recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kart over kråkeindianenes tradisjonelle bosettingsområde (grønt). Moderne reservater for kråkeindianeer og andre i oransje.
Kråkeindianere på en tegning av Karl Bodmer
**Kråkeindianere**, på engelsk **crow**, på sitt eget språk *apsáalooke* som betyr omtrent *den stornebbede fuglens folk*, er en siouxtalende nordamerikansk indianerstamme.

Opprinnelse
-----------

Kråkeindianerne oppstod ved et utbrudd fra hidatsastammen på 1500-tallet eller tidligere. Kråkeindianernes eldste kjente bosettingsområdeern lå i Minnesota og Wisconsin i USA og i Manitobaregionen i Canada. Da de første hvite påtraf stammen omkring år 1740 hadde den, etter å ha tilegnet seg bruk av hesten, forflyttet seg vestover til det sørlige Montana og nordlige Wyoming.

Ressursutnyttelse
-----------------

Kråkeindianerne regnes vanligvis i litteraturen till kategorien prærieindianere, fremst på grunn av at hesten inntar en dominerende rolle i deres kultur, mens boffelns betydning er mindre enn for øvrige stammer som regnes til denne kategori. En stor del av kråkeindianerne levde i fjellstrakter og bedrev seg blant annet kommersiell jakt på pelsdyr for å kunna bytte til seg de matvarer de behøvde fra sine lavlandsstammefrender ved Yellowstonefloden og senere også av de hvite, som de kalte *guløyne*.

Matriarkale strukturer
----------------------

Kråkeindianernes samfubn hadde vissa trakk av matriarkat, for eksempel flyttet mannen inn hos hustrunes familie når ekteskap ble inngått. Kråkeindianernes slektskapssystem er særegent på mange vis og har derfor tiltrukket seg stor interesse fra den sosialantropologiske forskningen. En av kråkeindianernes senere høvdinger som engasjerte seg i akademisk forskning i sosialantropologi skal spøkefullt ha sagt at «de hvite studentene på mitt kurs vet mer om min slekt enn jeg selv».

Vennskap med USA
----------------

Kråkeindianerne lytes for det meste å opprettholde vennskapelige forbindelser med USAs regjering under de store indiankrigenene og følgelig ble de den stamme som forsynte USAs armé med flest indianerspeidere. Etter 1876 begynte stammen gradvis å gå over til å bli jordbrukere.

Demografi
---------

Idag finnes det om lag 12 000 personer som regner seg selv som kråkeindianere. Kråkenasjonens sete ligger i Crow Agency.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Crow tribe – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
**Brovaktalarm** (engelsk: *Bridge Navigation Watch Alarm System*, BNWAS) er en teknisk innretning som registrerer aktivitet på skipsbroen over et gitt tidsintervall. Brovaktalarmen skal passe på at de som har vakt på skipets bro ikke skal sovne eller være for lenge borte. BNWAS-systemet slås automatisk på når skipets autopilot er aktivert.

Hva som trengs for å få ett minimum godkjent BNWAS-løsning er basert på prinsippet om at det skal være tre faser av alarmer:

Fase 1Når skipets autopilot er slått på så skal personell på broen kvittere ut sin tilstedeværelse til BNWAS systemet hvert 3 til 12 minutt.
Båter i Norsk kystfiske har krav om at man skal aktivert en fartsensor til båtens motor eller båtens GPS.

Dette gjøres ved å bevege en arm for en bevegelses sensor, trykke en kvitteringsknapp eller direkte trykke på BNWAS sentralen.

Fase 2Ved ingen kvittering i fase 1 så skal det gå en alarm til kapteinens og styrmannens lugar.
Disse må da gå opp til broen og kvittere ut alarmen.

Fase 3Hvis ikke kapteinen eller styrmannen kvitterer alarmen innen en tidsfrist så skal det gå alarm i oppholdsrom hvor det vanligvis er annet personell som jobber.

Ikrafttredelse
--------------

IMO-kravene trer i kraft etter følgene tidskala for skip klassifisert etter størrelse:

* 07.2011 Nybygg større enn 150 tonn
* 07.2011 Alle passasjerskip
* 07.2012 Alle skip over 3000 tonn
* 07.2013 Alle skip mellom 500 og 3000 tonn
* 07.2014 Alle skip mellom 150 og 500 tonn

Utstyr
------

Minimum IMO-pakke for 150 tonn og opp er:

* 1 stk Hovedenhet/Kontrollenhet
* 2 stk alarmbuzzere for kaptein og styrmann.
* 2 stk horn/sirene for oppholdsrom og andre steder hvor det normalt er personell.

Ved behov så kan BNWAS-systemet utvides med:

* bevegelsessensorer på broen.
* valgpanel for hvor alarm nivå 2 skal gå.
**Hans Christian Rosen** (også skrevet *Roosen*) (født 7. november 1794 i Arendal, død 1880) var en norsk offiser, som bl.a. var adjutant for kong Karl Johan og ekstraordinær høyesterettsdommer.

Han var sønn av trelasthandler i Arendal og kommerseråd Herman Frochen Roosen (f. 1749 i Danmark, d. 1820) og Johanne Dorothea Thestrup (f. 1774, d. 1838), datter av prost og sogneprest i Holt Hans Christian Thestrup og Charlotte Juliane Harboe.

Han ble tidlig offiser, tjenestegjorde ved det norske jegerkorps og deltok i felttoget i 1814. Senere var han stasjonert i Stockholm og ble deretter adjutant for stattholderne Johan August Sandels og Baltzar von Platen. I ung alder ble han oberstløytnant og tredje offiser i Generalstaben. Senere var han adjutant for kong Karl Johan. Han tok avskjed som offiser i 1861. I flere år var han ekstraordinær assessor (dommer) i Høyesterett. Han var ugift og skjenket sin etterlatte formue til et legat for trengende ugifte kvinner og enker i Arendal.

Han var medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab. Det finnes et portrett av ham som ung mann av Hjerløv.

Litteratur
----------

* *Arendals Kommunes Portrætsamling*, 1892, s. 42–43
* *Arendal Byes Historie*, 1893, s. 184–185
**Hans-Christian Udnæs** (født 1963) er en norsk langrennsløper. Han er utdannet hydrolog og bor på Lillehammer. Udnæs representerte Kjelsås Idrettslag, etter at han som junior først hadde gått for Idrettslaget Koll.

Udnæs ble norgesmester på 50 km langrenn under NM i 1987. NM-rennet i Steinkjer foregikk under vanskelige forhold, og Udnæs vant med halvannet minutts margin. Han tok også to NM-bronser i stafett, i 1985 og 1988.

Han tok et stafettsølv under Junior-VM på ski 1983 sammen med Terje Langli og Vegard Ulvang.

I Holmenkollrenna oppnådde Udnæs si beste plassering i 1985, med en 14. plass på 50-kilometeren. Han var klart best på de lange distansene. I sin siste sesong på topplan, 1991, ble han beste nordmann i Vasaloppet med ein 6. plass. Her fikk han også 8. plass i 1992 og 9. plass i 1993. I 1993 fikk han en femteplass i Birkebeinerrennet.

Referanser
----------

1. ↑   Gudbrandsdølen Dagningen, urn.nb.no, utgitt 27. mai 2013[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  *Kunnskapsforlagets idrettsleksikon*. Oslo: Kunnskapsforlaget. 1990. s. 166, 416. ISBN 8257304085.
3. 1 2 3  Kirkebøen, Stein Erik (2012). *Dobbelttak og langpasninger  : Kjelsås IL gjennom hundre år*. Oslo: Kjelsås IL. s. 275-278. ISBN 9788299010610.
4. ↑  Hodne, Ørnulf (1990). *Idrettslaget Koll gjennom 50 år*. Oslo: Koll idrettslag. s. 106-107.
5. ↑  «Østlendingen 1983.03.14». 1983. s. 10.
6. ↑  *Norsk idrettsleksikon*. Tom A. Schankes idrettsforl. 2012. s. 148. ISBN 9788230320600.
7. ↑  Kjærnsli, Rolf (1995). *Birkebeinerrennet 1991-1995*. Thorsrud, Lokalhistorisk forl. s. 143. ISBN 8278470065.
**Kjell Storvik** (født 20. november 1930) er en norsk sosialøkonom. Han var sentralbanksjef i Norges Bank fra 1996 til 1998.

Storvik er cand.oecon. fra Universitetet i Oslo 1957 og cand.oecon. og har fra Harvard Business School/Advanced Managment Program (AMP69) fra 1974. Fra 1958 til 1960 var han ansatt i Norsk Arbeidsgiverforening, deretter i Norges Rederiforbund, fra 1977 til 1981 som viseadministrerende direktør. Fra 1981 til 1985 var han statssekretær i Finansdepartementet under statsråd Rolf Presthus. Han var deretter visesentralbanksjef i Norges Bank fra 1985 og etterfulgte Torstein Moland som sentralbanksjef fra 1995 til 1998.

Han har vært medlem av styret i Kredittilsynet (Finanstilsynet), landsstyret i Norges Røde Kors og Finance Commission i Internasjonale Røde Kors i Genève. Han har også vært formann i Statsøkonomisk forening og formann/medlem i flere offentlige utredningsutvalg.

Storvik ble i 1998 utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden.

Referanser
----------

1. ↑  90 års omtale i Aftenposten 20. november 2020
2. ↑  *Hvem Hva Hvor* 1989, s. 138.

Eksterne lenker
---------------

* Kjell Storvik - Store norske leksikon
* (no) Kjell Storvik hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Norges sentralbanksjefer |
| --- |
| 
* Karl Gether Bomhoff (1893–1920)
* Nicolai Rygg (1920–1946)
* Gunnar Jahn (1946–1954)
* Erik Brofoss (1954–1970)
* Knut Getz Wold (1970–1985)
* Hermod Skånland (1985–1993)
* Torstein Moland (1994–1995)
* Kjell Storvik (1996–1998)
* Svein Gjedrem (1999–2010)
* Øystein Olsen (2011–2022)
* Ida Wolden Bache (2022–)

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Kråkerøy Idrettslag** (stiftet i 1937) er et idrettslag fra Fredrikstad i Østfold. Idrettslaget er et av de største fleridrettslagene i Østfold, med over tusen medlemmer, og har avdelinger for fotball, håndball, kajakk og barneidrett. Klubben har også sosiale grupper som "Onsdagsklubben" og "Old Boys", samt en egen trimgruppe. Dessuten drifter Idrettslaget Enhuus Camping. Klubbens farger er hvite overdeler og grønne bukser.

Fotball
-------

Utdypende artikkel: Kråkerøy IL Fotball

Klubbens seniorlag har, etter opprykk fra 4. divisjon i 2012, spilt i 3. divisjon fra 2013 frem til 2020. Sesongen 2020 endte med nedrykk og laget spiller nå i 4. divisjon. Laget trenes av Mads Edvard Andersen. KIL 2 spiller i 5. divisjon, mens C-laget spiller i 6. divisjon. Lagene spiller sine kamper på Kråkerøy Stadion.

Klubben stiller med lag i alle alderstrinn på guttesiden, og har også flere jentelag. 

Fotballagene spiller på klubbens tre baner: Kråkerøy kunstgress, Kråkerøy kunstgress 2 og Oles Plass (5'er fotball).

Håndball
--------

Klubben satser hovedsakelig med lag i aldersbestemte klasser. Her har klubben jentelag på alle alderstrinn. 
Seniorlag damer spiller i 4. divisjon.

Barneidrett
-----------

Idrettslaget har egen barneidrettsgruppe.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Kråkerøy Stadion - Nordic Stadiums

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Kjell Svindland** (født 15. april 1933 i Flekkefjord) er en tidligere norsk bedriftsleder og politiker (KrF). Han var ordfører i Flekkefjord og fylkesordfører i Vest-Agder. 

Svindland er utdannet pølsemakermester og var eier av Svindland Pølsefabrikk, som han var daglig leder for i over 30 år. 

Han var ordfører i Flekkefjord i 12 år og var fylkesordfører fra 1995 til 1999. I periodene 1973–1977, 1977–1981, 1981–1985, 1985–1989 og 1989–1993 var han vararepresentant til Stortinget, hvor han møtte i til sammen 122 dager.

Svindland har hatt styreverv i Agder Flekkefjords Tidende, i bank, skipsbyggeri og tennisklubb. Han startet musikklaget i Flekkefjord Bedehus, hvor han var frivillig organist, og ledet det i mer enn 50 år. Han har tatt idrettsmerket 53 ganger.

Han har fått Kongens fortjenstmedalje og Kommunenes Sentralforbunds hederstegn for sin innsats.

Kontantstøttens far
-------------------

Svindland var den første som lanserte ideen om kontantstøtte i Norge. Det skjedde så tidlig som i 1984, men ordningen ble ikke innført før i 1998, i Kjell Magne Bondeviks første regjering.

Referanser
----------

1. ↑  «Svindland, Kjell (1933-)». *Stortinget*. 9. mars 2008. Besøkt 23. januar 2018.
2. 1 2 3  Witzøe, Torbjørn (14. april 2008). «Flekkefjords store sønn». *Fædrelandsvennen*.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Kjell Svindland hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Kjell Svindland hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Ludvig Hope Faye** | **Fylkesordførere i Vest-Agder**(1995–1999) | Etterfølger:**Thore Westermoen** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget
 |
**Herman Tønnessen** (født 24. juli 1918 i Bergen, død 2001) var en norsk filosof. I Nord-Amerika brukte han navnet **Herman Tennessen**.

Tønnessen var sønn av rådmann Richard Mauritz Tønnessen og Ida Christine Tønnessen. Han ble *cand.mag.* i 1946 og var ansatt ved Universitetet i Oslo fra 1945. I 1957 ble han ansatt som professor ved Berkeley-universitetet i California. Fra 1961 var han ved Universitetet i Alberta i Canada.

I Norge var Tønnessen en del av Osloskolen omkring Arne Næss. Senere var han knyttet til Senter for samfunnsforskning sammen med Stein Rokkan, Vilhelm Aubert og Næss. Han utga bøker om *Typebegreper* (1945), *Holdninger til rettsoppgjøret* (1948), *Logical Analysis and Definiteness of Intention* (1953) og *Problems of Knowledge* (1980).

Referanser
----------

1. ↑   BIBSYS, NORAF-ID 90209454, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* «Frem fra glemselen: Herman Tønnessen (1918-2001)», i *Filosofisk supplement* (2014)
* *Studentene fra 1936*. Oslo, 1961.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Hans Christophersen Blom** (født 6. januar 1744 på Bjåland i Lårdal, død 23. mars 1814 i Skien) var en norsk skipsfører, kjøpmann og skipsreder i Skien.

Han tilhørte slekten «Blom fra Skien» og var sønn av lensmann i Lårdal Christopher Christophersen Blom og sønnesønn av lensmann i Lårdal og skogeier Christopher Fredriksen Blom. Hans eldre bror var skipsfører og kjøpmann i Skien Christopher Christophersen Blom (f. 1739).

Han var i unge år handelslærling i København, og etter hjemkomsten til Norge dro han til sjøs og ble etterhvert skipper. Han førte i 1776 skipet «Immanuel» for Jockum Jørgensen i Porsgrunn. Han slo seg senere ned som kjøpmann i Skien, og opparbeidet seg en betydelig formue. Ved siden av handel og skipsrederi drev han også honningkakebakeri og tobakksspinneri. Sammen med svigersønnen Didrich von Cappelen fikk han bygget skipet «Baron Holberg», som i sin samtid var Skiensfjordens største skip og som en tid ble ført av hans sønn Andreas Rougtvedt Blom, en kort periode med Knud Ibsen blant mannskapet. Han forpaktet Lagmannsgården i Skien av staten og kjøpte denne i 1799.

Han var i en årrekke kemner i Skien og skjenket 1500 riksdaler til opprettelsen av Det Kongelige Frederiks Universitet. Han skal ifølge tradisjonen ha vært designert eller muligens valgt som eidsvollsmann, men da han avgikk ved døden samme år ble svigersønnen Cappelen valgt i stedet.

Han var gift med Elisabeth Cathrine Rougtvedt (1755–1823). De var foreldre til bl.a. Marie Severine Blom (1778–1832), gift med eidsvollsmannen Didrich von Cappelen, Christine Johanne Blom (1782–1868), gift med statsråd Niels Aall, Andrea Blom, gift med generalmajor Peter Heinrich Butenschøn, Ellen Ulrica Blom, gift med Hans Jacob Hofgaard, Petronelle Margrethe Blom, gift med tollinspektør Anton Heinrich Scheel, skipsfører og skipsreder Andreas Rougtvedt Blom og skipsreder og dansk konsul i Skien Christopher Hansen Blom.

Hans Christophersen Blom bodde i Prinsens gate 90 (senere omdøpt til Henrik Ibsens gate) og var dermed nærmeste nabo til Altenburggården.

Referanser
----------

1. ↑  B. Blom (1906). «Hans Christophersen Blom». *Slægten Blom fra Tønsberg: biografiske meddelelser om Fredrik Blom, sogneprest til Laardal, og hans efterslægt 1612–1905*. Kristiania: Cammermeyer. s. 13–15.
2. ↑  Andreas Blom (1904). «Hans Christophersen Blom». *Efterladte historiske optegnelser: særlig vedkommende Skien, Laardal og Kviteseid*. Skien: [s.n.] s. 133ff.
3. ↑  Nygaard, Jon (2013). *«– af stort est du kommen»*. Senter for Ibsen-studier. s. 93. ISBN 9788291540122.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Kjell Thue** (født 3. mai 1919 i Drammen, død 20. februar 2012 ) var en norsk jurist og radiomann, kjent spesielt fra programposten *Nitimen* (NRK) som han startet opp i 1965 sammen med Johan Vigeland. 

Han ble utdannet jurist i 1947 og arbeidet deretter som advokatfullmektig hos høyesterettsadvokat Ragnv. Wilberg i Fredrikstad. Fra 1951 til 1961 drev han egen advokatpraksis i Fredrikstad. I 1958 ble han hentet til NRK, hvor han ble programleder i *Store Studio*. 

I 1961 ble han fast ansatt som programsekretær i underholdningsavdelingen i NRK. I 1963 ble han programleder i *Reiseradioen*. Han var leder av *Reiseradioen* og *Nitimen* gjennom 20 år, og ble på folkemunne kalt «*Nitimen*s far». Til sammen var han programleder for 1067 Nitimer.

Fra 1975 var han redaksjonssjef i underholdningsavdelingen. Han pensjonerte seg i 1989. De siste fire årene ledet han programmet *Hoppla, vi lever*.

Kjell Thue mottok Lytterprisen i 1982.

Referanser
----------

1. 1 2   byleksikon.drmk.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  NRK-veteranen Kjell Thue er død NRK.no 20. februar 2012
3. ↑  Fødselsdagomtale 2009
4. ↑  Aftenposten – Nitimens hyldest til Kjell Thue (26. mai 1989, s.48)

Eksterne lenker
---------------

* Om Nitimen og Kjell Thue på SNL
* Kjell Thue er død på NRK.NO
* *28 år med «Fagre Stryn»*. Artikkel i Journalisten[*død lenke*]
* Kjell Thue 90 år (retriever)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Drammen byleksikon **·** VIAF **·** ISNI
 |
Norsk Haugebog, 1822
**Hans Christian Pries** (født 1768, død 1822) var en dansk anleggsgartner og landskapsarkitekt.

Pries var i 1801 gartner på Antvorskov hovedgård, Sjælland. Siden finner ble han hentet til Norge for å anlegge hage på Strømsbu gård ved Arendal for Peter Herlovsen. Mens han oppholdt seg i Arendal frem til 1814, utarbeidet han også planer for Arendal kirkegård og for et hageanlegg på Havstad for Alexander Christian Møller. Planen for ny kirkegård (1810) i Arendal er det tidligste eksemplet her til lands på landskapskirkegårdene utenfor byene som ble etablert etter 1800 etter fransk og engelsk modell.

I 1814 og -15 oppholdt Pries seg i Lillesand og Kristiansand, før han året etter ble engasjert til å anlegge et nytt, stort hageanlegg for Niels Aall på Brekke i Skien, der han på det meste hadde fem mann i arbeid, og trolig også på Ulefos i samme periode. Siden oppholdt han seg i Kragerø fra 1820 til -21.

I november 1821 reiste Pries til København. Antagelig var han syk allerede, og døde på nyåret 1822 på Frederiks hospital. Det ble skiftet etter ham allerede dagen etter han døde, på initiativ av mad. Møller, som han skyldte for leien i Vestergade.

I 1822 utkom hans lærebok i hagebruk i Christiania. *Norsk Haugebog* gjennomgår hagearbeidene måned for måned.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1856, «Preus-Qvarme», side(r) 503, besøkt 11. desember 2021[Hentet fra Wikidata]
**Hans Bruu Clifton** (født 3. november 1915 på Gjøvik, død 20. september 2003 i Vancouver) var en norsk fenrik og radioagent for Secret Intelligence Service (SIS) i Vestfold og Buskerud under andre verdenskrig.

Bakgrunn
--------

Clifton flyttet fra Gjøvik til Teie på Nøtterøy med familien som ung, og han tok radioskolen i Tønsberg, og fikk etter hvert jobb som telegrafist på en båt. Etter dette arbeidet han i en radioforretning i Oslo.
Hans Clifton var sønn til stortingsmann og kaptein August Clifton.

Andre verdenskrig
-----------------

Etter krigsutbruddet satt han opp en radiosender og hadde jevnlig kontakt med London. Han flyktet til England via Sverige tidlig i 1943, og fikk militær opplæring innen etterretningstjenesten. Han ble så sluppet i fallskjerm over Norge, og fikk som oppdrag å overvåke skipstrafikken i Oslofjorden samt motta meldinger til hjemmefronten. Han fungerte også som radioagent for XU.

Clifton mottok Krigskorset med sverd, Norges høyeste utmerkelse  Foto: KEN 
Clifton satt opp den illegale radiosenderen «Njord» på høsten 1943. Den var først stasjonert på Kibbnebb på Slagentangen i en hytte som han leide. Han satt opp refleksantenner for å lure de tyske peile-mottakerne, og han klarte flere ganger å lure tyskerne på snedig vis. De slo blant annet av strømmen i forskjellige områder under sendingene, for å prøve å lokalisere senderen. Dette var fånyttes da senderen hadde batteribackup i tilfelle strømbrudd.

På våren 1944 ble flere Milorg-medlemmer arrestert, og Clifton flyttet senderen til en hytte mellom Ringshaug og Skallevold. Navnet hans ble så oppgitt til tyskerne av en arrestert nordmann, så Clifton flyttet senderen igjen høsten 1944, denne gang til Hurumlandet, hvor den sto og var operativ ut krigen. Tilsammen sendte han rundt 700 meldinger til London.

Canada
------

Clifton emigrerte til Vancouver i Canada med sin kone Barbro i 1957. Fra 1963 og frem til han pensjonerte seg drev han selskapet Clifco Electronics.

Utmerkelser
-----------

Hans Clifton mottok Norges høyeste utmerkelse, Krigskorset, 9. april 1949 for «fremragende hemmelig militær innsats under krigen».

Litteratur
----------

* Christophersen, Egil: *Vestfold i krig*, 1989 ISBN 8299199506
* Lein, Magne: *Spioner i eget land*, 2003 ISBN 9788247602805

Portal: Andre verdenskrig
**Derivater** er verdipapirer hvis gevinst avhenger av et underliggende aktivum. Begrepet stammer fra det engelske ordet *derive*, som betyr å "hente" eller "utlede". I denne forbindelse siktes det til at derivater henter sin verdi fra underliggende instrumenter. 

De enkleste formene for derivater, på engelsk kalt for «plain vanilla derivatives», er opsjoner, forwards og futures. Det finnes utallige andre derivater som stort sett kan replikeres ved hjelp av sammensetninger av de enkleste variantene. Ved hjelp av derivater kan man sikre seg mot oppside- og/eller nedsiderisiko etter ønske, og man kan også ta lange og korte posisjoner i selve derivatet. Ved å kjøpe derivater som sikrer mot både opp- og nedside på en gang, kan man oppnå en full hedge. Derivater blir brukt ved aksjehandel, men også ved valutahandel, kraftmegling og råvarehandel og annet. Dette blir da derivatets underliggende aktivum. 

I 1994 etablerte Oslo Børs et tidsskrift om derivater, *Derivatet*, som gis ut to ganger i året. Ansvarlig redaktør er Bjørn O. Øyulfstad, redaktør er Ottar Ertzeid. Roy Th. Sunde er redaksjonssekretær.

Litteratur
----------

* Tørres G. Trovik: *Four Essays on Security Design: Motivation and Implementation.* Doktoravhandling oktober 2006
* Espen Gaarder Haug: *Derivatives Models on Models* 2007, New York: John Wiley & Sons. ISBN 0-470-01322-2.

Eksterne lenker
---------------

* derivater.com
* Oslo Børs' tidsskrift Derivatet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** NDL **·** NKC
 |
I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard er **Idril Celebrindal** datter av alvekongen Turgon og Elenwë, hun ble kone til mannen Tuor, og moren til Eärendil sjøfareren.

Navnet Idril var en Sindarinisert form av hennes Quenya navn ***Itarillë*** (eller ***Itarildë***), som betyr "glitrende stråleglans". Hun var en vakker blond jente; hårfargen hadde hun arvet fra sin Vanyaisk mor.

Idril Celebrindal ("sølv-fot") var det eneste barnet av Turgon. Hennes mor, Elenwë, døde ved Helcaraxë. Sammen med Angrods sønn Orodreth var hun en av to Noldoer i tredje generasjon som kom inn i eksil. Idril var elsket i hemmelighet av sin fetter Maeglin, sønn av Eöl Mørkalv og Aredhel, Turgons søster, men hans tilnærmelser ble avvist på grunn av hans mørke personlighet, og også det faktum at de var for nært i slekt.

Da Tuor, sønn av Huor, ankom Gondolin ble Idril forelsket i han. Siden Turgon hadde lært å elske Tuor som en sønn (som han også hadde gjort med hans far), tillot han at Idril og Tuor giftet seg, og dette skapte det andre båndet mellom alver og menn, etter Beren og Lúthien.

Etter Gondolins fall ble Idril og Tuor anførere for flyktningene ved Sirions munninger, hvor også Elwing, datter av Dior sønn av Beren og Lúthien, var kommet.

Da Tuor ble gammel dro han med skip til Aman, og Idril ble med han. Både alvene og Dúnedain tror at Idril og Tuor ankom Valinor, og dermed omgikk de Valaenes bann, og at Tuor ble regnet blant alvenes slekt, slik at Tuor og Idril nå lever sammen i Valinor.

Portal: Litteratur
Douglas C-53D Skytrooper, flyet som Dakota Norway vedlikeholder og flyr
**Dakota Norway** er en norsk stiftelse som eier og opererer Norges eneste veteranpassasjerfly, en Douglas C-53D Skytrooper, en militær variant av Douglas DC-3, bygget i 1942/1943. Flyet har 19 passasjerseter, har base på Torp flyplass ved Sandefjord, og medlemsturer arrangeres både i Norge og utenlands.

LN-WND
------

Maskinen som Stiftelsen Dakota Norway eier og flyr, ble satt i tjeneste hos US Army Air Force i 1943, og ble brukt under krigshandlingene i Europa. I 1948 ble flyet kjøpt av den finske staten og gikk på flyselskapet Finnairs ruter helt frem til 1969. Etter det ble flyet overtatt av det finske flyvåpen, og president Urho Kekkonen brukte denne maskinen som sitt representasjonsfly i mange år.

Thore Virik fra Sandefjord og Arne Karlsen fra Stokke kjøpte Dakotaen fra det finske flyvåpen i 1985. Siden august 1986 har den fløyet i Norge med kjennetegn LN-WND. Samlet har flyet logget 39 112 flytimer pr. august 2009, noe som tilsvarer fire og et halvt år på vingene. Flyet har 19 passasjerseter og flys til enhver tid av profesjonelle flykapteiner. Basen er Torp flyplass ved Sandefjord, og medlemsturer arrangeres både i Norge og utenlands.

Stiftelsen
----------

Stiftelsen Dakota Norway er en medlemsorganisasjon som står ansvarlig for drift og vedlikehold, den har som formål å vedlikeholde flyet og å sørge for å holde det i flyvedyktig stand. Et styre leder virksomheten, og i styret inngår også en operativ sjef (flygesjef). Stiftelsen har dessuten knyttet til seg en kontrollsjef som er ansvarlig overfor Luftfartstilsynet og signerer/godkjenner alle de arbeider av teknisk art som utføres på flyet.

Dakotaen kan ikke fly med passasjerer, bare med medlemmer. Derfor blir alle som går ombord registrert som medlemmer for inneværende år. Året etter får de som ønsker videre medlemskap tilsendt en bankgiro, og stiftelsens medlemstall holdes oppe ved at en god del av de som tidligere har fløyet med Dakotaen også opprettholder sitt medlemskap i årene etter.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Om stiftelsen». Dakota Norway. Besøkt 14. august 2017.
2. ↑  «Medlemsturer». Dakota Norway. Arkivert fra originalen 15. august 2017. Besøkt 14. august 2017.

Kilder
------

* Arne Karlsen Nedrelien, *Stiftelsen Dakota Norway*, 2015 ISBN 9788230328309

Eksterne lenker
---------------

* Dakota Norway, stiftelsens nettsted
*For å lese om den norske hesterasen dølahest, se det*
Gammel dalahest med mankehøyde på cirka 5,5 cm
**Dalahest** (på svensk skrevet *dalahäst*) er tradisjonelt en rødmalt, stilisert hestefigur av tre som nå først og fremst blir lagd i Nusnäs i Mora i Dalarna i Sverige. Grime og seletøy males vanligvis med et mønster i hvit og blå farge. I første halvdel av 1900-tallet var vanlig grunnfarge engelsk rødt eller blymønje som skulle etterlikne den brune hesten, med hvitt, lysgrått og blått på beina og i flekker på kroppen som etterlikning av skimling. I dag males trefiguren i flere forskjellige grunnfarger. 

Dalahesten er blitt et av de vanligste nasjonalsymbolene på Sverige, særlig allmogekulturen og -stilen, det vil si svensk bonde- eller allmuekultur og rustikk folkekunst 1650–1900.

Historie
--------

Framstilling av dalahester tidlig på 1990-tallet.
Verdens største dalahest står ved en rasteplass nær Avesta

|  |
| --- |
| En har skåret ut og malt dalahester på møbelsnekkerier i Dalarna siden 1600-tallet. Dekoren på hestene var den samme som i annen samtidig folkekunst, det vil si kurbitsmaleri, dekorativ rosemaling fra Dalarna. Dalahester ble solgt av omvandrende kremmere eller på markeder rundt om i Midt-Sverige (Mellansverige). Særlig forseggjorte hester ble framstilt sist på 1800-tallet og først på 1900-tallet i Risa, Bergkarlås og Vattnäs i Dalarna. På verdensutstillinga i New York i 1939 representerte dalahesten Sverige. Der ble det satt opp en tre meter høy figur og solgt nesten et tonn små dalahester som suvenirer. Siden har den blitt et mye brukt symbol på landet. 
Det finnes flere lokale varianter av dalahesten med ulike farger og mønstre. |

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dalecarlian horse – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Tonkünstler-Orchester Niederösterreich Foto: Reinhard Öhner 
**Tonkünstler-Orchester Niederösterreich** er et østerriksk symfoniorkester. Det ble grunnlagt i 1907, og er basert i byene Sankt Pölten og Wien i Niederösterreich. Konsertene spilles vanligvis i Wiener Musikverein og i Festspielhaus St. Pölten. Sjefsdirigent er Kristjan Järvi.

Orkesteret spiller vanligvis klassisk musikk i den tysk-østerrikske tradisjonen, som Haydn, Mozart og Beethoven, men går også inn i den romantiske perioden med musikk av komponister som Schubert, Brahms, Bruckner og Mahler.

Historie
--------

Orkesterets navn slekter på Wiens første musikkforening fra 1700-tallet. I 1907 ble orkesteret *Verein Wiener Tonkünstler-Orchester* stiftet, og ble raskt populært med sine søndagskonserter. I 1913 stod orkesteret for urpremieren av Arnold Schönbergs *Gurrelieder* under ledelse av Franz Schreker. Under første verdenskrig ble imidlertid *tonkünstlerene* tvunget til å slå seg sammen med *Wiener Concertverein*. Dette nye orkesteret utviklet seg senere til dagens *Wiener Symphoniker*.

I 1946 tok orkesteret *Niederösterreichischen Landes-Symphonie-Orchester* navnet *Tonkünstler-Orchester Niederösterreich* for å føre «Tonkünstler»-tradisjonen videre. De nye *tonkünstlerene* videreførte også søndagskonsertene fra førkrigsorkesteret. De senere årene har *Tonkünstler-Orchester Niederösterreich* gått nye veier for å appellere til nye lyttergrupper, og har blant annet begynt å eksperimentere med sjangere og uvanlige solister.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tonkünstler-Orchester – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Tonkünstler-Orchester Niederösterreich på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Tonkünstler-Orchester Niederösterreich på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Tonkünstler-Orchester Niederösterreich på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Tonkünstler-Orchester Niederösterreich på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Tonkünstler-Orchester Niederösterreich på AllMusic Rediger på Wikidata
* Orkesterets nettsider

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
| Tonkin-episoden |
| --- |
| Konflikt: Vietnamkrigen |
| Bilde tatt fra USS «Maddox» (DD-731) av tre nordvietnamesiske motortorpedobåter i Tonkinbukten under trefningen den 2. august 1964 |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 2. august 1964; 58 år siden (1964-08-02) |
| Sted | Tonkinbukten19°42'N 106°46'Ø |

 |
| Stridende parter |
| USA | Nord-Vietnam |

**Tonkin-episoden** betegner to påståtte angrep foretatt av Nord-Vietnams flåte mot to destroyere fra USAs flåte, USS «Maddox» og USS «Turner Joy». Angrepene skal ha funnet sted den 2. august og 4. august 1964 i Tonkinbukten.

Resultatet av episoden var at USAs kongress godkjente den sydøstasiatiske resolusjonen, bedre kjent som Tonkin-resolusjonen, som ga president Lyndon B. Johnson tillatelse til å assistere ethvert sørøstasiatisk land hvis regjering ble ansett for å være truet av «kommunistisk aggresjon». Resolusjonen tjente som Johnsons lovgrunnlag for å eskalere USAs engasjement i Vietnamkrigen.

Senere undersøkelser, offentliggjort i en rapport som ble utgitt i 2005 av National Security Agency, indikerer at det siste av angrepene sannsynligvis ikke fant sted. Rapporten forsøkte også å motbevise en påstand om at medlemmer av president Lyndon B. Johnsons regjering bevisst hadde løyet om hendelsen. Robert McNamara har siden blant annet i filmen *The Fog of War* innrømmet at det andre angrepet ikke fant sted.

Referanser
----------

1. ↑  Gulf of Tonkin - 11/30/2005 and 05/30/2006 - nsa.gov
2. ↑  Klip fra "The Fog of War" - om Tonkin-episoden - Youtube.com

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gulf of Tonkin incident – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** NDL **·** BBC Things
 |
**CarbonCopyPro** (CCP) er et selskap opprettet i USA i 2004 av Jay Kubassek og Aaron Parkinson. Selskapet ble opprettet da grunnleggerne var aktive i Liberty League International, men konseptet ble ikke lansert for markedet før i 2007.

Selskapet driver med markedsføring via internett og sosiale medier, og har representanter i mange land, også i Norge. Selskapet henvender seg til personer som ønsker å tjene penger ved å jobbe hjemmefra, men fastholder selv at de ikke driver med Multi-level marketing. CCP har solgt sitt eget markedsføringsverktøy *Business-in-a-box*, men har i all hovedsak vært en rekrutteringskanal for selskapet Wealth Masters International.

CCP har blitt lovprist av blant andre Wayne Allyn Root som planlegger å stille som presidentkandidat for Libertarian Party i det amerikanske presidentvalget i 2012. Selskapet har også vært sponsor for det amerikanske laget i verdensmesterskapet i elefantpolo.

Parallelt med storstilt annonsering for konseptet på internett har kritisk søkelys blitt rettet mot virksomheten. Vervede personer har uttalt at systemet går ut på å kjøpe kurs og opplæringsmateriell som skal gjøre en til en bedre selger. Dernest skal man tjene penger på å selge disse kursene videre til andre personer som man verver til nettverket.

Forbrukerombud Bjørn Erik Thon uttaler at "Annonsene lover gull og grønne skoger, men det er ikke annet enn gråstein å hente", og advarte mot denne typen selskaper.

Ny satsing
----------

I løpet av 2010 opplevde CarbonCopyPro en kraftig tilbakegang i markedet. I desember ble også samarbeidet til Wealth Masters International brutt, til fordel for et nytt konsept kalt *Automatic Millionaire Academy*. Selskapet lanserte da sin egen produktserie i samarbeid med forfatteren David Bach. Ved denne splittelsen mistet selskapet nesten alle sine medlemmer i Norge.

Referanser
----------

1. ↑  2008 Libertarian Vice Presidential Wayne Allyn Root Endorses CarbonCopyPRO PRWeb
2. ↑  CarbonCopyPRO Wins Silver at Elephant Polo PRWeb
3. ↑  «Bli millionær for 229 kroner» Aftenposten
4. ↑  The NEW WMI! Arkivert 25. desember 2010 hos Wayback Machine. Wealth Masters International
**Kirsti Strøm Bull** (født 27. april 1945) er en norsk jurist og professor ved Universitetet i Oslo.

Bull tok sin juridiske doktorgrad i 1993, og ble professor ved det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo i 1997. Hun er ansatt som professor ved Institutt for privatrett ved Universitetet i Oslo og som professor II ved Samisk høgskole.

Hun har spesielt arbeidet og publisert innenfor rettsfeltene familierett og samerett. Hun har også vært medlem av flere offentlige utvalg knyttet til samerett og medisinsk forskningsetikk. Blant annet ledet hun utvalget som la fram forslag til endringer i reindriftsloven (NOU 2001:35)  og granskingskommisjonen om medisinsk forskning på mennesker uten dere samtykke (NOU 2003:33).

Bull ble innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi i 2008 og ble valgt til preses for 2013.

Hun er gift med jusprofessor Hans Jacob Bull.

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  NOU 2001: 35
3. ↑  NOU 2003: 33
4. ↑  Kirsti Strøm Bull valgt til preses i Vitenskapsakademiet Arkivert 6. mars 2016 hos Wayback Machine. (Institutt for privatrett 12. des. 2012)
5. ↑  Forordet til *Avtaler mellom ektefeller* (doktoravhandling, 1993)

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Kirsti Strøm Bull i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin Rediger på Wikidata

* (no) Publikasjoner av Kirsti Strøm Bull i BIBSYS Rediger på Wikidata
* (no) Kirsti Strøm Bull i Store norske leksikon
* (no) Kirsti Strøm Bull profil hos Universitetet i Bergen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** CRIStin
 |
**Deborah Coleman** (født 3. oktober 1956 i Portsmouth i Virginia, død 12. april 2018) var en amerikansk bluesgitarist, låtskriver og sanger kjent for sine bidrag innenfor moderne blues.

Coleman vokste opp i en musikalsk militærfamilie, som flyttet fra Virginia via San Diego, San Francisco, Bremerton og Washington til Chicago-området.[] Coleman begynte å spille gitar i en alder av åtte år,[] men slo ikke igjennom før hun var 39 år gammel i 1995, da hun gav ut sitt første album *Takin' a Stand*. Hennes versjon av *«Fine and Mellow»*, skrevet av Billie Holiday, fikk spilletid på flere radiostasjoner i USA.

Hun har spilt på flere kjente musikkfestivaler opp igjennom karrieren, som blant andre North Atlantic Blues Festival (2007), Waterfront Blues Festival (2002), Monterey Jazz Festival (2001), Ann Arbor Blues and Jazz Festival (2000), Sarasota Blues Festival (1999), San Francisco Blues Festival (1999) og Fountain Blues Festival (1998). Hun har også spilt i Norge ved flere anledninger, blant annet ved Kongsberg Jazzfestival (2000) og Hamar Music Festival (2002).

I 2001 vant Coleman prisen *Orville Gibson Award* for beste kvinnelige bluesgitarist. Hun har for øvrig også vært nominert til kategorier i Blues Music Award hele elleve ganger. I 2007 kom hennes niende og siste studioutgivelse *Time Bomb*, hvor også de canadiske bluesmusikerne Sue Foley og Roxanne Potvin deltok.

Diskografi
----------

* *Takin' a Stand* (1995)
* *I Can't Lose* (1997)
* *Where Blue Begins* (1998)
* *Soft Place to Fall* (2000)
* *Livin' on Love* (2001)
* *Soul Be It* (2002)
* *What About Love?* (2004)
* *Stop the Game* (2007)
* *Time Bomb* (2007)

Referanser
----------

1. ↑  Nyrock.com – Gibson Guitar Awards: "And the Winner Is ..." Arkivert 6. april 2013 hos Wayback Machine. (Besøkt 27. januar 2012)
2. ↑  Bluescaravan.com – Candye Kane, Deborah Coleman, Dani Wilde[*død lenke*] (Besøkt 27. januar 2012)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Deborah Coleman – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Deborah Coleman på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Deborah Coleman på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Deborah Coleman på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Deborah Coleman på Genius — sangtekster Rediger på Wikidata

* (en) Deborah Coleman på AllMusic Rediger på Wikidata
* (en) (en) Deborah Coleman hos AllMusic

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
***Persuasive Peggy*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Charles Brabin.

Handling
--------

Ektemannen Ed informerer sin kone om at de ikke kan reise på bryllupsreise til Niagarafallene som de tidligere hadde planlagt, og den nygifte Peggy bestemmer at det er på tide å hevde hennes egen uavhengighet i ekteskapet deres, Hun reiser derfor til Niagara Falls på egenhånd, og lar hennes forvirrede ektemann følge etter. Etter bryllupsreisen tar Ed bruden med seg til hjemmet som tidligere hadde tilhørt hans mors, og Peggy pusser opp hele eiendommen - stort sett i ektemannens fravær.

Men han oppdager at hennes kontinuerlige besøk til den nærmeste byen ikke har vært for å besøke tannlegen, som hun hadde påstått. I stedet har hun besøkt studioet til portrett-maleren Perry Pipp. En sint Ed konfronterer Peggy med bedrageriet hennes, og tvinger henne til å reise hjem til foreldrenes hjem. Senere, når Ed får vite at Peggy har posert for et portrett som en bursdagsoverraskelse til ham, ber han sin kone om tilgivelse. I mellomtiden har Peggy blitt gravid.

Skuespillere
------------

* Peggy Hyland som Peggy Patton
* William B. Davidson som Ed Trowbridge
* Mary Cecil som Belle Newell
* Gertrude Norman som moren til Peggy's Mother
* Charles Sutton som faren til Peggy's Father
* Jules Cowles som en gårdsarbeider
* Arthur Housman som Percy Pipp

Referanser
----------

1. ↑  PERSUASIVE PEGGY

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Persuasive Peggy* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Carsten Johan Scheel Lütken** (født 5. september 1886, død 30. september 1963) var en norsk høyesterettsadvokat, offiser og motstandsmann.

Etter Fru Ragna Nielsens skole tok han examen artium i 1904 fra Kristiania katedralskole, gikk litt på Krigsskolen og ble cand.jur. i 1909. Dernest var han to år edsvoren fullmektig i Fredrikstad, et par år hos faren (Oscar), før han i 1915 ble advokat (tok advokaturen). Han ble høyesterettsadvokat og var advokat for godseier Løvenskiold.

Under felttoget i Norge i 1940 deltok han i kampene på Ringerike og Hadeland. Lütken ble den første sjef for Milorg i Oslo og ble tatt til fange av Gestapo i desember 1941. Resten av krigen tilbrakte han på Grini og fra sommeren 1944 i Stutthof. Han returnerte til Norge i mai 1945 utmagret og syk.

På et møte i Oslo Militære Samfunn i 1948 ble Lütken med i ledelsen av en privat organisasjon med formål å overvåke medlemmer av Norges kommunistiske parti (NKP) og andre venstreradikale. Denne organisasjonen som også ble kalt *femmannsgruppen* opprettet undergrupper i hele landet. Suspekte personer ble registrert i et kartotek som Lütken oppbevarte på sitt kontor. Da Stay Behind-gruppene ble opprettet ble trolig Lütkens arkiv overført til etteretningsstabens sikkerhetskontor.

Lütkennupen i Heimefrontfjella i Antarktis ble i 1988 oppkalt etter ham.. Ellers var Carsten med i styret for Norges Jeger- og Fiskerforbund og med i Ørretklubben.

Familie
-------

Han var sønn av Fredrikke Marie Scheel (1854–1940) og Oscar Martin Heidemark Lütken (1849–1917). Moren var av slekten Scheel. Selv ble Carsten gift i 1916 med Johanne Magelssen (1894–1952) og i 1935 med Karen Marie Bjørnstad (1907–93).

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   urn.nb.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  *Slekten Lütken i Norge*. Asker: [H. Lütken]. 1997.
3. 1 2  Terje Diesen, Milorg i Stor-Oslo, Orion Forlag 1997, s.53 ISBN 82-458-0253-0
4. 1 2  *Rapport til Stortinget fra kommisjonen som ble nedsatt av Stortinget for å granske påstander om ulovlig overvåking av norske borgere (Lund-rapporten): (avgitt til Stortingets presidentskap 28. mars 1996)*. [Oslo]: Stortinget. 1996.
5. ↑  Statens kartverk, kartblad Heimefrontfjella N nr.D8
6. ↑  Dødsår fra gravferdsetaten i Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** Fangeregisteret

 |

Portal: Andre verdenskrig
Perthitt, tynnslipsbilde av feltspat i polarisasjonsmikroskop. K-feldspaten (ortoklas) er farget orange, og albitt-lameller er farget gul. Lengde på bilde er 0.4 mm
**Perthitt** er  tvilling-dannelse mellom to typer av feltspat: En kaliumrik alkalifeltspat med lameller av en natriumrik alkalifeltspat. Hovedmineralet er ortoklas (mikroklin) og lamellene er albitt. Perthitt har fatt navnet sitt etter Perth i Canada, da man først trodde det dreide seg om et nytt mineral.

Sammenvoksingen skjer ved partiell utfelling fra vulkansk lava ved avkjøling. Feltspat-mineralene plagioklas-serien har fullstendig blandbarhet i størknet masse, men ved størkningen felles mineralene ut ved ulike temperaturer slik at det skjer sammenvoksing av krystaller med ulik sammensetning.

Antiperthitt
Smykkesteinsvariantene av kalifeltspat, amasonitt og månestein er perthitter med ulike farger.

Eksterne lenker
---------------

* R.V. Dietrich – Perthite

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Ghinda** er en by i Northern Red Sea-regionen i Eritrea. Den ligger mellom Asmara og Massawa.

Ghinda er et område hvor det dyrkes frukt og grønnsaker. De fleste av befolkningen som bor i Ghinda er Tigre folket. Ghinda er sentrum for det Tigre folket og 100% av Tigre folket er sunni muslimer. De første sitrusplantasjene ble opprinnelig plantet av Carlo Cavanna, en italiener fra Centenaro som ledet byggingen av den eritreiske jernbanen under det italienske styret.

Ghinda og den eritreiske revolusjonen. Byen Ghinda var også vitne til moderne kriger mellom de etiopiske fiendestyrkene og de eritreiske revolusjonære krigerne, og en av de mest berømte av disse slagene er overføringsprosessen, der Ghinda hadde tilstedeværelse, da dens strategiske beliggenhet spilte en viktig rolle i suksessen til operasjonen, som igjen var den siste neglen som revolusjonærene banket inn i den etiopiske fiendens kiste.

Byen Ghinda har gitt tusenvis, av sin egen innbyggere til de eritreanske frigjøring grupper, ettersom de ikke var revolusjonens gjester, men de bidro heller blant grunnleggerne av revolusjonen og fikk landet sitt fri fra den Etiopisk kolonis fienden. Selv om etiopisk kolonist makten hadde fulle støtte fra Sovjetiske union, USA, Storbritannia og mange andre stater, men eritreinske frigjøringskrigere fikk sitt land fra fiender med makt uansett støtten de har hatt, ble kaste ut etiopiske kolonister fra Eritrea.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
***Etikk i praksis - Nordic Journal of Applied Ethics*** er et nordisk vitenskapelig tidsskrift i anvendt etikk og beslektet politisk teori. Tidsskriftet tar imot bidrag fra alle som arbeider med problemstillinger innen anvendt etikk fra ulike faglige innfallsvinkler. Artiklene tematiserer etiske, politiske og sosiale aspekt ved vitenskaps- og teknologiutviklingen innenfor ulike felt, forskningsetikk samt normative makt-, demokrati- og kulturanalyser. Tidsskriftet er dermed en møteplass for anvendt etikk enten man arbeider med bioteknologi, forskning, skole, barndom, Internett, kultur, natur, næringsliv, idrett, media, medisin, politikk eller annet. 

  

Tidsskriftet er Open access, har refereeordning og rangeres som en nivå 1 vitenskapelig utgivelse i Norsk vitenskapsindeks. Det kommer ut to ganger i året, og gis ut av NTNU Open Access Journals i samarbeid med Program for anvendt etikk, Filosofisk institutt, NTNU.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Avståtte områder i rødt
Krav på Caithness oppgitt
**Perthtraktaten** (inngått 2. juli 1266 i Perth i Skottland) avsluttet krigshandlingene mellom Norge under kong Magnus Lagabøte og Skottland under Alexander III av Skottland. 

Avtalen slo fast at overherredømmet av de nordvestlige øyene, nordspissen Caithness i Skottland og øya Man i Irskesjøen tilhørte Skottland, og at Norge oppga alle krav på disse. Traktaten markerte således slutten på Norgesveldets territoriale utvidelser utenfor Skottland og ned i Irskesjøen.

Bakgrunn
--------

I Norge var den nordvestlige øynene kjent som *Sudrey* (*Sørøyene*) og hadde vært norsk territorium i de århundrene da både Skottland og Norge var fortsatt i den historiske prosessen som førte til selvstendige nasjoner. Norsk kontroll over øyene var blitt formalisert i 1098 da Edgar av Skottland formelt signerte over øyene til Magnus Berrføtt av Norge.

Traktaten i Perth ble inngått bare tre år etter slaget ved Largs i 1263. Historikeren Michael Lynch har sammenlignet Perthtraktatens betydning med York-traktaten av 1237, en avtale som hadde til hensikt å definerte grensene mellom Skottland og England, grenser som er blitt stående og samsvarer nesten identisk med dagens grense.

Slaget ved Largs er noen ganger blitt sett på som en skotsk seier. Men de norske styrkene, ledet av kong Håkon Håkonsson led bare små tap, og utfallet ble heller ikke avgjørende for stridighetene (samtidige kilder regnet det som ubetydelig). 

Den aldrende kong Håkon hadde planlagt å fornye anstrengelsene neste sommer, både mot Skottland og med ambisjoner om å også overta den irske tronen, men døde på Orknøyene den påfølgende vinteren. Hans etterfølger, sønnen Magnus Lagabøte, mente imidlertid at herredømmet over Irskesjøen kun var av marginal betydning for Norge, og dessuten svært kostbart. Til grunn for fredsviljen lå også den norsk-engelske handelstraktat av 1223. Handelen mellom England og Norge hadde lidd under krigen, og engelske handelsmenn presset på for å få fred etablert. Magnus Lagabøte gikk av alle disse grunner med på Alexanders krav om å få kjøpe øyene. 

### Innhold

I traktaten anerkjente Norge skotsk overherredømme over de omtalte territoriene for en betaling av 4000 merker sølv og en årlig avgift av 100 merker, og mot at Skottland anerkjente Norges rett til Orknøyene, Shetland og Færøyene. Det er uvisst hvor lenge den årlige avgiften ble betalt etter avtalen ble inngått. Norske historikere mener det skjedde etter bare noen år.

Referanser
----------

1. ↑  «Agreement between Magnus IV and Alexander III, 1266». isleofman.com. 23. september 2009. Avtalens tekst.
2. ↑  Michale Lynch (1992): *Scotland: A New History*. Pimlico. Side 90. ISBN 0-7126-9893-0.