recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Carl Bernhard Askvig** (født 6. september 1885 i Søndre Land, død 31. oktober 1954 i Wuppertal) var en norsk politiembetsmann. Han var «politipresident» i Oslo under NS-regimet under andre verdenskrig. Etter krigen ble han dømt til tolv års tvangsarbeid for samarbeidet med okkupasjonsmakten.

Askvig var jurist og arbeidet som statsadvokat, sjef for statspolitiet og var senere politimester i Aker politidistrikt. Han ble utnevnt til politimester i Oslo av den tyske okkupasjonsmakten da politimester Kristian Welhaven ble avsatt i april 1940. I 1941 ble Askvig konstituert «politipresident» i Oslo og ble formelt utnevnt to år senere. «Presidiet» omfattet stort sett alle politikamrene i det sentrale østlandsområdet.

Tilhørere ved første møte i Folkedomstolen som Nasjonal Samling (NS) opprettet i februar 1941. Bernhard Askvig, politipresident i Aker, sitter med dokumentmappe i fanget ved siden av kulturminister Gulbrand Lunde (i hirduniform med solkorsmerke). Foto: NTBs krigarkiv, Arkivverket 
Han meldte seg inn i NS i 1940, kort tid etter at han var utnevnt til politimester i Oslo. Askvig var sentral i nazifiseringen av politiet, og arbeidet aktivt, sammen med Jonas Lie, for å få alle polititjenestemenn til å slutte opp om Nasjonal Samling. I de senere krigsårene gjorde Askvig seg beryktet ved korrupsjon og utbredt sosial omgang med tyskerne. 

Askvig ble under landssvikoppgjøret dømt til tolv års tvangsarbeid, 10 års rettighetstap, tap av embete for alltid og inndragelse av 52 280 kr. Dommen falt 2. oktober 1947.

Etter soningen flyttet han til Tyskland og døde i Wuppertal i 1954.

Referanser
----------

1. ↑  «Friheten 1947.10.02». Norge;Oslo;;Oslo;;;;. s. 4.

Kilder
------

* «Askvig, Bernhard» i *Norsk krigsleksikon 1940-45*. ISBN 8202141389
* Bernt Rougthvedt: *Norges verste nazister - Nordmenn og tyskere i Hitlers tjeneste 1940-1945* (Spartacus Forlag 2015). ISBN 978-82-430-0979-0
* *Studentene fra 1905 : biografiske opplysninger samlet til 50-års-jubileet 1955*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Kåre Håvard Torp** (født 15. august 1914 på Løten, død 22. oktober 2007) var en norsk barnelege, kjent for sitt pionérarbeid for pediatrien i Nord-Norge og for sitt mangeårige virke der.

Han vokste opp i bestyrerboligen på Klevfos Cellulose- & Papirfabrikk på Ådalsbruk på Løten, der faren Eivind Torp var bestyrer. Han tok sin medisinske embetseksamen ved Universitetet i Oslo i 1943, var distriktslege på Alstahaug 1944-45, lege i Hærøy kommune og ved sykehusene i Sandnessjøen og Stokmarknes. Spesialisering i pediatri ved Rikshospitalet i Oslo i 1950-årene. Torp vendte så tilbake til Nord-Norge i 1957, der han etablerte praksis i Tromsø, som den første barnelegen nord for Trondheim. Hvert år reiste han på forsomrene langs Finnmarks-kysten og på sensomrene på vidda – til barn som trengte tilsyn av spesialist. En barneavdeling i Tromsø var hans største hjertesak. Den kom i 1965. 

Som pensjonist vendte Torp hjem til Hedemarken. Kåre Håvard Torp var bror av indremedisineren Helge Eivind Torp og sønnesønn av stortingsmannen Eivind Torp.

Kilder
------

* Minneord i Tidsskrift for Den norske legeforening nr. 8/2008
* bestyrerboligen Hasselbakken Klevfos industrimuseum

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**Limón**, også kjent som **Puerto Limón**, er en by i Costa Rica og administrasjonssentrum i provinsen Limón. Distriktet Limón hadde 61 072 innbyggere i 2011. Limón er landets viktigste havn i Karibia.

I Limón bor flertallet av landets innbyggere med afrikansk herkomst. Opprinnelig kom de hit fra Jamaica i forbindelse med utbygging av jernbane mellom San José til Limón på slutten av 1800-tallet.

I Limón arrangeres det hver 12. oktober en festival for å feire Christofer Columbus' første ilandstiging på Limónkysten i 1502.

24. februar 2007 ble en raner drept av en gruppe amerikanske turister under et ransforsøk.

Referanser
----------

1. ↑  INEC – Censo Nacional de Población y Vivienda 2011
2. ↑  Cruise-turister knekte nakken på raner (Verdens Gang)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Limón, Costa Rica – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames
 |
**Kåre Grytli** (født 6. februar 1918 i Torvikbukt i Øre, Møre og Romsdal, død 28. februar 2004 i Oslo) var en norsk skolemann og redaktør.

Grytli var cand.philol. fra Universitetet i Oslo 1948 (med hovedoppgave om «Lydverket i Øremålføra»). Han tok journalistkurs ved Göteborgs högskola i 1951–52 og studerte ved University of Michigan i 1953–54.

Før andre verdenskrig arbeidet han som vikarlærer. Etter krigen var han ansvarlig redaktør i Kristiansund-avisa *Romsdalsposten* (1945–46) og i avholdsavisa *Folket* (1949–50).

Etter dette hadde han stillinger ved Norsk historisk kjeldeskriftinstitutt, ved Nordiska Folkhögskolan i Kungälv og ved Norsk språknemnd. Fra 1961 til 1963 var han «assistant director» ved Scandinavian Seminar (en folkehøgskole-liknende skole i Massachusetts), deretter ett år lektor ved Eikeli gymnas i Bærum, før han i 1964 fikk stilling ved Oslo offentlige lærerskole.

Han var rektor ved Skjeberg folkehøgskole fra 1968 til 1978. Folkehøgskolene spilte i det hele tatt en stor rolle i Grytlis liv. Han bygde opp og ledet Informasjonskontoret for folkehøgskolen (1978–86) og var den første daglige lederen for Norsk folkehøgskolelag. Oppveksten hadde han i rektorboligen på Nordmøre ungdomsskule, hvor faren var rektor. 

Grytli var Venstre-mann, nynorskforkjemper og aktiv i avholdsbevegelse og i menighetsarbeid.

30. november 1943 ble Grytli arrestert. Han satt i fangenskap inntil krigens slutt, først i Stavern, deretter i Pölitz, Sennheim, Weiler, Bitschweiler og til sist i Buchenwald. Han kom hjem med De hvite bussene våren 1945. Grytli var en god motivasjonsfaktor for å holde motet oppe blant de andre fangene. Etter krigen var han en tid med som tidsvitne på turer til Buchenwald og andre konsentrasjonsleirer i Tyskland. Menneskeverd var et sentralt stikkord i Grytlis virke i folkehøgskolen, der han ofte var han innom grusomhetene han opplevde i fangenskapet under krigen.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Tryggve Juul Møller (red.): *Studentene fra 1941*, Oslo 1966, side 191f.
2. ↑  Hans Olav Tungesvik: «Kåre Grytli», nekrolog i *Aftenposten* 9. mars 2004.
3. ↑  Laurits Killingbergtrø m.fl. (red.): *Norsk ordbok – ordbok over det norske folkemålet og det nynorske skriftmålet – Brukarrettleiing*, Samlaget 1994, side 64.
4. 1 2  *Skjeberg folkehøyskole – årbok 1990–91*, Skjeberg 1992, side 6.
5. ↑  Fra omtale under «Jubilanter på denne dag», *Aftenposten* 6. februar 2003.
6. ↑  Odd Einar Dørum og Terje Bjøro: «Kåre Grytli», nekrolog i *Aftenposten* 4. mars 2004.
7. ↑  Kristian Ottosen (red.): *Nordmenn i fangenskap 1940–1945*, Universitetsforlaget 2004, side 248.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** Fangeregisteret

 |
**Hoyo de Monterrey** er et cubansk sigarmerke.

Historie
--------

Merket ble etablert i 1865 av Jose Gener, som hadde kommet fra Spania til Cuba som trettenåring i 1831 for å arbeide på sin onkels plantasje i Vuelta Abajo. Tjue år senere åpnet han sin sigarfabrikk i Havanna og begynte å produsere sitt eget merke, La Escepcíon. I 1965 brukte han fortjenesten fra denne til å kjøpe en av de beste tobakksplantasjene i Vuelta Abajo og registrerte et merkenavn for tobakk derfra: Hoyo de Monterrey. Det betyr «Monterreys hull» og henspiller på terrenget som tobakksdyrkere foretrekker for å få fram «premium tobacco». Merket ble svært populært, særlig på det britiske markedet og Jose Geners fabrikk ble følgelig en av de største på Cuba. Da Gener døde i Spania i 1900, overtok hans datter bedriften. Den ble værende i familien i 30 år til, men i 1931 solgte de seg ut for å konsentrere seg om sukkerrør. Fernández, Palicio y Cía kjøpte Hoyo de Monterrey og La Escepción og la det til sine merker. Da Ramon Fernández døde ble Fernando Palicio eneeier, og i 1958 hadde han 13% av all eksport av sigarer fra Havanna. 

Da tobakksindustrien på Cuba ble nasjonalisert, forlot Fernando Palicio Cuba og flyttet til Florida. Der solgte han merkene sine til familien Villazon, som fortsatte å produsere dem fra Tampa for det amerikanske markedet basert på tobakk fra Honduras. Merket selges nå globalt basert på tobakk fra Cuba og Honduras.

Eksterne lenker
---------------

* Habanos S.A.
Bryant & May's fyrstikkfabrikk i oktober 2006.
**Bow Quarter** er et inngjerdet område i Bow i bydelen Tower Hamlets. Bygningen var opprinnelig en fyrstikkfabrikk som ble eid av Bryant and May, og var åstedet for fyrstikkpikenes streik i London i 1888. Fabrikkbygningen ble utviklet til boliger på 1980-tallet, i et av Øst-Londons første byfornyelses-prosjekter.

Fra midten av 1800-tallet og fram til fabrikken ble endelig stengt i 1979 da 275 arbeidere ble overført til Litherland i nærheten av Liverpool, var stedet lokaliseringen av den berømte fyrstikkfabrikken Bryant and May. Ved et tidspunkt var dette Londons største fabrikk.

Referanser
----------

1. ↑  Beaver (1985). Part Three: The Age of Technology.
2. ↑   Wright (1991/2009). Chapter 16, «The Bow Quarter: Six Hundred and Seventy Luxury Flats in an Old Victorian Hell-House», s. 234-264.

Litteratur
----------

* Beaver, Patrick (1985): *The Match Makers*. London: Henry Melland. ISBN 0-907929-11-7.
* Emsley, John (2000): *The Shocking History of Phosphorus: A biography of the Devil's element*. London: Macmillan. ISBN 0-333-76638-5.
* Wright, Patrick (1991/2009): *A Journey Through Ruins - The Last Days of London*. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-954194-2.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted
* Residents' Association, beboernes forening
* Matchworker's strike, fyrstikkarbeidernes streik
**Bow Street** er en gate i Covent Garden i City of Westminster i England. Gaten knytter Long Acre, Russell Street og Wellington Street sammen, og er del av en rute fra St Giles til Waterloo Bridge.

Gaten ble utviklet i 1633 av Francis Russell, 4. jarl av Bedford, til boligformål. En rekke kjente personer bodde her på 1600- og 1700-tallet, blant andre Oliver Cromwell, Robert Harley, 1. jarl av Oxford, og Henry Fielding. På 1700-tallet mistet gaten verdi som boligområde etter byggingen av Royal Opera House og det nærliggende Covent Garden Theatre, som førte til et rykte for prostitusjon på slutten av 1600- og 1700-tallet.

Bilder
------

* Rettsbygningen Bow Street Magistrates' Court og politistasjon på slutten av 1800-tallet.Rettsbygningen Bow Street Magistrates' Court og politistasjon på slutten av 1800-tallet.
* Den tidligere rettsbygningen Bow Street Magistrates' Court i Bow Street, 2013.Den tidligere rettsbygningen Bow Street Magistrates' Court i Bow Street, 2013.
* Informasjonsskilt i Bow Street 19–20.Informasjonsskilt i Bow Street 19–20.
* GatenavnskiltGatenavnskilt

Referanser
----------

1. ↑  Beattie, J.M. (2012). The First English Detectives: The Bow Street Runners and the Policing of London, 1750–1840. Oxford University Press. ISBN 978-0-199-69516-4.
**Howell Dda**, eller **Hywel Dda** eller **Howell den gode**, (født 880, død 950) var opprinnelig konge av Deheubarth i det sørvestlige Wales, og senere hersker over det meste av landet.

Howell var på farssiden en etterkommer av Rhodri Mawr og dermed medlem av Dinefwr-grenen av det fra Powys stammende dynasti. Han regnes som den mest fremgangsrike av de walisiske herskere i perioden fortut for de normanniske erobringer. Hans navn knyttes til utviklingen av de walisiske lover, de som også kalles *Laws of Hywel* (Hywels lover). De er gjengitt og tradert i *Llyfr Gwyn Hergest* (Den hvite bok av Hergest).

Liv og virke
------------

### Bakgrunn, hersker av Dyfed

Howell den gode ble født i 880 og var yngre sønn av Cadell ap Rhodri, som i sin tur var sønn av Rhodri Mawr. Etter at Cadell hadde erobret Dyfed, gav han det til sin sønn å regjere i sitt eget navn. Hywel kunne befeste sin herskermakt med ekteskapbånd med Elen, hvis far før sin død selv hadde vært hersker av Dyfed.

### Konge av Deheubarth, og av det meste av Wales

Etter at faren døde i 909, arvet Howell en del av Seisyllwg, og forente etter sin brors død i 920 Dyfed og Seisyllwg. Slik skapte han seg sitt eget kongerike, som ble kjent som *Deheubarth*. Etter sin fetter Idwal Foels død i 942 grep han også herskermakten Gwynedd og hersket dermed over mer enn tre fjerdedeler av det som i dag er Wales.

Hywels herskerstyre var ikke karakteristisk for hans samtid, for han førte knapt noen kriger og klarte å opprette vennskapelige fortbindelser med Æthelstan av England. Forbindelsene mellom de to land gjorde det mulig at Hywel, som den første og eneste hersker av Wales som noensinne hadde en egen myntenhet, kunne la sine egne mynter preges i den engelske Chester.

Hans studium av det engelske rettssystem, og en pilegrimsferd til Roma i 928 – da med muligheten til å møte en av de paver som da etter hverandre satt på pavetronen, Johannes X, Leo VI eller Stefan VII – gjorde ham i stand til å utvikle nye ideer om hvordan han kunne utarbeide sin regjeringskunst.

Den konferanse som fant sted i 945 i Whitland var en form for parlament, og her ble de walisiske lover utformet og nedskrevet.

Etter Hywel Ddas falt kongeriket raskt fra hverandre i tre riker. Gwynedd ble overtatt av Idwal Foels sønner, og Deheubarth ble delt mellom Hywels sønner. Hywels lovverk gjaldt fullt ut frem til frem til den engelske erobring av Wales og de ble ikke fullstendig avskaffet før på 1500-tallet, av det engelske parlament.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p10258.htm#i102578, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Genealogics[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* John Edward Lloyd: *A history of Wales: from the earliest times to the Edwardian conquest*. Longmans, Green & Co. 1911
* David Peter Kirby: *Hywel Dda: Anglophil?*, Welsh Historical Review, 8 (1976–1977)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Bovril** er en tykk salt kjøttekstrakt utviklet på 1870-tallet av John Lawson Johnston. Den produseres av Unilever i Burton upon Trent i Staffordshire.

Bovril brukes som smakstilsetting i supper og gryter, men kan også blandes i varmt vann og drikkes, eller benyttes som pålegg på ristet brød (smaken kan minne om Marmite).

Navnet kommer av det latinske ordet *bos* (som betyr okse eller storfe) og *vril* som var en type flytende energi i Bulwer-Lyttons roman The Coming Race.

Historikk
---------

Reklameplakat for Bovril fra ca. 1900
Bovril ble utviklet som følge av den fransk-prøyssiske krig, Frankrike bestilte store mengder storfekjøtt til sine tropper hos skotten John Lawson Johnston. Han hadde tilgang til store mengder storfekjøtt, som var spredd over det britiske imperiet og i Sør-Amerika. Transport og lagring av dette storfekjøttet ville by på store problemer, derfor utviklet Johnston et produkt han kalte *Johnston's Fluid Beef* (*Johnstons flytende storfekjøtt*) som senere ble kjent som Bovril.

Bovril blandet ut i varmt vann var del av kostholdet til soldatene som kjempet i skyttergravene under første verdenskrig. Da Ernest Shackletons Endurance-ekspedisjon var strandet på Elefantøya var Bovril og varmt vann den eneste varme drikken for ekspedisjonsmedlemmene.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Hoàng Xuân Lãm** (født 1928 i Huế, Fransk Indokina, død 2. mai i Davis, California) var en general i Sør-Vietnams hær (ARVN).

Han fikk kommandoen over den nordlige frontavsnittet i 1967, og ledet i perioden 8. februar til 25. mars 1971 Operasjon Lam Son 719, en offensiv inn i Laos som hadde til siktemål å stanse de nordvietnamesiske forsyningene langs Ho Chi Minh-stien. Aksjonen viste seg å bli en fiasko, og mye av ansvaret for dette hvilte på Lãm, som ikke viste seg i stand til å ha tilstrekkelig operasjonell kontroll over sine styrker, og maktet ikke å forhindre at de massive nordvietnamesiske styrkene presset de sørvietnamesiske enheten tilbake over grensen.

Han hadde gode politiske kontakter til den sørvietnamesiske presidenten Nguyễn Văn Thiệu, og satt fortsatt som øverstkommanderende i det nordlige frontavsnittet da nordvietnameserne innledet påskeoffensiven året etter. Også denne gangen førte Lãms manglende dyktighet og stadige innblandinger i sine underordnedes disponeringer til forvirring, kaos og stadige tilbaketrekninger for de sørvietnamesiske styrkene.

Han ble derfor fratatt kommandoen 2. mai, og erstattet av sin underordnede Ngô Quang Trưởng, som maktet å stramme opp de sørvietnamesiske styrkene, forhindre at Huế falt, og gjenerobret Quang Tri.

Lãm ble overført til en stilling innen forsvarsdepartementet i Saigon, hvor han skulle lede arbeidet mot korrupsjon.

Referanser
----------

1. 1 2 3   www.nguoi-viet.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  .
**Helge Kleivan** (født 1924, død 1983) var en norsk sosialantropolog som arbeidet ved Universitetet i København, og var spesialist på inuiter på Grønland og i Canada. 

Kleivan ble utdannet mag.art. 1959 og jobbet så som universitetslektor ved Universitetet i Oslo. Kleivan gjennomført i flere perioder feltarbeid blant inuiter på Grønland og i Canada. Fra 1966 var han ansatt i København. I 1968 var han med på å stifte menneskerettighetsorganisasjonen International Work Group for Indigenous Affairs (IWGIA), og ble snart sentral i denne organisasjonen. 

Kleivan publiserte en rekke arbeider om etnisitet og minoritetsproblematikk og om urbefolkningers situasjon og kamp. Etter hans død utga urbefolkningsrepresentanter, forskere og menneskerettsforkjempere ut boken Native Power. The Quest for Autonomy and Nationhood of Indigenous Peoples (1985) til hans minne.

Referanser
----------

1. 1 2   Virtual International Authority File, VIAF-ID 31007328, besøkt 9. april 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Helge\_Kleivan, besøkt 9. april 2020[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Helge\_Kleivan[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |

Portal: Danmark
**Päivi Jaana Maarit Alafrantti** (født 8. mai 1964) er en finsk tidligere friidrettsutøver fra Tervola i Lappland. Hun ble europamester i spydkast i 1990. 

Den 10. september 1988 forbedret Alafrantti sin personlige spydkast-rekord til 63,18 meter under et stevne i Villmanstrand. Dette dannet grunnlag for hennes deltagelse i de olympiske sommerlekene i Seoul, der hun i kvalifiseringen kastet spydet 62,82 meter. I finalen stod hun med 58,20 meter som best etter tre omganger og endte som nummer ti. Året 1989 ble Alafrantti finsk mester i spydkasting.

Under EM i friidrett 1990 i Split ble alle hennes tre kast i kvalifiseringen underkjente. Den finske ledelsen la ned protest og juryen gav Alafrantti plass i finalen. Her gjorde Alafrantti sitt beste spydkast noen sinne, og forbedret sin personlige rekord med over to meter, til 67,68 meter. Hun vant gullmedalje, fremom de østtyske utøverne Karen Forkel, som kastet 67,56 m, og Petra Felke, som kastet 66,56 meter.

Under VM i friidrett 1991 i Tokyo ble Alafrantti nummer åtte med et 62,26 meter langt kast. Året etter røk hun ut i kvalifiseringa under sommerlekene i Barcelona, ingen av hennes tre kast ble kjent gyldig. I 1993 vant hun det finske mesterskapet i spydkast for andre gang. Internasjonalt nådde hun ikke opp, under VM i friidrett 1993 ble hun nummer 13 og i EM i friidrett 1994 hjemme Finland havnet hun på 18. plass. Hun sluttet konkurrere i 1995.

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 60027, oppført som P&#228;ivi Alafrantti[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Päivi ALAFRANTTI | Profile | World Athletics». *worldathletics.org*. Besøkt 7. november 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Päivi Alafrantti – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Päivi Alafrantti – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Päivi Alafrantti – World Athletics Rediger på Wikidata

* (en) Päivi Alafrantti – Track and Field Statistics Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Europamestere i spydkast, kvinner |
| --- |
| 
* 1938: Lisa Gelius
* 1946: Klaudija Majutskaja
* 1950: Natalja Smirnitskaja
* 1954: Dana Zátopková
* 1958: Dana Zátopková
* 1962: Elvīra Ozoliņa
* 1966: Marion Lüttge
* 1969: Angela Ranky
* 1971: Daniela Jaworska
* 1974: Ruth Fuchs
* 1978: Ruth Fuchs
* 1982: Anna Verouli
* 1986: Fatima Whitbread
* 1990: Päivi Alafrantti
* 1994: Trine Hattestad
* 1998: Tanja Damaske
* 2002: Mirela Manjani
* 2006: Steffi Nerius
* 2010: Linda Stahl
* 2012: Vira Rebryk
* 2014: Barbora Špotáková
* 2016: Tatsiana Khaladovitsj
* 2018: Christin Hussong
* 2022: Elína Tzéngko

 |
| Menn: EM, VM, OL  • Kvinner: EM, VM, OL |
**Monrad Oskar Norderval** (født 28. januar 1902 i Steinvågen i Ålesund, død 24. desember 1976) var en norsk teolog og forfatter. Han gikk under tilnavnet «ishavspresten» fordi han hadde vært med på selfangst. Han ble cand.theol. ved Det teologiske fakultet, Universitetet i Oslo i 1928, og tok praktisk teologisk eksamen samme sted i 1929. Han besto eksamen i samisk ved Universitetet i Oslo 1930. Han ble ordinert til prest i Tromsø domkirke 27. juni 1929 av biskop Eivind Berggrav.

Tjeneste
--------

Norderval var biskop i Nord-Hålogaland bispedømme fra 1961 til 1972. Før det var han hjelpeprest i Skjervøy 1929, sokneprest i Tana 1929–1935, sokneprest i Ørsta 1935–1948 og sokneprest i Ålesund 1948–1961.

Engasjement
-----------

Norderval hadde et brennende engasjement for kristne som ble forfulgt for sin tro. 14. november 1967 var han en av stifterne av Misjon bak Jernteppet (Stefanusalliansen). Han ble organisasjonens første formann.

Han var også i april 1966 den første protestanstiske biskop i audiens hos paven siden reformasjonen, da i følge med sin nære venn, den katolske biskopen i Tromsø, Johannes Wember. Dette skapte kontroverser da han var hjemme i Norge igjen, der ble han innkalt på teppet til preses, biskop Johannes Smemo.

Bibliografi
-----------

* *Himmel og hav* (1948), dikt
* *Fangstmenn på de to hav* (1957)
* *Mannen og båten* (1958)
* *På bølge 2,4* (1959)
* *Guds flammekastere* (1961)
* *Slegge og ambolt* (1962)
* *Den veldige veien* (1964)
* *Sangen i Eliat* (1967)
* *Fyret og seileren* (1967)
* *Det gode tilbudet* (1971)
* *Av sjømannsblod* (1972)
* *I det hyggelige hjørne* (1973)
* *Kommandobru eller prestesliperi* (1974)
* *Vulkansk jord* (1976)

Utmerkelser og priser
---------------------

* Ridder 1. klasse av Den Kongelige Norske St. Olavs Orden 1960
* Språklig samlings litteraturpris 1973

Kilder
------

* Monrad Norderval i Norsk biografisk leksikon


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Alf Kristian Theodor Wiig** | **Luthersk biskop av Nord-Hålogaland**(1962–1972) | Etterfølger:**Kristen Kyrre Bremer** |
| Forrige mottaker:Hans Børli | **Vinner av Språklig samlings litteraturpris**(1973) | Neste mottaker:Rolf E. Stenersen |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Geni **·** VIAF
 |
**Helge Høibraaten** (født 1946) er en norsk filosof og professor emeritus ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Han var fra 2004-2009 norsk Henrik Steffens-gjesteprofessor ved Nord-Europa-instituttet, Humboldt-universitetet i Berlin.

Bakgrunn og virke
-----------------

Høibraaten har arbeidet med samfunnsteori og politisk teori, særlig i tysk tradisjon. Han står på disse felter nær Jürgen Habermas' posisjon, se blant annet hans artikkel om Habermas' maktteori i Fredrik Engelstad: *Om makt. Teori og kritikk*, Oslo 1999; se også to forskjellige innledninger (Oslo 1971 og 2005) til den norske oversettelsen av Habermas' verk *Borgerlig Offentlighet* (*Strukturwandel der Öffentlichkeit*). Han har også arbeidet med samfunnsteorien til Niklas Luhmann. Høibraaten har arbeidet med sekulariseringsproblematikken, og i den forbindelse blant annet mye med verkene til Hans Blumenberg. 

Et arbeid som kombinerer synspunkter fra Habermas og Luhmann er «Secular Society: An Attempt at Initiation», i: Kari Vogt og Tore Lindholm: Islamic *Law Reform and Human Rights*, Oslo 1993: Nordic Human Rights Publications. Et annet, tidligere arbeid – det første om Luhmann på norsk – som gjør det samme er: «Et samfunn uten sentrum?» i Bagge, Sverre Håkon, Helge Høibraaten og Gunnar Skirbekk (red.): *Europeisk kultur*. Oslo, 1989, NAVF. Et arbeid som sammenligner synspunkter fra Habermas, Blumenberg og blant andre Francis Oakley («Post-metaphysical thought, religion and secular society») er utgitt av Holbergpris-stiftelsen i Bergen. I *Habermas Handbuch* (red. Brunkhorst et al. 2009) har han skrevet artikkelen om «Religion, Metaphysik, Freiheit». 

Høibraaten har også skrevet om fiendskap og Carl Schmitts politiske ideer. 1 2011 ga han sammen med Richard Faber ut boka Henrik Ibsens "Kaiser und Galiläer". Quellen-Interpretationen-Rezeptionen. Verlag Königshausen und Neumann, Würzburg. Hans tysk-språklige bidrag der behandler forholdet mellom Ibsen og Carl Schmitt med særlig vekt på *Kongs-Emnerne* og *Kejser og Galilæer*. 

Siden 1982 har Høibraaten vært leder for Vitenskapsteoretisk Forum ved NTNU. 

Blant arbeider som reflekterer på hans tid ved Nord-Europa-instituttet er (foruten det nevnte Ibsen-arbeidet) «Herders Entdeckung des Nordens – Sedlmayrs "Verlust der Mitte"», i Detlef Altenburg et al.: *Im Herzen Europas. Nationale Identitäten und Erinnerungskulturen*, Köln-Weimar-Wien, 2008.

Referanser
----------

1. ↑   Det tyske nasjonalbibliotekets katalog, GND-ID 127251596, besøkt 28. mai 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  tre artikler under tittelen *Fiendskap* i tidsskriftet *Samtiden* 1998, 1999 og 2000
3. ↑  etterord til den norske oversettelsen av Carl Schmitts *Begrepet om det politiske* 2007

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Helge Høibraaten i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Helge Høibraaten i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
Storfyrstedømmet Finlands offisielle våpenskjold kombinerte det russiske rikets tohodede ørn med det svenske løvesymbolet.
**Fyrstedømme** (fra tysk: *Fürstentum*) er betegnelsen på en stat hvor monarken er en fyrste eller fyrstinne. Navnet fyrstedømme brukes tidvis også som et generelt navn på stater ledet av kongelige av lavere rang, slik som storhertugdømmer hvor monarken er en storhertug eller storhertuginne. Per i dag er det ingen hertugdømmer som er en selvstendig stat, men Luxembourg er et eksempel på et selvstendig storhertugdømme.

Fyrstedømmer har eksistert i tidligere og moderne sivilisasjoner i Afrika, Asia, Europa og Oseania. Andorra, Liechtenstein og Monaco er fortsatt selvstendige fyrstedømmer. 

Fram til tidlig på 1900-tallet fantes det også fyrstedømmer i Frankrike, Tyskland, Italia, Portugal og Spania. Noen av disse var suverene stater, mens andre ikke var det.

Se også
-------

* Storfyrstedømmet Finland er et eksempel på et fyrstedømme i Norden.

Referanser
----------

1. ↑  «Bokmålsordboka for 'fyrstedømme'». Universitetet i Bergen/ Språkrådet. Besøkt 12. januar 2017. «fyrste|dømme n2 (etter ty.) land til en fyrste»
2. ↑  Terje Bratberg (6. januar 2012). «Fyrste». Store norske leksikon. Besøkt 12. januar 2017.
3. ↑  Terje Bratberg (15. februar 2009). «Storhertug». Store norske leksikon. Besøkt 12. januar 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** NKC
 |
Bjørkefink (*Fringilla montifringilla*) er et eksempel på en **monotypisk art**, altså en art som kun eksisterer i kraft av nominatformen. Foto: Pierre Dalous, 2013 
**Monotypisk taxon** er en betegnelse som brukes i biologisk systematikk om taxa som bare omfatter én type. En monotypisk slekt er således en slekt som kun består av én art, mens en monotypisk art er en art som kun består av nominatformen, altså uten andre underarter. Et monotypisk taxon er således innenfor biologien et begrep som beskriver at det nærmeste lavere taksonomiske nivået kun består av ett taxon.

Begrepet *monotypisk* benyttes ofte når flora og fauna beskrives, men det kan også benyttes i andre sammenhenger. Et eksempel på bruken er den monotypiske slekten *Lycaon*, som kun består av den ene arten afrikansk villhund (*Lycaon pictus*). Likeledes er bjørkefink (*Fringilla montifringilla*) en monotypisk art, fordi den kun består i kraft av nominatformen.

Motsatser
---------

Det motsatte av monotypisk (solitær, enslig) er polytypisk (mange, flertallig), et begrep som refererer til et taxon som har mer enn en undergruppe, på et lavere systematisk nivå. Et eksempel på et polytypisk taxon er arten ulv (*Canis lupus*), som består som en rekke underarter i tillegg til nominatformen.

I tillegg finnes begrepet oligotypisk (fåtallig), som refererer til et taxon som har mer enn én undergruppe på et lavere systematisk nivå, men kun noen få. Et eksempel på et oligotypisk taxon er arten bushhund (*Speothos venaticus*), som består som kun tre underarter. Dette begrepet blir imidlertid sjeldent benyttet, men forstavelsen *oligo-* (som betyr få, fåtallig, lite(n) eller mangelfull) er mye benyttet innen biokjemi og medisin.

Se også
-------

* Biologisk type
* Biologisk systematikk

Referanser
----------

1. ↑  Parham, J.F. & Feldman, C.R. (2002): Generic revisions of emydine turtles. *Turtle and Tortoise Newsletter* **6**: 28–30.
2. ↑  Clement, P. & Arkhipov, V. (2017). Brambling (*Fringilla montifringilla*). In: del Hoyo, J. Elliott, A. Sargatal, J. Christie, D.A. & de Juana, E. (eds.). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona.
Fyrstedømmet Rjazans våpen
**Fyrstedømmet Rjazan** (russisk: Рязанское княжество) var et russisk fyrstedømme med senter i byen Rjazan. Fyrstedømmet ble opprettet i 1129 i forbindelse med fragmenteringen av Kievriket, og utgikk fra det tidligere fyrstedømmet Murom-Rjazan.

Fyrstedømmet Rjazan befant seg syd for fyrstedømmet Vladimir-Suzdal på steppens grenseområde, i nærheten av områdene bebodd av de tyrkiske folkegruppene. Under mongolenes invasjon av Russland var derfor Rjazan det første større fyrstedømmet som ble erobret av mongolene. 

Den siste fyrsten av Rjazan, Ivan V, ble tatt til fange av Vasilij III i 1516. Dette var på grunn av samarbeidet med Krim-tartarenes khan Mehmed I Giray. I 1521 flyktet Ivan til Storfyrstedømmet Litauen, noe som førte til at moskovittene innlemmet Rjazan i Storfyrstedømmet Moskva.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Grand Duchy of Ryazan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Provinsene Guangdong og Guangxi, ca. 1900. De tre grå områdene er styrt av europeiske makter, Frankrike (Fort-Bayard), Portugal (Macao) og Storbritannia (Hongkong). Merk at en vestlig del av Guangdong sør for Guangxi på dette kart senere er blitt overført til Guangxi for at sistnevnte skulle få kystlinje. Dette ble gjort av Folkerepublikken Kina i 1952 og 1965; Republikken Kina anerkjenner ikke endringene.
**Liangguang** (kinesisk: 两广; pinyin: *Liǎngguǎng*, «de begge Guang», også skrevet **Liang-guang**) er en betegnelse som dekker provinsene Guangdong og Hainan og den autonome region (tidligere provins) Guangxi helt sør i Kina. 

Frem til 1988 omfattet Guangdong det som i dag er utskilt som provinsen Hainan. 

Navnene til de to opprinnelige provinsene utgjør et par, idet de ordrett betyr «Guang-øst» og «Guang-vest». Ordet *Guang* kan man spore tilbake til dannelsen av prefekturet *Guang* i 226 e.Kr. Det dekket Guangzhou og omliggende strøk. 

Under Qing-dynastiet ble de to provinsene samstyrt av generalguvernøren av Liangguang, med sete i Guangzhou, fra 1735 til 1911.
Skjenning, en type flatbrød fra Inntrøndelag hvor en side er sukret.
**Skjenning** er et trekantet og løvtynt flatbrød penslet med nysilt melk og sukker på den ene siden. I Inntrøndelag (indre deler av Trondheimsfjorden og Snåsavatnet) brukes skjenning som tilbehør til sodd. Skjenning kommer av begrept «å skinne» fordi den siden av flatbrødet som er sukret, skinner.

Skjenning ble bakt av en deig kokte, stappede poteter og havremel. Til utkjevlingen av de tynne leivene ble det brukt byggmel, og når leiven var godt festet til takken ble den smurt med melk tilsatt 3-4 spiseskjeer sukker pr liter. Skjenningen er ferdig stekt når leiven begynner å løsne fra takken. Det var viktig å kunne holde riktig og god varme på takken under stekingen, og før det kom elektriske takker var det best å bruke småkløvd baksteved for å kunne holde varmen jevn.

Skjenning ble ikke som annet flatbrød oppbevart i buret i hele leiver, men ble delt i *fjordinger* mens det enda lå på takka. Hver *fjording* ble så delt i to slik at det ble åtte biter av en leiv. Etter hvert som skjenningen er ferdig stekt ble bitene lagt i en kasse med god tyngde på lokket slik at de ikke skulle krølle seg.

I tidligere tider er nok dette en type flatbrød som har hatt bredere utbredelse og Gerhard Schøning forteller i sine reisebeskrivelser fra 1773 om bruk av *skinna-brød* som til bryllupskost i Romsdal. Her heter det: *Skinna-brød kaldes et vist Slags Flad-brød, som medens det steges, oversmørres paa den ene Siide med raae Mælk. (Mælken av nye baarne Køer), hvoraf det overtrækkes med en hvid Hinne.* Skjenning er beskyttet opprinnelsesbetegnelse, det vil si at skjenning skal bakes etter gitte normer på Innherred (kommunene Levanger, Verran, Snåsa, Inderøy, Verdal og Steinkjer). Deigen skal bestå av potet, havremel, byggmel, rugmel, sukker, salt og vann. Den skal pensles med en melk- og sukkerblanding på den ene siden under stekingen. Forskriften setter krav til at hovedingrediensene potet og havre skal være dyrket og bearbeidet på Innherred, og at de skal utgjøre minimum 75 % av deigen.

Referanser
----------

1. ↑  Ambjørnrud (1965) side122.
2. ↑  Dybdahl (1992) side 35.
3. ↑  Ambjørnrud (1965) side 122.
4. ↑  Shøning (1910), bind 1, side162.
5. ↑  Forskrift om beskyttelse av produktbetegnelsen Skjenning som Beskyttet opprinnelsesbetegnelse

Litteratur
----------

* Ambjørnrud, Olga; Børke, Ingunn; Jansen, Johanne og Moe, Elisabet (redaksjon) (1965): Norsk mat. Oslo.
* Dybdahl, Audun (1992): Matstell i eldre tid. Skikker og hjelpemidler i Inn-Trøndelag. Steinkjer. ISBN 82-99-1868-3-8
* Schøning, Gerhard (1910): Reise giennom en Deel av Norge i de Aar 1773, 1774, 1775 paa Hans Majestæt Kongens Bekostning er giort og beskreven af Gerhard Schøning. Bind I og II. Trondhjem.
***Easy to Get*** er en amerikansk stumfilm-komedie fra 1920, regissert av Walter Edwards. Hovedrollene spilles av Marguerite Clark and Harrison Ford.

Filmen anses som tapt.

Handling
--------

Marguerite Clark og Harrison Ford
I løpet av bryllupsreisen deres, overhører den nygifte Milly Morehouse ektemannen Bob skryte til kameraten Dick Elliot om at Mary skal ha vært lett på tråden. Så Milly bestemmer seg for å få hevn. Hun sniker seg vekk fra toget de reiser med, og går til hotellet deres hvor hun registrerer seg under et fiktivt navn. Der møter hun Dick, som er interessert i den likegyldige Pauline Reid.

Så hun verver Dick og en gjeng kjeltringer til en kidnapping. Milly sender beskjed til Bob, gjennom Dick, at hun har blitt kidnappet og blir holdt for løsepenger på 5 000 dollar. Når Dick kommer med denne nyheten, samler Bob inn pengene for å betale alle løsepengene. Men kidnapperne viser seg snart å være dødsens alvorlige, og de beholder alle pengene selv.

Skuespillere
------------

* Marguerite Clark som Molly Morehouse
* Harrison Ford som Bob Morehouse
* Rod La Rocque som Dick Elliott
* Helen Greene som Pauline Reid
* Herbert Barrington som Talbot Chase
* Kid Broad som Thaddeus Burr
* H. Van Beusen som Jim Tucker
* Julia Hurley som Marm Tucker
* Walter Jones som Sheriff Len Philips

Referanser
----------

1. ↑  Easy to Get
2. ↑  EASY TO GET

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Easy to Get* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Easy to Get* på AllMovie Rediger på Wikidata
**Radmila «Rada» Savić** (født 18. juni 1961 i Beograd), jugoslavisk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva.

Savić vant en olympisk sølvmedalje håndball under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Hun spilte på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i håndballturneringen for damer bak Sovjetunionen. Det var seks lag som deltok og turneringen ble gjennomførd med seriespill der alle lagene møttes en gang. Jugoslavia vant tre kamper og tapte en og spilte en uavgjort. Savić spilte to kamper i turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1980 Sovjetunionens flagg Moskva - Sølv Sølv i håndball damer Jugoslavias flagg Jugoslavia

Referanser
----------

1. ↑   sports-reference.com, www.sports-reference.com, besøkt 31. januar 2016[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Radmila Savić – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Radmila Savić – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Radmila Savić – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
***Eaten Alive!*** (originaltittel: *Mangiati vivi!*) er en italiensk eventyr-grøsser fra 1980 skrevet og regissert av Umberto Lenzi (mannen bak *Cannibal ferox*). Hovedrollene spilles av Robert Kerman og Janet Agren. Sentrale biroller spilles av Me Me Lai, Ivan Rassimov og Paola Senatore, mens en mindre birolle spilles av Mel Ferrer. 

Filmen er også delvis kjent under den engelske tittelen *Doomed to Die* (USA).

Sentrale deler av handlinga er inspirert Jonestown massakren i Guyana i 1978.

Handling
--------

En mystisk asiat forfølger og dreper mennesker i New York med blåserør og piler dryppet i kobra-gift. Morderen blir så selv drept, og det blir klart at han er medlem av en religiøs menneske-etende kult som har sitt utspring dypt inne i jungelen i Ny-Guinea. En amerikansk kvinne reiser til jungelen for å lete etter sin forsvunne søster. Hun mistenker at søsteren har blitt en del av denne kulten.

Om filmen
---------

*Eaten Alive!* er en av flere voldelige italienske «Cannibal-filmer» som var populære på slutten av 1970- og starten av 1980-tallet. Filmen ble forbudt i Norge og en rekke andre land på grunn av dens grafiske voldsskildringer. Den ble raskt trukket inn i debatten om videovold i Norge. 

Det eksisterer flere utgaver av filmen og enkelte inneholder scener hentet fra andre Cannibal-filmer, som f.eks Ruggero Deodatos *The Last Cannibal World* og *The Mountain of the Cannibal God*. Det er usikkert om disse scenene inngikk i de videoversjonene som eksisterte på 1980-tallet, men de er i alle fall tilstede på den usensurerte VHS-versjonen utgitt av Proffessional Cine Media i 1995.

### I Norge

En svensk-tekstet versjon fra Video Invest ble utgitt høsten 1981 under tittelen *Omänslig fasa.* Den svenske videoversjonen hadde påtrykt aldersgrense 20 år på coveret. Det var Videoimport AS som hadde enedistrubusjon for denne versjonen i Norge.

Rolleliste
----------

(utvalg)

* Robert Kerman ... Mark Butler
* Janet Ågren ... Sheila Morris
* Ivan Rassimov ... Jonas Melvyn (Kultleder)
* Paola Senatore ... Diana Morris (Sheilas søster)
* Me Me Lai ... Mowara
* Fiamma Maglione ... Alma
* Franco Fantasia ... Brother Reeves
* Franco Coduti ... Karan
* Mel Ferrer .... Professor Carter

Referanser
----------

1. 1 2  Video & TV-guiden nr.4, Desember 1981, s.8)
2. 1 2  Dagbladet Film
3. ↑  «OMÄNSKLiG FASA». BOAVIDEO. Besøkt 12. mai 2008.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Eaten Alive!* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Eaten Alive!* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Eaten Alive!* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Eaten Alive!* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Eaten Alive!* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Eaten Alive!* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Eaten Alive!* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Eaten Alive!* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Eaten Alive!* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Liang Shuming** (kinesisk: 梁漱溟, pinyin: *Liáng Shùmíng*, Wade-Giles: *Liang Sou-ming*, opprinnelig **Liang Huanding** 梁煥鼎, født 18. oktober 1893 i Beijing i Kina, død 23. juni 1988 i Beijing) var en kinesisk filosof, forfatter, lærer og politiker som var aktiv i den landlige gjenoppbyggelsesbevegelse i den republikanske æra. Han var også aktiv i Kinas demokratiske forbund.

Liv og virke
------------

I 1917 ble han invitert av Cai Yuanpei til å forelese ved det filosofiske fakultet ved Pekinguniversitetet, der han publiserte en bok som bygget på hans forelesninger om konfucianismen og hvordan den burde tilpasses til den moderne tid. Utover konfucianismen var Liang også påvirket av Henri Bergson og den buddistiske Yogacara-filosofien.

Liang anså at den vestlige sivilisasjon var dømt til å mislykkes og var derfor ikke tilhenger av at Kina skulle ukritisk etterape vestlige institusjoner. Han mente at Kina ikke hadde forutsetningene for å gjennomføre de reformer som var nødvendige for å endre landet fra oven, og gikk derfor inn for sosialistiske reformer på grasrotsnivå. Han deltok derfor i det landlige gjenoppbyggelsesinstitutt i Shandong på 1930-tallet og bidro til å grunnlegge Kinas demokratiske forbund i 1939.

Liang ble kjent for sin skarpe kritikk av marxismens klasselære og mente at det kinesiske samfunn ikke lot seg klassifisere etter vestlige klassebegrep. Ifølge Liang kunne for eksempel en klan ha både fattige og rike medlemmer og den klassekamp som maoistene gikk inn for ville derfor føre til at nære slektninger ble spilt ut mot hverandre, noe som stred mot konfucianske normer og kinesisk kultur.

Etter den andre sino-japanske krig forsøkte han å megle mellom Guomindang og Kinas kommunistiske parti. Han forble i Kina etter Folkerepublikkens opprettelse i 1949 og var på 1950-tallet representant i Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse. Han ble utsatt for forfølgelser i flere ideologiske kampanjer og kritisert offentlig av Mao Zedong, men nektet å gi etter for disse prøvelsene.

Hans grav i fylket Zouping i provinsen Shandong er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 5. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Mao Zedong, "CRITICISM OF LIANG SHU-MING'S REACTIONARY IDEAS", september 1953.

Litteratur
----------

* Guy S. Alitto: *The last Confucian: Liang Shu-ming and the Chinese dilemma of modernity*. University of California Press, Berkeley, 1986. ISBN 0-520-05318-4.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** CiNii
 |
To typer radiuslærer.
Et **radiuslære** er et måleverktøy som brukes for å måle radiusen på et arbeidsstykke.

Radiuslæret krever en sterk lyskilde bak objektet som skal måles. Læret plasseres mot overflaten som skal tolkes før man så ser om det slipper lys gjennom mellom læret og objektet, hvilket i så fall indikerer om man bør gå et blad opp eller ned i størrelse.

Et godt radiuslære har gjerne både konvekse blader (for måling av innvendig radius) og konkave blader (for måling av utvendig radius), og er gjerne utformet slik at de kan benyttes på steder hvor det kan være vanskelig å komme til. Alle bladene i et sett har ulik radius, for eksempel med radius-intervaller på 0.25 mm eller 0.5 mm. Bladene er gjerne laget av rustfritt stål.

Se også
-------

* Gjengetolk
* Føler

Referanser
----------

1. 1 2  «TIP-ordboka». *www.tip-ordboka.no*. Besøkt 22. februar 2021.
2. ↑  Frane 1994.
3. ↑  Kennedy, Hoffman & Bond 1987.

Litteratur
----------

* Frane, James T. (1994), *Craftsman's Illustrated Dictionary of Construction Terms* (Illustrated utgave), Craftsman Book Company, ISBN 978-1-57218-008-6,  .
* Kennedy, Clifford W. (1987), *Inspection and Gaging* (6th, Illustrated utgave), Industrial Press Inc. ISBN 978-0-8311-1149-6,  .

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
***The Two Roses*** er en amerikansk stumfilm fra 1910.

Handling
--------

Tony Prolo, en fattig arbeider, lever relativt lykkelig til tross for sin fattigdom. Han bor sammen med sin kone og deres barn, som er oppkalt etter faren sin. Tony er ansatt sammen med andre arbeidere med å bygge en ny jernbane. Men sønnen, lille Tony, krysser veien endag, og legger ikke merke til at en stor bil som nærmer seg - og han blir truffet av bilen. Mr. Sears, eieren av kjøretøyet, forsøker deretter å hjelpe gutten og trøste faren.

Men arbeideren avviser den velstående mannens sympati. Han tar med seg barnet, og bærer det hjem. Kort tid senere mottar Mr. Sears et brev signert av "Black Hand" som krever 10 000 dollar etter trafikk-ulykken. Han skal gi pengene til en mann som skal møte ham på et bestemt gatehjørne, og som skal bære en hvit rose. Sears tar brevet til politiet, og en felle blir lagt for Black Hand.

I mellomtiden stopper Tony, som nylig har vært innom en lege, hos en blomster-selger for å kjøpe en hvit rose til sin lidende sønn - som er lidenskapelig glad i blomster. Uheldigvis for ham passerer Tony nøyaktig det samme gate-hjørnet som Black Hand skal vente ved, og politiet tror at Tony er mannen de er på jakt etter.

Skuespillere
------------

* Marie Eline som Tony
* Frank H. Crane som Tony Prolo
* Anna Rosemond

Referanser
----------

1. ↑  THE TWO ROSES

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Two Roses* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Two Roses* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Stordal Møbler** er en norsk møbelprodusent som holder til i Stordal på Sunnmøre. 

Bedriften produserer sofaer og stoler til privat bruk. Mer enn 50% av produksjonen blir eksportert. I 2010 er det ca. 95 ansatte hos bedriften.

Historie
--------

Stordal ble etablert som en familiebedrift av Ole Gustav Stavseng i 1932. Firmaet fikk sin første designpris med hvilestolen *Rektangel* i 1970. Bedriften gikk senere inn i et samarbeid med fire andre norske møbelprodusenter for å kunne levere komplett interiør til stuemøblering. Samarbeidet under navnet Norstil innbefattet en felles markedsføring, med utgivelse av eget magasin. Stordal stod da for produksjon av sofamøbler, en av de andre leverandørene var Hove møbler som produserte hvilestoler. Hove ble senere oppkjøpt av Hjellegjerde Møbler. Norstilsamarbeidet tok slutt i 1998.

I 1998 startet bedriftens satsing på eksport, frem til da produserte de i hovedsak for det norske markedet. Samme år gikk Stordal fra å være en volumprodusent til å satse på eksklusiv kvalitet.

I 2008 fikk Stordal designpris på møbelmessen Meuble-Paris for hvilestolen *Gol*.

Forhandlernett
--------------

I Norge selges Stordal sine møbler hos møbelkjedene Møbelringen, Bohus og hos en del frie forhandlere.

Referanser
----------

1. 1 2  Industriskolen Case "Endring i Stordal" [PDF]
2. ↑  Aftenposten *Norsk stol fikk fransk designpris* 23. februar 2008

Eksterne lenker
---------------

* Stordal.com