recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Håkon Grønlien** (født 27. oktober 1952 i Fåberg, død 2007 i Kristiansand) var en norsk grafiker. Grønlien var med å etablere fellesverksted for grafikere i Kristiansand og har vært verksmester ved Grafisk Verksted i Stavanger og Myren Grafikk i Kristiansand. Arbeider av Grønlien finnes i flere samlinger, blant annet i Nasjonalmuseet for Kunst, Arkitektur og Design, Stavanger kommune, Norsk kulturråd, Christiandsands Billedgalleri, og Oslo kommunes kunstsamlinger.

Tidligere arbeider fra slutten av 1970-tallet hadde en direkte politisk kommentar, mens senere arbeid blandet den politiske kommentaren med mer lyriske trekk og motiver fra naturen og gjennom virkemidler som tekst og fotografi. Grønlien jobbet også med maleri og tegning. 

Grønlien utdannet seg ved fotolinjen ved Brundalen yrkesskole i Trondheim i 1973–1974 og ved Kunstskolen i Trondheim i 1974–1977.
Etter endt utdannelse flyttet Grønlien til Kristiansand og var med på å bygge opp fellesverkstedet Myren grafikk sammen med Kjell Nupen, Jan Kolstad, Håkon Henriksen og Bengt Moberg. Grønlien var styremedlem i Bildende Sørlandskunstnere fra 1979–1981.

I 1990 ble han ansatt ved  Kunstskolen i Rogaland som lærer i grafikk, tegning og maleri. I 1998 ble han verksmester ved Grafisk Verksted i Stavanger til han vendte tilbake til Kristiansand i 2003 og ble verksmester ved Myren Grafikk i 2004 til sin død i 2007. 

Det har vært tre minneutstillinger for Grønlien. Den første på Agder Kunstsenter i Kristiansand i 2007, så i 2010 på Trondhjems Kunstforening og i 2012 på Rogaland Kunstsenter. Hver minneutstilling fokuserte på Grønliens arbeid i relasjon til regionen.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Håkon\_Grønlien, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   KulturNav, KulturNav-ID f1333b65-14a8-4b54-af3d-33c416802cbc, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Norsk kunstnerleksikon, nkl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Eli Næsheim, "Til minne om Håkon Grønlien", Stavanger Aftenblad, 11.okt. 2012». Besøkt 28. januar 2015. [*død lenke*]
5. ↑  «Rogaland Kunstsenter minneutstilling». Besøkt 28. januar 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** KulturNav
 |
**Auståa** er en sideelv til Glomma i Innlandet fylke. Elven har utspring i Hukusjøen, som ligger i Vestmarka og renner sørøstover ut i Glomma rundt ni kilometer sør for Flisa. Vassdragssystemet renner gjennom flere innsjøer og vann før den renner ut i Glomma. Vassdraget starter nordvest ved Eidsmangen, som igjen er tilknyttet til blant annet bekkene Snaråa og Vollåa. Fra Eidsmangen går det en mindre elv til innsjøen Vålmangen, før elvestrekningen (som herfra heter Veståa) renner sørøstover og ut i Hukusjøen.

Auståa har tidligere vært brukt til fløtningsformål og har derfor fortsatt en høyere vannstand enn naturlig. På grunn av dette finnes det flere kulturminner fra fløting, samt rester etter møller og sager. Elven renner gjennom Åsnes kommune, med tilløp også fra kommunene Grue, Våler og Stange.

Vassdraget ble i 1993 vernet mot kraftutbygging i Verneplan IV for vassdrag.

Referanser
----------

1. ↑  «002/16 Auståa». *nve.no -> Vann, vassdrag og miljø*. Norges vassdrags- og energidirektorat. 15. juni 2021. Arkivert fra originalen 18. oktober 2021. Besøkt 18. oktober 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Damsekanalen** (fransk: *Canal de Damme*, nederlandsk: *Damse Vaart* eller *Napoleonvaart*) er en kanal i den belgiske provinsen Vest-Flandern. Kanalen forbinder byen Brugge med Westerschelde ved byen Sluis i den nederlandske provinsen Zeeland.

Kanalen ble bygget på ordre fra Napoléon Bonaparte i 1810. Han ønsket å ha bruke kanaler som en effektiv transportmåte uten risiko for forstyrrende inngrep fra den britiske marinen. Etter seieren over Napoleon ble utløpet av kanalen flyttet fra Breskens til dagens utløp i Sluis. Etter ombygningen ble kanalen gjenåpnet for trafikk i 1856. 

Damse kanal krysser Leopoldkanalen og Schipdonkkanalen som begge ble gravd ut på midten av 1800-tallet. Målet var å redusere innblanding fra nederlenderne som en følge av Belgias uavhengighet i 1830. På grunn av ulik høydeforskjell i de tre kanalene var det nødvendig å skape et system av sluser for å koble disse sammen. Kanalen var i aktiv bruk helt frem til 1940 da franske tropper ødela slusesystemet og derved satte en stopper for sjøtransport på kanalen. Etter andre verdenskrig ble kanalen gjenåpnet på nytt, men nå kun til fritidsbåter. En turistbåt kjører på kanalen mellom byene Damse og Brugge.

Bilder
------

* Damse kanalDamse kanal
* Et panoramafoto av Damse kanal med turistbåten 'De Lamme Goedzak' i forgrunnenEt panoramafoto av Damse kanal med turistbåten 'De Lamme Goedzak' i forgrunnen
* Et panoramafoto av Damse kanalEt panoramafoto av Damse kanal

Referanser
----------

1. ↑  Kart over Damse kanal fra Google Maps
2. ↑  Kanaal Sluis-Brugge

Eksterne lenker
---------------

* (en) Damse Vaart – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Biff Henderson i midten med solbriller.  Foto: Guy MacPherson 
**James Jackson «Biff» Henderson Jr.** (født 3. oktober 1946 i Durham i Nord-Carolina) er en amerikansk tv-personlighet best kjent som studiomann i «The Late Show with David Letterman» på CBS. Han fikk kallenavnet *«Biff»* av moren etter at en av hennes venner hadde drømt om en gutt som hadde navnet Biff.

Liv og virke
------------

Biff Henderson begynte som studiomann for David Letterman når han startet opp med «The David Letterman Show» på NBC i 1980. Programmet var kritikerrost men slo aldri helt til og ble tatt av luften etter et halvt år. I 1982 fikk David Letterman et nytt program under navnet «Late Night with David Letterman». Dette ble sendt like etter «The Tonight Show starring Johnny Carson». Nok en gang ble Biff Henderson valgt som studiomann. Der jobbet han helt til 1993 da David Letterman valgte å gå fra NBC til CBS og «The Late Show with David Letterman».

