recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kvinnelige SS fangevoktere ved Bergen-Belsen 19 april 1945. Volkenrath er delvis skjult til høyre på andre rekke.
**Elisabeth Volkenrath**, født 5 september 1919 i Schönau an der Katzbach (nå Polen), død 13 desember 1945 i Hameln, var en tysk fangevokter (*SS-Aufseherin*). Hun arbeidet som leirvakt i konsentrasjonsleirene Ravensbrück, Auschwitz-Birkenau og Bergen-Belsen. Etter andre verdenskrigen ble hun henrettet for sine krigsforbrytelser.

I årene før andre verdenskrigen arbeidet Volkenrath som frisør, og etter krigsutbruddet 1939 fikk hun arbeid i en ammunisjonsfabrikk. På slutten av 1941 ble Volkenrath beordret til å jobbe ved konsentrasjonsleiren Ravensbrück, hvor hun gjennomgikk sin fangevokterutdanning under Dorothea Binz. I mars 1942 ble hun forflyttet hun til Auschwitz I (hovedleiren i Auschwitz) som fangevokter (Aufseherin) ved leirens skredderi. I august samme år ble hun overført til kvinneleiren i Auschwitz-Birkenau, hvor hun blant annet var ansvarlig for postforsendelser til leiren og utdeling av brød. Da returnerte hun til Auschwitz I og tildelt stillingen sjefsfangevokter (Oberaufseherin). I forbindelse med evakueringen av Auschwitz forlot Elisabeth Volkenrath leiren den 18 januar 1945 og kom i begynnelsen av februar til Bergen-Belsen hvor hun så arbeidet under Josef Kramers sin ledelse.

Bergen-Belsen ble befridd av de allierte troppene den 15 april 1945 og da ble det tyske leirpersonalet pågrepet. I september samme år ble Volkenrath stilt for retten ved Belsenrettsaken sammens med førtifire andre fangevoktere og kapos. Hun ble av retten funnet skyldig og dømt til døden ved hengning. Volkenrath ble avrettet sammen med to andre kvinnelige leirvakter, Irma Grese og Juana Bormann. Leder for henrettelsespeletongen var Albert Pierrepoint.

Eksterne lenker
---------------

* The Belsen Trial: Elisabeth Volkenrath

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Jaroslav Hunka**, ukrainsk Ярослав Гунька, polsk Jarosław Hunka (født 1925 er en ukrainsk-canadisk veteran fra 14. Waffen-Grenadier-Division der SS (galizische Nr. 1), en tysk militær enhet under andre verdenskrig. Han ble født i Urman, på den tiden en del av den andre polske republikken og meldte seg frivillig til SS Galizien i 1943. Han immigrerte til Canada som flyktning etter krigen var over, og er nå (2023) pensjonert og lever i North Bay, Ontario.

I 2023 kom Hunka i internasjonale medie etter han ble invitert til det Canadiske underhuset for å bli hedret av dets president, Anthony Rota, parlamentsmedlem for Hunkas valgdistrikt. Den 22. september 2023 fikk Hunka to stående ovasjoner fra alle medlemmer av forsamlingen, blant de den canadiske statsministeren Justin Trudeau og den ukrainske presidenten Volodymyr Zelenskyj. Kort etter ble Hunkas bakgrunn som soldat i Waffen SS avslørt og rapportert av media, det resulterte i at Anthony Rota trakk seg som president fem dager etter og underhuset enstemmig vedtok en resolusjon for å fordømme nazismen og sin anerkjennelse av Hunka. Statsminister Trudeau og den canadiske regjeringen ga en offisiell beklagelse til det jødiske verdenssamfunnet. Hendelsen har gjenåpnet debatten om immigrasjonen av nazistiske krigsforbrytere til Canada etter andre verdenskrig.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* «Canada fikk besøk og gjorde en tabbe. Putins propagandamaskin jobber nå for fullt.», artikkel i *Aftenposten* 30. september 2023
Monica Lewinsky
**Lewinsky-skandalen** var en politisk skandale i USA som sprang ut fra et såkalt «upassende, fysisk forhold» mellom USAs president Bill Clinton og Monica Lewinsky, en 22 år gammel praktikant i Det hvite hus. Avsløringen av presidentens utroskap og etterfølgende etterforskning førte til at det ble reist riksrettstiltale mot Bill Clinton i 1999. I riksrettssaken i 1998 ble Clinton frikjent for anklagene.

Monica Lewinsky ble i 1995 ansatt som praktikant i Det hvite hus. Skandalen kom opp etter hun sluttet i Det hvite hus og mistet kontakten med presidenten. Hun arbeidet da i Forsvarsdepartementet og betrodde seg der til en kollega, Linda Tripp, som i hemmelighet tok opp hennes betroelser på bånd. I januar 1998 oppdaget Tripp at Lewinsky hadde underskrevet en erklæring i forbindelse med saken om Paula Jones, hvor hun benektet at hun hadde hatt et seksuelt forhold til presidenten. Tripp gikk derved videre til spesialetterforsker Kenneth Starr med sine opptak av samtalene med Lewinsky. I avhør forklarte Lewinsky om ni tilfeller av seksuell omgang med Clinton.

Referanser
----------

1. ↑  «U.S. Senate: Impeachment». *www.senate.gov*. Besøkt 17. november 2019.

Eksterne lenker
---------------

* «Clinton Accused of Urging Aide to Lie», *Washington Post* 21. januar 1998
* Avskrift av Jim Lehrers intervju med Bill Clinton 21. januar 1998 Arkivert 7. februar 2008 hos Wayback Machine.
* The Starr Report
* a BBC in-depth archived report from 1998
* Investigating The president: The Trial
* Famous Trials UMKC – Clinton Impeachment Discusses Lewinsky in detail.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BBC Things
 |
**Profumo-affæren** var en politisk skandale i 1960-tallets Storbritannia.

John Profumo, som var forsvarsminister i Harold Macmillans konservative regjering, hadde en kjærlighetssaffære med en ung toppløsdanserinne, Christine Keeler. Han traff henne første gang på en privat fest arrangert av osteopaten Stephen Ward. Keeler hadde samtidig et intimt forhold med Sovjetunionens marineattaché, Jevgenij Ivanov. Britisk etterretning (MI5) visste fra dobbeltagenten Oleg Penkovskij at Ivanov var etterretningsoffiser i det sovjetiske GRU. Av den grunn kunne Profumos forhold til Keeler vurderes som en sikkerhetsrisiko.

Den 2. mars 1963 holdt parlamentsmedlemmet George Wigg fra Labour Party en tale i parlamentet der han offentliggjorde hva Profumo hadde rotet seg bort i. Innledningsvis løy Profumo overfor parlamentet om sin forbindelse til Keeler og erklærte at han ville saksøke enhver som fremsatte uriktige opplysninger om ham.[] Etterhvert innrømmet han bekjentskapet med Keeler, men ikke mer. Den 22. mars 1963 benektet han at det skulle ha forekommet noe «uanstendig» mellom ham og Christine Keeler.[]

Den 5. juni 1963 måtte Profumo fratre som forsvarsminister, etter at han hadde erkjent for underhuset at han hadde løyet vedrørende sitt forhold til Keeler.[] Han sverget imidlertid på at han aldri hadde «lekket» noe som kunne innebære en sikkerhetsrisiko for Storbritannia.[]

Etter avgangen til Profumo ble det nedsatt en granskingskommisjon. Denne ble ledet av Alfred Denning. Rapporten ble en bestselger, men den var ikke hyggelig lesning for statsminister Harold Macmillan og hans nærmeste.[] Macmillan valgte å trekke seg av helsemessige årsaker, og Profumo-skandalen var den direkte foranledningen til at de konservative tapte valget året etter.[]

Den sovjetiske marinattachéen ble kalt tilbake til Sovjetunionen der han ble møtt av taushet fra myndighetene og skilsmisse fra sin hustru.[]

Filmen *Skandalen* fra 1989 er basert på hendelsene, likeså tittelmelodien *Nothing Has Been Proved* med Dusty Springfield.

Litteratur
----------

* Alfred Denning: *John Profumo & Christine Keeler 1963*. Tim Coates, 1999, ISBN 0-11-702402-3
* Tim Coates: *The Scandal of Christine Keeler and John Profumo: Lord Denning’s Report, 1963*. Tim Coates, 2003, ISBN 1-84381-024-7
* Christine Keeler: *The Truth at Last: My Story*. Pan, 2002, ISBN 0-330-48167-3
* David Profumo: *Bringing the House Down: A Family Memoir.* John Murray Publishers, 2006, ISBN 978-0-7195-6608-0
* Christine Keeler med Douglas Thompson: *Secrets and Lies.* Blake Publishing, 2012, ISBN 978-1-84358-755-2

Referanser
----------

1. ↑  Knightley og Kennedy, s. 74
2. ↑  Nina Merli: «Jeder Mann, der sie traf, wollte sie haben». In: Tages-Anzeiger vom 22. Februar 2012

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** BBC Things
 |
***Pogonocerus*** er en slekt av kardinalbiller. De voksne billene har sagtakkede eller kamformede antenner. Larvene lever som rovdyr under barken på døde trær.

Utseende
--------

En middelsstor, slank, blank, gulbrun kardinalbille, hodet er svart og pronotum brunrødt. Hos hannen har antenneleddene lange vedheng slik at antennen blir vedlig spinkelt kamformet. De jevnbrede dekkvingene er tett og kraftig punktert.

Levevis
-------

Larvene lever som rovdyr under barken på døde trær. Larveutviklingen kan ta 2-3 år. Noen arter legger egg på brannskadet virke, disse har infrarød-følsomme føleorganer og kan merke en skogbrann fra lang avstand. De flyr da dit for å legge egg på de nybrente stammene. De voksne billene spiser forskjellige salgs sukkerholdige væsker, for eksempel honningdugg produsert av bladlus og utflytende sevje. De kan også finnes på blomster der de drikker nektar. I alle fall noen arter produserer giftstoffet cantharidin, som antas å spille en rolle i tiltrekning mellom kjønnene.

Utbredelse
----------

Arten lever i det nordvestlige Kaukasus.

Systematisk inndeling
---------------------

Slekten må ikke forveksles med *Pogonocherus*, en slekt av trebukker.

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia
			* Overfamilien heteromerer, Tenebrionoidea Latreille, 1802
				+ Familien **kardinalbiller**, Pyrochroidae Latreille, 1807
					- Underfamilien **Kardinalbiller**, Pyrochroinae Latreille, 1807
						* Slekten ***Pogonocerus*** Fischer von Waldheim, 1812
							+ *Pogonocerus thoracicus* Fischer von Waldheim, 1812

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 17. oktober 2020. Besøkt 17. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
* Bilder:
	+ *Dendroides* sp.:
	+ Larve:
Euskal Irrati Telebistas logo.
**Euskal Irrati Telebista** (EITB) er Baskerlands offentlige kringkastingstjeneste. Dets hovedgeskjeft er Euskal Telebista (ETB).

EITB-gruppen er det ledende mediehuset i Baskerland med seks tv-kanaler og fem radiostasjoner. De kringkaster også i Nafarroa og på nærliggende steder som Burgos, Catabria, Huesca og Zaragoza. Selskapet har drevet siden 1982 og har i løpet av årene blitt et stort mediehus som når mer enn en million mennesker hver dag. Mesteparten av EITBs sendinger dreier seg rundt lokale nyheter og underholdning.

Bakgrunn
--------

20. mai 1982 vedtok Baskerlands parlament enstemmig en lov som opprettet Euskal Irrati Telebista og 23. november samme år begynte radiostasjonen Euskadi Irratia sine sendinger. ETB nådde baskiske husdanner ved midnatt 31. desember 1982 med en presentasjon av daværende lehendakari Carlos Garaikoetxea. Ordninære tv-sendinger begynte 16. februar året etter.

TV
--

EITB eier følgende tv-kanaler:

* ETB 1 – Generell kanal på baskisk
* ETB 2 – Generell kanal på spansk
* ETB 3 – Ungdomskanal på baskisk
* ETB 4 – Prosjektkanal
* ETB Sat – Internasjonal kanal rettet mot resten av Spania, Frankrike og Europa. Sender både på baskisk og spansk.
* Canal Vasco – Internasjonal kanal rettet mot Latin-Amerika. Sender både på baskisk og spansk.

Radio
-----

EITB eier følgende radiokanaler:

* Euskadi Irratia – Nyhetsradio på baskisk
* Radio Euskadi – Nyhetsradio på spansk
* Radio Vitoria – Nyhetsradio rettet mot byen Vitoria på spansk
* Euskadi Gaztea – Musikkradio rettet mot ungdom på baskisk
* EiTB Irratia – Kulturell stasjon på baskisk og spansk

Kilder
------

* EITB: EiTB, the first communication group in the Basque Country Arkivert 27. desember 2013 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (mul) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Euskal Irrati Telebista – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |

Portal: Baskerland
Hovin Teglverk i 1911. Foto: Truls Teigen, 1961 / Oslo Museum (byhistorisk samling) 
**Hovin Teglverk** var et teglverk som lå på Hovin i Oslo, nær der Hasle stasjon ligger i dag. Verket ble opprettet i 1893, og Johs. J. Bruun er oppgitt som eier tidlig, men det er usikkert om han også var etablerer. Oslo byleksikon oppgir at Hovin ble kjøpt av selskapet *A/S Hovind Gaard & teglverk* i 1911.

I 1916 tok Oslo kommune over verket i forbindelse med oppkjøp av eiendommene Valle, Søndre Hovin og del av Ulven. Brødrene Sand stod som eiere i 1916, og forpaktet driften videre også etter kommunens oppkjøp. Fra 1923 tok kommunen over driften selv.

Teglverket ble nedlagt 1967. Siste bestyrer var ingeniør John Svendsen. På tomten kom Teglverket skole og parken Teglverksdammen i 2015.

Det ble produsert hovedsakelig murstein og takstein ved verket. Hovin var kjent for sin håndbankede fasadestein, som blant annet er brukt på Oslo rådhus og Oslo Trygdekasse. Verkets mest produktive periode var i etterkrigsårene med en produksjon på opp mot 9 millioner stein per år. Produksjonen falt utover 1950-årene og var på et minimum ved nedleggelsen i 1967.

Referanser
----------

1. 1 2 3  teglverk.no: *Hovin Teglverk*, hentet 25. oktober 2014
2. ↑  Knut Are Tvedt (hovedred.) m.fl. red. (2000). «Hasle». *Oslo byleksikon* (4 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 233.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** KulturNav
 |
| Slaget ved Vasa |
| --- |
| Konflikt: Del av Napoleonskrigene |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 24.-25. juni 1808 |
| Sted | Vasa i dagens Finland63°6'0,000"N 21°37'0,001"Ø |
| Resultat | Russisk seier |

 |
| Stridende parter |
| Sveriges flagg Sverige | Keiserflagget Russland |
| Kommandanter og ledere |
| Johan Bergenstråhle | Demidoff |
| Styrker |
| 1 200 | Ukjent |
| Tap |
| 272 | Ukjent |

| Artikkelen inngår i serien om
**Finskekrigen** |
| --- |
|  |
| Pyhäjoki ·
Siikajoki ·
Revolax ·
Sveaborg ·
Pulkkila ·
Lemo ·
Nykarleby ·
Vasa ·
Kokonsaari ·
Lappo ·
Rimito Kramp ·
Sandöström ·
Kauhajoki ·
Alavo ·
Karstula ·
Grönvikssund ·
Ruona ·
Ömossa ·
Jutas ·
Oravais ·
Palva sund ·
Virta bro ·
Hörnefors ·
Sävar ·
Ratan |

**Slaget ved Vasa** fant sted ved Vasa den 24. og 24 juni 1808, mellom svenske og russiske styrker under finskekrigen 1808-1809.

Mens den svenske hovedstyrken var engasjert i slaget ved Nykarleby gjorde en svensk styrke under kommando av oberst Johan Bergenstråhle landstigning ved Vasa for å gjenerobre byen. Fremstøtet skulle støttes ved et tilsvarende angrep fra nord av hovedstyrken under general Carl Johan Adlercreutz, men det skjedde ikke. 

Styrken som hadde blitt landsatt var alt for liten for å kunne overmanne de russiske styrkene ved Vasa og etter harde kamper måtte den svenske styrken trekke seg tilbake og størsteparten klarte å ta seg frem til hovedstyrken i Nykarleby. Oberst Johan Bergenstråhle ble tatt til fange av russerne.
**Blacktööth** er en tegneserie av Torbjørn Lien, skaperen av den mer kjente tegneserien Kollektivet.

Blacktööth handler om black metal-bandet til Ronny, en av hovedpersonene i Kollektivet. Serien har ellers lite eller ingenting med Kollektivet å gjøre. Den er også tegnet i en litt annen stil enn Kollektivet.

Blacktööths line up er:

* *Ronny*: Gitar og vokal
* *Svein-Børge*: Bass
* *Metal-Egil*: Trommer

Ellers finnes ulike bifigurer i serien, som bandets roadie *Roadie-Reidar*, plateprodusenten *Mikse-Magne* demonen *Pilse-Bob*, som til stadig får trøbbel hos sjefen sin på grunn av Ronny og gjengen hans, og som selv skaffer bandet en del problemer, og selvfølgelig Satan sjøl. 

Blacktööths karakterer og miljø har tidligere blitt gjengitt i serien Kollektivet, senest i Kollektivet-albumene *Tiotusen döda rosor* og *En gave til Balder*, begge utgitt i 2006.

Blacktööth startet i bladet M i 2006, og gikk senere noen år fast i seriebladet Kollektivet, begge utgitt av Schibsted.
**Vieques** er en øy og kommune tilhørende Puerto Rico i Karibia. Vieques ligger 13 km øst for hovedøya og er 34 km lang og 6 km bred. Den hadde 9 301 innbyggere i 2010. Øya ble sammen med resten av Puerto Rico amerikansk i 1898 etter Spanias nederlag i Den spansk-amerikanske krig. Administrasjonssenteret og den eneste byen på øya er Isabel Segunda, som befinner seg på nordsida.

Historie
--------

Øyas første beboere var taínos. De første kolonisatorene som ankom var franskmenn, men kongen av Spania betraktet Vieques som en del av sitt domene, så franskmennene ble utvist (1647). Spanjolene hadde ingen eller bare kortvarige bosettinger der, så øya var i koloniforstand en utpost, nærmest lovløs. 

Øya fikk også stor oppmerksomhet som mulig koloni fra Skottland, og etter flere forsøk på å få kjøpt øya ikke førte frem, foretok en skotsk flåte på vei til Panamaeidet landfall i 1698 og tok øya i besittelse for  *Company of Scotland Trading to Africa and The Indies*. Skots overhøyhet viste seg imidlertid å være kortvarig, for kort etter dukket det opp et dansk skip som gjorde krav på øya for sitt land. Fra 1689 til 1693 ble øya kontrollert av Brandenburg-Preussen som **Krabbeninsel**, hvorfra det engelske navnet *Crab Island* kommer. 

Senere kom engelskmennene, som bygde et fort; men i 1718 ble også de foredrevet fra øya. Spania beordret bygging av et fort for å avskjære andre europeiske interessenter fra å gjøre krav på øya.Fra rundt år 1800 ble det permanent spansk bosetting der. I 1843 ble byen Isabel II etablert (det senere hovedstadsområdet Vieques).

Øya ble sammen i kraft av Parisavtalen likesom resten av Puerto Rico amerikansk i 1898 etter Spanias nederlag i Den spansk-amerikanske krig.

Siden 1952 utgjør den en del av Puerto Rico (*Estado Libre Asociado de Puerto Rico*). Puerto Rico er en selvstyrende assosiert delstat til USA.

### US Navy på Vieque

Den amerikanske flåten hadde militærøvelser på Vieques. Etter att en sikkerhetsvakt ved navn David Sanes ble drept av en marinebombe, kjempet folk for å fordrive flåten fra Vieques. Den 1. mai 2003 beordret på grunn av demonstrasjonene president George W. Bush, i samforstand med guvernør Sila Calderón, flåten til å forlate Vieques.

Den amerikanske føderale regjering sikret imidlertid sitt hegemoni på øya ved å overføre makt og kontroll over hele det store territoriet (66 % av øya) til United States Fish and Wildlife Service.

Referanser
----------

1. ↑  Grupo Editorial EPRL (14. juni 2015). «Vieques». *Enciclopedia de Puerto Rico* **(spanska)**. Fundación Puertoriqueña de las Humanidades. Besøkt 21. juni 2022.
2. ↑  Vieques in Meyers Konversationslexikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** GeoNames **·** GeoNames **·** MusicBrainz **·** GNIS
 |
Første maskoten kom 14.05.2013. Nå finnes det 56stk.
**Brannbamsen Bjørnis** er en maskot utviklet for å kommunisere med barn og voksne om brannvern. Bjørnis blir også brukt som trøstebamse blant landets brannvesen. Varemerket Bjørnis eies av Stiftelsen Brannbamsen Bjørnis.

Historikk
---------

Trøstebamse-prosjektet ble etablert i 2012 i Trøndelag brann- og redningstjeneste av brannkonstabel Rikard Heimen, etter en ide av den pensjonerte brannmannen Bjørn Hellan, som et hjelpemiddel i kontakt med barn som var utsatt for branner og andre ulykker.

Senere ble konseptet utvidet med bl.a. forebyggende undervisningsmateriell for barnehager. Flere brannvesen meldte sin interesse for å være med i prosjektet. Da Bjørnis i 2013 ble forebygger (maskot) fikk han navnet «Brannbamsen Bjørnis». Cirka 100 brannvesen spredt over hele landet bruker Bjørnis i sitt brannforebyggende arbeid

I november 2016 ble besluttet at Brannbamsen Bjørnis skal være nasjonal hovedsatsing i brannforebyggende arbeid rettet mot barnehager og yngre barn

Organisasjon
------------

Stiftelsen Brannbamsen Bjørnis ble opprettet som en egen Stiftelse Februar 2021.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Brannbamsen Bjørnis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
*Denne artikkelen er om Sandnessundbrua i Troms. For informasjon om Sandesund bru i Østfold, se Sandesund bru.*

**Sandnessundbrua** (også kalt **Kvaløybrua**), er ei fritt frambygg-bru som krysser Sandnessundet mellom Tromsøya og Kvaløya i Troms. Sandnessundbrua er 1220 meter lang, lengste spenn er 150 meter, og seilingshøyden er 41 meter. Brua har 36 spenn. Før Hålogalandsbrua ble tatt i bruk i 2018 var den Nord-Norges lengste veibru.

Sandnessundbrua ble offisielt åpnet av kronprins Harald den 26. juni 1974. Brua åpnet imidlertid for trafikk allerede 21. desember 1973. Brua kostet 36 millioner kroner. Det var bompengeinnkreving på brua fram til 1. mai 1982.  Brua er en del av fylkesvei 862.

I 2005 ble ny gang- og sykkelbane adskilt fra vegbanen med rekkverk ferdigstilt. Underlaget på sykkelbanen har blitt sterkt kritisert fordi det i høy grad bidrar til punktering av sykkeldekk. Dette har resultert i at enkelte syklister har skapt trafikkproblemer ved å sykle i vegbanen. 

I takt med økende utbygging på Kvaløya har trafikken vært stigende, og bruas kapasitet er i ferd med å overskrides. Utbyggingsforbud i bynære områder på Kvaløya vurderes derfor.

Se også
-------

* Tromsøbrua
* Håkøybrua
* Kalvebakken bru
* Sommarøybrua
* Hillesøybrua

* Liste over broer i Norge
* Liste over broer i Norge etter lengde

### Tunneler i området

* Tromsøysundtunnelen
* Kvalsundtunnelen
* Ryatunnelen
* Breivikatunnelen
* Langnestunnelen
* Sentrumstangenten
* Oterviktunnelen
* Giævernesettunnelen

Referanser
----------

1. ↑   (2019)

Eksterne lenker
---------------

* Structurae om Sandnessundbrua
* Om kapasitetsproblemene på Sandnessundbrua Arkivert 12. januar 2022 hos Wayback Machine. fra Bladet Tromsø
* Om vanskelighetene for syklistene, fra Nordlys

Portal: Tromsø

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Sentralt stedsnavnregister **·** Nasjonal vegdatabank
 |
Brua sett fra sørvest.
**Tjeldsundbrua** (nordsamisk: *Dielddanuorrovvi*) er ei veibru som knytter Hinnøya til fastlandet. Den strekker seg over Steinslandsstraumen fra Leikvikhamn på Hinnøysiden til Steinsland på fastlandet.

Hengebrua er en del av europavei 10/Kong Olavs veg. Den er 1007 meter lang, med hovedspenn på 290 meter. Seilingshøyden er 41 meter, og brua har i alt 32 spenn. Brua ble åpnet av kong Olav V den 22. oktober 1967.

Historie
--------

Den første regelmessige skyssforbindelsen over Steinslandsstraumen tok til i 1911, da Ole Arntsen på Steinsland startet båtforbindelse mellom Steinsland og Lilleng og Leikvik på Hinnøya. I 1930 ble det etablert bilfergeselskap, og båten «Prillarguri» fra Harstad ble innkjøpt og omdøpt til «Tjeldsundfergen 1». Denne ferga var i drift til 1938, og etter den kom «Tjeldsundfergen 2» og «Tjeldsundfergen 3». Fergekaiene på Lilleng og Steinsland ble bygd i 1937-38 og modernisert på 1950-tallet.

En komité for bru over Tjeldsundet ble stiftet 23. februar 1953. Planleggingen av brua tok imidlertid lang tid, ikke minst fordi det var strid om hvor stor seilingshøyde brua måtte ha. I 1958 godkjente havnedirektøren at brua kunne bygges med 40 meters seilingshøyde, men den etterfølgende havnedirektøren krevde i 1963 at bruhøyden måtte være 50 meter. Tidlig året etter gikk havnedirektøren så med på 41 meters høyde.

Byggearbeidet begynte i april 1965. Opprinnelig ble det beregnet at brua skulle stå ferdig høsten 1968, men arbeidet ble forsert slik at brua kunne åpnes 22. oktober 1967. Tjeldsundbrua ble betalt med bompenger, og bompengeinnkrevingen opphørte 30. juni 1981. De siste årene var bruavgiften for en personbil 7 kroner.

Fergekaiene på Lilleng og Steinsland, noen hundre meter sør for Tjeldsundbrua, eksisterer fremdeles. Fergekaiene er foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner..
I perioder med sterk vind kan brua bli stengt. Noen vintre har det vært nødvendig med kolonnekjøring over brua. Det finnes vindmålere på hver side av brua.

I Statens vegvesens *Samferdselsutredning for nordre Nordland/Sør-Troms* som ble fremlagt den 3. november 2006 foreslås det å legge ei fremtidig bru over Tjeldsundet fra Sandtorg til Fjelldal, 10 km lenger sør.

Se også
-------

* Liste over broer i Norge
* Liste over broer i Norge etter lengde

Kilder
------

* Bjørn Tore Forberg: *Tjeldsundbrua – porten til øyriket*. Tjeldsundbrua A/S 1983

1. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 22. august 2016. Besøkt 9. august 2016.  Vegvesen.no (Troms, års- og månedsdøgntrafikk.pdf, s. 10)
2. ↑  Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner Arkivert 11. november 2007 hos Wayback Machine. (se avsnitt om Tjeldsundet)

Eksterne lenker
---------------

* Automatisk værstasjon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Sentralt stedsnavnregister **·** Nasjonal vegdatabank
 |
Kveøybrua med fylling sett fra Kveøya mot Salen på Hinnøya.  
Foto: Rob Stoeltje (2013)
**Kveøyforbindelsen** er en vei- og bruforbindelse som knytter Kveøya i Kvæfjord i Troms sammen med Hinnøya og gir innbyggerne på Kveøya fergefri forbindelse til omverdenen. Veien er en del av fylkesvei 105. Forbindelsen ble åpnet 25. september 2010.

Veien går over Øysundet mellom Hundstad sørøst på Kveøya og Salen på Hinnøya. Den består av vei på land og steinfyllinger i sjø på til sammen 2010 meter, samt Kveøybrua på 370 meter. Veien har ett kjørefelt og møteplasser. Brua er ei stålkassebru med seilingshøyde 10 meter.

Kveøyforbindelsen erstatter fergestrekningen mellom Hokland på Kveøya og kommunesenteret Borkenes.

Troms fylkesting vedtok 7. desember 2006 at Kveøyforbindelsen skulle bygges. Byggearbeidet begynte i oktober 2007 med skogrydding og masseuttak i Salen. Like etter byggestart ble det spekulert på om funn av fornminner på Kveøyas sørøstspiss kunne forsinke arbeidet med Kveøyforbindelsen. Spekulasjonene ble imidlertid avvist av fylkesråd i Troms Synnøve Søndergaard. I mars 2008 sendte Statens vegvesen Kveøybrua ut på anbud, og Mesta Entreprenør AS ble hovedentreprenør for Kveøybrua.

I forbindelse med byggingen av Kveøyforbindelsen ble fylkesvei 83 ved Salen senket tre meter. Man tok stein fra dette stedet til Kveøyforbindelsen.

I 2013 ble fylkesvei 105 Kveøyforbindelsen kåret til Nord-Norges beste anleggsprosjekt. Prisen deles ut hvert tredje år av Maskinentreprenørenes Forbund. Begrunnelsen denne gangen var at prosjektet var utfordrende, at det hadde tre lokale entreprenører og at prosjektet har stor betydning for lokalsamfunnet. – Den tekniske løsningen var en utfordring, spesielt siden prosjektet ble utført som sjøfylling på forholdsvis store dyp. Videre ble prosjektet levert til rett tid, til god kvalitet og innenfor avtalte økonomiske rammer, heter det i begrunnelsen for prisen. Prosjektet var et arbeidsfellesskap mellom de tre entreprenørene Nydals Maskinstasjon AS, Brødrene Kiil AS og Harstad Maskin AS

Referanser
----------

1. ↑  Harstad Tidende: Stasstemning på nybrua Arkivert 25. mars 2016 hos Wayback Machine. (25. september 2010)
2. ↑  Harstad Tidende: Ja til Kveøybrua[*død lenke*] (7. desember 2006)
3. ↑  Harstad Tidende: Funn kan stoppe bru Arkivert 7. august 2011 hos Wayback Machine. (12. oktober 2007)
4. ↑  Bladet Vesterålen: Fornminner truer Kveøybrua Arkivert 7. november 2007 hos Wayback Machine. (12. oktober 2007)
5. ↑  Harstad Tidende: -Stopper ikke Kveøybrua nå Arkivert 25. mars 2016 hos Wayback Machine. (29. november 2007)
6. ↑  Harstad Tidende: – Kveøybrua på anbud[*død lenke*] (26. mars 2008)

Eksterne lenker
---------------

* Maskinentreprenørenes forbund: Nord-Norges beste anleggsprosjekt[*død lenke*] (18. juni 2013)
* Harstad Tidende: Nord-Norges beste (17. juni 2013)
* Harstad Tidende: Stasstemning på nybrua Arkivert 25. mars 2016 hos Wayback Machine. (25. september 2010)
* Harstad Tidende: – Her kommer Kveøybrua[*død lenke*] (23. mai 2007)
* Harstad Tidende: Fyller ut masse på havbunnen[*død lenke*] (9. februar 2008)
**Ascari Cars** er en britisk bilprodusent, basert i Banbury, England. Selskapet ble stiftet av nederlenderen Klaas Zwart i 1994 for å bygge eksotiske sportsbiler, både for gate- og racingbruk. Dessuten eier Ascari verdens mest eksklusive racerbane: Race Resort Ascari, nær Ronda i sør-Spania.

Historie
--------

Ascari Cars ble offisielt etablert i Dorset, England i 1995, av nederlenderen Klaas Zwart som hadde tjent seg rik på spesialverktøy for oljebransjen i Aberdeen, Skottland. Selskapet ble inspirert av, og navngitt etter, Alberto Ascari (1918–1955) og faren Antonio Ascari (1888–1925). Både far og sønn Ascari kjørte billøp, og begge omkom i ulykker under løp, 36 år gamle.

Allerede i 1994 ble Lee Noble engasjert for å designe en supersportsbil for Ascari. Resultatet ble prototypen Ascari FGT, med en midtmontert motor fra Chevrolet Corvette på 600 HK. Fire år senere, i 1998, ble en produksjonsmodell lansert: Ascari Écosse (*Écosse* er fransk for *Skottland*). Modellen var basert på det opprinnelige FGT-prototypechassiset, men under panseret satt en V8-motor fra BMW på enten 300, 350 eller 400 HK. Bilen veide fattige 1 250 kg, og den kraftigste versjonen klarte derfor å akselerere fra stillestående til 100 km/t på bare 4,2 sekunder, med en toppfart på 320 km/t. Modellen ble første gang presentert på bilutstillingen i Birmingham i 1998, og 10 biler ble produsert samme år.

I 2000 bygget Ascari en ny fabrikk i Banbury for å utvikle sin andre modell, Ascari KZ1, og i tillegg for å huse racingteamet sitt, som gjennomgikk en omfattende restrukturering i 1999 og 2000. For første gang var både bil- og racingvirksomheten til Ascarigruppen samlet under ett og samme tak, og i januar 2000 viste Ascari frem sin nye racerbil, *A410*, med en 4-liters V10 under panseret. Bilen klarte ikke å kvalifisere seg til 24-timersløpet i Le Mans samme år, men debuterte på Nürburgring i Tyskland i løpet *Nürburgring 1 000 km*.

I 2000 begynte Ascari også utviklingen av verdens første racing-feriested. Dette ligger i en dal i Sør-Spania (Ronda), og besøkende kan opplevbe et helt nytt konsept som kombinerer høyhastighetskjøring og adrenalinkick med luksuriøs avslapning i nærheten av en toppmoderne racingbane.

Modeller
--------

Ascaris modeller:

* Ascari Ecosse
* Ascari KZ1

Eksterne lenker
---------------

Offisiell hjemmeside Arkivert 23. november 2020 hos Wayback Machine.
**Kolerapandemien i 1961–1975**, eller *den syvende kolerapandemien*, var et større utbrudd av kolera som strakk seg i det vesentlige over perioden 1961-75; den aktuelle bakterievarianten består fortsatt.

Forløp
------

Denne pandemien, med utgangspunkt i en bakterievariant kalt El Tor, startet i Indonesia i 1961 og spredte seg til Bangladesh der den manifesterte seg i 1963. I 1964 kom den til India, og i 1966 var den i Sovjetunionen. I juli 1970 var det et utbrudd i Odessa og det rapporteres om et utbrudd i Baku i 1972, men Sovjetunionen undertrykket informasjonen om dette. Pandemien nådde Italia i 1973 fra Nord-Afrika. Japan og Sørstillehavet så noen utbrudd sent i 1960-årene.

I 1971 var antallet rapporterte tilfeller i hele verden på 155.000. I 1991 nådde det 570.000. Spredningen av sykdommen ble fasilitert av moderne transport, og av massemigrasjon. Men mortalitetsratene sank markant da regjeringene satte inn moderne kurative og preventive tiltak. Den vanlige mortalitetsraten på 50% sank til10% i 1980-årene og til under 3% i 1990-årene.

Et *comeback*
-------------

I 1991 gjorde varianten et *comeback* i Latin-Amerika. Den begynte i Peru, der sykdommen tok livet av om lag 10.000 mennesker. Forskning kunne fastslå at det var den samme sykdommen som herjet under den syvende koleraepidemien. Det ble mistenkt at sykdommen kom fra Asia med forurenset vann, men vannprøver fra Latin-Amerika og prøver fra Afrika viste seg å være identiske.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Hays, J. N. (1. januar 2005). *Epidemics and Pandemics: Their Impacts on Human History* **(engelsk)**. ABC-CLIO. s. 421. ISBN 9781851096589. «Seventh Cholera pandemic»
2. 1 2 3  «CHOLERA». *www.austincc.edu*. Arkivert fra originalen 15. oktober 2016. Besøkt 24. november 2015.
3. ↑  «Cholera's seven pandemics». *www.cbc.ca*. Besøkt 24. november 2015.
4. ↑  «WHO | Global epidemics and impact of cholera». *www.who.int*. Besøkt 24. november 2015.
5. ↑  «Evolution of Seventh Cholera Pandemic and Origin of 1991 Epidemic, Latin America - Volume 16, Number 7—July 2010 - Emerging Infectious Disease journal - CDC». *wwwnc.cdc.gov*. Arkivert fra originalen 23. september 2018. Besøkt 24. november 2015.

Eksterne lenker
---------------

* Epidemics and Pandemics
*Må ikke forveksles med tidligere Pressens Hus, i Rosenkrantz' gate i Oslo.*

**Pressens hus** i Oslo er et senter for presseorganisasjoner og media, åpnet i 2021. Organisasjonene bak Pressens hus er NTB, Norsk Presseforbund, Norsk Redaktørforening, Mediebedriftenes Landsforening (MBL), Faktisk.no, SKUP, Landslaget for lokalaviser (LLA), Fagpressen, Norsk Lokalradioforbund, Norsk Journalistlag og Institutt for journalistikk (IJ).

Senteret er lokalisert i eldre bybegyggelse nær Oslo S. Lokalene på 4670 kvadratmeter ble totalrenovert og framsto i 2021 tilrettelagt for ca. 220 ansatte, med scener, podkast-studio, møterom, kurslokaler, arrangementslokaler, tapas-restaurant og kaffebar. Huset rommet også noen kontorplasser for drop-in-jobbing. Adressen er Skippergata 24.

Utmerkelse
----------

Restaureringen av lokalene for Pressens hus ble i 2022 tildelt Oslo bys arkitekturpris.

Kilder
------

* «Pressens hus er klart», Pressens Hus' nettsider 30. april 2021 (Besøkt 1. september 2021)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
**Haldis Nymoen** (født 6. juli 1934 på Støa i Trysil, død 20. februar 1999) Hun er gravlagt på Ljørvdalen gravsted i Trysil. Hun er kjent for å ha gjort en viktig innsats for Det norske forbundet av 1948 over flere år. Hun var en av de første kvinnene som fikk tillitsverv i den norske Homobevegelsen.  Haldis Nymoen ble Kim Friele nevner Haldis Nymoen i sin bok *Troll Skal Temmes* som ei praktisk jente som ikke var redd for anstrengelser og hardt arbeid. Haldis flyttet til Oslo en gang på 1950-tallet. På denne tiden var puben Original Pilsen i Tollbodgata et sted der homofile gjerne møttes. Haldis Nymoen forteller i et intervju med Lis Pedersen og Arne Walderhaug at jentene som besøkte puben var veldig tøffe, og en del av dem møtte opp i dress med vest og slips.

Det var også på denne tiden Haldis Nymoen ble spurt av en venninne om hun ville være med på en av DNF-1948s fester. I 1959 ble Haldis medlem av forbundet, og i 1961 ble hun med i styret. Frem til da hadde styret vært veldig mannsdominert, men ifølge Haldis besto det nå av like mange kvinner og menn. Det viktigste arbeidet styret gjennomførte var organiseringen av de sosiale treffene.

På 1960-tallet bodde Haldis Nymoen noen år i Tromsø, men ifølge intervjuet gjort med Lis Pederson og Arne Walderhaug fant hun ikke frem til noe synlig lesbisk miljø her. Etter en stund flyttet hun tilbake til Oslo der hun igjen ble med i styret hos Forbundet. Haldis satt særlig lenge i styret for DNF-48s utested, Metropol.

Referanser
----------

1. 1 2   Historisk befolkningsregister, Historisk befolkningsregister ID pa00000000326017, besøkt 24. april 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Haldis Nymoen - Dødsfall i Norge (1947) 1995-april 2001 - Digitalarkivet». *www.digitalarkivet.no* **(norsk)**. Besøkt 14. mars 2022.
3. 1 2 3 4  «Haldis Nymoen». *Skeivt Arkiv*. 30. juni 2021. Besøkt 14. mars 2022.
4. ↑  Friele, Karen-Christine (1990). *Troll skal temmes*. [Oslo]: Scanbok. ISBN 82-90554-26-5. OCLC 23767643.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
***Dryocora*** er en slekt av biller som lever i soppinfisert, død ved. Billene kan kjennes på sine svært store, fremoverrettede overkjever (mandibler), og på avlang og flat kroppsform.

Utseende
--------

Middelsstore (ca. 5 mm), avlange, parallellsidige, flate, glatte og blanke biller, gjerne brunlige på farge. **Hodet** er stort og bredt, omtrent så bredt som brystskjoldet, med små fasettøyne. Antennene er perlekjede-formede, 11-leddete, omtrent så lange som hode og brystskjold til sammen. De tre ytterste leddene er litt større enn de andre og danner en svakt utviklet kølle. Munndelene er store og trukket ut framfor hodet, særlig er kjevene (mandiblene) store, omtrent firkantede sett ovenfra, med fine tenner på innsiden. **Brystskjoldet** (pronotum) er omtrent så langt som bredt, firkantet sett ovenfra, med en tydelig lengdefure i midten og grove, men grunne punktgroper. **Dekkvingene** er omtrent så brede som brystskjoldet, parallellsidige, med rekker av grove punktgroper. **Beina** er ganske korte, føttene er fire-leddete, det ytterste leddet er omtrent så langt som de tre innerste til sammen. **Larvene** er langstrakte og smale, hvite og tynnhudete. Tarmen synes igjennom som en mørk stripe. Hodekapselen er litt bredere enn kroppen.

Levevis
-------

Prostomidene er knyttet til råtne stokker angrepet av rødråte.

Utbredelse
----------

Slekten er kjent fra Australia og New Zealand.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia
			* Overfamilien heteromerer, Tenebrionoidea
				+ Familien **Prostomider**, Prostomidae Thomson, 1859
					- Slekten ***Dryocora*** Pascoe, 1868
						* *Dryocora cephalotes* (Waterhouse, 1877) – Australia
						* *Dryocora howitti* Pascoe, 1868 – New Zealand
						* *Dryocora walkeri* Lea, 1904
						* ?*Dryocora simoni* Grouvelle, 1893 - Sri Lanka, usikker plassering her

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Dryocora* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Dryocora* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Dryocora* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Dryocora* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**«Ballongvisa»** er en sang som er med på albumet *Har du hørt det?* med Mabben Max (Maj Britt Andersen) som kom ut i 1985. Teksten er skrevet av Trond Brænne og melodien av Geir Holmsen.

Sangen er en barnesang men med en alvorlig tekst. Teksten har ført til at den er benyttet i mange andre settinger enn for barn.

Maj Britt Andersen har fremført den ved mange anledninger og også hennes datter Daniela Reyes har fremført den, på sin mer stille ettertenksomme måte. I 2022 ble det arrangert en innsamlingskonsert på NRK til støtte for krigsofrene i Ukraina hvor Andersen og Reyes fremførte den sammen.

  

Et utdrag fra teksten

> For verda er en ballong som vi sjøl må passe på
> 
> 
> Og sjøl om vi er mange, må vi dele
> 
> 
> Det skjønner itte vaksne, men det er en masse små
> 
> 
> Som veit at ballonger bør vara hele
> 
> 
> For ballonger er slike en lyt vara varsom med
> 
> 
> Dom går så lett i sund om itte folk lar dom i fred!
> 
> 
> Og itte kæin vel noen si at halvparten er min
> 
> 
> 
> No stikk je høl i ballongdelen din
> 
>

Referanser
----------

1. ↑  Yildiz, Munevver (7. mars 2022). ««Ballongvisa» brennaktuell på støttekonsert for Ukraina». *NRK*. Besøkt 4. oktober 2023.
*«Marokkansk-arabisk» kan også referere til marokkaner.*

En marokkaner fra Salé snakker marokkansk-arabisk.
**Marokkansk-arabisk** eller **darija** (i Marokko kjent som الدارجة, *eddarija*, [əddæɾiʒæ]; berberisk: *eddarija* eller *taɛrabt*) er varianten av arabisk som snakkes i Marokko. For offisielle meddelelser benytter regjeringen og andre offentlige organer moderne standard arabisk, et språk som ikke snakkes i dagliglivet og som bare brukes i dokumenter og på TV-nyheter). En blanding av skriftlig arabisk, og fransk eller spansk brukes i næringslivet og banktjenester.

Marokkansk-arabisk tilhører dialektkontinuumet maghrebiarabisk og er i en viss grad gjensidig forståelig med algeriske og tunisiske arabiske dialekter. Imidlertid har marokkansk-arabisk en sterk tilstedeværelse i marokkansk TV-underholdning, kino, og reklame. Marokkansk-arabisk oppviser en sterk historisk og språklig innflytelse fra berberspråk.

Referanser
----------

1. ↑  «ScriptSource - Morocco». Besøkt 21. august 2023.
2. ↑  «ScriptSource - Western Sahara». Besøkt 21. august 2023.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Erlingur Jónsson** (født 30. mars 1930 i Keflavik på Island, død 14. august 2022 i Reykjavik), var en islandsk billedhugger, bildekunstner og lærer. Han arbeidet lenge som formingslærer før han reiste til Norge på 1970-tallet for å ta utdanning innen kunst. I Norge er han kjent for utformingen av grammofonspilleren som følger prisen Årets spellemann.

Jónsson ble utdannet ved Statens lærerhøgskole i forming på Notodden, under Høgskolen i Telemark. Han arbeidet etter det som formgivningslærer ved Hellerud videregående skole i Oslo og ved lærerutdanningen ved Høgskolen i Oslo.

Jónssons arbeider er innkjøpt av blant annet Keflavik kommune, Keflavik lufthavn, og en rekke andre kommuner på Island. I Norge har han utsmykninger ved Hellerud Videregående skole,  Bredtvet videregående skole, Norsk sjøforsvar, Vegårdshei bygdetun, Tinfos jernverk og Bouvetøyas venner. Har laget også laget skulpturen Fugl Føniks fra 2009, som står utstilt i Steinkjer.

Erlingur Jónsson er utnevnt til æreskunstner av Island.

Referanser
----------

1. ↑  Knut Bredo Jensen: *Erlingur Jonsson (1930-2022)* - Minneord i Aftenposten 2. september 2022
2. ↑  Erlingur Jonsson Arkivert 18. mai 2022 hos Wayback Machine. - nittedalsporten.no
3. ↑  Erlingur Jonsson - Stenkjerleksikonet

Eksterne lenker
---------------

* nittedalsporten: *Erlingur Jónsson* Arkivert 18. mai 2022 hos Wayback Machine.
* steinkjerleksikonet: *Jónsson, Erlingur*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Charles Fernley Fawcett** (født 2. desember 1915 i Waleska i Georgia, død 3. februar 2008 i London i England) var en amerikansk bryter, motstandsmann, flyver, filmskuespiller og medstifter av International Medical Corps.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Charles Fawcett ble født i Georgia, men vokste opp i Greenville i Sør-Carolina. Han hadde to søstre og en bror. Moren døde da han var fem år gammel, og faren to år etter.

Etter *high school* dro Fawcett til Washington og brøt som levebrød. I 1937 bordet han et skip i Montréal på vei til Frankrike, hvor han jobbet som kunstmodell og bryter.

### Andre verdenskrig

Etter utbruddet av andre verdenskrig forsøkte Fawcett å få tjeneste i amerikansk etterretning, men ble avvist. Han jobbet så med det franske ambulansekorpset en kort tid, og var på vei til Nord-Afrika for å slå seg sammen med de frie franske styrker, da han hørte om Varian Fry, som senere kom til å redde over 2 000 jøder fra Vichy-Frankrike ved hjelp av en håndfull mennesker, blant dem Fawcett. Blant de mest kjente personene de reddet var Franz Werfel, Marc Chagall, Heinrich Mann og Hannah Arendt.

Gjennom en rekke papirekteskap hjalp Fawcett et antall jødiske jenter å slippe unna nazistene. Til slutt måtte han flykte fra Frankrike på kort varsel etter at han hadde fått et tips om at Gestapo var på vei for å arrestere ham. Etter han forlot Frankrike var han en periode med i britiske Royal Air Force under luftslaget om Storbritannia, og slåss senere med den franske Fremmedlegionen.

### Etterkrigstiden

Etter krigen kombinerte Fawcett en filmkarriere med å smugle flyktninger ut av konfliktområder, organisere hjelpepersonell for jordskjelvrammede områder, han kjempet i flere kriger og var med og stiftet International Medical Corps.

Fawcett døde 3. februar 2008 i London.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, oppført som Charles Fawcett, BNF-ID 166867033[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 24915977, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.varianfry.org[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Charles Fawcett». *The Telegraph*. 9. februar 2008. Besøkt 5. april 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Charles Fernley Fawcett på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Charles Fernley Fawcett i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (fr) Charles Fernley Fawcett på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Charles Fernley Fawcett på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Charles Fernley Fawcett hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* Charles Fawcett (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** BNE
 |
**Håkon Karlsen** (født 5. mars 1922 i Trondheim, død 6. mai 2007) var en norsk journalist. 

Han flyktet under den andre verdenskrig til Sverige fra Hattfjelldal, hvor han ble utskrevet til arbeidstjeneste. Etter studier ved Uppsala universitet, ble Karlsen lærer i Strinda.
Han ble ansatt i NRK ved Trøndelag Kringkaster (1947–1964),
NRK Troms (1964–1976), og NRK Sørlandet (1976–). Sentralt hadde Karlsen engasjement hos
NRK Barne- og ungdomsavdelingen der han ble svært kjent for figurene Amandus og Antonsen i barnetimen, samt den senere så kjente underholdningsavdelingen.
Han er kjent for å ha oppdaget «Oluf» og
deltok i flere radio- og fjernsynsprogram med ham, plateutgivelsen *Ja, du Oluf* (Cat Music, 1973), *Mølje & sodd* (Dagbladets sommerkassett, 1980) og filmene *Førti år med Oluf* (1979) og *Oluf – No må du skjærpe dæ, gutt* (1991).

Bokutgivelser
-------------

* *Marulken : noveller Oslo* (Aschehoug, 1962)
* *Amandus og Antonsen Oslo* (Tiden, 1983)

Referanser
----------

1. ↑   www.strindahistorielag.no[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Minneprogram om Håkon Karlsen fra NRK Sørlandet[*død lenke*]
* NRK-side om NRK-historie i Trøndelag

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** Discogs
 |
**Bueskjær biotopvern** er en hekkeplass for sjøfugler, og særlig for hettemåker og makrellterner.

Bueskjær er et lite skjær i vestre del av Hortens indre havnebasseng. Biotopvernområdet er 14 dekar stort, men bare en dekar er landareal. Området ble vernet i 2009.

De fleste hettemåker trekker ut av Norge om vinteren, men noen velger å bli. De første hekkende hettemåker i Norge ble observert på Jæren i 1867. Den norske bestanden teller antagelig mellom 20 000 og 60 000 par. Hettemåkene hekker på øyer og holmer i skjærgården, ved våtmarksområder og ved ferskvann.

Bueskjær har også blitt kalt Kruttskjær. Marinen skal på skjæret ha brent opp krutt som det ikke var bruk for.

Referanser
----------

1. ↑  «Bueskjær biotopvernområde». *Fylkesmannen i Vestfold og Telemark*. Besøkt 10. april 2018.
2. 1 2 3  «Naturbase | Bueskjær». *faktaark.naturbase.no*. Besøkt 10. april 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Bueskjær biotopvernområde Arkivert 9. januar 2019 hos Wayback Machine.Boken Natur i Vestfold
* FaktaarkNaturbase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
**Ormø–Færder landskapsvernområde** er et tidligere landskapsvernområde, opprettet av kongen i statsråd 30. juni 2006, som med visse justeringer ble omregulert til Færder nasjonalpark fra august 2013. Området omfattet store deler av skjærgården østligst i kommunene Nøtterøy og Tjøme. Arealet var 111 kvadratkilometer. 

Landskapsvernområdet omfattet et stort antall større og mindre øyer, og dessuten sjøområdet mellom disse. Det gjelder Ormøy, Bjerkøy, Bolærne, Rauer, Roppestadholmen, Søndre Årø, Reiern, Leistein, Mostein, Burøy, Froungen, Ildverket, Busteinene, Sandø, Store Færder m.fl. 

I forbindelse med opprettelsen av Ormø–Færder landskapsvernområde ble flere gamle naturvernfredninger i Tjøme opphevet.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Ormø–Færder landskapsvernområde i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
* (no) Rønneskjærene naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
* Verneplan for nasjonalpark i Vestfold Oppstart av plan og utredningsarbeid Mai 2012[*død lenke*]
* Nøtterøy kommunes hjemmeside[*død lenke*]
* Her ligger Norges nye nasjonalpark