***«Ung Erik og skjønn Karen»*** er et skillingstrykk av ukjent opprinnelse.

Teksten
-------

**1.**Ung Erik møtte Karen på skovens grønne sti,  

han sagde: Vær min kjæreste så blir jeg lykkelig,  

og er deg tro til livets den aller siste stund  

skjønn Karen lo og rødmede og svarede da kun.  

  

**2.**Du kjenner mitt sinn, at jeg elsker deg velan  

og stadig vil deg elske så høyt som elskes kan.  

Men om du meg sviker, ei Herren glemmer deg  

da svarte ung Erik: Jeg kan ei romme svik.  

  

**3.**Før skulle stjerner falle som perler ned på jord  

før jeg deg skulle svike Gud hører mine ord.  

Så talede ung Erik, sluttet Karen i sin arm  

han kysset rosenleppen og hun sank til hans barm.  

  

**4.**Fra Erik løp nu Karen alt til sin hytte hen  

til avskjed varmt og ømt kysset hun sin elskede venn.  

For hvert et fjed hun løp, hjertet frydefullt monne slå  

til julen skulle bryllupet da med glede stå.  

  

**5.**Først rolig hun ble, dengang hun fikk moder sagt  

alt om den store lykke og om den dyre pakt.  

Da talte moderen tvilende og med varselsord  

men Karen ropte: Falskhet ei hos min Erik bor.  

  

**6.**Nu ferdedes Karen med rokk og vev så vel,  

hver søgnedag hun virket med tro og ivrig sjel.  

Og når det så var søndag med solens milde skinn  

så ilte hun i marken som vårens lette hind.  

  

**7.**Og blomsterbuketter hun plukket til sin venn  

med dem og salmeboken hun til Guds hus gikk hen.  

Med glede mottok Erik den deilige bukett  

og måske enda siden han mere fikk enn det.  

  

**8.**Og sommeren svandt, ja og høsten den gikk bort  

og vinteren kom og dagene ble kjedelig og kort.  

Hun lengtes thi ung Erik hun ikke mere så  

en søndag monen moderen selv til kirke gå.  

  

**9.**Men Karen satt hjemme så sorgfull i sin sjel  

og speglede seg i elvens det sølverklare veld,  

og moderen hun kom nu: En sorg jeg til deg bær  

ung Erik har forglemt deg han har en annen kjær.  

  

**10.**I dag første gang ble der lyst, ja-ordet lød  

jeg hørte det jo selv, Karen kold og blek utbrøt:  

Så er min lykke borte det bliver visst min død  

og med et spring lå Karen i elvens kolde skjød.  

  

**11.**Tre uker der etter gikk Erik med sin brud  

for alterets fot der svor han høyt ved himmelens Gud.  

At følges ad med bruden trofast til sin død  

fra tempelet brudeskaren nu gikk med jubelfryd.  

  

**12.**Men utenfor porten alt på den kirkesti  

der møtte man en skare som stille bar et lik,  

og hvem er vel den døde, ung Erik spørger nu  

da svarede en mann: Liket visstnok kjenner du.  

  

**13.**Thi det er skjønn Karen i sorg hun døden fant  

og hver en dråpe blod fra ung Eriks kinner svandt,  

det sortnet for hans øye som i en stjerneløs natt  

en latter vilø utstønner og styrter bort så bratt.  

  

**14.**Ved dag og ved natt han i vanvidd går omkring  

med et fordreiet åsyn ei fred på jordens ring.  

Han får i sine dage han elskovseden brøt  

han kan rett aldri glemme han voldte Karens død.  

  

**15.**Men blidelig slumrer i gravens stille bo  

skjønn Karen hennes søvn har den blideligste ro.  

Og dit går titt i våren så mang en vennlig mø  

at felle tårer og grønt og blomster strø.

Kilder
------

* Oldemors visebok av Eli Støre Erichsen, Cappelen 1976

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | (sv) Ung Erik och skön Karin – originaltekster fra den svenskspråklige Wikikilden |