Under opptakene av Late Show with David Letterman 8. februar 2010 skadet Henderson sitt høyre kne etter at han og Letterman spilte amerikansk fotball. Programmet ventet på Super Bowl-vinner og New Orleans Saints-quarterback Drew Brees som satt fast i trafikken i Lincoln Tunnel, og for å drepe litt tid mens de ventet spilte Letterman og Henderson ball for å underholde publikum. Men det gikk galt når Henderson skulle ta imot passningen fra Letterman, og Henderson falt ned trappa fra scenen og landet i salen blant publikum. Han ble kjørt med ambulanse til Roosevelt Hospital.

Når Biff Henderson entrer scenen spiller alltid Paul Shaffer and The CBS Orchestra Milestones av Miles Davis.

Referanser
----------

1. 1 2  «Biff Henderson Stage Manager Biography» **(engelsk)**. cbs.com. Besøkt 2. januar 2010.
2. ↑  «'Late Show's' Biff Henderson falls off stage and into hospital after David Letterman throws him ball» **(engelsk)**. nydailynews.com. Besøkt 22. april 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Biff Henderson hos Late Show with David Letterman
* Offisielt nettsted

* (en) Biff Henderson – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Biff Henderson på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Kastalen i Brunflo
**Brunflo** er et tettsted i Östersund kommune i Jämtlands län i landskapet Jämtland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 3 890 innbyggere. Brunflo ligger cirka 16 kilometer sørøst for Östersund, i den indre delen av Brunfloviken i Storsjön, og er Jämtlands nest største tettsted.

Brunflo var tidligere en stasjonsby med tidstypisk bebyggelse. Stedet har utsikt over Storsjöbygden, med åkre, skog og sjø. Man kan reise til Brunflo med lokaltog eller buss fra Östersund. Det går også fjernbusser fra Sundsvall, Mora og Stockholm. Hovedveiene E45 og E14 passerer gjennom stedet.

Brunflo kirke og kastal (forvanskning av kastell) ligger like utenfor sentrum. Kastalen er et av det nordre Sveriges merkeligste byggverk fra middelalderen, spesifikt 1100-tallet. Under 1600-tallets mange kriger ble kastalen brukt som forsvarsverk. Dette var i 1644, da det raste kamper rundt kirken og lagmannsgården, som lå 500 m nord for kirken. Jämtlands lagmannsgård Hagnastadha er fra folkevandringstiden, og ble i middelalderen sete for alle lagmenn i Jämtland fram til 1645, da Jämtland ble et svensk landskap.

Den lokale industrien har i lang tid vært dominert av bryting av den lokale ordovisiske kalksteinen. *Gusta Stenmuseum* skildrer Brunflos tradisjon med bryting av kalkstein.

Befolkningsutvikling
--------------------

| Befolkningsutviklingen i Brunflo 1960–2010 |
| --- |
| År |  |  | Folkemengde | Areal (ha) |
| 1960 |    | 1 132 |  |
| 1965 |    | 1 611 |  |
| 1970 |    | 2 380 |  |
| 1975 |    | 3 460 |  |
| 1980 |    | 4 658 |  |
| 1990 |    | 4 216 | 280 |
| 1995 |    | 4 286 | 284 |
| 2000 |    | 3 935 | 284 |
| 2005 |    | 3 916 | 284 |
| 2010 |    | 3 890 | 285 |
|  |

Referanser
----------

1. ↑  Statistik från SCB: Tätorter; arealer, befolkning 2005
2. ↑  «Statistiska centralbyrån - Folkmängd i tätorter 1960-2005» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 23. juni 2011. Besøkt 13. desember 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Brunflo.nu
* Brunflo hembygdsförening
* Gusta Stenmuseum
* Brunflo kastal i Fotevikens Museums database Arkivert 13. august 2010 hos Wayback Machine.
* Östersunds kommune

  


| * v
* d
* r
Östersund kommune i Jämtlands län i Sverige |
| --- |
|  | Brunflo **·** Häggenås **·** Lit **·** Marieby **·** Ope **·** Optand **·** Orrviken **·** Tandsbyn **·** Östersund |  |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Anafor** eller **anafora** (av gr. ἀναφορά, «gjentagelse») er i retorikken betegnelsen på en grammatisk parallellisme, der åpningsordene i en setning gjentas flere ganger etter hverandre.

Den manér det er å begynne flere påfølgende setninger med samme ord eller ordgrupper kan være valgt for bevisst å fremskaffe en suggererende virkning.

Gjentakelsen kan også vise til en attityde, en grunnholdning eller et standpunkt, slik som for eksempel i William Shakespeares *King John*: *Mad world! Mad kings! Mad composition!*

Eller eventuelt, som i Sigbjørn Obstfelders «Jeg ser», at jeg-personen har et fast utgangspunkt eller ståsted, hvorfra hele scenariet betraktes:

*Jeg ser på den hvite himmel,*  

*Jeg ser på de gråblå skyer,*  

*Jeg ser på den blodige sol.*
På samme vis hos Alf Prøysen i den oversatte barneboka *Tenk om*, hvor inngangsordene gir veiledning til å innta et skjevt blikk på den omvendte verden hvor dyr plasseres inn i menneskelike livssituasjoner og omgivelser, der også det hierarkiske system stilles til skue, og viser særordninger for de mindre dyrene, som lever ut sine liv i en lilleputtverden som det også gis plass til parallelt til det univers de store dyrene opererer innenfor.

I "Øvelser i hjemlig diskriminering", fra diktsamlingen *Farlig Vind* (1972) har Harald Sverdrup (1923–1992) valgt å starte hver strofe med orden "Jævla ...", og så følger offeret for hans verbale utskjelling. Sverdrup reiste selv rundt og leste opp sitt dikt på datidens vise- og lyrikkfestivaler, og viste hvilke forventninger anaforen utløste med hensyn til hvilken forhatt gruppe som skulle få gjennomgå. Det politisk ukorrekte budskapet ble av festivalpublikumet oppfattet ironisk, men avfødte en storm av protester da et av opptakene samtidig ble vist i NRK fjernsynet.

Teknikken kan dessuten være brukt med stor effekt for å slå fast fakta, f.eks. i partiprogrammer eller som retorisk virkemiddel gjennom politiske taler hvor hensikten er å meisle budskapet inn i tilhørerne:

«Vi vil ...»  

«Vi vil ...»  

«Vi vil ...»

Se også
-------

* Epanastrofe
* Epifor
* Symploke

Litteratur
----------

* Harald Sverdrup: *Farlig Vind*. Aschehoug. Oslo 1972.
* Asbjørn Aarnes: *Litterært leksikon. Begreper og betegnelser. Teori – Kritikk – Historie*. 3. utvidede og reviderte utgave. Oslo 1977 ISBN 82-518-0541-4

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Robert Charles Evans** (født 2. september 1947 i Moultrie i Georgia i USA) er en amerikansk katolsk prelat og emeritert hjelpebiskop for Providence.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Robert Charles Evans studerte filosofi ved *Our Lady of Providence College Seminary* i Warwick (Rhode Island)|]] i Rhode Island, og deretter katolsk teologi ved Pontifical North American College i Roma. 

### Prest

Den 2. juli 1973 ble han presteviet for bispedømmet Providence av rektor for *Pontifical North American College]*, biskop James Aloysius Hickey, i Peterskirken. Etter en første stilling som menighetssjelesorg ble han personlig sekretær for biskopen der i 1983. Fra 1987 til 1989 studerte han kirkerett ved Det pavelige gregorianske universitet i Roma og var deretter rektor, senere kansler og direktør for menneskelige ressurser i bispedømmet Providence. Etter pastoralt arbeid ble han i 2001 direktør for *Institute for Theological Continuing Education* og fakultetsmedlem ved *Pontifical North American College* i Roma. 

I 2005 ble han sekretær ved Det apostoliske nuntiatur i Washington, DC, og så sogneprest i Rhode Island og foreleser ved *Our Lady of Providence Seminary*.

### Hjelpebiskop i Providence

Den 15. oktober 2009 utnevnte pave Benedikt XVI ham til titulærbiskop av *Aquae Regiae* og hjelpebiskop i Providence. Biskopen av Providence, Thomas Joseph Tobin, bispeviet ham 15. desember samme år; medkonsekratorer var biskopen av Burlington, Salvatore Ronald Matano, og emeritert biskop av Providence, Louis Edward Gelineau.

Pave Frans innvilget hans aldersbetingede avskjedssøknad den 23. september 2022.[1]
**Landsforeningen mot fordøyelsessykdommer** (**LMF**) er en norsk, landsomfattende forening for personer med en diagnose knyttet til fordøyelsessystemet. Foreningen ble stiftet i 1987 av gastroenterologer, men i dag er organisasjonen i hovedsak drevet av frivillige pasienter og pårørende organisert i lokallag landet over, i tillegg til den sentrale administrasjonen. 

LMF er en landsomfattende organisasjon som arbeider for å:

* Gi informasjon om fordøyelsessykdommenes årsak, virkning, forebyggelse og behandling.
* Informere om medlemmenes rettigheter
* Støtte opp om forskning og behandling av sykdommene
* Fremme medlemmenes interesser overfor myndigheter
* Fremme kontakt mellom medlemmene og delta i internasjonalt samarbeide.
* Skape arenaer for samhold og erfaringsutveksling

Hovedvekten av medlemsmassen har inflammatorisk tarmsykdom (IBD), enten ulcerøs kolitt eller Crohns sykdom, men foreningen er også for andre diagnoser knyttet til fordøyelsen som halsbrann/refluks og i økende grad irritabel tarm (IBS).

Lokalforeningene arrangerer flere medlemsmøter i løpet av året. Disse omfatter gjerne temakvelder med  aktuelle faglige temaer, som f.eks. medisinsk og kirurgisk behandling, nytt innen forskning, trygderettigheter, og ernæring. 

Lokalforeningene har gjerne egne ungdomsgrupper og familie-/barnegrupper innen lokalforeningene. Videre arrangeres selvstendige samtalegrupper hvor man møtes uformelt i mindre grupper og diskuterer problemstillinger knyttet opp til fordøyelsessykdommer.

LMF ble medlem av  FFO 22.2.1995 og  medlem av Unge Funksjonshemmede i 2005. LMF er medlem i European Federation of Crohn and ulcerativ colitis Assosiations (EFCCA] og deltar i nordisk og europeisk samarbeid.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Landsforeningen mot fordøyelsessykdommers hjemmeside Arkivert 11. juli 2017 hos Wayback Machine.
**Akademi Internasional de Lingu Universal** var fra 1898 til 1908 (noen kilder sier 1909) navnet på den organisasjonen som skapte og propaganderte det internasjonale hjelpespråket Idiom Neutral.

Akademiets opprinnelige navn var Kadem Valemik Volapüka (Det internasjonale Volapük-akademi),
som blei valgt på Volapüks 2. verdenskongress i 1887.

Etter splittelsen i Volapük-bevegelsen rundt 1890 fortsatte akademiet som ei sammenslutning av reformvillige volapükister, fra 1892 leda av Waldemar Rosenberger. Fra navneskiftet i 1898 gikk akademiet offisielt over til å arbeide for å skape et nytt internasjonalt hjelpespråk, som blei offentliggjort i 1902 med navnet *Idiom Neutral*.

Akademiet var nå en sjølbestalta gruppe, som tross at flere av medlemmene var kjent og respektert innafor bevegelsen for internasjonale hjelpespråk hadde liten innflytelse. Idiom Neutral fikk noen tilhengere, men ikke stor betydning. Konkurrerende språkprosjekter som esperanto og flere reformer av Idiom Neutral svekka også oppslutninga.

I 1907 forsøkte Rosenberger sammen med den kjente interlingvisen Edgar von Wahl å utarbeide en ny og mer *nauralistisk og nylatinsk* utgave av Idiom Neutral.

I 1908 skifta akademiet navn til Academia pro Interlingua og gikk i praksis over til å støtte Giuseppe Peanos forslag til et forenkla latin, Latino Sine Flexione, (noen kilder sier den formelle støtta til LSF først blei vedtatt i 1910) som nå skifta navn til Interlingua

Se også
-------

* Naturalistisk planspråk
* Nylatinsk planspråk
* Verdensspråk
**Hjalmar Sigvard Meidell** (født 7. september 1871 i Bergen, død 4. februar 1957 samme sted) var en dramatiker, forfatter og tannlege.

Hjalmar Meidell arbeidet hele sitt voksne liv som tannlege i sin hjemby Bergen, samtidig som han som forfatter hovedsakelig skrev teaterdrama, dikt, romaner og en selvbiografi .

Han var sønn av skipskaptein Hartvig Carl Meidell og hans hustru Antonette Marie (født Gruntvig Olsen). Da han begynte på Bergen Katedralskole traff han Christian Sandal (senere skuespiller og teatersjef). Sammen med "guttene i gaten" begynte de å spille teater for et publikum, og de to lagde også et dukketeater sammen som de kalte "Delldal", et navn skapt ut ifra en kombinasjon av deres to etternavn. Repertoaret bestod av alt fra Meidell sine selvskrevne tekster, til eldre klassikere og nyere dramatikk som Henrik Ibsens *Fruen fra havet**.*

Meidell skrev blant annet 16 teaterstykker, og mest kjent er hans skuespill "Medusa" etter Dostojevskijs «Idioten» som er oppført på fem forskjellige språk og fremført i blant annet Stockholm, Berlin og Budapest.

Meidell tilhørte et relativt åpent homofilt miljø i Bergen, og la lite skjul på sin legning, noe som også kommer frem i hans selvbiografi "Minner fra guttedagene, teaterminner og annet" .

Referanser
----------

1. 1 2   Sceneweb, Sceneweb kunstner ID 58564[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Hjalmar Meidell». *sceneweb.no* **(norsk)**. Besøkt 8. april 2023.
3. 1 2 3 4 5 6  Meidell, Hjalmar (1930). *Minner fra guttedagene, teaterminner og annet*. Bergen: Ed. B. Giertsen A/S.
4. 1 2 3 4  «Husets hemmeligheter». *www.bt.no*. 29. juni 2003. Besøkt 8. april 2023.
5. 1 2  «Christian Sandal og Hjalmar Meidell». *Skeivt arkiv*. 17. juli 2015. Besøkt 8. april 2023.
***The Dark Side of the Moon*** er en amerikansk film fra 1990, regissert av D.J. Webster.

Handling
--------

I nær fremtid går et kjøretøy i bane rundt jordkloden, på et oppdrag for å reparere atom-væpnede satellitter. Men plutselig opplever mannskapet et mystisk, uforklarlig strømbrudd som de ikke klarer å forklare. Etter hvert som fartøyet deres blir kaldere, oppdager mannskapet at de driver mot den mørke siden av månen. Et gammelt NASA-fartøy, kalt Discovery, driver mot dem - selv om NASA ikke har vært i drift på 30 år. To av besetningsmedlemmene går om bord på dette NASA-fartøyet, i håp om å få tak i deler som de kan bruke for å reparere deres eget fartøy. Men i stedet oppdager de snart en død kropp.

Et register indikerer at fartøyet de har funnet forsvant i Bermudatriangelet mange år tidligere. Dette området i verdensrommet som NASA-fartøyet befinner seg i, tilsvarer et «Bermudatriangel» i verdensrommet. Samtidig som mannskapet forsøker å løse dette mysteriet, blir det raskt klart at en ondsinnet styrke har befunnet seg om bord på det gamle NASA-fartøyet. Denne kraften bruker også den nevnte døde kroppen som vert, og begynner nå å følge etter mannskapet - en om gangen. Når mannskapet kjemper mot denne fremmede styrken, blir det tydelig at de står overfor selve djevelen. Med tiden, ettersom de går tom for både oksygen og elektrisitet, bestemmer kapteinen seg for å gjøre det ultimate offeret.

Skuespillere
------------

* Robert Sampson som Flynn Harding
* Will Bledsoe som Giles Stewart
* Joe Turkel som Paxton Warner
* Camilla More som Lesli
* John Diehl som Philip Jennings
* Wendy MacDonald som Alex McInny
* Alan Blumenfeld som Dreyfus Steiner

Referanser
----------

1. 1 2  ; besøksdato: 13. april 2016.
2. ↑  The Dark Side of the Moon

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Dark Side of the Moon* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Dark Side of the Moon* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *The Dark Side of the Moon* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *The Dark Side of the Moon* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *The Dark Side of the Moon* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Kosåni** (også skrevet **Kosåna**) er et vassdrag som strekker seg mellom Egså i Åseral kommune og Bjelland i Lindesnes kommune, hvor den renner ut i Mandalselva. Fra starten ved utløpet av Egsåvatnet i Åseral er flere vann inkludert i vassdraget: Gunnarsvatnet og Bjørndalsvatnet i Evje og Hornnes kommune, deretter følger Kosvatn, og nedenfor dette ligger Hattefossen, hvor det tidligere var sagbruk. Bord og plank fra sagbruket ble kjørt med hest til jernbanestasjonen på Moisund på Setesdalsbanen. Etter Kosvatn følger Øyvatnet før vassdraget kaster seg ut i Myglefossen og ned i Myglevatn. Nede i Bjelland ligger Tveitevatnet og fra dette går Kosåni i svære fossestryk ned mot Foss i Bjelland.

Kosåni er ikke regulert. Vassdraget ble i 2005 vernet mot kraftutbygging gjennom Supplering av Verneplan for vassdrag.

Referanser
----------

1. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Nedbørfelt til hav.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 6. april 2018
2. ↑  «022/5 Kosåna». *nve.no*. Norges vassdrags- og energidirektorat. 15. juni 2021. Besøkt 15. oktober 2021.

Kilder
------

* Sigurd Haugsgjerd: *Bjørndalsvatnet islagt-* Setesdølen tirsdag 16. desember 2008 side 8
**Kauai** er den eldste og fjerde største av Hawaiiøyene, som offisielt er USAs 50. delstat og heter Hawaii. Øya har et areal på 1 445 km² og er på grunn av regnskogen og den frodige vegetasjonen også kjent som *The Garden Isle*. I januar 1778 gikk kaptein James Cook i land i Waimea på Kauai, og «oppdaget» med det Hawaiiøyene. Han gir arkipelet navnet *Sandwichøyene*, etter John Montagu, 4. jarl av Sandwich.

Kauai er i dag et yndet reisemål for turister og surfere. Dyrking av sukkerrør (*Saccharum*) var tradisjonelt den viktigste eksportvaren, men i senere år ha denne produksjonen blitt erstattet med dyrking av blant annet kaffeplanter (*Coffea*). Øya er kjent for å være innspillingsted for filmen *Jurassic Park*.

Geografi
--------

Kauai er som de andre hawaiiøyene av vulkansk opprinnelse. Det høyeste fjellet på øya er Kawaikini (1598 m), fulgt av
Wai'ale'ale (1569 m). På vestsiden av Mount Wai'ale'ale ligger en av verdens våteste områder, med en nedbørsmengde på cirka 10 719 mm årlig (snitt 1912–2015).

Den store nedbørsmengden har ført til erosjon, som igjen har skapt store daler samt hundrevis av fossefall. På grunn av passatvindene i Stillehavet er det svært stor variasjon i mengden nedbør på ulike deler av øyen.

Økonomi
-------

Turisme er den klart største næringen på Kauai med over en million besøkende i året, hvorav de fleste er turister fra USA (84%)
og Japan (3%). Tidligere var sukkerproduksjon Kauais viktigste næring, men det meste av landområdene blir nå brukt til kvegdrift.

Den siste sukkerprodusenten på øya, 120 år gamle Gay & Robinson Plantation la i 2009 om til produksjon av brennevin.

Natur
-----

Na Pali-kysten på nordsiden av Kauai
Kauai har et typisk tropisk klima og består for det meste av tropisk regnskog. Skogene er dominert av bregneplanter og
store frukttrær som bl.a. Guava, Mango og Banantrær. Mange av Kauais planter, som f.eks. kokospalmen, fantes ikke opprinnelig på øya, men har blitt innført av mennesker. 

Kauai har mange endemiske arter fordi øya ligger svært isolert til, over 3000 km fra Nord-Amerika som er nærmeste
kontinent. Dette har gjort at de få artene som fant veien til øya har fått utvikle seg i fred og resultert i mange unike planter og dyr som ikke finnes andre steder på jorden. De over hundre ulike artene med spurvefugler på øya kan ha utviklet seg fra bare én art som ankom dit for tusenvis av år siden.

Kauai ble hardt rammet av en orkan i 1992. Orkanen forårsaket skadet for milliarder av kroner.

Referanser
----------

1. ↑  Hawaii *Encyclopedia.com*
2. ↑  *Recent hydrologic conditions, Hawaii*. Mt. Waialeale Rain Gage, Kauai. Latest update March 2, 2015. U.S. Department of the Interior and U.S. Geological Survey Arkivert 20. mai 2015 hos Wayback Machine.. Besøkt 2015-05-19

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kauai – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** NDL **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
***Criminal Justice*** er en amerikansk film fra 1990, regissert av Andy Wolk.

Handling
--------

En ung prostituert blir ranet i vestibylen til en bygning etter å ha kjøpt narkotika, og under angrepet får hun en dyp og skjemmende skade i ansiktet hennes. Etterforskerne blir kalt til åstedet, tar det skadde offeret til politistasjonen hvor hun får utlevert fotografier av noen kriminelle. På et av disse fotografiene identifiserer hun gjerningspersonen som hadde angrepet henne. Politiet pågriper den mistenkte, og etter at fornærmede igjen har identifisert gjerningspersonen på politiets oppstilling, blir denne personen siktet for grovt ran.

Under rettssaken blir kausjonen hans satt til et uoverkommelig beløp. Til tross for at han må forbli i varetekt, benekter han ha gjort noe som helst ulovlig. På grunn av hans gjentatte påstander om uskyld, nekter han å godta noen avtale, uansett hvor gunstig avtalene er. Men offerets identifikasjon av den siktede er påtalemaktens eneste bevis. Men offeret blir rasende over den siktedes gjentatte avslag på å erkjenne straffskyld, og hun blir stadig mer uvillig til å vitne under rettssaken.

Skuespillere
------------

* Forest Whitaker som Jessie Williams
* Anthony LaPaglia som David Ringel
* Rosie Perez som Denise Moore
* Jennifer Grey som Liz Carter
* Tony Todd som Riley
* Saundra McClain som Loretta Charles
* Joe Lisi som Detective Lane
* Stephen Pearlman som Judge Ratner

Referanser
----------

1. ↑  «Criminal Justice (1990)» **(engelsk)**. Besøkt 3. august 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Criminal Justice* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Criminal Justice* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
***Crash: The Mystery of Flight 1501*** er en amerikansk film fra 1990, regissert av Philip Saville.

Handling
--------

Diane og Greg Halstead var en gang lykkelig gift. De ønsker å få en baby, til tross for at Diane allerede har gått gjennom to spontanaborter. Hun blir ikke gravid, og blir etter hvert fremmedgjort fra ektemannen sin. På sin siste ConWest Airlines-flyvning blir Greg, en pilot, varslet om en bombe-trussel. Personen som har med seg bomben ønsker visstnok å drepe en annen passasjer, senator Charleston (spilt av John Rayburn) en politiker med en åpenhjertig mening om abort. Men det gjerningspersonen ikke vet er at senatoren imidlertid allerede forlatt McDonnell Douglas DC-9-flyet. Greg bestemmer seg for å nødlande i Dayton, Ohio. Men på grunn av kraftig tordenvær krasjer flyet, og dreper nesten alle om bord. Både Central Intelligence Agency, Federal Bureau of Investigation og National Transportation Safety Board undersøker i fellesskap ulykkesstedet.

Midt under spekulasjonene om årsaken til krasjen, mistenker noen at Greg nektet å følge ordrer. Agenter fra FBI legger merke til at CIA umiddelbart har tatt med seg deler fra vraket, og merket ting som topphemmelig. Diane får høre om ulykken på nyhetene, men oppdager at Greg er en av få overlevende. Diane blir kontaktet av Scott Cody (spilt av Jeffrey DeMunn) som arbeider for Air Line Pilots Association, en internasjonal union. Han forteller henne at Greg er den hovedmistenkte under etterforskningen, og han finner ut at Greg gikk på medisiner. Opprørt av nyhetsreporter Spense Zolman (Jim Metzler), som aner en god historie, finner etterforskerne ut at det ikke fantes noen bombe om bord, og alle bevisene peker mot at Greg var ansvarlig.

Scott Cody oppdager at CIA spionerte på flyet, og hadde overvåkingsutstyr om bord - noe som forstyrret flyets radar. Diane spør om det var grunnen til at Greg krasjet, men Cody forklarer at saken er enda mer komplisert. I mellomtiden dør Greg av skadene sine. Diane kommer med en offisiell uttalelse, hvor hun sier at ektemannen hennes ikke var ansvarlig. Men hun regnes ikke som noen pålitelig kilde, med tanke på at hun kan miste pensjon og andre ytelser dersom Greg var ansvarlig. Diane nekter å akseptere at ektemannen hennes skal få skylden for ulykken, og gjør alt hun kan for å avsløre hele sannheten. Ved hjelp av ett par eksperter er hun endelig i stand til å bevise at det var en brann i lasterommet til flyet, noe som igjen forårsaket krasjen.

Skuespillere
------------

* Cheryl Ladd som Diane Halstead
* Jeffrey DeMunn som Scott Cody
* Frederick Coffin som Wes Goddard
* Peter Jurasik som Bob Stanton
* Jim Metzler som Spence Zolman
* Jeff McCarthy som Chet Harmon
* Moira Walley-Beckett som Pamela Hayes
* Doug Sheehan som Gregory "Greg" Halstead

Referanser
----------

1. ↑   (på en) *Internet Movie Database*, IMDb-nummer tt0099314, Wikidata Q37312,
2. ↑  «Crash: The Mystery of Flight 1501 (1990)» **(engelsk)**. Besøkt 3. august 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Crash: The Mystery of Flight 1501* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Crash: The Mystery of Flight 1501* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata
**Zuid-Willemsvaart** (*Sør Willems kanal*) er en kanal sør i Nederland som forbinder elven Maas mellom byene Maastricht og 's-Hertogenbosch. Kanalen fikk sitt navn etter Kong Vilhelm I av Nederland med tillegget «Zuid» («sør») for å forhindre forveksling med to andre kanaler; Willemskanalen nær Zwolle og Noord-Willemskanaal i Groningen.

Kong Vilhelm beordret byggingen av kanalen, og byggingen begynte i 1823. Kanalen stod ferdig i 1826 og skapte nye økonomiske muligheter for fattige byer som Helmond og Veghel. Kanalen ga en alternativ handelsrute for skip som ikke ønsket å seile på elven Maas. Det planlegges nå en utvidelse av kanalen for å gi rom for større skip.

Kanalen er 123 kilometer lang og renner gjennom den belgiske provinsen Limburg, den nederlandske provinsen Limburg, og for det meste den nederlandske provinsen Noord-Brabant. Da kanalen ble bygget tilhørte hele området Det forente kongeriket Nederlandene. Kanalen passerer følgende steder:

* Maastricht
* Lanaken
* Maasmechelen
* Dilsen-Stokkem
* Maaseik
* Bree
* Weert
* Helmond
* Beek en Donk
* Veghel
* Schijndel
* Bernheze
* Berlicum
* Den Dungen
* Sint-Michielsgestel
* ’s-Hertogenbosch

Bilder
------

* Beliggenheten til Zuid-WillemsvaartBeliggenheten til Zuid-Willemsvaart
* Kanalen gjennom byen Weert i NederlandKanalen gjennom byen Weert i Nederland
* Zuid-Willemsvaart ved RekemZuid-Willemsvaart ved Rekem

Eksterne lenker
---------------

* (en) Zuid-Willemsvaart – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Frikjøring** er definert[*av hvem?*] som en egen gren på siden av vanlig alpint.

Den opprinnelige frikjøringen fra eldre tider tid dateres tilbake til Sondre Norheims bruk og skilek med telemarksvingen i begynnelsen av det 1800-århundre.[*klargjør*][] I moderne tid fikk frikjøring sin renessanse rundt slutten av 1970-tallet. Det var særlige spektakulære nedkjøringer i urørte fjellsider i Frankrike og USA, dokumentert i skifilmer som dannet bølgen for den utviklingen vi ser i dag. I dag utøves frikjøring av skikjørere med både fast og løs hæl og snowboardere.

Filosofi
--------

Det grunnleggende innen denne delen av skikjøring er at den enkelte utøver bruker fjellet og de naturlige utfordringer som ligger i terrenget. Den enkeltes kreativitet og mot blir satt på prøve. Det ligger ingen begrensninger eller krav fra utenforstående som man pålegges å følge.
Det sentrale er nærheten og respekten for naturen. Enhver utøver er ansvarlig for å ikke sette seg selv eller andre i fare. Dette er en diskusjon som er blitt mer relevant over de siste årene siden mennesker i den vestlige verden har en tendens til å tøye grenser. Herunder ligger kilden til friheten som frikjørere søker, balansen mellom det mulige og umulige. Inntrykkene blir forsterket ved at arenaen er fjellet og feil kan få fatale konsekvenser, død.

Konkurranser
------------

Et paradoks er at også denne delen av skikjøringen har funnet sin konkurranseform. Her blir utøveren bedømt etter linjevalg, flyt, kontroll, aggressivitet og teknikk. Det arrangeres hvert år noen få konkurranser spredt utover Norge, den eldste er nordisk mesterskap som arrangeres på Riksgränsen (siden tidlig 90- tallet). Den mest populære er nok Røldal Freeride Challenge, som ble arrangert første gang i 2001 av frikjøringsentusiaster. Antall aktive utøvere i Norge er vanskelig å fastslå, men det er en fast kjerne på om lag 100 personer av begge kjønn, overvekt av menn, som pleier å delta i konkurranser.

Utstyr
------

I konkurranser stilles det krav til et minimum av beskyttelsesutstyr i tillegg til støvler, ski og staver.
Det er påbudt å kjøre med hjelm, skredsøker og ryggbeskytter (rykksekk eller ryggplate). I enkelte konkurranser pålegger arrangøren den enkelte kjører å kjøre med skredspade. Dette for å kunne hjelpe til dersom et skred skulle bli utløst.
Skiene som benyttes er spesielle, målene ligger på for en ski på 194 cm, (Foran130- Midten110 -Bak115mm). Dette for at man skal ha mer kontroll i høy fart, mye løssnø og ved høye dropp (hopp utfor klipper fra 5-25m).

Sikkerhet
---------

Det er en viss fare forbundet med frikjøring, men erfaring og god kunnskap om terrenget man kjører i vil kunne eliminere noe av dette.

Eksterne lenker
---------------

* Alpinskolen: Frikjøring
**Ro** er et filosofisk språk startet i 1904 av Edward Powell Foster (født 1853, død 1937), som var prest i Marieta, Ohio, USA.

Foster ville at ordenes form skulle si noe om deres betydning. Derfor skapte han glosene *a priori*, ut fra et system der ord som likner på hverandre har liknende betydning: 

* bofoc = rødt
* bofod = oransje
* bofof = gult

(I dette eksemplet gjør den siste vokalen o det klart at ordet er et adjektiv.)

Foster arbeidet med å utvikle Ro resten av sitt liv. Ikke mange lærte Ro, men prosjektet vakte en god del interesse. Foster fikk bl.a. et stipend fra forskningsstiftelsen IALA (The International Auxilliary Language Association). Det blei også gitt ut en del oversettelser.

Systemet bak Ro er det samme som i en del tidlige filosofiske språk, der ordenes betydning også blei bestemt ut fra rekkefølgen til bokstavene.

De mest kjente eksemplet er det filosofiske språket som den engelske biskopen John Wilkins offentliggjorde i 1668. Arbeidet med språket til Wilkins fikk betydning for renessansens arbeid med kategorisering av ideer, encyklopediaer osv, og seinere bl.a. for katalogsystemer for biblioteker, som det berømte Deweys desimalklassifikasjon. Melville Dewey var blant de kjente personer som ga pengestøtte til Foster. Det skyldtes nok at han forsto det klare slektskapet mellom Dewey-systemet og Ro.
***Maamiehen Ystävä*** («*Bondevennen*») var et finsk ukemagasin som ble grunnlagt i den finske byen Kuopio i 1844 av Johan Vilhelm Snellman. Avisen ble trykt i trykkeriet til Johan Anton Karsten.

*Maamiehen Ystävä* var rettet mot almuen blant de finske bøndene og magasinet inneholdt stort sett landbruksrelaterte, praktiske artikler. Selve nyhetsinnholdet var mindre, men magasinet innbefattet også artikler for å øke den allmenne forståelsen av de ulike samfunnslag, den politiske utvikling, den katolske kirke, Kalevala og folkelig poesi.

Magasinets utgivelse ble assistert av lærerne Joachim Zitting og Claes Fredrik Corander ved Kuopion Lyseon lukio og vokste til å bli Finlands femte største publikasjon.

Utgivelsen av magasinet opphørte i slutten av 1855.

Referanser
----------

1. 1 2   (på en, fr, es, zh-hans, ar) *The ISSN portal*, Paris: ISSN International Centre, ISSN 1819-1819, ISSN 1457-4500, Wikidata Q70460099,
2. 1 2 3 4  .

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISSN
 |
Norsk skieventyr i Morgedal
Stedet for tenningen av OL-ilden
**Norsk Skieventyr** er et museum og opplevelsessenter som ligger i Morgedal, i Kviteseid kommune i Telemark. Museet tilhører stiftelsen Vest-Telemark Museum. Morgedal blir ikke uten grunn kalt skisportens vugge, og samlingene tar for seg den norske skihistorien, med vekt på lokale navn som Sondre Norheim, brødrene Mikkjel og Torjus Hemmestveit, og Olav Bjaaland.

Historie
--------

To bevaringsverdige enheter dannet bakgrunnen for samlingene. 

I 1949 kjøpte Foreningen til Ski-Idrettens Fremme Sondre Norheims plass Øverbø i Morgedal, delvis med tanke på bruk i forbindelse med Vinter-OL 1952 i Oslo. Den olympiske ild brant i grua på Øverbø før fakkelen ble bragt til Oslo. Øverbø ble etter vinterlekene overdratt til Morgedal Idrettslag, som fremdeles står som eier av plassen. Øverbø har vært drevet som et åpent friluftsmuseum siden den gang.

Olav Bjaaland, langrennsløperen som hadde fulgt Roald Amundsen til sydpolen, hadde startet en skifabrikk i Kviteseid. Etter Bjaalands død ble Bjaalands samlinger åpnet som museum i 1962, etterhvert ble et skimakerverksted innlemmet i samlingen OBM (Olav Bjaalands museum), som var den direkte forløperen til Norsk Skieventyr.

Skipsrederen Fred. Olsen var en av initiativtakerne til en stiftelse kalt «Morgedal-Stiftelsen Sondre Norheim». Til Vinter-OL 1988 overleverte stiftelsen en budstikke med hilsen fra Morgedal, og straks det ble kjent at Lillehammer fikk Vinter-OL 1994 ble ideen om å få tent en olympisk ild og åpnet et opplevelsessenter i bygda unnfanget. Morgedalsenteret AS ble stiftet, og planene ble lagt fram i 1991/1992. Et bygg til ca 22 mill. ble så realisert gjennom et spleiselag av privatpersoner, kommuner i Telemark, fylkeskommunen og med støtte fra DU.

Morgedalssenteret ble åpnet 26. november 1993, under nytt navn, Norsk Skieventyr. I samlingene inngikk alle gjenstander fra det tidligere OBM.

Norsk Skieventyr var en av stifterne av Vest-Telemark Museum som ble etablert i 2003 som en paraplyorganisasjon for lokalmuseer i Vest-Telemark. Fra omtrent samme tidspunkt ble det også avtalt et nærmere samarbeid om eiendommen Øverbø, som fortsatt er eiet og driftet av Morgedal IL.

Senteret har siden dengang supplert samlingene med eget innsamlet materiale, og det er laget flere audiovisuelle presentasjoner.

Eksterne lenker
---------------

* Museets hjemmeside

| * v
* d
* r
Vest-Telemark Museum |
| --- |
| Dyre Vaa-samlingane • Eidsborg stavkyrkje • Fyresdal Bygdemuseum • Grimdalstunet • Kviteseid bygdetun • Myllarheimen • Norsk skieventyr • Skinnarland-samlinga • Vest-Telemark Museum Eidsborg • Vinje biletgalleri • Øyfjell bygdemuseum • Åmdals Verk gruver |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Fotografi av Bergen by tatt fra Fløyfjellet (Fløien Folkerestaurant) kveldstid 2010.
Fra uteserveringen til Fløien Folkerestaurant.
**Fløien Folkerestaurant** er en restaurant på sørsiden av Fløyfjellet i Bergen

Restauranten ligger 320 moh. ved endestoppet for Norges mest besøkte turistattraksjoner, Fløibanen. Den eies og drives av Bellevue Restauranter AS. Bygget har særpreget arkitektur og med utsikt over Bergen gjør at det blir en av Norges mest populære restauranter. Det er plass til opptil 450 gjester, og det blir ofte brukt til møter og sammenkomster. De er kjent for sin gode, norske mat. Ved inngangen til restauranten er det utsiktsplatå med særpreget utsikt. Fra mai til september er det åpen kafé fra kl. 10.00, og À la Carte fra kl. 17.00. Resten av året er det åpent hver lørdag og søndag fra kl. 11.00 -17.00. Selskap feires hele året, med 10-450 personer.

Bygningens historie
-------------------

Planene for restaurant og bane på Fløyen ble lansert allerede i 1912. Bygningen er tegnet av Einar Oscar Schou og sto ferdig i 1925, syv år etter at Fløibanen stod ferdig. Arkitekten tegnet også interiøret. Restauranten har flere ganger byttet eier og i perioder vært nedlagt.

I 1984 ble bygningen overtatt av AS Bergen Tomteselskap, og det ble besluttet å rive bygget som var i en elendig forfatning. Men Bergens Arkitektforening og Fortidsminneforeningen aksjonerte og inviterte til åpen dag i restauranten. Etter dette ble bygningen restaurert, og i perioden 1986–91 ble den benyttet av Bergen Arkitektskole.

I 1992 inngikk Eric Saudan og Lyststedet Bellevue en leiekontrakt med tomteselskapet, og bygget ble igjen tatt i bruk som restaurant og selskapslokale.

Referanser
----------

1. ↑  «Historie - Fløien Folkerestaurants historie». *www.floienfolkerestaurant.no*. Arkivert fra originalen 13. februar 2018. Besøkt 2. oktober 2017.
2. ↑  Eva Røyrane, Jan Nyberg: Fløyrestaurant, *Grind* 4. oktober 2018

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Fløien Folkerestaurant – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Bergen byleksikon på nett, om Fløien Folkerestaurant
* Om Fløien Folkerestaurant

  


| * v
* d
* r
Fløyen |
| --- |
| 
* Fløyfjellet
* Midtfjellet
* Fløibanen
* Fløien stasjon
* Fløien Folkerestaurant
* Brushytten

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Edgar von Wahl**, kalte seg også **Edgar de Wahl**, (født 11. augustjul./ 23. august 1867greg. i Olwiopol (nå Pervomajsk i Ukraina) i Russland, død 9. mars 1948 i Estland i Sovjetunionen) var en tysk-russisk sjøoffiser og matematikk- og fysikklærer i Reval (i dag Tallinn).

Edgar von Wahl var mest kjent som interlingvist. Etter å ha vært volapükist ble han en av de første esperantistene. Han korresponderte med Zamenhof, og foreslo den eneste betydelige reformen som ble gjennomført i esperanto etter at språket var offentliggjort i 1887 (endring av endelsen -n til -m i tidadverbene blant de såkalte tabelvortoj (tabellordene)). Men etter at esperantistene avslo å gå med på flere språkreformer, forlot han esperanto i 1894.

Seinere samarbeidet Edgar von Wahl med flere av de viktigste og mest kjente interlingvistene. I 1907 samarbeidet han med Waldemar Rosenberger om en reform av Idiom Neutral i *nylatinsk* og *naturalistisk* retning. I 1922 offentliggjorde han det kunstige språket occidental, som etter hans død i 1949 blei omdøpt til interlingue.

Von Wahl utviklet seg til å bli en lededende talsmann for den naturalistiske skolen i kunstspråkbevegelsen. Han kritiserte den oppfatningen som lå bak tidlige internasjonale hjelpespråk som Volapük og Esperanto, om at språkene skulle være tilpasset folkeslag på alle kontinenter og lette å lære for fattigfolk uten utdannelse.[]

Von Wahl mente at hjelpespråk først og fremst skulle være for den vestlige intellektuelle eliten og forsvare vestens kultur.[] Slike synspunkter sto sterkt blant tysk-baltiske intellektuelle på hans tid, som identifiserte seg med Vest-Europa og sto i sterk motsetning til det såkalte asiatiske og østlige russiske barbari.

På 1920- og 1930-tallet ble slike oppfatninger knyttet sammen med antikommunismen etter oktoberrevolusjonen. Esperantos sterke stilling i arbeiderbevegelsen og Sovjetunionen (før 1936) førte til at blant andre nazistene propaganderte at Esperanto var et jødisk og kommunistisk språk. Mot det framstilte noen occidenal-tilhengere sitt språk som et bolverk for vestlig sivilisasjon og antikommunisme i verdensspråk-bevegelsen.

Se også
-------

* Ludwik Lejzer Zamenhof
* Ido
* Novial
* Naturalistisk planspråk
* Nylatinsk planspråk

Referanser
----------

1. 1 2   Baltisches biografisches Lexikon digital, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Edgar de Wahl: Interlinguistic reminiscenties – Interlingvistiske minner (på Occidental)

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Odd Einar Haugen** (født 1. mai 1954) var professor i norrøn filologi ved Universitetet i Bergen i 1993-2022.

Han ble cand. philol. fra universitetet i Bergen i 1982, og ble dr. philos. i 1992 med avhandlingen «Stamtre og tekstlandskap». 1995–2005 var han redaktør av *Maal og Minne* (sammen med Kjell Ivar Vannebo). 2001-2022 var han leder for Medieval Nordic Text Archive (Menota) og Medieval Unicode Font Initiative (inntil 2015). Han har utgitt grammatikker over norrønt på norsk, med senere oversettelser til tysk, og han har redigert innføringsverket *Handbok i norrøn filologi* (1. utg. 2004, 2. utg. 2013), på tysk *Altnordische Philologie* (2007) og i ny utgivelse Handbuch der norrönen Philologie (1. bd. 2020, 2. bd. forventet i 2021). Sammen med italienske kollegaer har han utgitt en samling av eldre nordiske tekster, Le lingue nordiche nel medioevo (2018). Siden 2019 har han i samarbeid med Språksamlingene utvidet kildematerialet i Menota til også å omfatte diplomer (oversførte filer fra Språksamlingene) og runeinnskrifter.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Odd Einar Haugen i BIBSYS
* (no) Publikasjoner av Odd Einar Haugen i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* Hjemmeside ved UiB
* Kort presentasjon av forskergruppen Editing Medieval Manuscripts[*død lenke*]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
**Balaibalan** er et planspråk, sannsynligvis fra 1500-tallet, som forskerne regner med er blitt til i ei sufi-sekt. Språket er også kjent som *Bala-i-Balan* eller *Balaïbalan*. Det eneste kjente eksemplaret av den såkalte *Balaibalan-ordboka* fins i Biblioteque Nationale i Paris.

Balaibalan er et a posteriori språk. Ordforrådet er hentet fra persisk, tyrkisk og arabisk, mens grammatikken bygger på forenkling av arabisk grammatikk. Språket ble skrevet med en spesiell utgave av det arabiske alfabetet. Skaperen av språket skal angivelig ha vært mystikeren *Sjeik Mohyieddin*, men om han virkelig har eksistert er usikkert.

Ulikt moderne planspråk, som for det meste er skapt for å bli brukt av flest mulig som internasjonale hjelpespråk, er Balaibalan trolig skapt som et hellig eller poetisk språk ut fra religiøse motiver. Balaiban kan ha vært et hemmelig språk som bare var tilgjengelig for en indre gruppe av brukere.

En spekulasjon er at det fantes en ide om at hver gang Gud ga menneskene ei ny åpenbaring, ga han dem også et nytt språk. Abraham fikk sin åpenbaring på hebraisk, Issa (Jesus) på arameisk og Muhammed på arabisk. Ut fra denne hypotesen kan Balaibalan ha vært et uttrykk for ei oppfatning av at ei ny religiøs åpenbaring var på vei.

Balaibalan er det eneste planspråket som er godt dokumentert utenfor den vestlige kulturkretsen og uavhengig av den idehistoriske og vitenskapelige utviklinga fra renessansen.

Eksistensen av Balaibalan viser at å skape planspråk ikke er en spesielt moderne eller vestlig foreteelse. Planspråk i religiøs sammenheng, eventuelt innafor ulike former for hemmelige sammenslutninger, er trolig noe som har utviklet seg gang på gang over hele verden og over meget lang tid. Forskning i historiske arkiver utenfor Europa, og analyser av sjamanistiske og andre språk brukt i religiøse og andre sammenhenger, kan føre til at vi får vite om langt flere eksempler enn de som er kjent i dag.

Se også
-------

* Naturalistisk planspråk
* Nylatinsk planspråk

Kilder
------

* A. Bausani, Geheim- und Universalsprachen: Entwicklung und Typologie. Stuttgart, 1970: Kohlhammer.
* F. Bergmann, Résume d'études d'odontologie générale et du linguistique générale, Paris, 1875
* Silvestre DeSacy, Kitab asl al-maqasid wa fasl al marasid, Le capital des objets recherchés et le chapitre des choses attendues, ou Dictionnaire de l'idiome Balaïbalan. Notices et extraits des manuscrits de la Bibliothèque Impériale [Paris], 9: 365-396.
* E. Drezen, Historio de la Mondolingvo, Moskvo 1991: Progreso.