recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Written in Waters*** er debutalbumet til det norske avant-garde metal-bandet Ved Buens Ende. Dette var også deres siste album før bandet ble lagt på is.

Albumet inkorporerer mange elementer fra forskjellige musikkformer (for eksempel er hele sangen *Autumn Leaves* uten forvrengte gitarer og uten growl-vokaler), fra vanlig norsk black metal (som på slutten av *Coiled in Wings*) til jazz og inspirerte og dissonante riff. Vokalene på dette albumet er sorgfulle og triste av Carl-Michael Eides crooning (accompanied by Kristine Stensrud).

Sporliste
---------

1. «I Sang for the Swans» – 7:01
2. «You, That May Wither» – 4:54
3. «It's Magic» – 5:25
4. «Den Saakaldte» – 8:49
5. «Carrier of Wounds» – 7:40
6. «Coiled in Wings» – 7:04
7. «Autumn Leaves» – 5:07
8. «Remembrance of Things Past» – 8:54
9. «To Swarm Deserted Away» – 2:14

All musikk ble skrevet av Ved Buens Ende. Alle tekster ble skrevet av Carl-Michael Eide, unntatt *Den Saakaldte* som er skrevet av Vicotnik.

*You, That May Wither* og *Carrier of Wounds* var allerede blitt innspilt under litt forskjellige titler på gruppens demo *Those Who Caress the Pale*.

Besetning
---------

* Vicotnik – Gitar, vokal
* Skoll – Bass
* Carl-Michael Eide – Trommer, vokal
* Kristine Stensrud – Ekstra vokal

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Written in Waters* på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) *Written in Waters* på MusicBrainz Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
**Holborn undergrunnsstasjon** er en stasjon i Londons undergrunnsbane. Den ligger i Holborn, nær British Museum og London School of Economics, og betjener linjene Central og Piccadilly. Stasjonen ligger i kollektivsone 1.

Den åpnet 15. desember 1906 som stasjon på Piccadilly-linjen, og het først *Holborn (Kingsway)*. Navnet ble etter en tid forkortet. Central-linjen tok i bruk stasjonen etter at British Museum undergrunnsstasjon ble nedlagt i 25. september 1933. 

Ettersom det mellom 1907 og 1940, og mellom 1946 og 1994, var to grener av Piccadilly-linjen som brukte Holborn ble det bygget to ekstra plattformer. Den ene ble stengt etter kort tid, da man ikke fant det nødvendig å bruke den, og den har vært brukt som tilfluktsrom, lager og til å romme en el-stasjon. Den andre var i bruk til 1994, og var synlig bak en låst gitterport i flere år før åpningen ble stengt. 


| **Forrige stasjon** |   |  London Underground |   | **Neste stasjon**
 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Tottenham Court RoadWest Ruislip/Ealing Broadway |  | Central-linjen Central-linjen |  | Chancery LaneWoodford–Epping/Hainault–Woodford |
| Russell SquareCockfosters |  | Piccadilly-linjen Piccadilly-linjen |  | Covent GardenHeathrow Terminal 5/Uxbridge |

Eksterne lenker
---------------

* Holborn Underground Station Transport for London (Engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Holbeinhesten i mai 2015
**Holbeinhesten** (tysk: Holbeinpferd) er en skulptur laget i 1936 av kunstneren Werner Gürtner som befinner seg i Freiburg im Breisgau i Tyskland. Den er i betong og forestiller et føll i størrelse ca. 1,90 meter i høyde og lengde med sokkel og veier omtrent ett tonn. Den har en viss berømmelse utover bygrensene i og med at den stadig blir nydekorert av anonyme «kunstnere». 

I 1950-årene ble den plassert på en liten trekantet plass i et gatekryss mellom Holbeinstraße, Hans-Thoma-Straße og Günterstalstraße. Den var da innkjøpt av bygartneretaten i Freiburg. Den ble restaurert i flere omganger på 1980-tallet og malt brun i tråd med kunstnerens ønske. Kort tid etter var det brune overmalt. Dette skjedde primært om natten, men aktiviteten kan etterhvert også observeres om dagen. De fleste stuntene utføres med tanke på et tema. Det har dreid seg om alt fra reklame (Milka, Nivea, Uhu (lim) til politikk og rene fanklubberklæringer, samt som esel i sammenheng med at «Bremens bymusikanter» var satt oppå. Den har også figurert som enhjørning og Pegasus.

En del varianter
----------------

* 21. mai 200621. mai 2006
* 15. november 200815. november 2008
* Juli 2009Juli 2009
* Februar 2010 som HolbeinsauFebruar 2010 som Holbeinsau
* November 2010November 2010
* November 2011November 2011
* September 2013: tigerstriper September 2013: tigerstriper
* Urban Knitting: Strikket drakt: ullbeinføll September 2013Urban Knitting: Strikket drakt: ullbeinføll September 2013
* Februar 2014 i regnbuefarger for diskusjonen om toleranse og seksuelt mangfold i skoleneFebruar 2014 i regnbuefarger for diskusjonen om toleranse og seksuelt mangfold i skolene
* April 2015April 2015
Scotiahavets beliggenhet
Oversiktskart over Scotiahavet
**Scotiahavet** er et randhav til Sørishavet som ligger nord for Antarktishalvøya. Det ble navngitt i 1932 etter ekspedisjonsskipet «Scotia» som ble benyttet på Scotia-ekspedisjonen (1902–04) i dette området. Scotiahavet avgrenses i nord av Ildlandet og Falklandsøyene, i vest av Drakestredet, i øst av øygruppene Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene og i sør av Sør-Orknøyene og Antarktishalvøya. Deler av området utgjør Scotiaplaten, og deler ligger over Sør-Amerikas kontinentalsokkel. Havet dekker et areal på cirka 900 000 km² med en gjennomsnittsdybde på cirka 4 500 m og største dyp på cirka 5 840 m.

I 1916 gjennomførte den britiske polarforskeren Ernest Shackleton sammen med fire andre ekspedisjonsmedlemmer en reise over Scotiahavet etter at deres fartøy «Endurance» hadde blitt knust i isen. Mannskapet brukte to uker på å krysse Scotiahavet fra Elefantøya til Sør-Georgia i den åpne livbåten «James Caird».

Referanser
----------

1. 1 2   Encyclopædia Britannica.com (besøkt 3. februar 2011)

Eksterne lenker
---------------

* Om området The Encyclopedia of Earth
* Kart over Scotiahavet

Portal: Antarktis

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** GNIS
 |
**Sverre Tidemand Ruud** (født 27. juli 1911 i Aker, død 8. juni 1988) var stabssjef for NS Ungdomsfylking (NSUF) og frontkjemper under den andre verdenskrig.

Rikshirden, Nasjonal Samlings nazistiske «elitetropper», marsjerer på Karl Johan i Oslo under andre verdenskrig i september 1941. Foran fra venstre går Sverre Tidemand Ruud, da 30 år og regimentsfører i Oslo, Hirdens stabssjef Orvar Sæther og adjutant Ola Woxen Johansen. Idrettspolitikeren Charles Hoff går ytterst til høyre på andre rekke.  Propagandafoto: NTBs krigsarkiv/Arkivverket 
Ruud tok Krigsskolens nederste trinn og tjenestegjorde som vernepliktig fenrik under den tyske invasjonen av Norge. Under den tyske okkupasjonen var han først fører for Hirdens regiment nummer 7 «Viking» i Oslo og deler av Akershus («Stor-Oslo») i 1941, og fra november 1941 til 1945 stabsleder for NS Ungdomsfylking (NSUF). I NSUF arbeidet han i nær kontakt med NS-ungdomsleder Axel Stang og prøvde blant annet å begrense tysk innflytelse over organisasjonen. I 1942 meldte Ruud seg til tjeneste i Den norske legion og var frontkjemper fra sommeren 1943.

Ruud ble dømt til 12 års tvangsarbeid i landssvikoppgjøret og ble løslatt 1948.

Etter krigen var Ruud disponent ved en bilforretning på Gjøvik.

Referanser
----------

1. 1 2   Klokkerbok for Lillehammer prestegjeld 1927-1943, www.digitalarkivet.no, oppført som Sverre Tidemann Ruud[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   Ancestry, www.ancestry.com[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  *Studentene fra 1930: biografiske opplysninger, statistikk og artikler samlet til 25 års jubileet 1955*. Oslo: (Tryggve Juul Møller). 1955. s. 312.
4. ↑  *Aftenpostens* aftenutgave 24. november 1941 side 5: *Omorganisering av N. S. ungdomsfylkings øverste ledelse*
5. ↑  *Sverre Tidemand Ruud* - Norsk krigsleksikon, s. 361-362 (J.W. Cappelens Forlag 1995)

Portal: Andre verdenskrig

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Scotia** var opprinnelig det latinske navnet for det land som tilhørte de folk som i «de mørke årene» ble kalt for *scoti* på latin og for gælere på moderne engelsk.

Scotia var i middelalderen aldri et bestemt sted. Det var en måte å si «landet til gælerne», sammenlignbart med *Angli* (anglerne) i *Anglia*, *Franci* (frankerne) i *Francia*, *Romani* (romanerne) i Romania etc. Begrepet kan derfor også inkludere Irland, men konnotasjonen er fortsatt etnisk. Det er slik det er brukt, for eksempel, av kong Robert Bruce og Domhnall Ua Neill i den skotske uavhengighetskrig da Irland ble kalt for *Scotia Maior* og Skottland ble kalt for *Scotia Minor*. På denne måten kan ordet Scotia i middelalderen være sammenlignbart med 1000-tallets bruk av ordet Gaidhealtachd. Begge betyr det samme, og som Scotia, hadde Gaidhealtachd oppnådd en offisiell og bestemt betydning mens det fortsatt hadde beholdt sin beskrivende mening (dvs området *Høylandet* i Skottland eller kommunen Highland, skjønt Høylandet var ikke en språkgrense, og det var heller ikke Gaeltachtaí i Irland).

Etter 1000-tallet ble Scotia mest benyttet i nordlige Britannia, og det var da det fikk en betydning for et bestemt område. Som en oversettelse av Alba kunne Scotia bety både hele kongedømmet som lå under *rex Scottorum*, eller bare Skottland nord for Forth.

I den byråkratiske verden til den katolske kirke bevilget pave Leo X Skottland eneretten til ordet og det ledet til anglo-skottenes overtagelse av de kontinentale gæliske klostre, de såkalte Schottenklöster.

Det er fra Scotia at alle romanske navn for Skottland er avledet, navn slik som det franske *Écosse*.

Begrepet er også benyttet i en kanadisk provins kalt Nova Scotia (= Ny Skottland), landsbyen Scotia i staten New York i USA, Scotia-sjøen mellom Antarktika og Sør-Amerika og Scotiabank, et handelsnavn for en bank i Nova Scotia.

Se også
-------

* MacAlpins forræderi – Skottlands mytologiske opprinnelse
* Edward Bruce – skotsk konge av Irland, og bror av Robert Bruce
* Nova Scotia
* Scotia Tower (Vancouver)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | World History Encyclopedia
 |
**Tostrupgården** er en monumental forretningsgård på Karl Johans gate 25 i Oslo. Gården ligger mot Stortings plass, vis-à-vis Stortingsbygningen.

Historie
--------

Byggverket er tegna av arkitektene Christian Fürst, Waldemar Hansteen og Torolf Prytz og reist 1896-1898 for juvelérfirmaet J. Tostrup, ved påbygging av to eldre bygninger. Det er i fem etasjer og er et av de eldste i Norge med bærende konstruksjoner i stål. De to nederste etasjene er kledd i polert svart labrador, de øvrige i fauskemarmor. Gården har rike dekorasjoner i smijern og blikkenslagerarbeider, og har utsiktstårn med spir. 

Prytz fikk ideen til bygningen etter et besøk på verdensutstillingen i Chicago i 1893, *The World's Columbian Exposition*. Den var planlagt av arkitekten Daniel Burnham og landskapsarkitekten Frederick Law Olmsted og viste det beste av amerikansk byplankunst, med sentralområdet *The White City* som en hovedattraksjon. Prytz fikk også oppleve nye høyhus med stålkonstruksjoner og moderne tekniske installasjoner, tegnet av Louis Sullivan og andre. Tostrupgården fremstår av den grunn som et Chicago-høyhus med redusert høyde, både på grunn av det arkitektoniske utstyret og de konstruktive løsningene. Den var blant de første som fikk elevator og elektrisk belysning, men fulgte ellers mønsteret for de mange *forretningspalassene* som ble reist i Kristiania i «jobbetiden» i 1890-årene med huggen stein i fasadene og butikklokaler med store speilglassruter i begge de to nederste etasjene. Bygningen har status som verneverdig.

I perioden 1907–1911 lå Grand kinematograf, Oslos første kino, i bygården.

Kristianiabohemen Hans Jæger bodde sine siste leveår på et hospitsrom i Tostrupgården Privathotell. Da han ble dødssyk av kreft ønsket han å ende sine dager i det som hadde vært hans «hjem» de siste årene. Jægers nære venn Edvard Munch har foreviget dødsleiet i maleriet «Bohemens død». 

Under den andre verdenskrig hadde sentralledelsen for Milorg dekkontor i 5. etasje.

Bryns patentkontor som senere ble en del av Zacco holdt til i bygningen frem til 2005. Deres ansatte Johan Vaaler er feilaktig kjent for å ha funnet opp bindersen. 

I kjelleren lå den kjente restauranten Tostrupkjelleren og senere Presseklubben som var et utested for mediefolk og politikere. Senere flyttet denne til Egertorget.

I dag
-----

I dag har bygningen forretninger i de to nederste etasjene og kontorer i de øvrige. Fremskrittspartiet har partikontor i Tostrupgården. I tillegg holder kleskjeden Zara, Morgenbladet, IT-sikkerhetsfirmaet Protego, rekrutteringsfirmaet Service Broker AS og advokatfirmaet Horgen og Horgen AS til i bygget. Utenfor bygningen ligger Stortings plass, på folkemunnet også kjent som *dasslokket*.

Eksterne lenker
---------------

* Arc!
* «Tostrupgården». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
***The Prince and Betty*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Robert Thornby.

Handling
--------

Den unge amerikaneren John Maude blir tvunget til å finne en jobb, når han forelsker seg i Betty Keith fra høyere sosiale klasser enn ham. Han aksepterer et tilbud om å reise til Mervo, en liten nasjon, hvor han blir ansatt av Benjamin Scobell for å posere som den tapte prinsen av Mervo som en attraksjon for å styrke Mervo-kasinoet som en konkurrent til Monte Carlo.

Scobell ønsker også at John skal gifte seg med ste-datteren sin, som viser seg å være Betty. Men når Betty anklager John for bare å være en maskot for gambling, stenger John hele kasinoet og forsøker å iscenesette en revolusjon for å gjøre Mervo til en republikk. De innfødte gjør snart motstand, men Mervos president kommer tilbake for å drive kasinoet selv - og Betty og John flykter til Amerika sammen.

Skuespillere
------------

* William Desmond som John Maude
* Mary Thurman som Betty Keith
* Anita Kay som Mrs. Jack Wheldon
* George Swann som Lord Hayling
* Walter Perry som Presidenten av Mervo
* Wilton Taylor som Benjamin Scobell
* William De Vaull som Crump
* Frank Lanning som en gjeter

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 18. april 2016.
2. ↑  The Prince and Betty
3. ↑  THE PRINCE AND BETTY

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Prince and Betty* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Prince and Betty* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Prince and Betty* på Silent Era Rediger på Wikidata
***The Pretenders*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av George D. Baker og Charles J. Hundt.

Handling
--------

Silas Pettingill tjener store penger på olje. Hans kone Maria og deres datter Helen krever at familien flytter fra deres hjem til et større herskapshus på Fifth Avenue i New York. Men de er fremdeles misfornøyde, for de har så fasjonable venner. Helen leser stadig bøker om kongelige, og hun gråter over sin egen skjebne, fordi hun ikke kjenner noen herrer eller jarler. Silas blir lei av klagene deres. Han blir snart venner med en drosje-sjåfør, som en hyggelig ung mann ved navn Hubert Stanwood - og sent på kvelden tar han med seg sjåføren hjem og til sengs.

Men neste morgen krever fru Pettingill å få vite hvem den fremmede er. Han tør ikke å fortelle henne at han bare har tatt med en sjåfør hjem, og introduserer derfor Stanwood som grev Erfitt. Mrs. Pettingill løper for å fortelle Helen den flotte nyheten, og de planlegger en rekke sosiale funksjoner for å introdusere Stanwood som grev Erfitt. Snart blir denne påståtte «greven» sett overalt, sammen med Helen. Han ønsker ikke å posere under fiktivt navn, men Pettingill ber ham om å ikke la familien hans - eller noen andre - få vite at Silas har narret dem.

Skuespillere
------------

* Emmy Wehlen som Helen Pettingill.
* Paul Gordon som Hubert Stanwood.
* Charles Eldridge som Silas T. Pettingill.
* Kate Blancke som Maria Pettingill.
* Edwin Holt som Inspektør Burke.
* William B. Davidson som Joseph Bailey.
* Howard Truesdale som John Stafford.
* Jerome N. Wilson som Joseph Bailey.
* Ilean Hume som Rita.
* Harry Neville som Dugan.
* Hugh Jeffrey som Andrews.

Referanser
----------

1. ↑  THE PRETENDERS

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Pretenders* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Pretenders* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Pretenders* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Sissel Margrethe Volan** (født 18. juni 1944, død 18. september 2018 i Asker) var en norsk bistandsarbeider som arbeidet med kvinne- og likestillingsspørsmål og utvikling av utdanningssektoren i utviklingsland. Hun var ansatt i Norad, FN og var fra 1997 leder for Organisasjonen for utdanning i Afrika (ADEA), et nettverk opprettet av Verdensbanken.

Karriere
--------

Volan var utdannet lærer og arbeidet først som lærer i ungdomsskolen i Oslo før hun var skolesekretær i FN-sambandet 1972–1975. Fra 1983 var hun ansatt i Norad, der hun arbeidet med kvinne- og likestillingsspørsmål. Hun arbeidet også for UNICEF i Genève og i Zambia, Kenya, Tanzania og Pakistan. Hun ble i 1997 leder for Organisasjonen for utdanning i Afrika (ADEA), et nettverk etablert av Verdensbanken.

Hun tok i 2003 doktorgrad om skolereform i Zambia. Hun var fra 1981 nestleder i styret for den norske nasjonalkommisjonen for UNESCO. Hun var også landsstyremedlem i Norsk Kvinnesaksforening i en årrekke.

Hun var gift med spesialrådgiver i Utenriksdepartementet Erik Berg.

Bibliografi
-----------

* Volan, Sissel (1986). *Hva nå? Innføring i spørsmål om utviklingsland*. Oslo: Departementet for utviklingshjelp. ISBN 8271231022.

Referanser
----------

1. ↑  *Budstikka*. 21. september 2018. s. 23.
2. 1 2  «Til topps i Afrika». *Dagsavisen Arbeiderbladet*. 2. november 1997. s. 30.
3. ↑  «Gymnasiastene vet lite om FN». *Fædrelandsvennen*. 24. oktober 1972.
4. ↑  Doktoravhandling om skolereform i Zambia
5. ↑  Forvaltningsdatabasen
6. ↑  *Brønnøysunds Avis*. 11. februar 1986.
7. ↑  *Dagbladet*. 22. juni 1983.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
***Odontispa*** er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.

Utseende
--------

Små (ca. 2 millimeter), brede, brungule bladbiller, dekkvingene med mørke flekker. Oversiden er tett og nokså kraftig punktert. Antennene består av 11 ledd og er forholdsvis lange og tynne, noe fortykkede mot spissen. Hodet er litt bredere enn langt. Pronotum er rundet, fint punktert. Dekkvingene er mye bredere enn pronotum, nesten jevnbrede og har 8 punktstriper, med tre noe utydelige lengderibber, bredt rundet i spissen.

Levevis
-------

Både larver og voksne lever på planter og eter fra dem. Disse artene holder seg gjerne til én eller noen få vertsarter, larvene minerer i bladene til de samme plantene som de voksne gnager på. Artenes vertsplanter er ukjente.

Utbredelse
----------

Slekten er bare kjent fra Brasil.

Systematisk inndeling
---------------------

Hispinae inkluderer noen ganger gruppen (underfamilien) skjoldbiller, da som stammen Cassidini, i denne oversikten er den holdt utenfor, og plassert inn i som søstergruppen skjoldbiller. Andre klassifikasjoner plasserer denne gruppen (som Hispini) som en undergruppe av skjoldbillene. Noen ganger blir noen asiatiske slekter også plassert i Chalepini.

**Treliste**
* orden **biller** (Coleoptera)
	+ underorden **Polyphaga**
		- overfamilie **Chrysomeloidea** Latreille, 1802 (=Phytophaga)
			* familien bladbiller (Chrysomelidae Latreille, 1802)
				+ underfamilien skjoldbiller, Cassidinae
					- stamme **Chalepini** Weise, 1910
						* slekten ***Odontispa*** Uhmann, 1940
							+ *Odontispa bimaculata* Uhmann, 1957
							+ *Odontispa latipennis* (Pic, 1928)

Litteratur
----------

* *Odontispa* på ITIS
* Hispines of the World - *Odontispa*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Odontispa* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Odontispa* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Odontispa* hos ITIS Rediger på Wikidata
* (en) Chalepini – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
**Søyland** er et strøk i Flekkefjord. På grunn av stor utbygging, er strøket nærmest for bydel å regne.

Opprinnelig var Søyland et område med gårdsbruk som lå ved Søylandstjernet. Det grenset til Lilleheia og Storeheia i øst og nordøst, med Hellegårdene liggende innerst i et nord-sydgående dalføre. Mot vest var et stort brattlendt skogsområde, mens sydgrensen var mot Tjørsvåg og Tjørsvågstrand. Søylandstjernet var islagt enkelte vintre, og var da den nærmeste skøyteisen for innbyggerne i byen. Området ved gårdene ble også mye brukt som skiterreng. Byens første og eneste oppbygde skihoppbakke lå i lia vest for byen, men gikk raskt i forfall på grunn av lite bruk og variable snøvintre. Avløpet var i mange år vannforsyning for ett av byens garverier. 

Gravkapellet er tegnet av arkitekten til Ishavskatedralen i Tromsø og ligger ved den øverste gravplassen
Enkelt vintre var snøfylte og kalde hvilket ga unggutter og -jenter ypperlige føreforhold kveldstid på rattkjelke med start så langt opp i Helle-bakken som det gikk å komme. Her bar det ned til områdets nærmeste lekeplass. Neste alternative kjelkebakke var fra toppen av "kapellbakken" og nedover til føret satte stopp. Bakken var mindre populær hos foreldre da veien var mer trafikkert. På 1970-tallet gikk skolebussen herfra, dvs. fra den åpne plassen ved siden av gravkapellet på Søyland.

Etter flere oversvømmelser høsttider måtte den fine bjørkealléen langs Søylandsveien takke for seg, da kommunen satte i gang med utbedringer og ombygginger av hele strekningen. Det var også starten på nye boligfelt på Søyland der de første husene kom opp i begynnelsen/midten på 1980-tallet.

I årene etter annen verdenskrig er området blitt regulert til institusjoner som to gravplasser, med kapell på deling, Søylandsheimen (eldreinstitusjon) og boligområder, foruten flere barnehager og lekeplasser. Boligfeltene har bredt seg fra å ligge langs det eksisterende veinettet til langt ut i tidligere utmark. Byens eneste lysløype går ut fra Søyland.

Tilgangen til Fjellparken, kanskje mest kjent som sted for Fjellparkfestivalen, Norges eldste fortsatt eksisterende rockefestival, er fra veien til Søyland og Helle.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Odlaug Kristiansen** (født 23. november 1909 i Folldal, død 23. juni 1990 i Stavanger) var en norsk politiker (Arbeiderpartiet) og kvinnesakskvinne som blant annet var varaordfører i Stavanger.

Oppvekst
--------

Hun er født i Folldal, der hun var eldst barn i familien. Familien flyttet til Oppdal. Oppveksten hennes bar preg av morens tidlige død i 1920. Hun fikk en slags morsrolle for sine yngre søsken. Hun ble gift med Anton William Kristiansen som var rallar. Hun fikk sitt eneste barn da sønnen Odd Kristiansen ble født i 1927. Familien fulgte utbyggingen av jernbanen, og bodde dermed flere steder i kortere og lengre perioder.

Politikk og kvinnesak
---------------------

Kristiansen og en annen ung kvinne opprettet et lite kontor da ektemannen jobbet ved Flåmsbanen. De ville informere andre kvinner om familieplanlegging. Hun mente at kvinner selv måtte bestemme når de ville få barn. I disse tider var fremdeles enkel prevensjon uvanlig for arbeiderkvinner, mens det var noe mer utbredt i de øvre sosiale lag av befolkningen.

Kristiansen ble medlem i Arbeiderpartiet. Etter 2. verdenskrig hadde ektemannen fått jobb ved jernbanen i Stavanger. Dette ble den endelige slutten på å følge utbyggingen av jernbane. Hun ble nå aktiv i Arbeiderpartiet og fikk flere verv i Stavanger Arbeiderparti. I 1958 ble hun vararepresentant på Stortinget. I 1960 ble hun valgt som varaordfører i Stavanger. Hun ble den første kvinne i Norge som var varaordfører i en norsk by. Det var spesielt kvinnesak og sosialpolitiske saker som sto hennes hjerte nært.

Referanser
----------

1. ↑   www.stortinget.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  «Biografi: Kristiansen, Odlaug Agnes». *Stortinget* **(norsk)**. 9. mars 2008. Besøkt 21. juni 2021.
3. ↑  «Rogalands Avis». *Stortinget* **(norsk)**. 9. mars 2008. Besøkt 21. juni 2021.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget **·** Geni
 |
**Sûre** (fransk) eller **Sauer** (tysk) er en elv i Belgia, Luxembourg og Tyskland, og en av sideelvene til Mosel fra venstre, med en total lengde på 173 km. 

Elven har sitt utspring nær Vaux-sur-Sûre i Ardennene i de sørøstlige delene av Belgia, og renner østover og inn i Luxembourg nær Martelange. Vest for Esch-sur-Sûre renner den ut i en kunstig innsjø, Øvre Sûresjøen, som er opphavet til det franske navnet og den luxembourgske kommunen Lac de la Haute-Sûre. Etter at den har passert gjennom Ettelbruck og Diekirch danner den grensen mellom Luxembourg og Tyskland de siste 50 km før den etter Echternach munner ut i Mosel ved Wasserbillig. Elvene Wiltz, Alzette, Weiße Ernz, Schwarze Ernz, Our og Prüm er sideelver.

Øvre Sûresjøen, et reservoar i Sûredalen

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sûre – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Obersauer naturpark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
I gamle dager ble post fraktet med hesteskyss til og fra Odnæs. Dette skiltet ved Hugavika i Norsvinsfjorden minner om Milesteinsvegen. Foto: Jan-Tore Egge 
Odnæs Hotel i1880-årene, et par tiår før jernbanen kom til bygda. Foto: Axel Lindahl 
Planovergang like vest for sagbruket og den nedlagte stasjonen
**Odnes stasjon** var en jernbanestasjon på den nedlagte Valdresbanen i Søndre Land kommune i Innlandet fylke. Den lå ved Valdresbanens laveste punkt, like inntil Land sag og høvleri.

Stasjonen åpnet i 1902 da banen ble ført frem til Dokka. Helt i begynnelsen ble navnet skrevet *Odnæs*. Stasjonen ble nedgradert til stoppested og så holdeplass i 1968. Etter banens nedleggelse hadde Odnes status som sidespor. På 2010-tallet er det lagt veidekke over skinnegangen flere steder mellom Eina og Dokka, så noen faktisk togkjøring ved stasjonen er neppe mulig.

Odnes var fra gammelt av et regionalt kommunikasjonssentrum med dampskipsanløp og knutepunkt på en gammel postrute. Før Valdresbanen ble vedtatt lagt vestover fra Eina, ble det også vurdert å føre traseen til Odnes via Røykenvik og nordover langs Randsfjordens østre bredd, men slik ble det ikke. Tidlig i banens historie var det en viss trafikk knyttet til hotellene på Odnes, men for øvrig hadde mye av virksomheten ved stasjonen å gjøre med Land sag og høvleri, som drev videre også etter at banen ble nedlagt. Ellers har Dokka overtatt rollen som regionalt sentrum.

Odnes fikk stasjonsbygning til åpningen i 1902. Den ble utvidet ca. 1940 ved Gudmund Hoel og Bjarne Friis Baastad. Bygningen brant ned i 2001. Det kan være vanskelig å identifisere stasjonens beliggenhet i dag.


| **Forrige stasjon** |   |  *Nedlagt stasjon* |   | **Neste stasjon**
 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Dokka |  | Valdresbanen |  | Fluberg |

Referanser
----------

1. ↑  Iversen (1996), s. 103.
2. ↑  Bjerke & Holom (2004), s. 154.
3. ↑  Outtt om Milesteinsvegen
4. ↑  Helge Stenersen (1981). *Røykenvikbanens historie — og mye, mye mer*. Brandbu. s. 10–17, 43–44. ISBN 82-990829-0-0.
5. ↑  Avbildet i Digitalt museum
6. ↑  Dahl (1992), s. 89.
7. ↑  Ifølge Iversen (1996) ble den gamle bygningen revet da NSB overtok, og en ny bygning oppført. Dette bekreftes imidlertid ikke av andre kilder.
8. ↑  Bjerke & Holom (2004), s. 155.

Litteratur
----------

* Thor Bjerke og Finn Holom (2004). *Banedata 2004*. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 154–155. ISBN 82-90286-28-7.
* Ingolf Iversen (1996). *Klar til avgang! Ei bok om Valdresbanen*. Valdres Forlag. s. 103. ISBN 8275620473.
* Aspenberg, Nils Carl; Børrehaug Hansen, Trond; Reisegg, Øyvind (2009). *Gjøvikbanen*. Baneforlaget. s. 166–167. ISBN 978-82-91448-48-0. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
* Aasmund Dahl, red. (1992). *NSBs bygningsregistrering: Oslo distrikt: Gjøvikbanen*. 2. NSB Arkitektkontoret. s. 86–91.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Odnes stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
* (no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Valdresbanen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
***Sûreté*** (det franske ordet kunne oversettes som «trygghet», «sikkerhet») er et uttrykk i bruk i flere fransktalende land for sin sivile politistyrke, vanligvis avdelinger som spesialiserer seg på etterforskning (detektivvirksomhet).

Frankrike
---------

Det tidligere navnet for det franske nasjonale politi var *La Sûreté Nationale*.[] Den var opprinnelig kriminaletterforskningsgrenen av pariserpolitiet, og fungerte først som nasjonal organisasjon langt senere, og da hadde den ikke lenger etterforskere i sin tjeneste.

Både det parisiske *Préfecture de Police*s egen Brigade Criminelle og Direction centrale de la police judiciaire sporer sin historie tilbake til det opprinnelige *Sûreté*.[]

### Historie

*Sûreté* ble grunnlagt i 1812 av Eugène François Vidocq, som ledet det til 1827.[] Det var inspirasjonen til Scotland Yard, FBI og andre enheter for kriminaletterforskning verden over.[][*hvem?*] Vidocq var overbevist om at kriminalitet ikke kunne kontrolleres ved hjelp av datidens politimetoder, og organiserte derfor en spesialavdeling for kriminaletterforskning, med Napoleons politiske politi som forbilde. Styrken skulle virke fordekt, og dets første medlemmer var i overveiende grad tidligere kriminelle. I 1820 – åtte år etter grunnleggelsen – var den blitt til et team på 30 eksperter, som bidrog til å minske kriminalitetet i Partis med førti prosent.[]

Den 23. april 1941 ble det franske politi omorganisert og nasjonalisert under Vichyregimet og understilt prefektene, og nå ble betegnelsen *nasjonalt politi* introdusert, - unntatt i prefekturet for politiet i Paris. Ordningen holdt seg til 9. juli 1964, da det så langt uavhengige pariserpolitiet også ble lagt under det nasjonale politi, og den 10. juli 1966 fulghet den så langt (2016) siste justering/omorganisering.[]

Litteratur
----------

* Gerhard Feix: *Das große Ohr von Paris - Fälle der Sûreté*. Berlin, 1975
* Graham Greene: *The Quiet American*. 1955

Referanser
----------

1. ↑  «sikkerhet» på fransk er *sécurité*. *Sûreté* ble opprinnelig kalt *Brigade de Sûreté*.
**Möckmühl** er en by i delstaten Baden-Württemberg i Tyskland. Byen ligger i nærheten av Heilbronn ved elven Jagst, og har omtrent 8.00 innbyggerne. 
Möckmühl ble grunnlagt på 779-tallet, iallfall ble byen nevnt som *Meitamulen* i et dokument fra klosteret Fulda. Byen har et hyggelig middelaldersk sentrum og et lite slott. Götz von Berlichingen, kjent fra Goethes drama, var der i to år som württembergisk embetsmann, men ble arrestert i forbindelse med en militær konflikt (den tyske bondekrigen). Under tredveårskrigen døde omtrent 80% av befolkningen. 

I andre verdenskrig ble Möckmühl lite skadet, ved at befolkningen fikk forsvarstroppene til å dra bort. 
Landsbyene Züttlingen, Ruchsen, Korb (med Hagenbach og Dippach), Bittelbronn og Siegelbach hører til Möckmühls bykommune.
Möckmühl har tilslutning til motorvei A81 Würzburg-Heilbronn (Stuttgart) og på stasjonen stopper ekspresstoget som forbinder Stuttgart med Würzburg.

* Möckmühl, evangelisk kirke og rådhusMöckmühl, evangelisk kirke og rådhus
* Möckmühl, slottet.Möckmühl, slottet.
* Möckmühl, fugleperspektivMöckmühl, fugleperspektiv
* Möckmühl, ca. 1640. (Matthäus Merian)Möckmühl, ca. 1640. (Matthäus Merian)
* Elven Jagst renner gjennom byenElven Jagst renner gjennom byen
* JagstJagst

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Möckmühl – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
Ordet *Offizierswache* («vaktrom for offiserer») skrevet i Sütterlin-stil, en «moderne» form for tysk kurrentskrift (gotisk skriveskrift). Legg merke til den n-liknende e-en, u-liknende r-en, b-liknende s-en og f-liknende h-en.
Tysk kurrentskrift fra den svenske *Lärobok i tyska språket* fra 1858. Kurrentskrift ble på svensk kalt *tyska stilen*. Den tilsvarer gotisk håndskrift i Danmark og Norge.
*Darbohne's Erlebnisse.* («Kaffebønna Darbohnes opplevelser»), tysk bokomslag fra mellomkrigstida med tittel skrevet i sütterlinstil. Darbohne var opprinnelig en tysk reklamefigur som opptrådte i flere barnebøker og tegneserier før og etter andre verdenskrig.
**Sütterlinskrift** eller bare **sütterlin** (på tysk *Sütterlinschrift* eller *Sütterlin*) var en skriveskrift som ble brukt i tyske skoler i mellomkrigstida. Dette var en type løkkeskrift som ble den siste kurrenten, en gotisk håndskrift, som var vidt utbredt i Tyskland. Skrifttypen ble oppkalt etter formgiveren Ludwig Sütterlin.

Historikk
---------

Sütterlinskriften ble utformet av den grafiske designeren Ludwig Sütterlin (1865–1917) etter oppdrag fra kulturministeriet i Preussen som i 1911 ønsket en «moderne skriveskrift». Skriften ble første gang prøvd ut i skoler i Berlin i 1914. I 1924 ble den antatt som skoleskrift i Preussen, seinere også i enkelte andre tyske delstater. Sütterlins bokstaver erstattet dermed gradvis den gamle skriveskriften som hadde utviklet seg fra 1500-tallet da boktrykkerkunsten frambrakte den tyske frakturskriften, en trykkskrift med tjukke stammer og delvis brukne buer.

Sütterlinskriften ble designet slik at det skulle være enklere å forme bokstavene, noe som er viktig for skoleelever med umoden finmotorikk. I motsetning til tidligere skriveskrift der pennetrykket må varieres, kan sütterlin skrives med samme trykk og jevnt tjukke linjer. Hovedstammene er dessuten loddrette, og linjene har tydeligere definerte buer og vinkler.

Betegnelsen *Sütterlin* brukes i dag ofte om alle typer gammeldagse tyske håndskrifter, selv om den egentlige sütterlinskriften bare var skolenorm i Tyskland mellom 1935 og 1941. Kurrentskrift ble på svensk kalt *tyska stilen*. Den tilsvarer gotisk håndskrift i Danmark og Norge.

* Sütterlinbokstaver, en «moderne» form for tysk kurrentskrift (gotisk skriveskrift) som var skolenorm i Tyskland mellom 1935 og 1941.Sütterlinbokstaver, en «moderne» form for tysk kurrentskrift (gotisk skriveskrift) som var skolenorm i Tyskland mellom 1935 og 1941.

Se også
-------

* Gotisk håndskrift
* Kurrentskrift, hellende kursivskrift
* *Offenbacher Schrift* (*Rudolf-Koch-Kurrent*), skriveskrift utviklet i 1927 av Rudolf Koch i en tysk og en latinsk formvariant

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sütterlin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Sütterlin – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Mõniste kommune** er en tidligere landkommune i Võru fylke i Estland, langs grensen til Latvia. Kommunen lå sørvest i fylket og administrasjonssenteret var Mõniste. Kommunen hadde cirka 1 020 innbyggere og et areal på om lag 189 km². Folketallet var sterkt fallende. Gjennom kommunen renner elva Mustjõgi, som flommer over om våren.

Det største tettstedet var Mõniste med ca 150 innbyggere, og her ligger også godset Mõniste. Her å kommuneadministrasjonen, et bibliotek og et lite sykehus. I landsbyen Kuutsi i sørvest finnes et lite museum, og den lokale skolen. Maleren Karl Burmann (1914–2001) har skildret gårdene og landskapet i kommunen. Den lokale sandsteinen i kommunen er godt bygningsmateriale, og mange gårdsbygg er konstruert med denne.

Tidligere gikk en smalsporet jernbane gjennom kommunen, mellom byene Valga og Gulbene. Den ble demontert i 1971, men man kan fortsatt kjøre bil der hvor sporet engang gikk. På latvisk side kan man fortsatt reise med den samme jernbanen, fra byen Alüksne.

Vennskapsbyer
-------------

* Finlands flagg Kaavi, Finland

Referanser
----------

1. ↑  «Maakatastri statistika». Det estiske landinspektorat. Besøkt 17. oktober 2018.
2. ↑  ; *Estlands statistikkbyrå*; besøksdato: 30. mai 2017.
3. ↑  *A ja O taskuteatmik Eesti*, Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn 2007.
4. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 126.
5. ↑  Suomen kuntien ystävyyskunnat Virossa

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mõniste Parish – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Kommuner i Võru fylke |
| --- |
| Regionens våpen | Bykommuner | Võru | Estlands flagg |
| Landkommuner | Antsla **·** Rõuge **·** Setomaa **·** Võru |
| Historiske kommuner | Antsla **·** Haanja **·** Lasva **·** Meremäe **·** Misso **·** Mõniste **·** Sõmerpalu **·** Urvaste **·** Varstu **·** Vastseliina |

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Jakob Andreas Wille** (født 19. august 1777 i Seljord, død 13. november 1850 på Nøtterøy) var en norsk prest og politiker.

Wille ble valgt inn til Stortinget fra Jarlsberg og Larviks amt for perioden 1836-38. 

Han overtok vervet som ordfører på Nøtterøy i desember 1839 etter skipper Lars Evensen Glomsten. Lars Evensen hadde da fungert som ordfører i ett år, etter at han som viseordfører måtte overta vervet etter Willes sønn Christian Severin Bloch Wille som hadde blitt utnevnt til residerende kapellan i Fredrikstad.

Blant de viktigste sakene i Willes tid som ordfører, var ombyggingen av Nøtterøy kirke. Steinkirken fra 1100-tallet ble utvidet i 1839 til det dobbelte i løpet av kun 8-9 måneder. Anskaffelsen av kirkeorgel i 1844 var også en av de større sakene herredsstyret behandlet. Wille satt som ordfører frem til 1847, da kirksanger Davidsen overtok vervet. 

Wille ble student i 1794 og teologisk kandidat i 1798 fra Københavns Universitet. Han var residerende kapellan i Våle 1802-11, da han søkte avskjed for å drive videre en privatskole han hadde startet 7–8 år tidligere. I 1814 ble han utnevnt til sogneprest til Nøtterøy, et kall han hadde frem til sin død i 1850.

Han ga ut et par lærebøker, begge forklaringer som nærmest var omarbeidelser av *Pontoppidans forklaring til Luthers katekisme*.

Jakob Andreas Wille var sønn av sogneprest Hans Amundsen Wille og halvbror til den 20 år eldre topografiske forfatter og sogneprest Hans Jacob Wille.

Utgivelser
----------

* *Spørgsmaal til Dr. Morten Luthers Catechismus med tilføyede Anmærkninger*, 181 s. Christiania 1826
* *En Kort Forklaring over Dr. Morten Luthers Catechismus i Spørgsmaal og Gjensvar*, 125 s. Tønsberg 1846

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 957[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 958[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Berg, Lorens: *Nøtterø – en bygdebok*, 1922
* Paulsen, Helge: «Jacob Andreas Hansen Wille, 1777-1850», *Njotarøy* (årsskrift for Nøtterøy Historielag), 2000

Eksterne lenker
---------------

* (no) Jacob Andreas Wille hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Lars Evensen Glomsten** | **Ordfører i Nøtterøy kommune**(1839–1847) | Etterfølger:**Johan Henrik Davidsen** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF
 |
**Möckeln** er en innsjø i Karlskoga og Degerfors kommuner i Sverige.

Sjøen får vanntilførsel fra nord gjennom Svartälven og Timsälven. Sjøen er regulert for kraftproduksjon med demning i Degerfors, cirka tre kilometer nedenfor det naturlige utløpet ved Degernäs. Herfra renner Letälven videre sørover til innsjøen Skagern.

Berggrunnen består av gneis og granitt, ved Karlskoga også noe gneisgranitt. Dessuten finnes et belte av sandstein langs sjøen i sørøst. Dette er den nordligste forekomsten av den såkalte *Visingsösandsten*. Løsmassene er for det meste morene, dekket av glasial leire og finsand. Områdene nærmest sjøen er for en stor del oppdyrket eller bebygget. For øvrig dominerer barskog, med noe lauvtrær nærmere sjøen.

Den økologiske tilstanden er vurdert som «moderat» (svensk «måttlig»), vesentlig ut fra bunnfaunaen samt vannstandsvariasjoner og vandringshindre for fisk.

I sjøen finnes abbor, brasme, flire, gjedde, gjørs, gullbust, hork, krøkle, lagesild, lake, laue, mort, sik, stam og vimme. Videre er det registrert over 200 fuglearter i området, herunder smålom, fiskeørn og sothøne.

Strandsonen ved sjøens sørende er vernet som Degernäs/Ramshöjden naturreservat.

Referanser
----------

1. 1 2  «Sjöareal och sjöhöjd» (PDF). Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut. Besøkt 4. august 2019.
2. 1 2  «Sjödjup och sjövolym». *Svenskt vattenarkiv*. Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut. Besøkt 4. august 2019.
3. ↑  «Modelldata per område». Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut. Besøkt 4. august 2019.
4. ↑  «Min karta». Lantmäteriet. Besøkt 27. mai 2021.
5. 1 2 3  «Möckeln» (PDF). *Sjöfaktablad*. Länsstyrelsen Örebro län. Besøkt 6. august 2019.
6. ↑  «Möckeln». *Vatteninformationssystem Sverige*. Länsstyrelserna. Besøkt 6. august 2019.
**Möckernbrücke undergrunnsstasjon** er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Möckernbrücke er på linjene U1 og U7. 

Stasjonen er navngitt etter en nærliggende bro på Landwehrkanal. Stasjonen ligger ikke langt fra Potsdamer Platz. Den opprinnelige stasjonsbygningen ble erstattet med dagens stasjonsbygning 25. mars 1937. Stasjonen ble svært skadet under andre verdenskrig og åpnet ikke før 16. juni 1947.

I forbindelse med U7s utvidelse vestover fra Mehringdamm ble det bygget en underjordisk plattform for U7 på andre siden av Landwehrkanal. Plattformene er forbundet med en bro over kanalen. 


| **Forrige stasjon** |   |  Berlins undergrunnsbane |   | **Neste stasjon**
 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| GleisdreieckUhlandstraße |  | U1 |  | Hallesches TorWarschauer Straße |
| YorckstraßeRathaus Spandau |  | U7 |  | MehringdammRudow |

Eksterne lenker
---------------

* (en) U-Bahnhof Möckernbrücke (Berlin) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Jacob Brager** (født 1826 i Søndre Land, død 1898 i Kristiania) var ordfører i Østre Toten fra 1862 til 1865. Han ble innvalgt i kommunestyret i 1861 og samtidig utnevnt til ordfører. Brager tok eksaminatus juris 1848 og var til 1865 edsvoren fullmektig i Hadeland og Land sorenskriveri. Han hadde seinere egen sakførerpraksis. Brager var gift med Anna Askheim (Askjum) fra Nordlia i Østre Toten, og de tok over hennes farsgard Askjum. De fikk etter hvert store økonomiske problemer og måtte flytte fra Askjum til Kristiania.

Brager skal ha vært en "formfullendt" møteleder og en glimrende taler. Spesielt kjent er hans taler ved avdukinga av Peder Jensen Fauchalds bauta 17. mai 1858 og grunnlovsjubileet 17. mai 1864. Også i sitt verv som styremedlem i Nordliens arbeiderforening var han kjent for sin "veltalenhed".

Litteratur
----------

* Breilid, Ludvik Olsen: *Askjums historie* (utrykt manuskript), Breilid 1941.
* Nygård, Trond: *Kampen for alvoret – De radikale foreningene i Nordlia, Østre Toten* (artikkel, 2007)
* Sørheim, Kristian Ørbeck: "Kommunalt selvstyre. Ordførere i Østre Toten 1837 til 1937", i *Totens bygdebok II*, Oslo 1953, s. 37-38.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
Tyske trenenheter ved østfronten under første verdenskrig  Foto: Deutsches Bundesarchiv, Bild 183-S34205 
Tren under en øvelse i California
**Tren** (fra fransk, av *trainer* «slepe», sammenlign med engelsk *train* «tog») er militære forsyningsavdelinger, forsyningskjøretøyene i en militær avdeling eller en kolonne med slike kjøretøyer. Trenet er ofte en egen våpenart.

Trenet deles inn i *stridstren* (tren som avdelingen må ha nært for hånden også under kamp; herunder ammunisjonstren), *kjøkkentren* (tren som kan holdes noe lenger tilbake og trekkes frem etter behov) og *pakktren* (bagasje; også kalt materielltren). En gruppe personer, herunder sivile, som følger trenet kalles et tross.

Se også
-------

* Trenkorpset
* Royal Wagon Train
* Trängregementet
* Trænregimentet
* Intendantur

Referanser
----------

1. ↑  tren Bokmålsordboka
2. ↑  «trenkorps», *NAOB*
3. ↑
4. ↑  snl.no
5. ↑  snl.no
6. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Jacob Christian Jersin** (født 1800 på Voss) ble konstituert som stadskonduktør for Bergen høsten 1830. Jersin fortsatte i stillingen frem til 1835 da Ole Peter Riis Høegh tiltrådte stillingen. Jacob Christian Jersin var utdannet ved Det kongelige Akademis 2. bygningsskole i København 1823-1827, og ved Det kongelige Akademiets høiere Arkitekturskole i Stockholm i 1827-28. Deretter studerte han arkitektur i Hamburg hos J.H. Kles Wülben, før han kom til Bergen høsten 1830.

Jersin var i midten av 20-årene da han ble konstituert som stadskonduktør. Bygningsloven for Bergen (1830) spesifiserte konduktørens oppgaver og hvilke kart som skulle utarbeides. I løpet av 1830-årene tegnet Jersin et grensekart, et generalkart og utførte flere grunnmålinger. Kartene og grunnmålingene finnes ved Bergen byarkiv.

Jacob Christian Jersin var sønn av prest og eidsvollsmann Georg Burchard Jersin og Maren Finde Ravn.

Referanser
----------

1. ↑  Roald, Hans-Jacob (2010). *Byplanen : en historie om utviklingen av Bergen by list*. s. 45. ISBN 9788230400524. Besøkt 11.05.2020.

Litteratur
----------

* von Achen, Henrich, *Bygningsvesenet i Bergen 1830-1971.* Bergen Byarkivs Skrifter A. Nr. 1, Bergen 1983
* Brække, Christoffer Cato Falsen, *En ganske god plan. Om pådrivere og bremser i byutvikling i Oslo og Bergen 1827-1875*, Masteroppgave i historie. Bergen 2016.
* Harris, Christopher John, *Bergen i kart, fra 1646 til vårt århundre,* Bergen 1991.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |