recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Márton Homonnai** (født 5. februar 1906 i Budapest død 15. oktober 1969 i Rio de Janeiro i Brasil) var en ungarsk vannpolospiller som deltok i flere olympiske leker, 1924 i Paris, 1928 i Amsterdam, 1932 i Los Angeles og 1936 i Berlin. 

Homonnai ble olympisk mester i vannpolo under OL 1932 i Los Angeles. Han var med på det ungarske laget som vant vannpoloturneringen. Det var fem nasjoner som stilte lag, men det brasilianske laget ble diskvalifisert. Ungarn vant alle sine tre kamper, 6-2 over Tyskland, 7-0 over USA og hele 17-0 mot Japan. De andre spillerne på det ungarske laget var Ferenc Keserű, Sándor Ivády, György Bródy, Olivér Halassy, József Vértesy, János Németh, István Barta, Alajos Keserű og Miklós Sárkány. Homonnai spilte to kamper. 

Fire år senere, under OL 1936 i Berlin spilte han på ungarske laget som vant gull i vannpolo foran Tyskland. Homonnai spilte alle seks kampene. Han var også med på det ungarske vannpololaget som vant sølv under sommer-OL 1928 i Amsterdam, han spilte alle fire kampene og scoret to mål.

OL-medaljer
-----------

* 1932 USAs flagg Los Angeles - Gull **Gull** i vannpolo, Ungarns flagg Ungarn
* 1936 Nazi-Tysklands flagg Berlin - Gull **Gull** i vannpolo, Ungarns flagg Ungarn
* 1928 Nederlands flagg Amsterdam - Sølv Sølv i vannpolo, Ungarns flagg Ungarn

Eksterne lenker
---------------

* (en) Márton Homonnay – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Márton Homonnay – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Márton Homonnay – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Márton Homonnay – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Márton Homonnay – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (hu) Márton Homonnay – Ungarns olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Márton Homonnay – Swimming Hall of Fame Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Rosaleen Norton** (født 2. oktober 1917 i Dunedin, New Zealand, død 5. desember 1979) var en australsk kunstner og svært interessert i det okkulte og hinsidige.

Etter endt utdannelse begynte Norton som profesjonell forfatter, og avisen Smiths Weekly publisere en rekke av hennes skrekkhistorier i 1934, da hun var seksten år, hvorpå de ga henne jobb som journalist og deretter som illustratør. Imidlertid ble hennes grafiske illustrasjoner ansett som meget kontroversielle, og hun mistet jobben. I 1935 møtte Rosaleen en mann ved navn Beresford Conroy og de giftet seg den 14. desember 1940. Ektemannen var utstasjonert i Ny-Guinea under den andre verdenskrig.

Hennes malerier, som har blitt sammenlignet med den britiske okkulte kunstneren Austin Osman Spare, er ofte bilder av overnaturlige elementer som hedenske guder og demoner, som noen ganger er involvert i seksuelle handlinger. Disse maleriene fikk særlig kontrovers i Australia på 1940-og 1950-tallet der hun ble arrestert for offentlig uanstendighet ved en rekke anledninger. Norton døde i desember 1979 av kreft i tykktarmen ved den romersk-katolske Sacred Heart Hospice for the Dying, i Sydney, Australia. En plakett dedikert til hennes minne har senere blitt oppført ved Darlinghurst Road i Kings Cross.

Referanser
----------

1. 1 2   Internet Speculative Fiction Database, ISFDB forfatter-ID 227719, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6ww9v4d, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Australian Dictionary of Biography **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NLA
 |
**Academy of St Martin in the Fields** (*ASMF*) er et engelsk kammerorkester som er kjent for å spesialisere seg på barokkmusikk og wienerklassisistisk musikk spilt på moderne instrumenter. Navnet er tatt fra kirken St Martin-in-the-Fields i London hvor de hadde sin første opptreden 13. november 1959.

Til å begynne med var ASMF et lite strykeorkester uten dirigent. Medlemmene var musikere fra de store Londonorkestrene som spilte barokkmusikk i sommerferiene. Snart kom blåsere til, og grunnleggeren av orkesteret, Neville Marriner, tok dirigentrollen. Fra midten av 1960-tallet dominerte ASMF platemarkedet for barokkmusikk, og ble et regulært orkester med faste musikere. Fra midten av 1970-årene overtok ofte konsertmestrene Iona Brown og senere Kenneth Sillito ledelsen.

Orkesterets dominerende stilling tok slutt da det tidlig på 1980-tallet ble vanlig å oppføre musikk med tidsriktige instrumenter. Orkesteret har for tiden 63 musikere, og med enkelte tilleggsmusikere spiller det nå også romantisk musikk og samtidsmusikk. I tillegg ble det i 1975 dannet et kor som man regelmessig kan høre i et opptak fra 1992 ved tv-overføringer av UEFA Champions League.

ASMF's barokkstil var en målestokk for andre, og var lett gjenkjennelig med sin store vitalitet og poengterte rytmikk. Det lyktes dem å forene moderne instrumenter med klangidealet og spillemåten som er idiomatisk for tidlig musikk.

Med over 500 innspillinger er ASMF det mest innspilte kammerorkesteret i verden. De fikk særlig høye salgstall med soundtrackene til filmene Amadeus, Den engelske pasienten og Titanic.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Academy of St. Martin in the Fields – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Academy of St Martin in the Fields på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Academy of St Martin in the Fields på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Academy of St Martin in the Fields på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Academy of St Martin in the Fields på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Academy of St Martin in the Fields på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Academy of St Martin in the Fields på AllMusic Rediger på Wikidata
* (de) Verk av og om Academy of St Martin in the Fields i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** BNE **·** CiNii **·** BBC Things **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Academia Europaea** (stiftet 1988 ved Cambridge University) er en uavhengig organisasjon med 4796 innvalgte medlemmer (per 2021) innen vitenskap og dens formidling fra 35 europeiske og 8 ikke-europeiske land. Her fins over 70 nobelprisvinnere og noen få titall norske, som Ole Didrik Lærum, Per Andersen, Gro Harlem Brundtland, Trond Helge Torsvik og Sjur Olsnes.
Institusjonen utgir tidsskriftet *European Review*.

Initiativet til i Academia Europaea kom fra forskere og vitenskapsfolk selv, begrunnet i behovet for et vitenskapsakademi uavhengig av nasjonale grenser i Europa, som favner alle vitenskapelige fagdisipliner. I dag er det 4796 medlemmer fra hele Europa i Academia Europaea. Søkernes faglige meritter blir vurdert før opptak, i 2021 ble 361 nye medlemmer valgt inn. Academia Europaea (AE) har en lang rekke av Europas mest anerkjente forskere som medlemmer, bl.a. over 70 Nobelpris-vinnere.[]

Bergen Knowledge Hub
--------------------

Academia Europaea Bergen Knowledge Hub, forkortet AE-Bergen Knowledge Hub, er det nordligste knutepunktet i Academia Europaea.

Knowledge Hubs er Academia Europaeas verktøy for regional virksomhet. AE Bergen Knowledge Hub dekker Norden og Baltikum og har særlig ansvar for tema som: Vitenskapelig rådgivning for politikkutforming, marine og maritime forhold, polare forhold, bærekraft, klima og omstilling i tillegg til den nordiske velferdsmodellen. Universitetet i Bergen er vertskap for Huben (siden 2016). Den nåværende kontrakten mellom AE-Bergen og UiB gjelder frem til 2025. Knowledge Hub ledes av professor Eystein Jansen, tidligere direktør for Bjerknessenteret for klimaforskning.

Ved siden av Bergen er det «huber» i Cardiff, Barcelona, München, Budapest, Wroclaw og Tbilisi.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  «Hjemmeside».

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** CiNii
 |
**Gro Ann Uthaug** (født 20. mai 1953) er en norsk skuespiller.

Utdannelse
----------

Uthaug tok utdannelse ved Mountview Theatre School (nå Mountview Academy of Theatre Arts) i London i årene 1976–1979.

Karriere
--------

### Teater

Hun var ansatt ved Riksteatret i tidsrommet 1980–1982, og ved Rogaland Teater i årene 1982–1984.

Fra 1984 til 1993 var hun skuespiller ved Sogn og Fjordane Teaterder hun blant annet spilte Nora i *Et dukkehjem* av Henrik Ibsen, Puck i *En midtsommernattsdrøm* av William Shakespeare og Susan i *Almisse for fallen engel* av Alan Bennett.

I 27 år (fra 1985 til 2011) hadde hun dessuten rollen som «Magrethe Prestefrille» i *Songen ved det store djup* (Kinnaspelet) av Rolf Losnegaard.

I 1993 etablerte hun sin egen teatergruppe Tema Teater, med base på Østre Toten i Oppland. For Tema Teater har hun tolket kvinneskikkelser som Mary Wollstonecraft og Emily Dickinson, og hadde hovedrollen som Camilla Collett i en forestilling som hadde premiere til Colletts 200-årsjubileum i 2013.

### Undervisning

Fra høsten 2003 frem til hun pensjonerte seg våren 2018 ledet hun musikallinjen på Musikkfolkehøgskolen Viken i Gjøvik.

### Film

Uthaug har spilt i den norske filmen *Villhesten* (1994), Varg Veum-filmen *Bitre Blomster* og flere kortfilmer.

Familie
-------

Gro Ann Uthaug er datter av billedhugger Jørleif Uthaug og søster til forfatteren Geir Uthaug.

Referanser
----------

1. ↑  Tema Teater Arkivert 2. april 2015 hos Wayback Machine. kulturnett.oppland.org
2. ↑  TEMA TEATER - VÅR HISTORIE fra 1993 til NÅ Arkivert 2. april 2015 hos Wayback Machine. temateater.no
3. ↑  «Ansatte». Besøkt 30. januar 2022. «Musikkfolkehøgskolen Viken»

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gro Ann Uthaug på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Gro Ann Uthaug hos Sceneweb Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Peter Hansen: «På isen bag byen Fåborg» fra 1901.  
Olje på lerret  
102 × 164 cm  
Statens Museum for Kunst
**Fynmalerne** eller **Fynboerne** var en gruppe danske kunstnere som utgjorde en kunstnerkoloni på Fyn i Danmark på begynnelsen av 1900-tallet. Gruppen gikk i samtiden også under betegnelsen *bondemalerne* ettersom de i stor utstrekning malte motiver fra dagliglivet.

En vesentlig del av malerne som var knyttet til gruppen var eller hadde vært elever hos Kristian Zahrtmann ved Kunstnernes Frie Studieskoler.

Kunstnere som var en del av kolonien i kortere eller lengre tid var blant annet Peter Hansen, Fritz Syberg, Johannes Larsen, Anna Syberg, Alhed Larsen, Jens Birkholm, Poul S. Christiansen, Christine Swane, Sigurd Swane og Karl Schou.
De tre sentrale skikkelsene var Johannes Larsen, Fritz Syberg og Peter Hansen.

Faaborg Museum har en stor samling verk av Fynmalerne.

Referanser
----------

1. ↑  Fynboerne – Den store danske
2. 1 2  Fynbomalerne Arkivert 24. april 2012 hos Wayback Machine. fra Johannes Larsen Museet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |

Portal: Danmark
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Etiopias flagg Etiopia |
| Friidrett: |
| Friidrett Afrikalekene |
| Bronse | Brazzaville 2015 |  4x400 m |
| Friidrett Juniorafrikamesterskapet i friidrett |
| Sølv | Addis Abeba 2015 |  800 m |
| Sølv | Addis Abeba 2015 |  4x400 m |

**Kore Tola Nagaho** (født 16. januar 1997) er en etiopisk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp og mellomdistanseløp. Hun har sølv på 800 meter og 4 x 400 meter stafett fra Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 og stafettbronse fra Afrikalekene 2015 som fremste internasjonale meritter.

Idrettskarriere
---------------

2013
Tola deltok ved ungdomsafrikamesterskapet i friidrett 2013 i Warri i mars, der hun kom på femteplass på 400 meter med 56,20. På medleystafetten kom Etiopia pandreplass, bak Nigeria. Hun vant 400 meter under det etiopiske mesterskapet i friidrett i juni 2013.

2014
Hun deltok ved afrikamesterskapet i friidrett 2014 i Marrakech. På 400 meter løp hun på 55,04 i innledningsheatet, som var 14. beste tid, og gikk ikke videre til finalen. Hun deltok også på Etiopias stafettlag på 4 x 400 meter, som kom på sjetteplass (av 6 lag), med tiden 3:46,91. Nagaho løp her sammen med Fantu Magiso Manedo, Shume Chaltu Regasa og Gadese Ejara Gada. 

2015
Ved Juniorafrikamesterskapet i friidrett 2015 i mars kom Etiopia på andreplass på 4 x 400 meter, med 3:48,57. Hun deltok også på 800 meter, der hun også kom på andreplass, bak Shume Chaltu Regasa. Hun deltok også ved Afrikalekene 2015, der hun fikk 9. beste tid i kvalifiseringen på 800 meter, og ble ikke blant de 8 som gikk til finalen. På 4 x 400 meter kom Etiopia på fjerdeplass, men etter at Nigerias Tosin Adeloye testet positivt på doping i et stevne i juli 2015 ble hennes resultater strøket, og det etiopiske laget rykket opp til tredjeplass på resultatlistene.

2017-
Hun vant 800 meter under FBK Games i Nederland i 2017, og hun deltok i VM i friidrett 2017, der hun ble slått ut i forsøksheatet på 800 meter. I 2018 vant hun 800 meter under det etiopiske mesterskapet i friidrett, med tiden 2:00,2, tatt med håndholdt tidtaking.

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 280851, oppført som Kore Tola[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  CAA - *31/03/2013 Full results of the 1st African Youth Championships* Arkivert 13. januar 2016 hos Wayback Machine. besøkt 16. januar 2016.
3. 1 2 3  World Athletics - *Kore Tola - Results*, besøkt 3. mars 2022.
4. ↑  CAA / Maroc Telecom 19èmes Championnats d'Afrique d'Atléthisme Seniors, besøkt 17. januar 2016.
5. ↑  Daily Post - *IAAF confirms doping ban on Nigeria’s Tosin Adeloye, 11 othersPublished*, besøkt 4. mars 2022.
6. ↑  World Athletics - *Positive cases in athletics* Arkivert 2. april 2022 hos Wayback Machine. besøkt 3. mars 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kore Tola Nagaho – World Athletics Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos All-Athletics (arkivert)
Bautasteinen over kunstmaleren Bernt Tunold (1877–1946) ble reist i parken i Selje i 1951 av Nordfjordlaget i Bergen og ungdomslaget Framsteg. Selve steinen ble funnet i naturen og hugget til av Naustdal. Bronserelieffet er utført av billedhuggeren Sofus Madsen. Foto: 2014 
**Bernt Tunold** (født 25. februar 1877 på øya Selja, naboøy til Selje i Nordfjord, død 23. januar 1946 i Bergen) var en maler som gjennom sin kunstnerkarriere særlig tok opp motiver med tilknytning til den gamle bondekulturen på Vestlandet.

Han var samtidig med sin venn Nikolai Astrup som han ble inspirert av. og kom tidvis i Astrups skygge. Begge var en del av kretsen rundt Olav og Frida Rusti i Urdi. De var opptatt av det særnorske, og mente at kunstnere hadde røtter i sitt eget landskap. Tunold dro derfor ikke til utlandet, men til Vest- og Nord-Norge, mens hans samtidige dro til München og Paris.

Hans mest formelle malerutdannelse fant sted i Bergen på Henrik Asor Hansens vintermaleskole, der han ikke klarte å stemme sitt fargevalg og behandling av motivene til de atskillig dusere og lysere fargene Asor Hansen mente var korrekte for en naturalistisk malestil. Det er derfor riktigere å si at han var selvlært som maler. Han fikk likevel med seg en uttalelse om at han kunne bli en dyktig tegnelærer, selv om han aldri kom til å bli maler.

Hans livsprosjekt var ifølge ham selv å male den gamle kulturen og byggeskikken før den ble revet og skiftet ut med nye og fremmede elementer. Dette gjorde at han ble boende i bygdene over år før det ble for fremmed. Da han ble gift slo familien seg ned i Bergen, mens han hver sommer dro på ny malertur. Dette dabbet av etterhvert som han ble eldre.

Bergen Billedgalleri fikk sitt første bilde av ham i 1932 som gave fra venneforeningen, fulgt opp med innkjøp av et kirkeinteriør i 1992.

Litteratur
----------

* Einar Wiig: *Bernt Tunold* ISBN 82-7326-019-4

Referanser
----------

1. 1 2   KulturNav, KulturNav-ID a3854559-1801-494c-a477-d57139988dd6, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Benezit Dictionary of Artists, Benezit-ID B00186145, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   RKDartists, rkd.nl, besøkt 23. august 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Historisk befolkningsregister, Historisk befolkningsregister ID pf01074068001343[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  «Tunold-steinen i Selje». *leksikon.fylkesarkivet.no* **(norsk)**. Besøkt 6. september 2018.
6. ↑  «Nikolai Astrup». *NRK fylkesleksikon*. 20. juli 2001. Besøkt 7. mars 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Digitalt fortalt: «Historia om korleis vestlandsveret vart fanga i eit måleri» (skrevet av Eirik Stanghelle Morland , ABM Sogn og Fjordane) (besøkt 19. mars 2012)
* Bernt Tunold NRK fylkesleksikon

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** KulturNav
 |
***Grizzly Man*** er en amerikansk dokumentarfilm fra 2005, regissert av den tyske filmskaperen Werner Herzog.

Handling
--------

Filmen tar for seg historien om aktivisten Timothy Treadwell, som ble drept av en grizzlybjørn i 2003. Treadwell ser seg selv som en soldat i kampen mot bjørnejakt, og er villig gjøre alt for å beskytte Alaskas bjørnebestand mot jegere og krypskyttere. Dette arbeidet utfører han på en særs kontroversiell og oppsiktsvekkende måte, om gir ham status som halvkjendis. Han tilbringer hver sommer i en nasjonalpark i Alaskas villmark uten våpen til forsvar mot grizzlybjørner, og overnatter i telt innenfor de potensielt livsfarlige bjørnenes territorium. Etter tretten somre tar det hele brått slutt. En grizzlybjørn spiser både ham og kjæresten, samtidig som de gjør filmopptak av bjørnene.

Filmen viser både filmsnuttene Treadwell spilte inn og nyere opptak gjort av Herzog.

En underliggende historie i filmen er Treadwells rusmismisbruk og dårlige psykiske helse. Ved å hengi seg til aktivisme til fordel for grizzlybjørnene klarer han å komme seg ut av rusmisbruket. Han får imidlertid ikke medisinsk hjelp for sin bipolare lidelse. Som tilskuer er det smertefullt å se hvordan vurderingsevnen hans gradvis blir dårligere etter hvert som han blir mer og mer manisk og paranoid. Til slutt gjør han noe han i utgangspunktet vet er livsfarlig: Han drar tilbake til nasjonalparken sent på høsten, når fremmede, sultne bjørner er på jakt etter energirik mat før vinterdvalen, og fører dermed seg selv og kjæresten rett inn i døden.

Referanser
----------

1. ↑  «Człowiek niedźwiedź». *Filmweb*. Besøkt 9. januar 2020.
2. ↑   (på en) *Rotten Tomatoes*, Rotten Tomatoes-ID m/grizzly\_man, Wikidata Q105584,
3. ↑  «Grizzly Man». *FilmAffinity*. Besøkt 9. januar 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Grizzly Man* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Grizzly Man* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Grizzly Man* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Grizzly Man* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Grizzly Man* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Grizzly Man* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Grizzly Man* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (de) *Grizzly Man* på filmportal.de Rediger på Wikidata

* (en) *Grizzly Man* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Grizzly Man* på American Film Institute Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Hanne Marie Elmenhorst** (født 1914, død 1997 i Arendal) var en norsk velgjører, som ble hedret for sin innsats for norske krigsseilere i Calcutta under andre verdenskrig.

Elmenhorst reiste i 1938 til India, der mannen drev handelsfirma i Calcutta. Under andre verdenskrig arbeidet hun for norske sjøfolks velferd i byen. Hun var også engasjert i Indisk Røde Kors, da med krigsskadde. Elmenhorst ble i 1946 hedret med Haakon VIIs Frihetskors for sin innsats.

I 1960 var hun i Østerrike der hun var engasjert i en felles nordisk aksjon til støtte for arbeidet Østerrikes Røde Kors gjorde for flyktninger fra Øst-Europa.

Elmenhorst testamenterte omkring 20 millioner kroner til Frelsesarméen. Dette var den største enkeltgave organisasjonen i Norge da hadde mottatt.

Referanser
----------

1. ↑  «Haakon VII's Frihetskors til fru Hanne Marie Elmenhorst. Den norske Calcutta-frues arbeid for Norge og nordmenn under krigen», *Aftenposten*, aftennummeret, 20. juli 1946, s. 2.
2. ↑  «Ved det ungarske jernteppe. Felles nordisk Røde Kors-aksjon for flyktninger i Østerrike», *Aftenposten*, morgennummeret 19. mars 1960, s. 10.
3. ↑  «Rekordgave til Frelsesarmeen», *VG Nett*, publisert 27. mai 1998, endret 25. februar 2003.
4. ↑  «Milliongave til Frelsesarméen», *Aftenposten*, morgenutgaven 28. mai 1998, s. 8.
**Klaus Liebscher** (født 12. juli 1939 i Wien er en østerriksk jurist, som fra 1998 til 2008 var sentralbanksjef for Østerrikes nasjonalbank.

Utdanning og yrkeserfaring
--------------------------

Liebscher er utdannet dr. juris. ved Universitetet i Wien. 

I 1968 begynte han å jobbe i Genossenschaftliche Zentralbank AG, som i dag heter Raiffeisen Zentralbank Österreich. Der satt han også i styret fra 1980, og fra 1988 til 1995 var han administrerende direktør og styreformann. Han var også president i Wiener Börse (Østerrikes børs) fra 1990 til 1995.

Han ble president i Østerrikes nasjonalbank i 1995, og etter etableringen av Den europeiske sentralbank i 1998 ble han sentralbanksjef (Governor) i sentralbanken. Som sentralbanksjef representerte han sentralbanken i Den internasjonale oppgjørsbanken og Det internasjonale pengefondet, og han satt i *Governing Council* og *General Council* i Den europeiske sentralbank. 

Den 1. september 2008 ble Liebscher erstattet av Ewald Nowotny som sentralbanksjef. Fra 11. november 2008 til selskapet ble oppløst 30. juni 2016 var han administrerende direktør i Finanzmarktbeteiligung Aktiengesellschaft.

Referanser
----------

1. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000021507, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id liebscher-klaus[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 21. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Pioneer Investments - *Klaus Liebscher* Arkivert 2. november 2013 hos Wayback Machine. besøkt 10. april 2017.

Eksterne lenker
---------------

* CV hos Luxembourgs regjering
* Presentasjon hos Pioneer Investments

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** Munzinger (iba)
 |
**Nei Lingding Dao** (kinesisk: 内伶仃岛, pinyin: *Nei Lingding Dao*）er en øy i Perleflodens delta i den kinesiske provinsen Guangdong. Selv om den ligger nærmere østsiden, det vil si nær Hongkong og Shenzhen, er den administrativt del av byprefekturet Zhuhai, som ellers ligger til vest.

Historie
--------

Da den portugisiske oppdagelsesreisende Jorge Álvares gikk i land på Nei Lingding-øya (kjent i tidlige europeiske kilder som **Lintinøya**) i mai 1513, var det første gang et skip som førte europeisk flagg ankom KIna.

Dette gamle tyske kartet viser *Lintin* i midten av Perleflodens delta.
Tidlig på 1800-tallet var Nei Lingding (Lintin) kjent som «ytre oppankringssted» for europeiske skip som ville handle i byen Guangzhou (Kanton). De måtte stanse ved øya så de kinesiske tollere stasjonert på øya kunne inspisere og måle lasten og innkreve toll. Da Kina i 1821 forbød import av opium, ble Lintin til base for smuglere; gamle skip ankret opp ved øya og tjente som mellomlagre og depoter hvorfra opiumet kunne omlastes til småbåtert for så å bli smuglet inn til Guangzhou eller andre havner. Fra 1830-årene og inntil Hongkong ble erobret i 1840-årene var Lintin viktigste base for de britiske handelsfolkene i området.

Naturreservat
-------------

I 1984 ble en del av øya til et naturreservat som dekker 7,8 km², med 4,5 km² fast land og 3,0 km² mangroveskog. Det skal beskytte rundt 300 rhesusmakaker og andre dyr, som skjelldyr og pytonslanger.

Annet
-----

* Det finnes også en Wai Lingding ('Ytre Lingding-øy') ca. 40 km mot sørvest, blant Wanshanøyene.

Referanser
----------

1. ↑  , som bisder til J.M. Brage: "China Landfall 1513, Jorge Alvares Voyage to China". Macau, Imprensa Nacional, 1965
2. ↑  "Shameen: A Colonial Heritage" Arkivert 2008-12-29, hos Wayback Machine. av Dr Howard M. Scott
3. ↑  China in Maps – A Library Special Collection Arkivert 17. desember 2008 hos Wayback Machine.
4. ↑  Neilingding Island-Futian National Nature Reserve of Guangdong Arkivert 12. april 2009 hos Wayback Machine.
5. ↑  NEILINGDING ISLAND AND FUTIAN NATURE RESERVE Arkivert 18. februar 2005 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Nei Lingding Island – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Radiosonde
En **radiosonde** er et apparat som blir festet til værballonger for å måle atmosfæriske variabler og sender dem tilbake til en mottaker på bakken. Radiosonder sender vanligvis med radiofrekvensen 403 MHz eller 1680 MHz. Enkelte sonder, men ikke alle, er laget for å kunne måle vindstyrke og retning. 

Radiosonden ble oppfunnet og sendt opp for første gang av den sovjetiske meteorologen Pavel Molchanov 30. januar 1930 i Pavlovsk. Sonden nådde en høyde på 7,8 km og målte der temperaturen til -40,7 ºC. 

Moderne radiosonder måler eller regner ut følgende variabler: 

* Trykk
* Høyde
* Geografisk posisjon (Breddegrad/Lengdegrad)
* Temperatur
* Relativ fukt
* Vindstyrke og -retning

Av og til kan radiosonder også måle ozonkonsentrasjonen.

Oppsending
----------

En ballong av gummi eller lateks fylt med enten helium eller hydrogen blir sendt opp gjennom atmosfæren. Høyden ballongen kan nå er avhengig av ballongens diameter eller tykkelse. Ballongenes størrelse varierer vanligvis fra 150 til 3000 gram. Når ballongen stiger gjennom atomsfæren minker trykket, slik at ballongen utvider seg, og når den kommer høyt nok vil ballongen sprekke. En ballong på 800 gram sprekker i en høyde på omtrent 30 000 meter. 

En moderne radiosonde sender data tilbake til en datamaskin via et radiosignal, og datamaskinen lagrer alle variablene i sanntid. De første radiosondene ble observert fra bakken med en teodolitt, og gav bare informasjon om vinden ut ifra sin posisjon. Moderne radiosonder kan bruke flere metoder for å avgjøre vindstyrke og retning, slik som f.eks. GPS. Vekten til en radiosonde er normalt 250 gram. 

Av og til blir radiosonder sluppet fra fly i stedet for å sveve med ballonger. Slike radiosonder blir kalt for *fallsonder* eller *dropsonder*. De blir som regel brukt i spesielle forsøk, som f.eks. for å finne profilen i et spesifikt uvær.

Daglige oppsendinger
--------------------

På verdensbasis er det omtrent 800 steder der man sender opp radiosonder, og 9 av disse er i Norge. Disse er oljeplattformene Ekofisk, Sola, Ørlandet, MS «Polarfront», Bodø, Jan Mayen, Bjørnøya og Ny-Ålesund. Nasjonalt senter for romrelatert opplæring (NAROM) på Andøya sender også opp værballonger med radiosonder. Nesten alle radiosonder blir sendt opp kl. 00 UTC og kl. 12 UTC, slik at alle gir et samtidig bilde av atmosfæren. Dette er svært viktig for numerisk værvarsling.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  Climates & Weather Explained. Kirk. Martinez, Jane K. Hart, Edward Linacre, Bart Geerts – Routledge (1997) ISBN 0-415-12520-0

Eksterne lenker
---------------

* (en) Radiosonde and dropsonde – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Radiosonde – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Database med oppdaterte radiosondeoppstigninger fra hele verden

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** NDL
 |
**«Med en enkel tulipan»** er en svensk sang med melodi av Jules Sylvain (som egentlig het Axel Stig Hansson) og tekst av Sven Paddock. Den ble opprinnelig spilt inn på plate av Bo Hallman i 1938.

Harry Brandelius, sang m. Waldimirs orkester spilte den inn i Stockholm 4. mars 1938. Sangen ble utgitt på 78-platene His Master's Voice X 6032 (i Sverige), på Zonophone JM 4 og på His Master's Voice A.L. 3191 (i Norge).

Sangen handler om at istedenfor å kjøpe dyre smykker og liknende på fødselsdager så rekker det kun med en enkel tulipan. Melodien blir også brukt til «Jag är en liten undulat».

Norsk innspilling
-----------------

* Holts kvintett med refr. Elef Knudsen. Innspilt i Oslo 17. juni 1938. Utgitt på 78-platen His Master's Voice A.L. 2507 og på Victor V-15047.

«Jeg har den äran» av Øystein Sunde
-----------------------------------

Øystein Sunde ga ut en norsk coverversjon med tittelen «Jeg har den äran». En studioversjon ble utgitt høsten 1975 på Sundes musikkalbum *Hurtbuller i hvit saus* (Philips 6317 035) i Sverige (albumet ble raskt inndratt etter utgivelsen).

Ifølge omslaget til *Visfestivalen i Västervik 1975* (hvor det er inkludert en konsertversjon av Sunde) samt plateetiketten til *Hurtbuller i hvit saus*, er det Sunde selv som har skrevet den norske teksten. Ifølge CD-heftet til *Øystein Sundes 40 beste*, bærer sangen tittelen «Kremasjonsvise» med tekst av Bjørn Morisse.

Sundes versjon er en makaber skildring om hvordan et lik opplever det å være i et krematorium. Sundes måte å synge på, skaper allikevel en komisk effekt. Kompet består av akustiske gitar og et trekkspill. Sunde brukte Alf Blyverket på sangene «Piken fra konfeksjonsfabrikken» og «Sjømannen og vannsenga», så det er en mulighet for at Blyverket spilte på denne sangen også.

Sunde var en av gjestene i underholdningsprogrammet *Beat for beat* den 2. februar 2001. Sunde begynte å synge litt på «Jeg har den äran», men brøt av for å advare programleder Ivar Dyrhaug om at teksten var alt for makaber. Dyrhaug ville høre den allikevel, men Sundes lagspiller Kari Svendsen la ned veto på en humoristisk måte.

Referanser
----------

1. ↑  *Hurtbuller i hvit saus – informasjon på omslaget*
2. ↑  Sunde, Øystein (1997) *Du må'kke komme her og komme her*. Ex Libris Forlag AS; Oslo. ISBN 82-7384-621-0 s. 127/133
3. ↑  VG – 2. februar 2001 side 54
**Hanne Moe Bjørnbet** (født 8. november 1981 i Trondheim) er en norsk politiker for Arbeiderpartiet. Hun er fra 1. januar 2018 hovedutvalgsleder for utdanning i Trøndelag fylkeskommune, og har siden 2013 vært leder av Trondheim Arbeiderparti.

Bakgrunn og politisk virke
--------------------------

Bjørnbet er født og oppvokst på Byåsen i Trondheim, og var i 1997-2000 elev ved Heimdal videregående skole.

Som 16-åring ble Bjørnbet i 1997 aktiv i AUF i Trondheim, og ved årsmøtet i 1999 ble hun valgt til leder av AUF-laget. Hun satt som leder for AUF i Trondheim i perioden 1999-2001 før hun i perioden 2002-2004 satt som leder av AUF i Sør-Trøndelag. Ved AUFs landsmøte i 2004 ble Bjørnbet valgt som medlem av AUFs sentralstyre, en rolle hun hadde i 6 år frem til 2010. Bjørnbet var blant annet aktiv på Eva Kristin Hansens side under AUFs lederstrid i 2002.

Bjørnbet har tidligere vært folkevalgt i Trondheim Bystyre, og ble etter Arbeiderpartiets valgseier ved fylkestingsvalget i Trøndelag i 2011 valgt til utvalgsleder for kultur. I perioden 2013-2017 var Bjørnbet utvalgsleder for utdanning, før hun etter sammenslåinga av trøndelagsfylkene den 1. januar 2018 ble valgt til hovedutvalgsleder for utdanning i Trøndelag fylke. Bjørnbet har vært leder av Trondheim Arbeiderparti siden 2013.

Referanser
----------

1. ↑  «Aps liste i Sør-Trøndelag 2011».
2. ↑  «AUFs beretning 2006-2008». AUF.
3. ↑  «Trekker seg om Hansen fortsetter». *NRK*. 11. oktober 2001.
4. ↑  «Finn politiker - Trøndelag fylkeskommune».
**Dulwich** er et område hovedsakelig i distriktet Southwark i sørlige London, men deler av det er innenfor distriktet Lambeth. Dulwich ligger i en dal mellom nabodistriktene Camberwell, Crystal Palace, Denmark Hill, Forest Hill, Peckham, Sydenham Hill og Tulse Hill. Det er var en del av grevskapet Surrey fram til 1889 da grevskapet London ble opprettet.

Historie
--------

Dulwich College
Stedsnavnet ble første gang dokumentert som *Dilwihs* i et charter signert kong Edgar den fredsommelige i 967. Navnet er avledet fra de angelsaksiske ordene *dile wisc* i betydningen «engen med dill».

Kong Harald Godwinson (Englands siste angelsaksiske konge) eide landet ved et tidspunkt og etter 1066 var det en besittelse under Vilhelm erobreren. I 1333 ble befolkningen i Dulwich nedtegnet til 100 innbyggere.

Til tross for stedets nære historiske forbindelser med Camberwell som ligger i nordvest, har Dulwich forblitt et eget distrikt og har lenge vært mer eksklusivt. Det er bortimot utelukkende grunnet posisjonen til sin uavhengige skole, Dulwich College, grunnlagt i 1619 av skuespilleren Edward Alleyn, som *College of God’s Gift*, som besto av fattighus og en skole for underprivilegerte gutter. Fra tidlig på 1700-tallet og særlig etter midten av 1760-tallet tillot lærestedet også rike londonbeboere, ofte foreldre av elever, til å bygge store hus som økte verdien av skolen og dens eiendommer.

Dulwich er også kjente for sitt kunstgalleri (Dulwich Picture Gallery).

Referanser
----------

1. 1 2 3   «Dulwich Village, Southwark», *Hidden London*

Litteratur
----------

* Boast, Mary (1975): *The Story of Dulwich*, London Borough of Southwark
* Darby, William (1967): *Dulwich: A Place in History*, Darby; Cory, Adams & Mackay

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Dulwich – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Samfunnsnettsted for Dulwich med dens historie
* Bilder fra Dulwich

  

Portal: Storbritannia

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Fra venstre: sopran-, alt-, alt-, tenor- og bassdulsianer
**Dulsian** (også **dulcian**, **dolcian**; av latin *dulcis* «søt») er et treblåseinstrument med dobbelt rørblad og konisk boring.

Dulsianinstrumentene ble utviklet i første halvdel av 1500-tallet. Som vanlig i renessansen ble instrumentene bygget i en «familie» med størrelsene sopran, alt, tenor og bass. De minste instrumentene kunne bygges av ett trestykke, de større av to eller tre deler. Alle dulsianer er utstyrt med et s-formet rørblad av messing.

De små dulsianene falt ut av bruk på 1600-tallet. Mens videreutviklingen barokkfagott tok over deres funksjon, var bassdulsian i bruk en lengre tid. Spania utgjorde et særtilfelle, der var ulike størrelser av dulsianinstrumenter i bruk helt inn på 1800-tallet.

Dulsianer er så fleksible at de kan brukes i kammermusikk, de kan høres i støyende utendørsorkestre, og de er så ekspressive at de kan brukes sammen med sangkor. Tradisjonelt ble slike instrumenter brukt i dansemusikk, sammen med skalmeier og barokktromboner, i kammermusikk og i de store flerkorsverkene til eksempelvis Giovanni Gabrieli og Heinrich Schütz. Sonatene til Dario Castello inneholder dulsianstemmer.

Blant komponister av tidlig sololitteratur for dulsian kan nevnes Bartolomé de Selma y Salaverde, Philipp Friedrich Böddecker og Giulio Mussi.

Litteratur
----------

* László Újházy: *Akustische Fragen in der Beziehung von Pommer und Dulzian.* I *Studia Musicologica Academiae Scientiarum Hungaricae, T. 31, Fasc. 1/4.* 1989, s. 421–431
* William Waterhouse: *The Bassoon*. Kahn and Averill. 2003. ISBN 1-871082-68-4.
* Maggie Kilbey: *Curtal, Dulcian, Bajón - A History of the Precursor to the Bassoon* ISBN 0-9543492-0-2

Eksterne lenker
---------------

* Hans Mons: *The Dulcian*
* *International Double Reed Society* med mange instruktive artikler

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
**Dulticolinae** er en delgruppe underfamilie av biller blant rødvingene. De lever i regnskoger i Sørøst-Asia. De er vanlige, blant annet i Kinabalu nasjonalpark på Borneo. Larvene og de larvelignende hunnene har et svært spesielt utseende og omtales som trilobitt-larver. Disse dyrene er nevnt som en mulig turistattraksjon ved økoturisme til Borneos regnskoger.

Utseende
--------

Dulticolinae er langstrakte og noe flate biller med rødlige dekkvinger. Det lille hodet er fullstendig skjult under den fremste ryggplaten (pronotum). De tre brystsegmentene (thorax) bærer store, brede, mer eller mindre trekantede ryggplater. Bakkroppsleddene (abdomen) er korte og brede, harde, og hvert ledd bærer en pigg på siden. 

Hunnene beholder sitt larve-utseende hele livet og er såkalte larviforme hunner. Disse vokser seg betydelig større enn «normale» rødvinger og kan bli opptil 8 cm lange. Både larvene og de voksne hunnene har en svak likhet med de utdødde trilobittene, og navnet «trilobittlarver» brukes derfor både om larver og voksne hunner i denne gruppen.

Systematisk inndeling
---------------------

 *OBS ... ufullstendig liste ...*

**Treliste**
* orden **biller** (Coleoptera)
	+ underorden **Polyphaga**
		- overfamilie **Cantharoidea**
			* familien **rødvinger** (Lycidae)
				+ Underfamilien Dulticolinae Kazantsev, 2003 – ikke i Norge
					- slekten trilobitt-larver, *Dulticola* spp.

Litteratur
----------

* Kazantsev, S. 2003. *A generic review of Duliticolinae, new subfamily (Coleoptera: Lycidae).* Elytron (Barcelona), 16: side 5-21.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for arter i Wikidata*
* «Trilobittlarve», *Dulticola hoyseni*
* Norsk Entomologisk forening – for deg som vil lære mer om insekter.
Dulan (rosa) i Haixi (gult)
**Dulan** (kinesisk: 都兰县; pinyin: *Dūlán Xiàn*) er et fylke i prefekturet Haixi for mongoler og tibetanere i provinsen Qinghai i Folkerepublikken Kina. 

Befolkningen var på 53 329 innbyggere i 1999.

Kulturminner
------------

Reshui-gravene fra Tangdynastiets tid (*Reshui muqun*) og Tawendaliha-funnstedet fra bronsealderen er oppførte på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 109 løper gjennom området. Den knytter Beijing sammen med Lhasa i Tibet. Den løper vestover fra Beijing via Datong, Yinchuan, Lanzhou og Xining til Golmud før den vender sørvestover mot Lhasa.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Litteratur
----------

* Andreas Gruschke: *The Cultural Monuments of Tibet’s Outer Provinces: Amdo – Volume 1. The Qinghai Part of Amdo*, White Lotus Press, Bangkok 2001
* Tsering Shakya: *The Dragon in the Land of Snows. A History of Modern Tibet Since 1947*, London 1999, ISBN 0-14-019615-3

Eksterne lenker
---------------

* Informasjonsside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Dolyna** (ukrainsk: Долина, polsk: *Dolina*) er en by i Ivano-Frankivsk oblast (fylke) sørvest i Ukraina. Den er det administrative senter i Dolyna rajon (kommune). Byen har omkring 20.000 innbyggere.[]

Byen har en historie som går tilbake til 900-tallet og er en av de eldste i regionen.[] På 1300-tallet ble Dolyna kjent for sine saltgruver. I 1349 kom byen under Polen og i 1525 fikk den byretter. I 1772 falt byen til øssterrikerene og mistet i 1791 bystatusen.[] Etter at Østerrike-Ungarn brøt sammen kjempet Polen og Ukraina om kontroll over Dolyna i en brodermorderisk strid vunnet av polakkene. I mellomkrigstiden hørte byen til Stanisławów voivodskap og var senter i Dolina fylke. Nabolandsbyene var bebygde av tyske nybyggere.

Under andre verdenskrig ble byen okkupert av sovjeterene og tyskarene og siden innlemmet i Ukrainske SSR. I 1950-årene ble det oppdaget olje i regionen som i 1958 produserte 65% av all oljen som ble utvunnet i Ukraina.[]

Referanser
----------

1. ↑  Ukrainas statistikkbyrå (juni 2019) (på uk), *Чисельність наявного населення України на 1 січня 2019 року*, Kyiv: Ukrainas statistikkbyrå, Wikidata Q64822125,

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Dolyna (city) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Byer i Ivano-Frankivsk oblast |
| --- |
| Administrativt senter: Ivano-Frankivsk |
|  | Bolekhiv **·** Bursjtyn **·** Dolyna **·** Halytsj **·** Horodenka **·** Jaremtsje **·** Kalusj **·** Kolomyja **·** Kosiv **·** Nadvirna **·** Rohatyn **·** Snjatyn **·** Tlumatsj **·** Tysmenytsia | Ukrainas flagg |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC **·** GeoNames
 |
**Dolores Josephine Cahill** er en irsk antivaksineaktivist og tidligere professor. Hun har en doktorgrad i immunologi.

Cahill arbeidet ved Max Planck Institute i Tyskland i perioden 1996 til 2003. I 2005 ble hun ansatt ved University College Dublin (UCD) hvor hun arbeidet som professor.

Under covid-19-pandemien gjorde Cahill seg bemerket med en rekke kontroversielle uttalselser om smittevernstiltakene og vaksinene. Blant hennes uttalelser var at barn som bar munnbind ville få mindre oksygen og dermed få lavere intelligens. Hun deltok også på politiske markeringer for det irske Freedom Party, og i 2021 ble det utstedt arrestordre på henne for å ha nektet å møte til høring i forbindelse med å ha blitt anmeldt for å arrangere sammenkomster i strid med smittevernreglene.

Cahills uttalelser ble lenge ignorert av ledelsen ved UCD, men etter et opprop fra studenter ved universitetet, ble hun sommeren 2021 bedt om å forlate sin professorstilling.

Referanser
----------

1. ↑  «The Strange Case of Dr. Cahill and Ms. Hyde». *McGill*. 13. august 2021.
2. ↑  «En rekke feil i viral korona-film». *Faktisk.no*. 26. januar 2021.
3. ↑  «– Dette er et kjent mønster av bevisst feilinformasjon». *Sandefjords Blad*. 5. oktober 2020.
4. ↑  «The professor of paranoia». *The Times*. 3. oktober 2021.
5. ↑  «Warrant issued for the arrest of UCD professor Dolores Cahill». *Irish Times*. 18. august 2021.
6. ↑  «Arrest warrant issued for Dolores Cahill over alleged illegal anti-lockdown rally». *Irish Examiner*. 18. august 2021.
7. ↑  «UCD students call for internal investigation into Prof Dolores Cahill». *Irish Examiner*. 19. mars 2021.
8. ↑  «Freedom Party chair Dolores Cahill asked to resign after controversial Covid claims». *Independent*. 6. juni 2021.
**Vytsjegda** (russisk: Вычегда, syrjensk: *Ežva*) er ei elv i den europeiske delen av Russland, og er ei østlig sideelv til Nordre Dvina. Elva er 1 121 km lang, og har et nedbørfelt på 122 800 km². Middelvannføringen ved utløpet i Nordre Dvina er 1 160 m³/s, ved Syktyvkar 599 m³/s.

Vytsjegdas kilder ligger i Timanhøydene i Komi-republikken, rundt 300 km vest for de nordlige Uralfjellene. Herfra renner elva grovt sett i en vestlig retning, gjennom Komi-republikken og Arkhangelsk oblast. Den største byen langs Vytsjegda er Syktyvkar, hovedstaden i Komi. Vytsjegda løper sammen med Nordre Dvina i byen Kotlas, sørøst i Arkhangelsk oblast. De største sideelvene er Visjera, Vym, Keltma og Sysola.

Rundt 800 km av Vytsjegda er farbar for skipstrafikk. De viktigste havnebyene langs Vytsjegda er Kotlas, Syktyvkar og Ust-Kulom. Vytsjegda er også ei viktig elv for tømmerfløting. Via Katarinas kanal var elva tidligere knyttet til Kama, ei sideelv til Volga. Det er dog fremdeles båtforbindelse til Volga, via Nordre Dvina, sideelva Sukhona, Nordre Dvina-kanalen og Volga-Østersjøkanalen.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |
***Kristus kom ikke lengre enn til Eboli*** (italiensk: *Cristo si è fermato a Eboli*) er et italiensk politisk drama fra 1979 regissert av Francesco Rosi etter Carlo Levis roman *Kristus kom bare til Eboli*.

Filmen ble vist utenfor hovedprogrammet i filmfestivalen i Cannes i 1979. Den er med i utvalget til boken 1001 filmer du må se før du dør.

Handling
--------

Carlo Levi er en maler og forfatter fra Torino. Han har også en doktorgrad i medisin, men har aldri praktisert dette yrket. Han blir arrestert i 1935 av Benito Mussolinis regime, på grunn av hans antifascistiske aktiviteter. han blir deretter begrenset til Aliano, en avsidesliggende by i regionen Lucania - i det sørlige Italia, kjent i dag som Basilicata.

Mens landskapet er veldig vakkert, er alle bøndene i området veldig fattige. Mange av dem hadde allerede emigrert til USA, på leting etter bedre lønnet arbeid. Ettersom de andre legene i området ikke er interesserte i å behandle disse bøndene, begynner Levi å ta vare på dem - og etablerer snart et sterkt forhold til lokalsamfunnet.

Rollebesetning
--------------

* Gian Maria Volonté - Carlo Levi
* Paolo Bonacelli - Don Luigi Magalone
* Alain Cuny - baron Nicola Rotunno
* Lea Massari - Luisa Levi
* Irene Papas - Giulia Venere
* François Simon - Don Traiella
* Antonio Allocca - Don Cosimino

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Kristus kom ikke lengre enn til Eboli* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Kristus kom ikke lengre enn til Eboli* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Kristus kom ikke lengre enn til Eboli* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Kristus kom ikke lengre enn til Eboli* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Kristus kom ikke lengre enn til Eboli* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Kristus kom ikke lengre enn til Eboli* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Kristus kom ikke lengre enn til Eboli* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Kristus kom ikke lengre enn til Eboli* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata