

På norsk heter sangen «Aftenklokker». Den norske teksten er skrevet av Torleif Larsen, som ofte skrev under aliaset *ToLa*.

Jens Book-Jenssen sang den inn på plate i 1956 med Egil Monn-Iversens orkester. Teksten er veldig lyrisk til slagermelodi å være, med strofer som «...tanker kommer drømmende som sorte fugler svømmende», og «...aftenklokker spede klang de bringer budskap med sin sang».

Tola har skrevet en norsk tekst. Nils Frykman har skrevet en kristen svensk tekst som en annen norsk tekst bygger på. Tolas versjon bærer tittelen «Aftenklokker». Frykmans versjon heter «Jeg er så glad, så hjerteglad».

### Innspillinger

| År | Sangtittel | Albumtittel | Artist | Tekstforfatter | Platetype | Platemerke og katlognummer |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1949 | «Aftenklokkene» |  | Jens Book-Jenssen, Rolf Syversens ensemble | Tola | 78-plate | Musica A 8950 |
| 1956 | «Aftenklokker» |  | Jens Book-Jenssen med Egil Monn-Iversens orkester | Tola | 78-plate | RCA NA 1004 |
|  |  |  |  |  | EP-plate | RCA REP 310 |
|  | «Jeg er så glad, så hjerteglad» |  | Odd Wannebo, sang til piano og trekkspill | Nils Frykman | Singel | Harmoni HS-140 |
| 1975 | «Aftenklokker» | *Det går ingen veier tilbake* | Jens Book-Jenssen | Tola | Dobbelt-LP | Talent TLS 2014/2015 |

De to RCA-platene var samme innspilling.

Referanser
----------

1. ↑  Se plateetiketten
2. ↑  «Tola (5)». *Discogs* **(engelsk)**. Besøkt 12. januar 2019.
3. ↑  «78 Record: Jens Book Jenssen - Aftenklokkene (1949)». Besøkt 12. januar 2019.
4. ↑  «78 Record: Jens Book Jenssen - Sjømannsjul På Hawaii (1956)». Besøkt 12. januar 2019.
5. ↑  «Jens Book Jenssen\* - Aftenklokker». *Discogs* **(engelsk)**. Besøkt 12. januar 2019.
Latinsk kors.
Et **latinsk kors** er et kors med øverste korsarm kortere enn de andre og nederste korsarm lengre. Denne korsformen er blant de mange som er brukt til religiøse og magiske symboler og figurer. Vi finner latinsk kors i bl.a. malerier, skulpturer og annen kunst, i flagg, våpenskjold, bumerker, mønstre, ornamenter m.m.

Det latinske korset er idag mest vanlig som symbol for de vestlige kristne kirkesamfunnene. En alminnelig folkelig oppfatning er at det var et slikt kors som Jesus Kristus ble henrettet på. Forskere har reist tvil om dette og flere antar at korsfestelsen i stedet var på et T-formet «taukors»; se kors.

Et omvendt latinsk kors kalles Peterskors etter apostelen Peter. Et liggende latinsk kors kalles et Filipkors.

Litteratur
----------

* le Baron Stalins: *Vocabulaire-Atlas Héraldique en six Langues: Francais-English-Deutsch-Español-Italiano-Nederlandsch*, Paris 1952
* Ottfried Neubecker: *Heraldik. Kilder, brug, betydning*, København 1979 (oversatt og bearbeidet for Skandinavia av Nils G. Bartholdy)
* Jan Raneke (redaktør): *Nordisk heraldisk terminologi*, Lund 1987 (med heraldiske faguttrykk på bokmål og nynorsk)

Bildegalleri
------------

Flere eksempler på kors som er dels latinsk kors og dels helt andre korsformer, bl.a. med sirkel, ekstra og skrå tverrbjelke samt korsarmer som ender i anker- eller kløverbladsform:

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Latin cross – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** MathWorld
 |
I Vest-Afrika er det grioter som forvalter fortellerkunsten. På bildet tre grioter fra fulanifolket, 1890.
***Sundjataeposet*** er et epos fra Vest-Afrika som forteller om Sundjata Keita (ca 1217–1255); den legedariske grunnleggeren av Maliriket. Eposet er fremdeles levende tradisjon og fremføres av grioter, og det finnes ikke én definitiv versjon av det. En prosagjenfortelling ble imidlertid utgitt av den franskguineanske forfatteren D.T. Niane i 1960, basert på grioten Djeli Mamadu Kuaytés versjon.

Eposet beskrives som «ikke bare Vest-Afrikas men hele Afrikas mest kjente epos. Alle mandinkaer kjenner historien og melodiene» Eposet ble ført nedskrevet i kolonotiden fra 1880, og den eldste fullstendige skrevne versjonen er fra 1913; den neste er Nianes fra 1960. I 1970-årene ble det publisert flere versjoner, og det er nå kjent 8 ulike prosaversjoner og 9 versjoner i verseform.

Handling
--------

«Selv om helten er en historisk skikkelse, blir han tillagt overnaturlige egenskaper slik det er vanlig i muntlige overleveringer. I vestafrikanske epos legges det særlig vekt på heltens underfulle tilblivelse og uvanlige oppvekst. […] Makten bygger på hans *barika*, et begrp som omfatter både muslimsk 'nåde', 'velsignelse' og animistisk *nyama*, 'ond magisk kraft.»  Sundjatas gode egenskaper er de samme som er allment anerkjent blant mandinkaer og vestafrikanere generelt: respekt for alder og hierarki, høviskhet, gjestfrihet, generøsitet, skjønnhet og mot. Eposet er preget av en synkretistisk form for islam, der animistiske elementer er smeltet sammen med islam.

Eposet har tre hoveddeler: bakgrunn, fødsel og oppvekst; tiden i eksil; og veien tilbake til kongeriket Manden. Eposet legger liten vekt på hans kongegjerning og siste år, men er konsentrert om veien fram til makta.

Sundjata var sønn av kongens andre kone, og var lam fra fødselen av, på grunn av førstekonas magi. Sundjatas mor *Sogolon den heslige* (eller *Bøffelkvinnen*) var uskjønn, men var kongens yndlingshustru fordi en spådom hadde sagt at en uskjønn kvinne skulle føde kongen en mektig sønn. Da faren døde ble Sundjata og mora nødt til å flykte, etter at de ha blitt truet av den nye kongen, Sundjatas eldre halvbror. De lever i eksil i sju år. Halvbroren *Dankaran Tuman* forspiller riket i krig, og flykter. Sundjata vender omsider tilbake, tar makten og befester og utvider riket.

Historien har likhetstrekk med Disneyfilmen *Løvenes konge*.

Referanser
----------

1. ↑  Ingse Skattum. «Det levende epos i Vest-Afrika» I: *Klassisk forum*; nr 2, 1994
2. 1 2 3 4 5  Kilde for sitat og vurderinger er Ingse Skattums innledning til *Sundjata* , 2013
3. ↑  The Sundiata; an outline by Dr. Janice Siegel
4. ↑  forlagsomtale av boka, bokklubben.no

Bibliografi
-----------

* *Sundjata : Manding-folkets epos*. Oversatt og med et innledende essay av Ingse Skattum. Bokklubben, 2013. (Verdens Hellige Skrifter; 81) ISBN 978-82-525-8212-3

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
***Sandersiella bathyalis*** er en art av krepsdyr, som lever på bunnen i havet. Dette er en art i slekten *Sandersiella*, som inngår i familien Hutchinsoniellidae i den høyere gruppen av Cephalocarida. Dette er alle anatomisk arkaiske krepsdyr.

Cephalocarida-artene har en langstrakt, 2–4 mm lang leddet kropp med stort hode. Hovedkroppen (thorax) består av 10 ledd. I likhet med andre krepsdyr har de grenete bein, bare de første antennene er enkelt-leddede. Andre antennepar er plassert bak hodet også hos voksne Cephalocarida (ikke bare hos larvene), og dette er enestående blant krepsdyr og bestemmer denne gruppen som distinkt fra andre krepsdyr.

Referanser
----------

1. ↑  Robert D. Barnes, *Invertebrate Zoology*, Holt-Saunders International 1982, side 672. ISBN978-0-03-056747-6.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sandersiella bathyalis* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Sandersiella bathyalis* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Sandersiella bathyalis* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Broadmeadows** er en forstad til Melbourne i Victoria i Australia. Den ligger innenfor lokalstyret City of Hume 16 kilometer nord for Melbourne sentrum. Ved folketellingen i 2006 hadde Broadmeadows 9985 innbyggere.

Broadmeadows fungerer som et regionalt senter for de nordlige forstedene i Melbourne og er ofte brukt som geografisk referansepunkt.

Under første verdenskrig ble Broadmeadows brukt som hovedrekruttleir for rekrutter fra Victoria. Stedet hadde blitt utpekt som velegnet til dette formålet allerede i 1913 og leiren ble opprettet i august 1914 under navnet Mornington Park. Leiren var fortrinnsvis en teltleir som kombinert med dårlig vær og dårlig drenering gjorde flere av rekruttene syke. I mai 1915 ble det vedtatt å flytte hovedleiren til Seymour som ligger rundt 100 kilometer nord for Melbourne. Leiren i Broadmeadows forble i bruk resten av krigen og boligforholdnene ble gradvis bedre.

Under Sommer-OL 1956 ble landeveissyklingskonkurransene avholdt i Broadmeadows.

Broadmeadows jernbanestasjon ligger på Craigieburn-linjen og var tidligere endeholdeplass for forstadstogene på linjen.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  , besøkt 28. november 2011

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Anita Christensen** (født 31. mars 1973) er tidligere folketingsmedlem for Dansk Folkeparti. Ved folketingsvalget 2007 ble hun valgt til Dansk Folkepartis 1. vara i Sydjyllands Storkreds men allerede to dager senere inntrådte hun som fullverdig medlem etter at MEP Mogens Camre straks etter valget hadde nedlagt sitt mandat. Hun ble ikke gjenvalgt ved folketingsvalget 2011, men gjeninntrådte i Folketinget fra 21. juni 2014 frem til 2015 som vara for Jørn Dohrmann ettersom han ble valgt inn i Europa-Parlamentet.

Politisk karriere
-----------------

Anita Christensen ble valgt inn i Haderslev byråd i 2005, og var viseborgermester her frem til 2007. I 2007 ble hun folketingskandidat for Dansk Folkeparti i Kolding Syd-kredsen. I Folketinget er hun Dansk Folkepartis ordfører vedrørende §71-forhold, samt nestformann i §71-tilsynet. Hun er dessuten medlem av Socialudvalget og Det Politisk-Økonomiske Udvalg.

Referanser
----------

1. ↑  «Anita Christensen (DF)». Folketinget.

Eksterne lenker
---------------

* (da) Anita Christensen hos Folketinget Rediger på Wikidata
**Fjella naturreservat** er et skogsområde i Marker og Rakkestad kommuner som ble  vernet i 2013.

> «Formålet med naturreservatet er å bevare et større område med eldre furu- og granskog med de naturlig forekommende arter, naturtyper og økologiske prosesser. Reservatet er et referanseområde for denne naturtypen og er av særskilt naturvitenskapelig verdi. Området har særskilt betydning for biologisk mangfold med forekomst av sjeldne og sårbare arter og naturtyper. Det er en målsetting å beholde verneverdiene i mest mulig urørt tilstand, og eventuelt videreutvikle dem.»
> 
> 

Naturreservatet erstatter og overlapper Storelimosen i Marker og Svenken i Rakkestad som ble vernet i 1978.

Litteratur
----------

* Syversen, Svein: *Fjella i Indre Østfold : naturen, historien, menneskene, friluftslivet*. 2005. ISBN 82-303-0582-x

Referanser
----------

1. ↑  «Forskrift om vern av Fjella naturreservat, Marker og Rakkestad kommuner, Østfold». Lovdata. 16. desember 2013. Besøkt 21. januar 2014.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |