«***Paul Hytten***» er et skillingstrykk. Alf Prøysen samlet det inn til sin visespalte i «Magasinet for Alle», og presenterte hele skillingsvisa med alle versene i 1956.

Teksten
-------

**1.**Høyt opp mot fjellets mørke vegg en gammel hytte lå,  

den hadde ei en rute hel og døren sto på skrå,  

man gjennom veggen kunne se thi der var hull i hull  

og taket ga mot reg nog sne et høyst nødvendig skjul.  

  

**2.**Slik sto den der i mange år vanskjøttet og forlatt  

inntil en fremmed kjøpte den og flyttet inn en natt.  

Og disse folk som slyttet inn på dette usle sted  

om dem jeg her fortelle vil til lille som jeg vet.  

  

**3.**En mann, hans kone og hans sønn det var den hele flokk,  

men til å bo i slikt et hus, det var jo mange nok.  

Man visste ei hvorfra de kom og hva slags folk det var  

for den som våget spørre dem fikk derpå intet svar.  

  

**4.**De levet stille for seg selv helt opp mot fjellets ur  

men de som mangen aften lå ved hyttens dør på lur,  

de ble bestandig like klok så ble de derav kjed  

og lot til slutning hyttens folk få bo i ro og fred.  

  

**5.**Paul hette mannen, men man fant visst dette navn for kort  

og derfor ble til Hytte-Paul hans navn i bygden gjort.  

Hans kones navn ei minnes kan, thi hun ble snart forglemt  

men sønnen Peter alltid er i bygdens saga gjemt.  

  

**6.**Thi Peter han ble snart bekjent i bygden vidt og bredt  

en sådan frisk og rask en gutt man aldri hadde sett.  

Og dertil så uhyre flink på skolen hvor han gikk  

han alltid beste karakter til sin eksamen fikk.  

  

**7.**Så hendte det en vakker dag at bygdens gamle prest  

holdt utenfor Paul Hyttens dør på ryggen av sin hest.  

Man hjalp ham ned av hestens rygg og inn av hyttens dør  

thi Paul og presten var vel kjent og venner i fra før.  

  

**8.**På denne dag det ble bestemt om Peters framtids vei  

han skulle hjelpes frem til prest den sak var klar og grei.  

Thi presten selv for ingenting han ville hjelpe frem  

og lese med ham til hver dag ut i sitt eget hjem.  

  

**9.**Du gamle prest han hadde blott et barn igjen av ni  

en pike, Emma, hette hun men hun var kjekk som ti.  

Så vakker som en sommerhatt hun kalte egnens pryd  

sin faders aller beste skatt hans glede, sol og lys.  

  

**10.**Med henne leste Peter nå med kapp om flid og lyst  

mens Amor sine piler skjøt i begges unge bryst.  

Thi Peter fant snart mest behag i Emmas øynepar  

og Emma tenkte stedse på hvor vakker Peter var.  

  

**11.**Så vokste deres kjærlighet for hver en dag som gled,  

den gamle prest det godt forsto, men smilte dog derved.  

Han elsket begge like høyt, kan hende Peter mest  

fordi han var så vakker gutt og skulle blive prest.  

  

**12.**Så ble en dag forlovelsen da offentlig bekjent,  

thi Peter skal til byen inn og gjøres til student.  

Da presten holdt et gjestebud en aften sent på høst  

og midt i denen glade fest han hevede sin røst.  

  

**13.**Hør damer, herrer, sagde han, en slål vi tømmer ut  

for disse tvende kjære barn for Peter og hans brud.  

De er vel begge enige og har sin faders ja  

vi tømmer glasset i det håp at det må gå dem bra.  

  

**14.**Man grep sitt glass og drakk det ut og smilte litt i lønn  

men det var to som ikke drakk, Paul Hytten og hans sønn.  

Man undres på hva det betød og hva i veien var,  

de spurte Paul og han var bødt til straks at give svar.  

  

**15.**Han reiste seg og slo til lyd han talte med besvær,  

grått er mitt hår min rygg er krum, det sees av enhver.  

Men det er kun av drikk og svir og ei av sorg og nød,  

keh jar mistet alt jeg har i drukkenskapets skjød.  

  

**16.**Ved glasset har jeg mistet alt som var meg dyrebart,  

jeg har kun denne sønn igjen og ham jeg ønsker spart,  

fra all den synd og sorg og nød som følger deres vei  

i glasset er kun sjelegift og derfor vi drikker ei.  

  

**17.**Med dette svar man var tilfreds og lot de to i fred,  

thi Paul og presten gikk til ro da det på natten led.  

Mens gjestene og Emma holdt med Peter skjemt og spas  

til sist i ergrelse han drakk til bunns det første glass.  

  

**18.**Da Peter bleven var student det gikk en tid med glans  

det første år han flittig var men siden ble det stans.  

Man anede at galt var fatt, men hvor i dette stakk  

jo derpå fikk man snart det svar at Peter gikk og drakk.  

  

**19.**Han drakk og det ble snart bekjent i bygden vidt og bredt,  

i byen hadde man en dag ham rent forfallen sett.  

Fra skolen var han jaget bort man hørte det med gru  

men Hytte-Paul den gamle mann han tvilede ennu.  

  

**20.**Han reiste selv til byen inn og Emma fulgte med  

men hva på den veien møtte dem man ei nøyaktig vet.  

Thi Emma kom vanvittig hjem og Paul man myrdet fant  

ved veien i en dyster skog tett ved en grøftekant.  

  

**21.**Han bæres til sin hytte hjem med gråt og jammerskrik  

hans gamle kones hjerte brast ved synet av hans lik,  

og med et skrik hun styrter om ved denne siste nød  

det hørtes noen dype sukk og så – så var hun død.  

  

**22.**Om aftenen kom Peter hjem en skygge i fra før,  

en fremmed kvinne møtte ham et skritt fra hyttens dør.  

Hun ham fortalte alle ting om hva der sist var hendt  

da løp han som et jagget dyr oppover fjellets skrent.  

  

**23.**Så steg han på en klippetopp og skrek med reddsom klang:  

Min faders morder det er jeg, han ropte gang på gang.  

Og enn en gang han ropte ut så fjellet selv ga svar:  

Jeg Peter jeg Paul Hyttens sønn, min faders myrdet har.  

  

**24.**For Emmas skyld den første gang jeg svek min faders bud,  

for Emmas skyld det første glass til bunns jeg tømte ut.  

Og dermed lysten våknet var til denne djeveldrikk  

som gjorde meg til hva jeg er i dette øyeblikk.  

  

**25.**Fra skolen ble jeg jaget bort som om jeg var en hund,  

og var på veien til mitt hjem just i den samme stund  

som far og Emma møtte meg i skogen langt på natt  

da djevelen hvisket i meg inntil jeg rent ble besatt.  

  

**26.**Til drikk du penger have må, se der den gamle mann  

han penger har, slå ham ihjel, kun hurtig straks på stand.  

Så slo jeg til ham med en stav men penger fant jeg ei  

da hørte jeg et kvinneskrik og løp i angst min vei.  

  

**27.**Nu vet jeg at det var fader som der jeg slo ihjel,  

og nu jeg Satans bytte er med legem og med sjel,  

jeg skulle blive prest akk ja nu til mitt kall jeg går  

og han som skal meg vie inn alt der til rede står.  

  

**28.**Og dermed han styrter seg ned fra fjellet med et skrik,  

man fant ham tett ved fjellets fot, et knust lemlestet lik.  

Og så ble alle disse tre lagt i en felles grav  

langt borte fra kirkens i en vrå man hvilested dem ga.  

  

**29.**Man fant Paul Hyttens levnedsløp opptegnet i en bok  

men hva ma nder erfare fikk enhver med redsel slo.  

Det handlet kun om synd og skam og sorg i hvert et blad  

og sjeleangst og håpløs kval man leste i hver rad.  

  

**30.**Han hatt hatt i overflod av ære, rikdom, rang  

som alt var flyktet for hans lyst til synd og begerklang.  

Fem sønner var hans stolthets pryd engang så kjekk og bra  

nå lå de alle død og glemt gjemt i en drankers grav.  

  

**31.**Den gamle prest han lagdes ned i gravens stille ro  

men Emma stakkars lenge gikk foruten rist og ro,  

hun spurte alle hun traff hvor hennes Peter var  

som skulle blive sogneprest i bygden etter far.  

  

**32.**Høyt opp mot fjellets mørke vegg en gammel hytte lå,  

den hadde ei en rute hel, og døren sto på skrå.  

Man gjennom veggen kunne se, thi der var hull i hull  

og taket ga mot regn og sne ei lenger noe skjul.  

  

**33.**Slik sto den der i mange år vanskjøttet og forlatt  

man sagde at det spøke der ved aften og ved natt.  

Ennu man dertil tror å se en yngling blek og skjønn  

og tror det er et gjenferd av Paul Hyttens yngste sønn.

Kilder
------

* De gamle visene 2 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, Oslo 1973