recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**SVIMA** er et rammeverk som kan bli brukt for å foreta en intern ressursbasert analyse for å se om man har en ressurs eller evne som kan gi et varig konkurransefortrinn. SVIMA står for:

* Sjelden (S): Dette vil si at en ressurs er hos få eller ingen av konkurrentene.
* Viktig (V): At en ressurs har effekt på for eksempel bedriftens kostnader. Og i hvilken grad den er viktig for kundenes betalingsvillighet eller kostnad.
* Ikke-imiterbar (I): I hvilken grad etablerte konkurrenter eller inntrengere kan skaffe ressursene, altså i hvilken grad konkurrentene kan kopiere eller erstatte ressursen med noe annet.
* Mobilisert (M):Ressursene må være mulig å ta i bruk, og i hvilken grad bedriften har tatt i bruk ressursen for å skape verdi.
* Approprierbar (A): Den økonomiske verdien som skapes av ressursene må være til fordel for bedriften, ikke for andre.

Dersom et firma innehar ressurser eller evner som oppfyller alle disse kravene, vil bedriften inneha et realisert og varig konkurransefortrinn.

Denne modellen er basert på VRIN-modellen (VRIO) av Jay B. Barney (1991), en akademiker innen forretningsstrategi. Her står bokstavene for de engelske termene *Valuable*, *Rare*, *Inimitable* og *Non-Substitutable* (*Organized* – at organisasjonen er forberedt på utnyttelse av ressursen). I den norske versjonen av denne modellen er altså den siste bokstaven splittet i to; N har blitt til både M og A.

Med approprierbart menes hvem det er som sitter igjen med den økonomiske verdien som en ressurs skaper. Altså om det er bedriften / enheten selv, eller noen andre (f.eks. leverandører, ansatte, kunder osv) som får verdien. 
Er ressursen approprierbar så er det bedriften som sitter igjen med verdien.

### SVIMA - Verktøy for ressursanalyse

| Sjelden | Viktig | Ikke-imiterbar | Mobilisert | Approprierbar | Utfall |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nei | Ja | Ja | Ja | Ja | *Paritet* |
| Ja | Nei | Ja | Ja | Ja | *Trivielt fortrinn* |
| Ja | Ja | Nei | Ja | Ja | *Midlertidig fortrinn* |
| Ja | Ja | Ja | Nei | Ja | *Potensielt fortrinn* |
| Ja | Ja | Ja | Ja | Nei | *Ikke-beholdt fortrinn* |
| Ja | Ja | Ja | Ja | Ja | *Varig fortrinn* |
|

Referanser
----------

1. ↑  Jay Barney (1.3.1991). «Firm Resources and Sustained Competitive advantage». *Journal og management*. 17 (1): 99–120.

Kilder
------

Jacobsen, E. W. og Lasse B. Lien (2001). *Ekspansjon*. Gyldendal Akademisk.
**SVD** (*Snajperskaja Vintovka Dragunova*) eller **Dragunovs skarpskyttergevær** er et russisk skarpskyttergevær.

Historie
--------

Riflen med det opprinnelig navnet SSV-58 ble designet av Evgeny Dragunov i det tidligere Sovjet, og var vinner i en konkurranse med 2 andre design. Den ene var designet av Alexander Konstantinov (prototype 2B-W10), og den andre var designet av Sergei Simonov (SVD-137). Etter intensiv testing vant SSV-58 riflen og fikk navnet «Snajperskaja Vintovka Dragunova» (Dragunovs skarpskyttergevær). Riflen ble adoptert til tjeneste i 1963. I ettertid har SVD blitt standard støttevåpen i flere land, blant andre Polen ifra 1966.

Design
------

SVD er et gassoperert halvautomatisk skytevåpen i kaliber 7,62 x 54R, kjent for bruk i Mosin-Nagant M91/30 siden 1891.

Produksjon
----------

I 1963 ble 200 rifler produsert, og ifra 1964 startet serieproduksjon på våpenfabrikken Izhmash. Lisensiert produksjon ble startet i Kina (Type 79 og 85) og i Irak (Al Kadesiah)

Soldat med SVD rifle

Brukere
-------

* Afghanistans flagg Afghanistan
* Albanias flagg Albania
* Armenias flagg Armenia
* Aserbajdsjans flagg Aserbajdsjan
* Bangladeshs flagg Bangladesh
* Bulgarias flagg Bulgaria
* Finlands flagg Finland
* Indias flagg India
* Iraks flagg Irak
* Irans flagg Iran
* Kambodsjas flagg Kambodsja
* Kasakhstans flagg Kasakhstan
* Folkerepublikken Kinas flagg Folkerepublikken Kina
* Mongolias flagg Mongolia
* Polens flagg Polen
* Russlands flagg Russland
* Slovakias flagg Slovakia
* Sri Lankas flagg Sri Lanka
* Tsjekkias flagg Tsjekkia
* Tyrkias flagg Tyrkia
* Ukrainas flagg Ukraina
* Ungarns flagg Ungarn
* Venezuelas flagg Venezuela
* Vietnams flagg Vietnam
* Zimbabwes flagg Zimbabwe

Se også
-------

* Skarpskyttergevær

Eksterne lenker
---------------

* (en) SVD rifle – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) SVD – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Georg Stokke** (født 25. august 1911 i Oaldsbygda, Stranda, død 9. februar 2013[] i Ålesund) var en norsk gründer og industrieier. Han etablerte møbelbedriften Stokke AS i Spjelkavik (Ålesund) i 1932 sammen med kompanjongen Bjarne Møller. Etter andre verdenskrig reiste han med støtte fra Marshall-hjelpen til USA for å lære mer om møbelproduksjon. Da han i 1964 ble alvorlig syk overlot han bedriften til sønnen Kåre. I tillegg til møbelvirksomhet startet han i 1984 sammen med Orkla (selskap) og Bergesen utvinning av olivin i nærheten av fødestedet ved Sunnylvsfjorden. Nils A. Liaaen, farens grandonkel, stiftet skipsverftet A.M. Liaaen. Han kjørte bil til han var 100 år gammel.

Stokke har en byste etter seg, laget av Ola Stavseng.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  Grytten, Harald (1993): Slik jeg husker det. Georg Stokke forteller til Harald Grytten. Ålesund: Stokke industrier.
3. ↑  Riise, Arill (26.02.2009). «Starta suksessbedrift i krisetider». *TV 2* **(norsk)**. Besøkt 29. oktober 2017.
4. ↑  «Møbelgründer Georg Stokke fyller 100 år - Startsiden - NyttiUka». *Nytt i Uka*. Arkivert fra originalen 30. oktober 2017. Besøkt 29. oktober 2017.
5. ↑  Sitter sjelden stille. *Sunnmørsposten*, 25. august 2011, s. 19.
6. ↑  Lillebø, P.A. (1993): Gard og ætt. Stranda: Stranda sogelag, s.425.
7. ↑  Skjong, Mona (6. september 2010). «Bilglad 99-åring». *smp.no* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 9. september 2010. Besøkt 11. februar 2021.
**Muffinsformer**, også kalt cupcakesformer, er små kakeformer beregnet på baking av muffins. Formene er vanligvis laget av sirkler av mønstret papir, silikon eller tynt metall, som er formet til en rund kopp av varierende størrelse. De fungerer både som selvstendinge kakeformer og som et mellomlegg i muffinsbrett, der de forenkler rengjøring og servering.

Ved bruk anbefales det av forhandlere å fylle formen 3/4 full med muffinsrøre for å unngå at muffinsen hever over kantene. Dersom papirformene brukes individuelt, dvs. uten muffinsbrett, er det også flere som benytter dem doble.

Det som vanligvis forbindes med muffinsformer er de runde, mønstrete papirformene, mens det opprinnelig ble brukt små kopper, derav det amerikanske navnet på muffins, som er cupcakes. På det sene attenhundretallet ble det i England ofte brukt muffinsringer, vanlige sprinkelformer i miniatyr, selv om den tids engelske muffins var en type gjærbakst heller enn dagens mer kakelignende muffins hevet med bakepulver.

Eksterne lenker
---------------

*
| Monark av Kroatia |
| --- |
| navn | Ljudevit Posavski |
| Tittel | Hertug av pannoiansk Kroatia |
| Regjeringstid | 810 – c. 823 |
| Forgjenger | Vojnomir |
| Etterfølger | Ratimir |

**Ljudevit Posavski** var en hertug av pannoiansk Kroatia, nordøst i landet, mellom elvene Drava og Sava. Ljudevit gjennomførte en mislykket kamp mot frankisk overherredømme. Han samarbeidet godt med Karantania og Carinolas stammer. 

Oppgjøret begynte da den frankiske sendemannen Cadolah hadde gått brutalt frem. Ljudevits klage i 818 ble avvist av keiser Ludvig den fromme, og Ljudevit tok saken i egne hender ved å bekjempe Cadolahs styrker i 819. Cadolah seld døde av sykdom kort tid etter slaget. Ljudevits forslag om fredsforhandlinger ble avvist av Ludvig, som sendte en hær for å bekjempe ham. Kampen ble mellom Ljudevits menn, karantanere og serbere fra Timok-området og den frankiske hæren med allierte fra nærliggende områder. Den frankiske hæren var overlegen tallmessig, og jaget Ljudevits menn bakover, men brukte mye tid på å pasifisere folket, og fulgte derfor ikke etter. Dette medførte at kampene trakk ut, og at Ljudevits menn gjennomførte et mislykket raid på befolkningen i Pannoia. I januar 820 ble et nytt frankisk angrep ledet av Borna, en lokal leder som hadde valgt frankernes side, gjennomført. På tross av at Ljudevit gjentatte ganger stoppet angrepene, måtte han trekke seg og mennene tilbake.

Frankerne gjennomførte erobringen mens Ljudevit forskanset seg på toppen av en befestet bakketopp. Frankerne måtte trekke seg tilbake etter at sykdom reduserte antallet. I 822 måtte Ljudevit rømme området. Han skal ha dratt til et serbiskkontrollert område, for deretter å ha tatt livet av herskeren og tatt over herredømmet, muligens fordi herskeren var lojal mot frankerne. Ljudevit måtte uansett igjen rømme, og flyktet til Bornas onkel (Borna selv døde i 822) Ljudemisl, som tok livet av ham i 823.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
**Hopsfjorden** (nordsamisk: *Nuoartat Nuorevuotna*) er en fjordarm av Tanafjorden i Gamvik kommune i Finnmark. Fjorden ligger på sørsiden av Nordkinnhalvøya. Fjorden har innløp mellom Segelneset i nord og Langfjordodden i sør og strekker seg 17 kilometer vestover til Hopseidet i bunnen av fjorden. På den andre siden av det om lag 500 meter breie Hopseidet ligger bunnen av Eidsfjorden. Det er spredt bebyggelse og bosetning fra Hopseidet til Skjånes. Flere fortidsminner fra yngre steinalder fram til middelalderen ligger langs nordsiden av fjorden, med enkelte funn på sørsiden, da i Litle Skogfjorden. Det er funnet rester etter et kvartsbrudd fra yngre steinalder på Skjånes

Sør for Langfjordodden går Langfjorden sørvestover. Skjånes er en bygd på nordsiden av fjorden. Litt vest for denne bygda går Ivarsfjorden nordover til bygda Ivarsfjord. På sørsida av fjorden ligger fjordarmene Store Skogfjorden og Litle Skogfjorden

Fv8074 går langs nordsiden av fjorden.

Referanser
----------

1. ↑  «Hopsfjorden». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 10. oktober 2016.
2. ↑  Hopsfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk
3. 1 2  «ARKEOLOGIEN I GAMVIK KOMMUNE FRA ELDRE STEINALDER TIL TIDLIG METALLTID - Kystmuseene - Tips en venn». *www.kystmuseene.no*. Besøkt 15. august 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Hulda Garborg (1862–1934) med muffe. Foto: Gustav Borgen/Nasjonalbibliotekets bildesamling 
Tysk muffe, trolig av pelsverk fra ilder, fra omkring 1900. På bildet er også oppbevaringseske og pose med duftende «møllkrydder».
Maleri av Axel Ender (1853–1920) som viser norsk jente med skøyter og vinterdrakt med muffe.
Samer fra Finnmark i tradisjonelle drakter. Kvinnen i midten har muffe i tilpasset mønster. Foto: Elisabeth Meyer (1899–1968) / Preus museum 
**Muffe** er et klesplagg til å stikke hendene inn i for å holde dem varme når det er kaldt ute. Plagget ble særlig brukt før, til tider også innendørs som et elegant motetilbehør for kvinner. Muffer kunne ha ulike fasonger, men var vanligvis sylinderformet med åpninger til hendene i hver ende. De kunne være laget av skinn, fjær eller tekstil, ofte med vattering innvendig. Muffer er kjent fra renessansen og ble på 1600- og 1700-tallet brukt både av kvinner og menn. Seinere ble plagget bare båret av kvinner. På begynnelsen av 1900-tallet sank populariteten, men bruken fikk et lite oppsving sist på 1940- og inn på 1950-tallet.

Ordet *muffe* (på engelsk, tysk og svensk *muff*) kommer trolig opprinnelig fra det gamle franske *moufle* som betyr 'tykk hanske eller vante'. 

* Ung kvinne 1643 iført pelsmuffe, maske og andre plagg mot vinterkulda. Kobberstikk: Wenceslaus Hollar (1607–1677)Ung kvinne 1643 iført pelsmuffe, maske og andre plagg mot vinterkulda. Kobberstikk: Wenceslaus Hollar (1607–1677)
* Skuespilleren madame Molé-Reymond portrettert av Élisabeth Vigée-Le Brun 1786Skuespilleren madame Molé-Reymond portrettert av Élisabeth Vigée-Le Brun 1786
* Paul K. Fersen (1800–1888), russisk greve og «keiserlig jegermester», i uniform med muffe 1852Paul K. Fersen (1800–1888), russisk greve og «keiserlig jegermester», i uniform med muffe 1852
* Fôret muffe, sjal og hatt av hermelinpels i tidsriktig utforming vist på tysk postkort fra cirka 1910.Fôret muffe, sjal og hatt av hermelinpels i tidsriktig utforming vist på tysk postkort fra cirka 1910.
* Kvinne og mann med muffer i Amsterdam 1670Kvinne og mann med muffer i Amsterdam 1670
* Gutter fra Riga på 1700-tallet, i vinterklær med muffer. Maleri: Johann Christoph Brotze (1742–1823)Gutter fra Riga på 1700-tallet, i vinterklær med muffer. Maleri: Johann Christoph Brotze (1742–1823)
* Muffer i en moteoppvisning under en pelsmesse i Köln 1980Muffer i en moteoppvisning under en pelsmesse i Köln 1980

Se også
-------

* Hansker
* Votter
* Vanter

Referanser
----------

1. 1 2 3  Oppslagsordet «muffe" i *Store norske leksikon* (fri gjenbruk av tekst)
2. ↑  Oppslagsordet «muffe» i *ordbog over det danske sprog* (etymologi i dansk og eldre norsk)
3. ↑  Oppslagsordet »muff» i *Svenska Akademiens ordbok* (etymologi i svensk)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Muffs – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Muff – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |
**Skansbron** er ei bru mellom bydelene Södermalm med Södra Hammarbyhamnen (Hammarby Sjöstad) og Årsta i Stockholm. Den er ei klaffebru med en fri seilingshøyde på 12,5 meter. Den går över Hammarbyslussen og ble tatt i bruk i 1925 i forbindelse med åpningen av Hammarbyleden.

Navnet stammer fra skansen som ble bygget på 1640-tallet og som ble kalt *Söder Scantz* på Petrus Tillaeus kart fra 1733. Skansen forsvant da Hammarbyleden ble bygget på midten av 1920-tallet. Tidligere navn for Skansbron var *Skanstullsbron* og *Tullbron*.

Skansbron ble utført som en dobbel klaffebru i stål og ble konstruert av Hamnstyrelsens ingeniører. De stadige bruåpningene medførte imidlertid trafikkaos, og for å forbedre situasjonen ble det snart planlagt ei høybru. Høybrua ble bygd fra 1944 til 1947 like vest for Skansbron, og ble innviet i 1949. Den overtok navnet Skanstullsbron. 

I 1984 ble det innviet ytterligere ei høybru over Hammarbyslussen, da Johanneshovsbron, som ligger vest for Skanstullsbron, ble åpnet for trafikk.

* Broen og slusen 1926Broen og slusen 1926
* Skansbron fra østSkansbron fra øst

Referanser
----------

1. ↑  Stahre, Nils-Gustaf; Fogelström, Per Anders (1986). *Stockholms gatunamn: innerstaden.* Monografier utgivna av Stockholms stad (utgåva 1:a upplagan). Stockholm: Liber/Allmänna förlaget. Libris 7269073. ISBN 91-38-90777-1, side 228

Eksterne lenker
---------------

* (en) Skansbron – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Sarpech med tilhørende armbånd gitt som gave fra *Mir* Jafar av Murshidabad til den britiske admiral Charles Watson etter slaget ved Plassey. Arbeidene er i gull med rubiner, smaragder, diamanter, en safir og en perle. Det dateres til omkring 1750. Arbeidene er i samlingene til Victoria and Albert Museum i London
**Sarpech** er et turbanornament benyttet som herskertegn i statene på det indiske subkontinent.[1][2] Det tilsvarer det som på persisk kalles *jikka* eller *jioga* og på tyrkisk *sorguch*.

En sarpech er vanligvis i gull og besatt med edelstener og perler. Den har en form som krummer på toppen, ofte med en hengende perle eller edelsten i enden. Formen forklares som å ligne en fjær,[1] en palmegren eller et mangoblad.[3] Opprinnelig besto en sarpech av en høy del, til å feste i turbanens folder. Fra 1700-tallet av ble det vanligere med sideornamenter i underkant av hovedelementet. Disse ble over tid flere, slik at de kunne dekke det meste av turbanens fremre del.[1]

Maharaja Bhupendra Singh av Patiala fotografert i London i 1911. Han bærer kostbarheter på klesdrakten og en turban med sarpech i kombinasjon med egrett
I Mogulriket fikk bare kongelige og andre fornemme bære sarpech. En sarpech kunne gis i gave, som en særlig æresbevisning.[4] Senere har den blitt benyttet også av andre og sarpech kan blant annet også være en del av utstyret til en brudgom i forbindelse med bryllupsfest.[1]

Slike turbanornamenter var tradisjonelt en del av indisk gullsmedkunst. Senere ble de også framstilt i Europa, der juvelerer som Cartier fikk oppdrag med å innfatte edelstener til sarpecher.[5]

Noen ganger kombineres den indiske sarpech med den europeiske egrett, et prydstykke bestående av lyse fjær til å bære i håret eller på hodeplagget. En form for egrett hadde også vært i bruk i India, men da med sorte hegrefjær. Slike ble kalt *kalgi*. Kombinasjonen av sarpech og kalgi kalles *sarpech-sant-kalgi*.[1]

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  Oppi Untracht: *Traditional jewelry of India*, New York: Thames & Hudson, 2008, s. 380–387.
2. ↑  Anna Jackson og Amin Jaffer (red.): *Maharaja. The Splendour of India's Royal Courts*, London: V&A Publishing, 2009, s. 87, 93, 150ff.
3. ↑  Hans Nadelhoffer: *Cartier*, London: Thames & Hudson, 2007, s. 159.
4. ↑  Jackson og Jaffer, s. 150–152.
5. ↑  Nadelhoffer, s. 81.
**Skansemyren idrettsplass** er en kommunal idrettsplass i Bergen, innviet som «lekeplass» i september 1896 av «Den privat komite». Bergen kommune overtok eierskapet av anlegget i 1924. Idrettsplassen ligger 180 moh. sør for boligområdet Skansemyren mellom Ole Irgensvei og inngangen til fjellveien som fører til Fløyfjellet. Anlegget omfatter en bane, bane for kulestøt, lengdehopp og høydehopp, to sandvolleyballbaner, en lekeplass for barn og unge med trampoliner etc. samt et servicebygg med toaletter, dusj, badstue og garderobe.

Historie
--------

Området der Skansemyren idrettsplass befinner seg, var tidligere søndre del av Skansemyren gård. En privat komite opprettet av Ole Irgens, med stadsfysikus Lindholm, oberstløytnant Oscar Lunde (gymnastikklærer på Latinskolen), og overrettssakfører Kielland i staben, samlet i løpet av kort tid sammen 18.000 kroner til kjøp av området. Senere kom kjøpmann Rasmus Meyer, overrettssakfører Jørgen Faye og Johan N. I. Blytt med i komiteen. Den Private Komite samlet sammen 20.000 kroner til opparbeidelse av eiendommen, som trengte drenering, tilrettelegging og beplantning. Etter hvert ble det anledning til å låne utstyr som spyd, fotball, ringspill, discos og krokett.

De første årene var plassen preget av høydeforskjeller i terrenget. Løpebanen hadde en sterk stigning på den nordøstre siden. I en periode løste man dette ved å bygge en bro i tre, som banen gikk over. De første korte løpekonkurransene og hekkeløpene gikk over gressplenene, mens langdistanseløp ble henvist til Fjellveien. NM i friidrett 1898 gikk på Skansemyren. Fotball foregikk til banen på Møhlenpris.

Til tross for regn og sønnavind møtte mellom to og tre tusen tilskuere fram ved det store vestlandske åpningsstevnet i september 1896, der både Stavanger, Haugesund, Sandnes, Voss og Ålesund var representert. Kun BTS (Bergens Turnforenings Sportsparti) deltok fra Bergen. Dette var det første vestlandske idrettsstevnet i byen.

På denne tiden var det en rekke aktive idrettsforeninger i byen, blant andre Bergens Turnforening, Norrøna, Nornen, Bjørgvin, Hermod og Turn og Idrettsforeningen Viking. Disse fikk nå en standsmessig arena for sine utendørs aktiviteter.
En oppsynsmann hadde i oppgave å føre protokoll over alle som besøkte anlegget og hvilke lag de kom fra. Bergen byarkiv oppbevarer fire slike dagbøker fra perioden 1896–1902 og 1931–1951, dvs. lakune 1903–1930.

Kilder
------

* Åpningsprogram til Bykampen 1924 med historien om Skansemyren idrettsplass 1895–1924. Finnes på Bergen Offentlige Bibliotek.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Skansemyren idrettsplass – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Bergen byleksikon på nett, om Skansemyren idrettsplass
* (no) BT – En perle for friidrettsfolket

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon
 |
**Orleysa** (etablert 1987) er en norsk musikkgruppe, kjent for sin blanding av jazz og norsk folkemusikk. Ordet kommer av det norrøne «uttrykke noe».

I hovedsak har besetningen vært frontfigurer og vokalister Berit Opheim og Ann Elisabeth Lunde (tidvis også Elisabeth Håvig og Eli Storbekken);
Jan Magne Førde trompet,
Arve Furset piano,
Rolf Prestø bass, samt
Terje Isungset trommer.
Saksofonistene Torbjørn Skjold og Tore Brunborg, samt pianist Dag Arnesen har vært gjester.
De fleste av komposisjonene er forøvrig ved Jan Magne Førde. Etter flere år med høy festivalaktivitet har det vært lite å høre siden 1995.

Utgivelser
----------

* *Orleysa* (Odin Records, 1991). Innspilt i Laksevåg kirke.
* *Svanshornet* (Odin Records, 1993). Utplukket i musikksamlingen som ble gitt fra Norges regjering til Haakon og Mette-Marit.

Referanser
----------

1. ↑  artistside fra Curling Legs
2. ↑  Regjeringens musikkgave til kronprinsparet

Eksterne lenker
---------------

* (en) Orleysa på Discogs Rediger på Wikidata

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** Discogs
 |
Rostock Warnemünde med skanse
**Skanse** er et forsvarsverk bygget i tre, stein eller jord. Vanligvis brukes ordet skanse om et forsvarsverk som er av midlertidig art og raskt bygget opp like før eller under strid. I enkelte tilfeller har det senere blitt bygget et anlegg av mer permanent karakter og navnet «skanse» kan ha fulgt med i inn i navnet til det permanente anlegget.

Ordet *skanse* ble brukt flere steder i Nord-Europa fra middelalderen fram mot slutten av 1800-tallet. I Norge er flere av de mindre anleggene frem til ca. 1814 omtalt som skanser mens mindre, semipermanente stillinger for posisjonsartilleriet frem mot 1905 ble omtalt som *batterier* jfr. for eksempel Isesjøbatteriet. Ordet skanse kommer fra latin *absconsus*, via det franske *esconce*. Ordet er nært knyttet til det tyske *schanze* og det nederlandske *schans*. Det opprinnelige ordet har mange betydninger, men hentyder til noe dekkende eller beskyttende.

Skanser i Norge
---------------

Kartutsnitt over Skansen i Stavanger i 1860.   
  Foto: Arne Kvitrud, 2009 
* Aaklangen skanse
* Bakås skanse, Oslo
* Blaker skanse, Blaker
* Brådland skanse, Halden
* Eid skanse, Bjørkelangen
* Ende skanse, Prestebakke
* Engan skanse, Holtålen
* Fastings skanse, Fredrikstad
* Gjellebekk skanse, Asker
* Grindalen skanse, Elverum
* Kjelle skanse, Bjørkelangen
* Korthaugen skanse, Røros
* Langnes skanse, Indre Østfold
* Lier skanse, Kongsvinger
* Nyholmen skanse, Bodø
* Skansen (Stavanger)
* Skansen (Tromsø)
* Skansen (Trondheim)
* Skånes skanse, Levanger
* Snare skanse
* Stene skanse, Verdal
* Terningen skanse, Elverum
* Tråstad skanse, Kongsvinger
* Veggesdal skanse, Aremark
* Bakåsen, Gjelleråsen og Bjøråsen skanser nord for Oslo

Skanser i Sverige
-----------------

* Clausenborg skanse
* Dalarö skans
* Frösö skanse, Jämtland
* Skansbergets fornborg
* Skanstull
* Skansen
* Skansberget
* Skansen Kronan i Göteborg.
* Skansen Lejonet i Göteborg.

Skanser i Tyskland
------------------

* Barockschanzen

Skanser i Storbritannia
-----------------------

* Fort Royal Hill i Worcester

Se også
-------

* Skansen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
***Orlean*** (originaltittel: *Орлеан*) er en russisk film fra 2015, regissert av Andrej Prosjkin.

Handling
--------

Orléans er en typisk russisk provins-by ved bredden av en saltsjø kalt Yarovoye. Men den lille byen er ikke like fredelig som den først kan fremstå. Frisøren Lida har vilkårlig sex, etterfulgt av utallige aborter. Doktor Rudik har også et forhold til en rekke forskjellige kvinner. Men på grunn av jobben sin forsømmer han sin funksjonshemmede far som bor sammen med ham. Rudik håper at den gamle faren hans kommer til å dø snart. Den lokale lensmannen har ingen betenkeligheter med å begå mord.

Men en dag dukker det opp en mystisk mann i denne stille provinsielle byen. Han henvender seg snart til Lida, og deretter Dr. Rudik, og han lover dem begge endeløse lidelser i livet. Etter hvert som historien utfolder seg, oppdageren seerne at denne nykommeren er en unnvikende, muligens udødelig, karakter og at byens innbyggere faktisk er i desperat behov for hans hjelp.

Skuespillere
------------

* Jelena Ljadova som Lidka
* Oleg Jagodin som Rudik
* Vitalij Khajev som Nevolin
* Viktor Sukhorukov
* Timofej Tribuntsev som Borja Amaretto

Referanser
----------

1. ↑  13 апреля - Церемония вручения наград VIII онлайн-кинофестиваля "Дубль Дв@"
2. ↑  Орлеан (2015)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Orlean* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (nl) *Orlean* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Orlean* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
Kart over Gallipoli-halvøya og Sarosbukta
**Sarosbukta** (tyrkisk: *Saros Körfezi*) er ei bukt nord i Egeerhavet, beliggende nord for Gallipoli-halvøya i det nordvestlige Tyrkia. Saros-arkipelet ligger i bukta. Det består av tre små øyer: Storøya (Büyükada eller Yunus adası), Lilleøya (Küçükada eller Defne adası) og Miniøya (Minikada eller Böcek adası).

Bukta er 75 km lang og 35 km bred. Området ligger langt unna industri og trafikk, og er et populært feriested om sommeren med sandstrender, krystallklart vann og kraftige undervannsstrømmer. Apparatdykking, brettseiling og fiske er de vanligste vannsportene her.

Av bosetninger langs bukta finner en Gökçetepe, Mecidiye, Erikli, Danişment, Yayla, Karaincirli, Vakıf, Büyükevren, Sultaniçe, Gülçavuş og Enez, alle i provinsen Edirne. Øyene Gökçeada (Imbros) og Samothraki ligger i Egeerhavet like utenfor Sarosbukta. 

Historisk kart over Sarosbukta av Piri Reis

NATO-hendelsen i 1992
---------------------

Sarosbukta ble i lang tid benyttet som et sted for NATOs amfibiske militærøvelser. Om våren 1992 ble den tyrkiske jageren TCG «Muavenet» (DM 357) truffet av to Sea Sparrow-missiler skutt fra det amerikanske hangarskipet USS «Saratoga» under NATO-øvelsen *Display Determination* som ble avholdt i bukta. Hendelsen kostet flere tyrkiske offiserer livet, mens mange av de andre personene om bord pådro seg alvorlige skader.

Se også
-------

* Slaget om Gallipoli

Referanser
----------

1. ↑  Saros Adaları - National Geospatial-Intelligence Agency, United States Department of Defense (DoD) Combat Support Agency. (på engelsk)
2. ↑  «United States Court of Appeals, Eleventh Circuit No. 96-2167» (PDF) **(engelsk)**. US Courts. Arkivert fra originalen (PDF) 11. juli 2012.  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 11. juli 2012. Besøkt 13. april 2014.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Knut Yrvin** (født 7. mars 1967) er en norsk informatiker. Han er kjent for sitt engasjement for fri programvare, og var blant annet en sentral aktør i initieringen av Skolelinux-prosjektet (prosjektet heter nå DebianEdu). 

Yrvin har en høgskolegrad i elektronikk (NKI-ingeniørhøgskolen, 1992), og tok i 2000 cand.scient.-graden i systemutvikling ved Institutt for Informatikk ved UiO. Yrvins hovedoppgave hadde tittelen «Datastøttede opptakssystemer for høyere utdanning: Bruk, styring og utvikling».

Yrvin har vært aktiv i en rekke organisasjoner og lag. I perioden 1998-2002 var han leder i Universitetets Arbeiderpartilag, og han har siden 2002 hatt diverse styreverv i Hellerud Arbeiderparti og i Alna Arbeiderparti. Siden 2000 har Yrvin sittet i styret i Elektronisk Forpost Norge, og han var fra 2001 prosjektleder i Skolelinux-prosjektet.

Yrvin ble norgesmester i Breakdance i 1984. I 2010 stilte han som deltaker i Norske Talenter på TV 2 med et dansenummer av old school electric boogie. Han er bror til tidligere statssekretær for Arbeiderpartiet, Karin Yrvin.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Knut Yrvin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «- Det er det rare. Folk betaler selv om de ikke må» i digi.no
* «- Vi bryr oss ikke om Microsoft» i IT-avisen
* Den patente trussel Arkivert 25. mai 2008 hos Wayback Machine. i Computerworld

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Kinesisk happahund** er en nå (trolig) utdødd småvokst landrase av molossertype som eksisterte i Kina til ut på 1900-tallet. Happahunden er trolig en direkte stamfar (om enn neppe den eneste) til rasehunder som japanese chin, pekingeser og tibetansk spaniel, og trolig også indirekte til andre rasehunder, som for eksempel mops, king charles spaniel, petit brabancon og kanskje også engelsk bulldog med flere.

Biologi og historie
-------------------

Happahunden (1915) var småvokst og veide trolig kun omkring 2–5 kg
Et utstoppet eksemplar av typen står på utstilling ved The Rothschild collection ved Natural History Museum i Tring, i Hertfordshire, England, omkring 30 km nordvest for London. *Ta-Jen*, som denne hannhunden het, ble importert fra Beijing i Kina i 1906. Han døde i 1912 og ble som sådan konservert av en taksidermist og plassert en samling av sjeldne hunder og andre dyr ved Museum of London. Museet ble imidlertid delvis ødelagt under bombingen av London under andre verdenskrig. Mange av de utstoppede dyrene ble fullstendig ødelagt, og de som klarte seg ble stuet vekk på et lager, der de ble værende de neste 20 årene etter krigen. I 1968 ble imidlertid kolleksjonen restaurert og flyttet til The Walter Rothschild Zoological Museum i Tring, der samlingen fortsatt står til utstilling, på galleri 6.

Happahunden var en liten (trolig 2–5 kg) langstrakt og glatthåret (langhårede varianter kan ha eksistert) hund, med korte lemmer og et kraftig bulldog-lignende brystparti med bredt ansatte buede framlemmer og et heller steilt bakparti. Hodet var bredt og relativt flattrykt i formen, med et kort (inntrykket) snuteparti og bredt ansatte store øyne samt hengeører. Ansiktet kunne sort maske. Halen var relativt kort og rett; tykk ved roten og spiss i enden. Følgende tekst står å lese om happahunden:

> *Known in China since 700 BC. Probably the basic breed from which the Pekingese was developed and perhaps also ancestral to the Pug. 'Ta-Jen', male, imported from Peking 1906, died 1912. Presented by the Hon. Mrs. Carnegie.*
> 
> 
> The Rothschild collection, Natural History Museum
> 
> 

Uttrykket *happa* (å halte) stammer fra mandsjuisk og ble brukt som en beskrivelse på en skjødehund (trolig av alle typer) med et rullende (haltende) gangelag (som man blant annet finner hos pekingeser og tibetansk spaniel). Berthold Laufer, som skrev flere bøker om kinesisk kultur, skrev i boken *Annals of Shantung Province*, at små skjødehunder i Tibet sent på 1800-tallet ble referert til som *happahunder*, og han beskrev dem som *lave, små, rene og snedige hunder man kan leke med*.

Referanser
----------

1. ↑  Sandra Choron, Harry Choron (2005) *Planet Dog: A Doglopedia*. Houghton Mifflin Harcourt, 2005. ISBN 978-0618517527
2. 1 2  Tony Rosato (1998) The Pekingese and The Happa Dog - A remote British museum reveals enlightening clues to Pekingese origins Arkivert 24. august 2016 hos Wayback Machine.. The Pekingese Club of America. Besøkt 2017-07-29

Eksterne lenker
---------------

* The Rothschild collection, Natural History Museum
* *Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata*
Knut Tønnes Steenersen er politiker i FrP. Han har vært bydelsutvalgsleder i Grorud Bydel og lokalpolitiker i Ski i 12 år. I Ski var han medlem av Kommunestyret og Formannskapet, og var også i en periode leder for Hovedutvalg for Omsorg og Helse. Etter at Ski slo seg sammen med Oppegård 1.1. 2020 ble Steenersen gruppeleder for FrP i den nye kommunen. Han er medlem av kommunestyret, Formanskapet og Utvalg for areal, kline og byggesak.

Steenersen har også vært fylkespolitiker i 16 år. I tillegg til å være medlem av Fylkestinget har han vært i Hovedutvalg for Samferdsel og Hovedutvalg for utdanning. Nå er han første vara til Hovedutvalg for Samferdsel i Viken, samt vara til Fylkestinget.

Steenersen har også ved flere anledninger møtt som Vara på Stortinget, senest i mars 2020 ().

Han er en svært aktiv lokalpolitiker, men jevnlige oppslag i lokalmedia. 

Knut Tønnes Steenersen er utdannet journalist fra Norsk Journalisthøgskole. Han er også Bedriftsøkonom fra BI og har Bachelor i prosjektledelse fra BI. Han har jobbet i mediebransjen gjennom hele livet. Han var blant annet 12 år i A-Pressen, hvor han var leder for en rekke selskaper. Blant annet TVRomerike, som var en suksessfull lokalTV både økonomisk og når det gjelder oppslutning. Han har også vært daglig leder, ansvarlig redaktør og deleier i Klem FM og var i fem år salgssjef i Radio Metro. Nå er han aktiv politiker og driver sitt eget selskap, Kurer Media.

Steenersen bor i Nordre Follo kommune og har to barn.

Referanser
----------

1. ↑   stortinget.no, oppført som Steenersen, Knut Tønnes (1968-), besøkt 25. november 2020[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Knut Tønnes Steenersen hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Knut Tønnes Steenersen hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget
 |
**Statnett SF** er et norsk statsforetak med ansvar for å utvikle, eie og drive det sentrale elektrisitetsnettet, inklusive kraftkabler til utlandet. Statnett eier nesten hele sentralnettet i Norge, og sørger for overføring av elektrisk kraft til hele landet, og at det til enhver tid er balanse mellom forbruk og kraftproduksjon.

Bakgrunn
--------

Staten, ved Olje- og energidepartementet, eier Statnett. Eierskapet utøves av olje- og energiministeren, som utgjør selskapets øverste organ i foretaksmøtet. Det er OED som utpeker de eiervalgte styremedlemmene i foretaksmøtet. Ansattvalgte og eventuelle varamedlemmer for disse velges av og blant de ansatte i foretaket etter regler som gjelder for dette etter foretaksloven.

Statnett har konsesjon for utøvelse av systemansvaret i kraftsystemet i Norge, der oppgaver og ansvar forbundet med dette er regulert gjennom forskrift om systemansvaret i kraftsystemet. Når Statnett som systemansvarlig fatter enkeltvedtak, utøver Statnett offentlig myndighet. Denne virksomheten er underlagt forvaltningsloven.

Statnett har hovedkontor i Oslo og ca. 1 400 ansatte. Omkring halvparten av de ansatte jobber regionalt med oppgaver knyttet til utbygging, drift og vedlikehold av kraftnettet. Konsernsjef er Hilde Tonne.

Statnett er deleier i den nordiske kraftbørsen Nord Pool Spot sammen med nettselskapene i Danmark (Energinet.dk), Sverige (Svenska Kraftnät) og Finland (Fingrid).

Historikk
---------

Statnett SF har sin opprinnelse i den statlige forvaltningsbedriften Statskraftsverkene, som ble skilt ut fra Norges vassdrags- og elektrisitetsverk i 1986. Foretaket Statnett SF ble opprettet ved stortingsvedtak i 1991.

Referanser
----------

1. ↑   www.proff.no, besøkt 26. januar 2018[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  .
3. ↑  Statnett: Systemansvaret
4. ↑  statnett.no: Systemansvaret
5. ↑  «Hilde Tonne appointed new CEO of Statnett» **(engelsk)**. Statnett. 21. januar 2020. Arkivert fra originalen 15. desember 2021. Besøkt 6. april 2021.

Litteratur
----------

* Dag O. Skjold og Lars Thue *Statens nett – Systemutvikling i norsk elforsyning 1890–2007*, 2007 ISBN 9788215011837

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (no) Mate-URL Rediger på Wikidata

* (en) Statnett – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Statnett på Twitter Rediger på Wikidata

* (no) Statnett på Facebook Rediger på Wikidata

* (no) Statnett på Instagram Rediger på Wikidata

* (no) Statnett på LinkedIn Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon **·** VIAF **·** ISNI **·** Forvaltningsdatabasen **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Knut Walle** (født 3. juni 1949 i Hadsel) er en norsk skuespiller kjent fra en rekke roller både i film, TV og teater.

Utdannelse
----------

Walle studerte ved Statens Teaterskole fra 1968 til 1972.

Yrkesliv
--------

I 1970 spilte Knut Walle i NRK Fjernsynets komiserie *Pim og Laffen*; regi og manus var ved Arne Skouen, og seriens hovedroller ble spilt av Inger Marie Andersen og Henki Kolstad. Walle spilte deres yngste sønn «Jeppe».

Walles teaterdebut etter endt utdannelse var William Shakespeares *Leken i skogen* (originaltittel: *As You Like It*) med Teatret Vårt i Frognerparken i Oslo. Dette var en sommerteaterforestilling, og Walle spilte rollen som «Oliver, sønn av Roland de Bois». Han spilte deretter dobbeltrollen «Dromio» i Shakespeares *Tvillingene* (originaltittel: *A Comedy of Errors*) ved Teateret Vårt i Molde. *Tvillingene* var det første stykket Teatret Vårt satte opp etter at de etablerte seg i Molde.

Walle har vært ansatt ved Teatret Vårt, Fjernsynsteatret, Nationaltheatret, Torshovteatret, Hålogaland Teater og som kunstnerisk leder ved Beaivvàs Sàmi Teahter. Han har hatt engasjementer ved Den Nationale Scene, Oslo Nye Teater, Trøndelag Teater, ABC-teatret, Agder Teater og Teater Ibsen.

Walle har også hatt roller i kjente film-/TV-produksjoner som *Reisen til Julestjernen* (1976/2012), *Veiviseren*, *Håkon Håkonsen*, *Snarveien*, *Kautokeino-opprøret*, *Julenatt i Blåfjell* og *Glassdukkene*.

Fra 2001 har han drevet sitt eget monologteater, Udhavn Teater. Forestillingene fra Udhavn Teater har også blitt vist på Sandermosen stasjon.

Referanser
----------

1. 1 2   snl.no, besøkt 28. august 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Pim og Laffen: Episode 1 (av 5)». *NRK TV* **(norsk)**. 7. november 1970. Besøkt 15. mars 2017.
3. ↑  «Leken i skogen (As You Like It)». *sceneweb.no* **(norsk)**. Besøkt 15. mars 2017. «Leken i skogen - "As you like it" (1972) var en teaterproduksjon av "Teatret  Vårt" FØR de dro til Molde. Leken i skogen - "As you like it" var basert på en komedie av William Shakespeare med samme tittel. Produksjonen ble satt opp som sommerteater med alléen ut fra Frogner Hovedgård som scene.»
4. ↑  «Sceneweb». *sceneweb.no* **(norsk)**. Besøkt 15. mars 2017. «Tvillingene (1972) var en teaterproduksjon av Teatret Vårt. Tvillingene var den første oppsetningen til Teatret Vårt i Molde. Produksjonen var basert på William Shakespeares komedie The Comedy of Errors.»
5. ↑  «Knut Walle». *sceneweb.no* **(norsk)**. Besøkt 15. mars 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Knut Walle på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Knut Walle hos Nationaltheatret Rediger på Wikidata

* (no) Knut Walle hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (en) Knut Walle hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (no)  Offisielt nettsted
* (no) Knut Walle i Store norske leksikon

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** KulturNav
 |
***Kanonfotografen*** (originaltittel: *The Cameraman*) er en amerikansk stumfilm-komedie fra 1928, med Buster Keaton i hovedrollen.

Filmen er regissert av Edward Sedgwick og Keaton selv og var hans første film under kontrakt for Metro-Goldwyn-Mayer, etter han valgte å avslutte produksjon som uavhengig filmskaper.

Handling
--------

Buster, en fotograf i New York City, er forelsket i Sally som arbeider som sekretær ved MGM Newsreels. For å være i nærheten av henne kjøper Buster et gammelt filmkamera, tømmer bankkontoen sin, og forsøker å skaffe seg en jobb som en av MGMs kameramenn. Harold, en MGM-kameramann som er interessert i Sally selv, håner ambisjonene hans. Sally oppmuntrer imidlertid Buster. og foreslår at han filmer alt og alt. Men hans første forsøk på dette viser også hans totale mangel på erfaring, og fotografiene hans er veldig dårlige. Dagen etter gir Sally ham et hett tips hun nettopp har mottatt om at noe stort kommer til å skje i Chinatown.

Buster filmer et voldelig opprør i Chinatown, og han blir nesten drept selv. Politiet forsøker deretter å få ham innlagt ved et mentalsykehus, men Buster slipper unna med kameraet sitt intakt. Men når han vender tilbake til MGM, blir Buster og MGMs sjef forferdet over å oppdage at Buster tilsynelatende glemte å putte inn film i kameraet sitt. Buster gir deretter opp jobben sin ved MGM, og går tilbake til sin tidligere jobb. Men han gir ikke opp filmingen sin, og spiller inn en båt-konkurranse. Da oppdager han at han likevel hadde opptakene fra det tidligere opprøret i Chinatown. Han redder også Sally når hun nesten drukner, men Harold skryter av at det var han selv som hadde reddet Sally.

Medvirkende
-----------

* Buster Keaton - Buster
* Marceline Day - Sally Richards
* Harold Goodwin - Harold Stagg
* Sidney Bracey - Edward J. Blake, sjefen
* Harry Gribbon - Hennessey, en politimann
* Josephine the Monkey - en apekatt

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Kanonfotografen* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Kanonfotografen* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Kanonfotografen* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Kanonfotografen* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Kanonfotografen* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Kanonfotografen* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Kanonfotografen* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Kanonfotografen* på Silent Era Rediger på Wikidata

* (en) *Kanonfotografen* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

Portal: Film

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
*For den amerikanske filmen med samme navn, se Kanonene på Navarone (film)*
***Kanonene på Navarone*** (originaltittel: *The Guns of Navarone*) er en spenningsroman fra 1957 skrevet av den britiske forfatteren Alistair MacLean, med handling fra andre verdenskrig.

Handling
--------

Hovedpersonen Keith Mallory har fått innvilget en søknad om permisjon fra sitt oppdrag på Kreta. Når han kommer til Kairo, viser det seg at han ikke skal få perm. Han skal derimot på et nytt og mye mer farlig oppdrag. Nazistene har en festning på øya Navarone i Egeerhavet. Denne festningen er uinntakelig, og de har prøvd alle muligheter, bortsett fra én. Mallory får med seg fire menn. På vei til Navarone i en gammel holk av en båt, blir de stoppet av en tysk vaktbåt. Den tyske båten blir senket og de kommer seg etterhvert til Navarone. Der må de klatre opp den sørlige fjellveggen som er 120 meter høy. Bare Keith Mallory og Andy Stevens har klatreerfaring. Stevens blir utsatt for en ulykke, får koldbrann og dør etterhvert.

Når de kommer til landsbyen Margaritha blir de tatt til fange av nazister og klarer så vidt å unnslippe. Gruppen får hjelp av to av innbyggerne i landsbyen, Louki og hans venn Panayis. Det viser seg imidlertid at Panayis er en forræder, og Miller dreper ham. Gruppen når til sist frem til Navarone og får ødelagt kanonene.

I 1968 ga MacLean ut *Styrke 10 fra Navarone* (*Force 10 From Navarone)* som er en form for oppfølger til boken (eller filmen).

Tittelen
--------

I starten av boken får leserne følgende forklaring på hvor «Navarone» ligger, og en indikasjon på hvorfor stedet er sentralt i romanen:

> «Navarone! Så det er derfor de har hentet meg hit, tenkte Mallory. Navarone! Han kjente stedet, eller rettere, kjente til det. Navarone var kjent av alle som hadde tjenestegjort i østre del av Middelhavet; en dyster, uinntagelig jernfestning utenfor kysten av Tyrkia, kraftig forsvart av en blandet garnison av tyskere og italienere, en av de få øyene i Egeerhavet som de allierte ikke hadde klart å ta tilbake i løpet av krigen ...»
> 
>

Rollefigurer
------------

### Allierte

* Keith Mallory, newzealender; kaptein og leder for de allierte styrkenes innsatsgruppe
* Dusty Miller, amerikansk sprengningsekspert
* Casey Brown, skotsk sersjant; maskinist, telegrafist og radiooperatør
* Andrea, Mallorys greske assistent; løytnant som blir karakterisert med sin voldsomme muskelstyrke

### Tyskere

* Turzig, en tysker som er med på å ta dem til fange
* Skoda, tyskernes leder i Margaritha; blir drept av Andrea

### Andre

* Louki, en greker som hjelper dem på veien til Navarone
* Panayis, en tyskervennlig greker som utgir seg for å være på de alliertes side; Miller forstår at han er tysk spion og skyter ham

Filmatisering
-------------

Boka ble filmatisert med Gregory Peck, David Niven og Anthony Quinn i hovedrollene; filmen hadde premiere i 1961.

Se også
-------

* Tidenes 100 beste kriminalromaner
* *Kanonene på Navarone*. Nasjonalbibliotekets digitaliserte utgave av den norske oversettelsen. Oversetter: Colbjørn Helander. Besøkt 11. juni 2022.

Referanser
----------

1. 1 2  MacLean, Alistair (1961). *Kanonene på Navarone*. Cappelen.
**Plotthund** er en amerikansk støver av coonhundtypen, som anses som en løs på drevet halsende hund. Typen er alet spesielt for jakt på bjørn og villsvin, men egner seg også til annen storviltjakt. Den regnes både til gruppen med tresettere og treskjellere, avhengig av hvilken preferanse hunden primært jakter etter.

Noen regner også foxhound og en håndfull andre langbeinte støvere (coonhunder) som plotthunder, når de trenes for jakt på større rovpattedyr, men disse hundene mangler ofte de grunnleggende egenskapene som de «ekte» plotthundene har blitt avlet etter. Og, ulikt andre coonhounder så nedstammer ikke plotthund direkte fra foxhound, men derimot fra en tysk støvertype.

Plotthunder er store hunder. De veier normalt omkring 18–34 kg (avhengig av kjønn). Skulderhøyden ligger omkring 53–69 cm.

Plotthund er oppkalt etter *Johannes Plott*, en tysker som emigrerte til Nord-Amerika (New Bern, Nord-Carolina) i 1750 og tok med seg fem hunder fra hjemlandet (trolig av typen hannoveransk viltsporhund eller en blanding der denne inngikk). I Amerika gikk Johannes Plott, som var sønn av en viltvokter, senere under navnet George Plott.

Hunderasen er relativt ny i Norden, der den hovedsakelig brukes til jakt på villsvin og større rovpattedyr, som brunbjørn, gaupe og rev. Typen kan imidlertid også regnes som en hurtig drivende hund, men den er verken like effektiv eller hurtig som mynder.

Hunderasen hevdes i hovedsak å nedstamme fra hannoveransk viltsporhund (som trolig er en nær slektning av blodhund) og kanskje en eller flere andre tyske og kanskje østerrikske jakthunder av støvertypen. Tiroler bracke, tysk bracke, weimaraner (stående fuglehund) og steiersk ruhåret bracke er noen av de som nevnes. Stamtreet er imidlertid ikke kartlagt.

United Kennel Club anerkjente plotthund i 1946 (i gruppen *Scenthounds*). Hunderasen ble erklært som offisiell hunderase for Nord-Carolina i 1989.

Referanser
----------

1. ↑  Plott Hounds. *The Digital Heritage Project*. Western Carolina University and the Blue Ridge National Heritage Area. Besøkt 2017-02-17

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |