recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Busans undergrunnsbane** er en undergrunnsbane i den sørkoreanske byen Busan. Den første linja åpnet i 1985 med 17 stasjoner. Siste linjeåpning skjedde da linje tre åpnet i november 1985, da de siste av 89 stasjoner stod ferdige, som ligger med et 89,9 km langt spor. En fjerde linje er under bygging og forventes ferdig i løpet av 2010, mens Busan-Gimhae Light Rail Transit er planlagt å åpne i april 2011. Flere mindre utvidelser de neste årene er også planlagt senest 2016, og banen vil da bestå av tilsammen 132 stasjoner.

Alle skilt på banens område er skrevet på hangul og engelsk, og alle høyttalermeldinger inkludert holdeplassopprop skjer på koreansk etterfulgt av engelsk. Ankommende tok annonseres dessuten på japansk og mandarin.

Togene går i perioden 05:00 til 00:40, og frekvensen ligger på mellom 4 og 7 minutter.

Linjene
-------

### Linje 1

Utdypende artikkel: Busans undergrunnsbane linje 1

### Linje 2

Utdypende artikkel: Busans undergrunnsbane linje 2

### Linje 3

Utdypende artikkel: Busans undergrunnsbane linje 3

### Linje 4

Utdypende artikkel: Busans undergrunnsbane linje 4

### Busan-Gimhae Light Rail Transit

Utdypende artikkel: Busan-Gimhae Light Rail Transit

Eksterne lenker
---------------

* Busans undergrunnsbane (engelsk)
* Busans undergrunnsbane på UrbanRail.Net

| * v
* d
* r
Undergrunnsbaner i Sør-Korea |
| --- |
| Seouls undergrunnsbane | Linje 1 **·** Linje 2 **·** Linje 3 **·** Linje 4 **·** Linje 5 **·** Linje 6 **·** Line 7 **·** Linje 8 **·** Linje 9 **·** Bundanglinja **·** Junganglinja **·** AREX **·** Gyeonguilinja |
| Busans undergrunnsbane | Linje 1 **·** Linje 2 **·** Linje 3 **·** *Linje 4 (under utbygging)* **·** *Busan-Gimhae Light Rail Transit (under utbygging)* |
| Incheons undergrunnsbane | Linje 1 **·** *Linje 2 (under utbygging)* **·** *Linje 3 (under utbygging)* **·** *Wolmido monorail (under utbygging)* |
| Daegus undergrunnsbane | Linje 1 **·** Linje 2 **·** *Linje 3 (under utbygging)* |
| Daejeons undergrunnsbane | Linje 1 |
| Gwangjus undergrunnsbane | Linje 1 |
| Kategori:Undergrunnsbane i Sør-Korea |

Portal: Korea
*Gianciotto kommer over Paolo og Francesca*, maleri av Ingres. Scenen stammer fra *Den guddommelige komedie* (Dante Alighieri). *Sjalusi er en sterk drivkraft for en* crime passionel*.*
Et **pasjonsdrap** (fransk: *crime passionel*) begår den som i sterk affekt, fortrinnsvis sjalusi i møte med svik i et kjærlighetsforhold, øver en forbrytelse fremfor alt bestående i mord på sin ektefelle eller kjæreste eller samtidig også dennes elsker/elskerinne. Utroskap som motiv for drap ble i eldre fransk rettspleie betraktet som en formildende og dermed straffereduserende omstendighet. Forbrytelsen gjaldt som ikke forsettlig, men begått ut av det overveldende sinnsopprør som forøveren ble fanget inn i idet han oppdaget den andres utroskap. I Frankrike kunne det på 1800-tallet til og med ende med frifinnelse i en del slike tilfeller. Fransk lovgivnings eksplisitte særbestemmelser om *crime passionel* bortfalt ikke før i 1975[].

Denne type forbrytelse, og den kulturelle og tidvis rettslige toleranse overfor den, hører eller hørte gjerne til samfunn der æresbegrepet har holdtes høyt i hevd.

Det egentlige pasjonsdrapet er forskjellig fra *æresdrap* ved at forbrytelsen fullbyrdes i øyeblikkelig affekt. Begrepet æresdrap omfatter derimot både forbrytelser i øyeblikkets affekt og grundig planlagte forbrytelser, og æresdrap kan utøves også av en person som ikke selv er den svekne part i et romantisk forhold.

Se også
-------

* Æresdrap

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
Borchs Kollegium i sin oppinnelige skikkelse. 1696.
Borchs Kollegium
**Borchs Kollegium** (opprinnelig latinsk navn: *Collegium Mediceum*) ble grunnlagt den 29. mai 1691 av Ole Borch for å huse 16 fattige, gudfryktige og lærde *studiosi.* Det er et av Københavns Universitets gamle kollegier og ligger i Store Kannikestræde 12.

Bygningen
---------

Det opprinnelige huset, inklusiv Borchs bibliotek og kjemiske laboratorier, ble ødelagt sammen med resten av byen under brannen i København i 1728. Huset ble bygget opp igjen på restene av det gamle. 5500 riksdaler og tre år senere sto det klart for innflytting igjen i 1731. 

Under Københavns bombardement i 1807 brant kollegiet enda en gang ned til grunnen. Ifølge kildene deltok studenter fra kollegiet i flere trefninger. Bombardementet av byen endte imidlertid med at store deler av området rundt Frue Plads ble ødelagt, og på tredjedagen den 4. september brøt ilden ut og bygningen gikk opp i flammer.

Den tredje bygningen – huset som det står i dag – ble bygget i 1824–1825 under arkitekt Peder Mallings ledelse. Det ble innviet 28. mai 1825. Bygningen er fredet.

Referanser
----------

1. 1 2  Fredningssag / Borchs Kollegium, Store Kannikestræde 12 fra Kulturarvsstyrelsen (besøkt 21. juni 2014)

Kilder
------

* Johannes Pedersen, *Borchs Kollegiums Historie 1728-1823.* København: Gad 1916.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |

Portal: Danmark
**VWR International** er en av de større distributørene av laboratorieutstyr i verden. Det ble etablert på 1850-tallet. Selskapets hovedkvarter ligger i Radnor i Pennsylvania.

Norge
-----

VWR International AS har sitt hovedkontor i Oslo. Selskapet er eid av VWR International Inc.

Historie i Norge
----------------

I 1896 ble **Bærum Drog & kjemikalieforretning** startet. I 1899 kjøpe Tollef Bredal seg inn i firmaet. I 1905 ble Tollef Bredal eneinnehaver og opprettet filialer i Bergen, Trondheim, Bodø, Harstad og Tromsø. I 1929 begynte Tollef Bredals sønn Erling som disponent i firmaet, og han utvidet virksomheten til også og omfatte kjemikalier til teknisk og vitenskapelig bruk.

I 1957 overtok staten all engrosforretning for medisiner. I den forbindelse ble firmaet betydelig redusert. Dette førte til satsing innen laboratorieutstyr og forbruksvarer til laboratorier. 1. januar 1978 ble firmaet solgt til KEBO (Kjemibolaget) i Sverige og ble hetende KEBO-Bredal, navnet ble etter hvert endret til KEBO Lab. Senere ble **KEBO Lab** solgt til det tyske firmaet Merck (**Merck Eurolab**), som solgte firmaet vidre til et investeringselskap i USA. Selskapet er nå en del av VWR International konsernet.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** ISNI **·** NKC
 |
***Special Messenger*** er en amerikansk stumfilm fra 1911, regissert av Sidney Olcott.

Handling
--------

Royal, en ung mann fra Sørstatene, kysser sin kone og mor farvel før han reiser til fronten under den amerikanske borgerkrigen. To år senere blir han oppdaget under et oppdrag, og blir snart forfulgt av fiendtlige soldater. Hans forfølgere er godt kjent med området, og deler seg opp i to grupper. Noen av dem fortsetter jakten på Royal, men andre soldater slår seg ned i nærheten av en bro hvor de venter på at Royal kommer til å krysse kort tid senere. Når han nådd omtrent midt ut på broen, oppdager Royal at han har blitt fanget i en felle.

En gruppe fiendtlige soldater sperrer veien for ham. Men Royal kommer seg likevel unna, og forsøker å gjemme segi skogen. Han ble hardt såret etter å ha blitt skutt, men ligger i skjul frem til natten. I mørket klarer han endelig å krype til sitt eget hjem, ikke langt unna. Men fienden er fremdeles på sporet etter ham. Hans kone og mor lykkes imidlertid med å gjemme ham i en stall. Men fienden foretar en grundig ransaking av både huset, og resten av eiendommen i deres jakt på rømlingen.

Skuespillere
------------

* Gene Gauntier
* Sidney Olcott
* JP McGowan

Referanser
----------

1. ↑  The Special Messenger

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Special Messenger* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
***Baeoceridium*** er en slekt av biller som lever av og på sopp. De hører til underfamilien dråpebiller (Scaphidiinae) i den artsrike familien kortvinger (Staphylinidae).

Utseende
--------

Små, ovale, svært blanke biller, brune eller svarte. Antenner og bein kan foldes tett inntil kroppen slik at hele billen blir glatt og dråpeformet, og svært vanskelig å få tak på. For ekesmpel er det nesten umulig å plukke opp en slik bille med en pinsett. **Hodet** er bredt med små fasettøyne. Antennene er temmelig lange og ganske tynne, de to innerste og tre ytterste leddene noe tykkere. **Brystskjoldet** (pronotum) er glatt, blankt og hvelvet, fint punktert, med jevnt kurvede sidekanter. **Dekkvingene** er jevnt rundede, glatte, fint punkterte, med en fure (sømstripen) langs innerkanten, men ellers uten lengdestriper. De er tvert avkuttet bak og dekker ikke bakkroppsspissen på levende eksemplarer. På døde eksemplarer i samlinger er ofte bakkroppen skrumpet sammen slik at den er fullstendig dekket av dekkvingene. **Bakkroppen** er tilspisset bak. **Beina** er lange og spinkle.

Levevis
-------

Slekten *Scaphisoma* er knyttet til poresopper (kjuker) som vokser på død ved, trolig har denne slekten et lignende levesett. Dråpebillene er stort sett skogsinsekter.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, **Coleoptera**
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien åtsel- og rovbiller, **Staphylinoidea**
			* Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
				+ Underfamilien **dråpebiller, Scaphidiinae** Latreille, 1807
					- Stamme Scaphisomatini Casey, 1893
						* Slekten ***Baeoceridium*** Reitter, 1889
							+ *Baeoceridium celebense* Löbl, 1982
							+ *Baeoceridium conuroides* Pic, 1920
							+ *Baeoceridium depressipes* Reitter, 1889
							+ *Baeoceridium glabrum* Löbl, 1979
							+ *Baeoceridium piceonotatum* (Pic, 1954)
							+ *Baeoceridium senceum* Pic, 1922

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Baeoceridium* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Baeoceridium* hos NCBI Rediger på Wikidata

* *Baeoceridium* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
Yácata i Tzintzuntzan
Utsikt over Tzintzuntzan fra Las Yácatas
**Tzintzuntzan** (purépecha: *Ts’intsuntsani*, «Kolibristedet») er en liten by og arkeologisk utgravning på Tarasca-sletta i den meksikanske delstaten Michoacán. Byen ble grunnlagt av purépecha-kongen *Tariácuri* rundt år 1325 like ved Pátzcuaro-sjøen. Da byen var på sitt mektigste hadde den kanskje 40 000 innbyggere, og var hovedstad i purépecha-riket (også kalt tarasco-riket) fra midten av 1400-tallet fram til spanjolenes ankomst. 

Den arkeologiske sonen omfatter et seremonisenter som står oppå en plattform på ca. 400 m² med en rampe i midten. På plattformen er det bygd såkalte *yácatas* i rektangulære og runde former, og på disse sto det tidligere templer viet til gudene i purépecha-gudeverdenen. Den viktigste guden var Curicaueri.

Dagens kommune
--------------

Den moderne byen Tzintzuntzan er kjent for sitt kurvmakeri og sin vevproduksjon. Klosteret Santa Ana fra 1500-tallet er en av de tidligste klostrene i Mexico, og her huses flere mirakelgjørende relikvier og helgenbilder. I klosterhagen står oliventrær som skal ha blitt bragt over fra Spania, og som var de første oliventrærne som ble plantet i Amerika.

Tzintzuntzan kommune dekker et areal på 165 km². I tillegg til byen Tzintzuntzan er det mindre samfunn i Ihuatzio, Cucuchuchu og Los Corrales. I 1995 bodde det rundt 12 500 mennesker i byen, hvorav ca. 2550 snakket et urspråk, først og fremst purépecha og ixcatekisk.

Litteratur
----------

* Adkins, Julie (n.d.). «Mesoamerican Anomaly? The Pre-Conquest Tarascan State». Southern Methodist University Department of Anthropology. Arkivert fra originalen 19. desember 2009.  Sjekk datoverdier i `|dato=` (hjelp) Arkivert 19. desember 2009 hos Wayback Machine.
* Smith, Michael E. (2005). «City Size in Late Post-Classic Mesoamerica» (PDF). *Journal of Urban History*. 31 (4): s.403-434.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tzintzuntzan, Michoacán – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Tzintzuntzan, Michoacán – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Tzintzuntzans kommunes nettside
* «Tzintzuntzan», bilder fra Tzintzuntzan hos TourByMexico.com
* «Tzintzuntzan archaeological site» Arkivert 8. februar 2007 hos Wayback Machine. informasjon om de arkeologiske utgravningene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames
 |
*Tinget i Rogaland*. Tegning av Halfdan Egedius til *Heimskringla*.
Tingsted i Gulde i Schleswig-Holstein
**Ting** (av norrønt *þing*) var i norrøne tider en folkeforsamling hvor folket utøvet dømmende og lovgivende makt.

Ordet lever videre i politiske forsamlinger som allting, storting, folketing, sameting, odelsting, lagting og landsting, i domstoler som tingretten, Borgarting, Eidsivating, Frostating og Gulating, og i foreningslivet som Fotballtinget og Idrettstinget.

Tingsteder
----------

Et tingsted ble gjerne bare kalt for «tinget» og plassert på kjente og synlige steder. Det var naturlig å finne et åpent område, eller slette, gjerne med et høydedrag, eller en haug som samlingspunkt. En haug, eller en voll, gav talerne, dommerne eller predikantene god oversikt over forsamlingen og landskapet rundt.

Tingsteder kunne også plasseres i forbindelse med gravhauger og andre gravsteder. Slike steder ble i middelalderen gjerne ansett som hellige, og var naturlige steder for religiøse samlinger.

Det er flere stedsnavn som viser at et sted trolig har vært et sted for folkesamlinger og *ting*.

### Tinghaug

Tinghaugen i Gloppen, sett fra fjorden  Foto: C. Hill, 2007 
Tinghaug er et stedsnavn som viser til at stedet har vært et sted for folkesamling, et tingsted, men gjerne også et sted for kulturelle tilstellinger og religiøse handlinger.

På garden Hauge i Gloppen i Sogn og Fjordane, ligger Vestlandets største tinghaug. «Tinghaugen på Hauge» blir lokalt kalt for Karnilshaugen etter gården den ligger på. På denne haugen er det unike lysforhold ved solhverv som gjør at det trolig var en del religiøs aktivitet her.

Tinghaug i Klepp på Jæren er også et kjent som det høyeste stedet på «Låg-Jæren», med sine 102 meter over havet. Fra haugen er det godt utsyn over Jæren og Nordsjøen. Det lå tidligere en liten gravhaug på toppen av Tinghaug. Området har trolig vært benyttet som tingsted på Midt-Jæren.

### Tingvoll

Tingvoll er et stedsnavn samme opphav. Tingvoll er en kommune på Nordmøre i Møre og Romsdal. Tingvoll var trolig er sentralt tingsted i denne delen av Nordmøre. Det antas at det gamle tingstedet lå hvor den gamle steinkirken Tingvoll kirke ligger idag. Kommunen valgte også «kirketunet som tingsted» som tusenårssted.

Navnet Tynwald er nasjonalforsamlingen på Isle of Man og islandske Þingvellir har begge navn som er avledet fra norrønt språk, *Þingvǫll* (tingvoll).

Se også
-------

* Gulatinget
* Frostatinget
* Eidsivatinget
* Borgartinget
* Mostratinget

Referanser
----------

1. ↑  «ting», *Bokmålsordboka*.

Eksterne lenker
---------------

* Gulatinget, Tusenårsstaden i Sogn og Fjordane
* Tingstader - Oppdag demokratiets vogge i vikingenes land

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** ISNI
 |
**Trettenårskrigen** (tysk: **Dreizehnjähriger Krieg**; polsk: **wojna trzynastoletnia**), også kalt **byenes krig**, var en konflikt mellom den prøyssiske konføderasjonen støttet av det polske kongedømmet og De tyske riddernes ordensstat fra 1454 til 1466. De prøyssiske byene hadde gått sammen i et forbund som protest mot den tyske ordenens militære og føydale dominans. Ledende byer som Danzig hadde styrket seg på østersjøhandelen med voksende økonomisk makt, men den tyske ridderordenen innehadde den dominerende rollen politisk. Muligheten kom i januar 1454, da kong Kasimir 4. Jagiello av Polen giftet seg med Elisabeth av Habsburg.

Konføderasjonen, som hadde besluttet seg for å gjøre opprør mot den tyske ordensstaten, bad Polens konge om støtte ved å akseptere ham som sin herre istedenfor ordensmesteren. Da hadde de prøyssiske byene siden sammenslutningen i 1440 prøvd å løse sine tvister med de tyske ridderne uten hell. Så snart Kasimir 4 hadde gitt sin støtte til konføderasjonen, brøt krigen ut i februar 1454. Dette var begynnelsen på en tretten år lang krig som først sluttet i 1466 med Toruń-freden. De tyske riddere ble tvunget til å erkjenne nederlaget ved å avstå områder i Pommern og Vest-Preussen til Polen, som bekreftet sitt overherredømme over de prøyssiske byene.

For den tyske ridderordensstaten var freden et nytt tilbakeskritt til fordel for det polske kongedømmet og andre lokale aktører i Preussen i den gradvise nedgangen i perioden etter nederlaget i Slaget ved Tannenberg i 1410 til den endelige slutten i 1525, da Preussen ble omgjort til et verdslig hertugdømme under Polens konge.

Litteratur
----------

* Marian Biskup|Biskup, Marian. *Wojna trzynastoletnia* (*The Thirteen Years War*).
* Karin Friedrich: *The Other Prussia: Royal Prussia, Poland and Liberty, 1569-1772*, Google Books
* Marian Biskup, *Wojna trzynastoletnia*, Gdańsk 1965
* Paweł Jasienica, *Polska Jagiellonów*

Eksterne lenker
---------------

* The Editors of Encyclopaedia Britannica: Thirteen Years' War
* Prussian War 1454-1466
* War of the Cities (1454–1466)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
Den kinesiske mur ved Mutianyu.
Huairou i Beijing
**Huairou** (kinesisk: 怀柔区; pinyin: *Huáiróu Qū*) er et bydistrikt som ligger nordøst i Beijing i Kina. Distriktet dekker 2 557,3 kvkm og hadde 296 002 innbyggere i 2000. Det er 50 kilometer fra Beijing sentrum; 90 prosent er fjellområder. Dets viktigste jordbruksvarer er kastanjer, valnøtter, hagtornslekta, pærer og aprikoser.

Sentrum i Huairou ligger bare ca. 20 km fra Mutianyu, som har en attraktiv del av Den kinesiske mur.

Under FNs fjerde verdenskvinnekonferanse ble NGO-aktiviteten lagt til Huairou, en time unna der de offisielle møtene fant sted. Dette førte til en del misnøye idet mange NGO-aktivister følte seg isolerte fra begivenhetenes sentrum. Det ble bygd opp en midlertidig kvinneby for 30 000 kvinner i Huairou i anledning konferansen.

Administrative enheter
----------------------

**Subdistrikter:**

* Longshan (龙山街道), Quanhe (泉河街道)

**Storkommuner (områder):**

* Huairou (怀柔地区), Yanqi (雁栖地区), Miaocheng (庙城地区)

*Normale*:

* Beifang (北房镇), Yangsong (杨宋镇), Qiaozi (桥梓镇), Huaibei (怀北镇), Tanghekou (汤河口镇), Bohai (渤海镇), Jiuduhe (九渡河镇), Bolimiao (琉璃庙镇), Baoshan (宝山镇)

**Kommuner:**

* Changxiaoying for mandsjuene (长哨营满族乡), Labagoumen for mandsjuene (喇叭沟门满族乡)

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 111 løper gjennom området, på sin vei fra Beijing til Jiagedaqi i provinsen Heilongjiang.

Referanser
----------

1. ↑  «2011年统计用区划代码和城乡划分代码：怀柔区» **(Simplified Chinese)**. National Bureau of Statistics of the People's Republic of China. Besøkt 7. august 2013. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Huairou District – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Gatebilde fra Huainan 2005.
**Huainan** (kinesisk: 淮南; pinyin: *Huáinán*) er en by på prefekturnivå i provinsen Anhui i det sentrale Kina. Befolkningen anslås (2004) til 2,31 millioner.

Administrative enheter
----------------------

Huainan i Anhui
Byprefekturet Huainan har jurisdiksjon over fem distrikter (区 *qū*) og ett fylke (县 *xiàn*).

| Kart |
| --- |
|  |
| # | Navn | Hanzi | Hanyu Pinyin | Befolkning (2003 est.) | Areal (km²) | Tetthet (/km²) |
| **Distrikter** |
| 1 | Tianjia'an | 田家庵区 | Tiánjiā'ān Qū | 500 000 | 239 | 2 092 |
| 2 | Datong | 大通区 | Dàtōng Qū | 180 000 | 314 | 573 |
| 3 | Xiejiaji | 谢家集区 | Xièjiājí Qū | 330 000 | 273 | 1 209 |
| 4 | Bagongshan | 八公山区 | Bāgōngshān Qū | 170 000 | 93 | 1 828 |
| 5 | Panji | 潘集区 | Pānjí Qū | 430 000 | 607 | 708 |
| **Fylker** |
| 6 | Fengtai | 凤台县 | Fèngtái Xiàn | 700 000 | 1 000 | 700 |

Kommunikasjoner
---------------

Kinas riksvei 206 løper fra kystbyen Yantai til kystbyen Shantou i provinsen Guangdong. Den løper gjennom provinsene Shandong, Jiangsu, Anhui, Jiangxi og til slutt Guangdong.

Historie
--------

Byen Huainan ble grunnlagt av bønder 283 f.Kr. og ble raskt Anhuis «kornkammer» på grunn av sine vide åkermarker. 

I 1112 forordnet borgermester Gohku Wong en folketelling som kom til et innbyggertall på 15.923.

Etter mange århundres vekst og utvikling fulgte de såkalt «femti svarte år». Fra 1580 til 1630 var det uår; det brøt ut en alvorlig hungersnød og antallet arbeidsløse steg raskt. En rask avfolking av byen fant sted. I 1630 kom det en storm som raste i en uke, og byen ble nesten fullstendig rasert. Men etter stormen var markene igjen fruktbare, og byen ble gjenoppbygd og fikk et raskt økonomisk oppsving. 

Byen ble et kulturelt og religiøst sentrum. Keiserne bygde seg flere residenser i området.

Referanser
----------

1. ↑  GeoHive - China, Anhui Arkivert 12. mai 2013 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Watling Street** var en romersk vei gjennom England, som gikk fra Dover i Kent til Wroxeter i Shropshire. Den ser ut til å opprinnelig ha fortsatt til Chester nær Liverpool, og fortsatt inn i Nord-Wales, men det finnes svært få spor etter veien i det området.

Veien gikk gjennom London, Verulamium (dagens St. Albans) og det sentrale England. Den var en viktig del av det romerske veinettet som ble grunnlagt etter opprettet etter erobringen og opprettelsen av provinsen Britannia. 

Angelsakserne ga den navnet *Wæcelinga Stræt*, som betyr «Wæcelfolkets vei». Det er uklart hvem denne Wæcel kan ha vært, men hans navn ble også gitt til Verulamian, *Wæclingacaester*. Antagelig ble navnet først brukt om strekningen mellom London og Verulamium, og så senere brukt om hele veien.

*Watling Street* ble brukt som grense for Danelagen etter at danene hadde blitt slått; de måtte holde seg til et område nord og øst for veien.

Bevaringstilstand
-----------------

Etter at romerne forlot England forfalt veien, men var i bruk gjennom middelalderen. Den var høyst sannsynlig en viktig pilegrimsrute for de som skulle til Canterbury. 

I det 19. århundre ble den brolagt på ny av Thomas Telford. Han forlenget den til Holyhead i Wales, og den ble særlig brukt av postvognene som brakte post til og fra Irland. 

Watling Street og *Roman Roundabout* i Bletchley, Milton Keynes
Det meste av veien er fortsatt i bruk i dag, bortsett fra noen seksjoner hvor den moderne veien er ledet utenom. Strekningen mellom London og Dover heter nå A2, og strekningen mellom London og Shrewsbury (og videre til Holyhead) heter A5. Noe av veistrekningen ved London inngår i motorveien M1.

I City of London finnes det en *Watling Street*, men det er tvilsomt om denne inngikk i den romerske veien. I mange byer, som f.eks. Rochester, Canterbury, St. Albans og Milton Keynes går veien fortsatt under sitt opprinnelige navn.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Charles Chuka** (født 24. juni 1953, død 26. august 2021) var en malawisk økonom, som fra april 2012 til april 2017 var sentralbanksjef i Malawis sentralbank (Reserve Bank of Malawi). Som sentralbanksjef var han også formann for Association of African Central Banks. Chuka overtok som sentralbanksjef i april 2012, og har gjennomført reformer for å øke mengden utenlandsk valuta i Malawi.

Utdanning og yrkeserfaring
--------------------------

Han tok forskningsgraden *Master of Philosophy* innen pengeøkonomi ved University of Glasgow, og hadde en *Bachelor of Social Science*-grad fra University of Malawi, innen samfunnsøkonomi og sosiologi.

Han hadde også tidligere jobbet ved sentralbanken, hvor han ble ansatt i 1979, og jobbet i flere ulike avdelinger der. Blant annet var han leder for sentralbankens avdeling *Economic Services*.[*klargjør*] Han jobbet i Verdensbanken i Washington fra 2003 til 2009, som seniorrådgiver for direktøren som representerte 22 afrikanske sentralbanker. Fra 2010 til 2012 var han administrerende direktør for Malawi Telecommunications Limited (MTL), Malawis statlige telekommunikasjonsselskap. 

I april 2012 overtok han etter Perks Ligoya som sentralbanksjef for Malawis sentralbank. Da hans periode utløp overtok Dalitso Kabambe stillingen.

Referanser
----------

1. ↑   LinkedIn, «Charles Chuka», fullverk tilgjengelig på archive.ph, besøkt 27. august 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Nyasa Times, «Malawi ex-Reserve Bank Governor Chuka dies», utgitt 26. august 2021, besøkt 27. august 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Malawis sentralbank - *Governor's Statements* Arkivert 23. august 2014 hos Wayback Machine. besøkt 24. juli 2014.
4. ↑  News24.com - *Malawi devalues currency by 48%*, besøkt 10. februar 2021.
5. 1 2  Malawi24.com - *Kabambe appointed as new RBM Governor*, besøkt 10. februar 2021.
6. ↑  Association of African Central Banks - *Malawi: Mr Charles Chuka appointed Governor of the Reserve Bank of Malawi*, besøkt 24. juli 2014.
7. ↑  Al Jazeera - *Malawi devalues currency by a third*, besøkt 24. juli 2014.
8. ↑  Malawi Telecommunicatins Limited - *Charles Chuka is MTL new CEO*, besøkt 24. juli 2014.
«Watford» har flere betydninger.

**Watford** er en landsby og verdslig sogn i distriktet Daventry i grevskapet Northamptonshire, England. Den er kjent av mange ettersom den ligger rett ved det store motorveiserviceområdet Watford Gap, det første av mange slike områder i Storbritannia. Ved folketellingen i 2011 har landsbyen og sognet (inkludert Murcott) 320 innbyggere.

Et viktig vertshus på hestetransportruten mellom nord og sør lå her, og bygningen står fortsatt ved serviceområdet. Den ble fram til 2000 *Watford Gap pub*, men ble da stengt ettersom den trenger restaurering. Her ligger også, Watford Gap service, Storbritannias eldste bensin og servicestasjon som åpnet i 1959.

Begrepet «nord for Watford» brukes ofte for å beskrive Storbritannia nord for London. Det er uklart om det er byen Watford i Hertfordshire, som var det første stedet hvor man skiftet hester under reiser nordvestover fra hovedstaden, eller denne landsbyen det siktes til. 

Hovedstrukturen til sognekirken, dedikert helgenene Peter og Paulus, ble reist på 1300- og 1400-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  «Civil Parish population 2011» Arkivert 11. oktober 2016 hos Wayback Machine. *Neighbourhood Statistics*. Office for National Statistics
2. ↑  Watford Gap Arkivert 15. mars 2009 hos Wayback Machine. Motorway Services Online
3. ↑   «St Peter & St Paul's Church, Watford», *Historic England*

Eksterne lenker
---------------

(en) Watford, Northamptonshire – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


* Watford Village Arkivert 24. oktober 2016 hos Wayback Machine.
* Pictures of Watford, Pictures of England

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** GeoNames **·** GeoNames **·** BBC Things
 |
Selsnepe (*Cicuta virosa*). Plansje fra *Flora Norvegica*
***Flora Norvegica*** er Norges første flora. Den er skrevet på latin, består av to bind, og ble publisert i 1766 og 1776. Forskeren og forfatteren bak verket var biskop Johan Ernst Gunnerus. Han døde i 1773, og bind to ble utgitt etter hans død, av hans nevø N.D. Gunnerus. Flere av illustrasjonene i floraen er signert Jacob von der Lippe Parelius, men det er uvisst om han står bak alle. Parelius var teolog og ansatt som inspektør og tegner ved Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs naturaliesamling.

Biskop Gunnerus hadde aldri studert botanikk, men han følte en religiøs og patriotisk plikt til å skrive en flora. Den svenske naturforskeren Carl von Linné beundret Gunnerus' arbeid, og støttet og inspirerte ham til å utgi verket. Dr. med. Georg Christian Oeder, professor i botanikk ved Københavns Universitet, oppholdt seg en tid i Trondhjem under sitt arbeid med *Flora Danica*. Han ble også en viktig inspirator og læremester for Gunnerus.

Floraen omfatter 1118 arter fra hele Gunnerus' bispedømme, Trondhjems Stift, som strakte seg fra Romsdal til Øst-Finnmark. På visitasreisene samlet Gunnerus planter til sitt omfattende herbarium, som et grunnlag for videre arbeider med floraen. Innsamlingene ble gjort i perioden 1762–1772. Prestene i stiftet sendt også inn planter til ham.

Gunnerus brukte Linnés nomenklatur, men *Flora Norvegica* er ikke systematisk oppbygd. Plantene presenteres i tilfeldig orden, tilsynelatende etter som Gunnerus ble kjent med dem. Enkelte av plantene var nye for vitenskapen. Floraen inneholder mange feilbestemmelser, men enkelte planter har fortsatt de navn Gunnerus ga dem.

Gunnerus' herbarium oppbevares i dag ved Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab (DKNVS). Det er digitalisert i sin helhet. *Flora Norvegica* er også digitalisert av DKNVS, og er tilgjengelig i databasen gunnerus.no.

Referanser
----------

1. 1 2  «Johan Ernst Gunnerus | DKNVS». *www.dknvs.no*. Besøkt 25. februar 2018.
2. 1 2  Jørgensen, Per Magnus; Weidemann, Einar; Fremstad, Eli, (2016). *Flora Norvegica av J.E. Gunnerus. På norsk og med kommentarer*. Gunneria **(norsk)**. 80. s. 5–6. ISBN 978-82-8322-077-3. Besøkt 25. februar 2018.
3. ↑  Lysaker, Trygve (9. desember 2016). «Johan Ernst Gunnerus - 1». *Norsk biografisk leksikon* **(norsk)**. Besøkt 25. februar 2018.
4. ↑  «Vitenskapsmuseet: Botaniske samlinger». *www.ntnu.no*. Besøkt 25. februar 2018.
5. ↑  «Gunnerusherbariet». *Flickr* **(engelsk)**. Besøkt 25. februar 2018.
6. ↑  Ernst, Gunnerus, Johan (1766). «Jo. Ern. Gunneri Flora Norvegica : observationibus praesertim oeconomicis, panosque norvegici locupletata» **(norsk)**. Besøkt 25. februar 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Digitalisert utgave av Gunnerus' *Flora Norvegica* Besøkt 25. februar 2018
* NTNU UBs nettutstilling *Flora Norvegica* Besøkt 25. februar 2018
* NTNU UBs blogg i forbindelse med floraens 250-årsjubileum Besøkt 25. februar 2018
* DKNVS' informasjon om Gunnerus' herbarium, med noen digitaliserte eksempler Besøkt 25. februar 2018


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Damprengjøring av en dusj
**Damprengjøring** eller **dampvasking** vil si at man bruker vanndamp for rengjøring. Til hjemmebruk kan damp brukes for rengjøring av gulv og fjerning av smuss, mens i industrien brukes det til fjerning av smørfett fra motorer.

Bruk
----

Damprengjøring er ikke egnet for alle materialer, som for eksempel materialer som er fuktsensitive eller sensitive for høy temperatur. Noen eksempler er silke, noen typer plast, lær, papir, tapet, vannbasert maling.

Miljøvennlighet
---------------

Damprengjøring kan gjøres uten såpe, vaskemidler eller andre rengjøringsprodukter, og kan derfor regnes som en miljøvennlig metode for rengjøring.

Bakterier
---------

Damprengjøring kan drepe 99,9% av bakterier, og regnes som en moderne metode for å rengjøre klimaanlegg.

Bruk i selvrensende stekeovner
------------------------------

I stekeovner er damprengjøring et alternativ til katalyse og pyrolyse for å få en selvrensende stekeovn, og bruker lavere temperaturer (cirka 100 celsius) sammenlignet med katalyse (200 celsius) og pyrolyse (500 celsius).

Se også
-------

* Teppevask, ofte gjort med suging av varmtvann
* Tøydamper, utstyr brukt for å fjerne rynker fra klær

Referanser
----------

1. ↑  «Damprengjøring». *ØKOLOGISK RENGJØRING - privat renhold, bedrift renhold*. Besøkt 4. januar 2023.
2. ↑  «What is Aircon Steam Cleaning?». Besøkt 21. mars 2021.
3. ↑  «Hva er pyrolyse og katalyse? Slik fungerer selvrensende ovner». *www.whiteaway.no*. Besøkt 4. januar 2023.
**Hans Sundt Berggraf** (født 26. februar 1874 i Helsingør, død 23. januar 1941) var en dansk-norsk oppfinner. Han kom til Stavanger to år gammel sammen med foreldrene. Ifølge en artikkel i *Teknisk Ukeblad* i 1904 fant han opp ekkoloddet ved århundreskiftet, flere år før det offisielle patentet ble registrert av Alexander Behm. I 1926 ble han av Fridtjof Nansen anerkjent som ekkoloddets egentlige oppfinner. Før århundreskiftet hadde han skissert prinsippene for fjernsyn, faks og kopimaskin, disse ble ikke realisert. Berggraf leverte mange oppfinnelser til hermetikkindustrien i Stavanger, blant annet automatisk oljepåfyllingsmaskin, roterende båndkniv, og apparat for porsjonering av olje, tomatsaus og lignende. I 1911 laget han også den typen eggekartong som fortsatt brukes. I 1914 tok han patent på snortbryteren, en forløper til den vanlige lysbryteren, denne solgte så godt at han tjente bra på oppfinnelsen. I 1915 søkte han patent på et termostatstyrt strykjern, han hadde store ambisjoner, men det ble lite av.

> Det første forslaget til ekkolodd ble fremsatt av Albert Franklin Eells, fra Boston, USA, som fikk patent i flere land. Hans anordning består ganske enkelt av en klokke i bunnen av skipet, en stang som navigatøren slår på og som står i forbindelse med klokken, og en mottagertelefon i bestikklugaren. Anordningen er helt primitiv og har ganske sikkert vært ubrukelig! Først i 1915 kommer neste forslag til ekkolodd. Det er fysikeren Alexander Behm fra Kiel som beskriver en anordning til måling av havdybden ved hjelp av reflekterte lydbølger. Den videre utvikling av Behms konstruksjon fører til de moderne ekkoloddapparater som i dag monteres i alle skip av betydning. Alexander Behm er derfor blitt ansett som ekkoloddets første oppfinner. Søker en imidlertid videre utenfor patentlitteraturen etter mulige forslag til ekkolodding, viser det seg ganske overraskende at ideen til ekkolodding, og et fullstendig beskrevet apparat til å utføre denne er fremsatt flere år før den første vage antydning i et patent.  
> 
> 
> 
> Den nylig avdøde norske ingeniør H. Berggraf beskriver nemlig så tidlig som i 1904 i Teknisk Ukeblad for 8. september det året et «Apparat hvormed havdybden kan måles uten at apparatet har forbindelse med havbunnen. » Ingeniør Berggraf må derfor med rette ansees som ekkoloddets første oppfinner så meget mer som han beskriver sitt apparat detaljert og inngående. En kan bare beklage at ingeniør Berggraf ikke arbeidet videre og søkte patent på apparatet sitt.
> 
> 
> Teknisk Ukeblad, 1941
> 
>

Referanser
----------

1. ↑  Folketellingen 1910 for Stavanger, oppslag i Digitalarkivet Arkivert 3. februar 2015 hos Wayback Machine..
2. ↑
3. ↑  Ukeavisen Ledelse, 2. januar 2015.
4. ↑  Ukeavisen Ledelse, 2. januar 2015.
Leonid Sobinov som Vladimir Lenskij i Tsjajkovskijs opera *Eugene Onegin*, 1898.
***Eugene Onegin*** (russisk: Евгений Онегин, *Jevgenij Onegin*), Op. 24, er en opera («lyriske scener») i 3 akter (eller 7 scener), komponert ca. 1878 av Pjotr Tsjajkovskij.

Librettoen er organisert av komponisten selv. Den ligger nært opptil Pusjkins verseroman *Eugen Onegin* (1825–1832), og har beholdt mye av tekstens poesi. Hans venn Konstantin Sjilovskij bidro med Triquets vers i akt 2, scene 1, mens Tsjajkovskij selv arrangerte teksten for Lenskijs arioso i akt 1, scene 1, og bortimot hele prins Gremins arie i akt 3, scene 1. Operaen ble skrevet rundt 1878 og hadde premiere i Moskva den 29. mars 1879. Det er flere innspillinger av den, og den blir jevnlig satt opp.

Fortellingen omhandler Eugen Onegin og bygger på fortellingen Eugene Onegin av Alexander Pushkin. Det dreier seg om en egoistisk person, som vil komme til å angre på sin blaserte avvisning av en ung kvinnes kjærlighet og sin ubetenksomme oppfordring til en fatal duell med sin beste venn.

Hovedroller: Eugen Onegin (baryton), Tatjana (sopran), hennes søster Olga (alt) og dennes forlovede Lenskij (tenor).

Referanser
----------

1. ↑   Taruskin, Richard (1992): «Yevgeny Onegin» i: Sadie, Stanley, red.: *The New Grove Dictionary of Opera*, bind 4. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-522186-2, s. 1191

Eksterne lenker
---------------

* Noter til Eugene Onegin hos *International Music Score Library Project*
* Libretto på russisk
* Libretto oversatt til tysk Arkivert 27. september 2007 hos Wayback Machine.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Damplassen** (1–25, 2–24) er en plass i boligområdet Ullevål Hageby i Oslo ved begynnelsen av Nils Lauritssøns vei. Plassen fikk sitt navn i 1918. 

På plassen lå tidligere den såkalte «Svenskedammen» (opprinnelig to fiskedammer, ikke én), som i likhet med en del steingjerder i distriktet, som i Havnabakken, skal ha blitt bygget av svenske krigsfanger i perioden 1807–1814. Rundt 1920 ble det anlagt en ny dam med fontene. Damplassen er den sentrale plassen i Ullevål Hageby. Plassen ble omlagt i 1998.

Bygninger
---------

Rundt plassen ligger det nybarokke forretnings- og boliggårder i tegl. Gårdene ble bygget på 1920-tallet, og tilhørte da alle Ullevaal Samvirkelag. Samvirkelaget reklamerte da for at de var Vestre Akers største og mest velassorterte forretning. Samvirkelaget hadde egne avdelinger for kolonialvarer, kjøtt, fisk og grønnsaker, melk, brød og delikatesser, isenkram, kjøkkenutstyr, glass og malervarer, fiskematkjøkken og fryse- og kjølelager. Damplassen hadde også, i hvert fall fram til 1970-tallet, også skomaker. I dag er dette dagligvareforretning, konditori, kles- og gaveforretninger.

Referanser
----------

1. ↑  «Oslo kommune – Bydelsoversikt (D)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
2. ↑  Stang, Johan L. (1980). *Sogn - en del av Oslo: Bakkehaugen, Berg, Korsvoll, Kringsjå, Nordberg, Sogn Hageby, Tåsen, Ullevål Hageby*. [Oslo]: i kommisjon Tiden. s. 48. ISBN 8210020129.

Litteratur
----------

* Oslo byleksikon: Damplassen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Hans Egil Sæle** (født 16. september 1954 i Nevlunghavn) er en norsk kunstner. 

Hans Sæle vakte oppsikt med skandaleutstillinger på slutten av 70-tallet og begynnelsen av 80-tallet. Mest kjent er Fredsbarn-skandalen i Tønsberg 1979, der Sæle stilte ut et maleri av et korsfestet barn. Utstillingen ble stengt på grunn av kraftige reaksjoner fra publikum, blant annet fikk en eldre kvinne besvimelsesanfall under åpningen, mens pressen var tilstede. Dette førte til at bildet ble beslaglagt. Fredsbarn-skandalen ble utropt av Dagbladet til 70-tallets største skandale-utstilling i Norge, og ordet «kunstsjokk» dukket for første gang opp i norske medier. Utstillingen ble debattert og omtalt av en rekke personer, blant annet kunsthistoriker Øyvind Storm Bjerke.

I 1981 kom den såkalte Primalskrik-skandalen i Sandefjord Kunstforening. Bildet *Primalskriket* er en pastell som forestiller en menstruerende kvinne i primalskrik-terapi. Bildet ble under åpningen fjernet fra utstillingen av Kunstforeningens ledelse, og den etterfølgende debatt ble svært oppskakende og endte med at Hans Sæle brant bildet offentlig i protest mot visningssensur, og anonymiserte sin utstillingsvirksomhet. Fotografiet av Primalskrik-brannen, tatt av Cedric Archer, ble gjengitt i en rekke medier.

Utstillinger i utvalg
---------------------

* Nordic Masters Sw. American Museum, Chicago, USA
* Nordic Masters Sw. Art Institute, Minneapolis, USA
* Nordic Masters, Nordic Heritage Museum, Seattle, USA
* Galleri Gude, Oslo
* Galleri Episteme, Abstrakt realisme, 1999 København
* Galleri Art Now, Göteborg
* Galleri Mollbrink, Uppsala

Diverse utsmykninger og samlinger
---------------------------------

* Politiets sikkerhetstjeneste (PST), utsmykking VIP-rom.[]
* Volvo Sverige, utsmykking styrerom.[]
* Samsung, Korea.[]
* Coaster Elektros samlinger.[]
* Date Collections Kobe, Japan.
* Amoco Oil Company Collection, USA.
* Nordic American Tankers.
* Wolfgang Wagner Samlung, Bayreuth, Tyskland
* Vestfold fylkessamlinger.
* Sykehuset i Vestfold.
* Ekeberg kapell og krematorium, Sandefjord.
* Norsk Hydros Samlinger.
* Statoils Kunstforening, Stavanger.
* Esso Norges Kunstforening.
* Oslo Lysverker.
* Skagerak Energi.
* Visund-plattformen, Norskehavet.
* Oslo lufthavn, Gardermoen.
* Skipsreder Jørgen Jahres samlinger.
* Skipsreder Herbjørn Hanssons samlinger.
* Skipsreder J.P. Røeds samlinger.
* Skipsreder John Fredriksens samlinger, London.
* Hjertnes Kulturhus, Sandefjord.
* George Sullivan Collection, Valletta, Malta.

Kilder
------

* Aftenposten 18.04.1984
* Østlandsposten 10.04.2003[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Hans Sæles webside
Dampen, Nydalen samfunnshus sommeren 2013. Foto: Erlend Bjørtvedt 
**Dampen** ligger i Gjerdrums vei nummer 1 i Nydalen, Oslo. Huset er i enkel sveitserstil og ble reist som spiselokale for funksjonærene på Nydalens Compagnie i 1870. På et senere tidspunkt inntok også arbeiderne ved bedriften måltider her.

På 1970-tallet var det på tale å rive huset, men flere organisasjoner og enkeltpersoner
arbeidet for å bevare det og Dampen er i dag samfunnshus i Nydalen. 

Dampen er lokalt listeført hos Byantikvaren i Oslo og står oppført som kulturminne hos Riksantikvaren.

Kilder
------

* Om Dampen fra Norsk Museumsnettverk for industrihistorie
* «Dampen (Nydalen samfunnshus)». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dampen, Nydalen samfunnshus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
**Hans Stormoen** (født 29. mai 1906 i Bergen, død 4. april 1979) var en norsk skuespiller.

Stormoen debuterte på Den Nationale Scene i 1934 hvor han var ansatt til 1941. Etter krigen var han ved Trøndelag Teater og Riksteatret. Han hadde også gjestespill ved andre teatre.

Hans Stormoen var halvbror av Harald Stormoen. Han var gift to ganger først med Vesla Stenersen, og senere med Lill Egede Nissen. Han er far til Anne Stenersen og Hans Marius Stormoen.

Han er kjent for roller som Vingrisen i *Vår ære og vår makt*, Karlanner i *Bøddelen* av Lagerkvist, Courbet i *Nederlaget*, Puntilla i *Herr Puntilla og drengen hans Matti*. Han hadde dessuten en rekke Holberg-oppgaver, både som skuespiller og regissør.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hans Stormoen på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Hans Stormoen hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (sv) Hans Stormoen i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Hans Stormoen på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (da) Hans Stormoen på danskefilm.dk Rediger på Wikidata

* (da) Hans Stormoen på danskfilmogtv.dk Rediger på Wikidata

* (en) Hans Stormoen hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* www.danskefilm.dk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |
**Hans Stenseth** (født 30. desember 1896 i Gran kommune, død 18. mai 1994) var en norsk fløytist. Han turnerte mye og spilte med landets ledende ensembler.

Han gikk i organistlære hos sin far, organisten Johan S. videre ved Bangs Musikkskole og Musikkonservatoriet i Oslo under V. Aas, M. Lindeman og Arild Sandvold, på hovedinstrumentet fløyte med Nationaltheatrets og Oslo Filharmoniske Orkesters solofløytist Aksel Andersen som lærer. Han var fløytist i Stavanger byorkester (1916–18), i hovedstadens Opera Comique (1918–21),
Casino Opera- og Operetteorkester (1921–28). Stenseth var lærer ved konservatoriet (frem til 1936).
Han flyttet i 1936 til Bergen der han var solofløytist i Bergen Filharmoniske Orkester frem til sin avgang for aldersgrensen i 1963.

Han var også tilsatt som fløytelærer ved Bergen Musikkonservatorium (1945–63).

Blant hans elever finner vi musikere som
Per Øien,
Jan Ingolf Schjøtt,
Ørnulf Gulbransen,
Ronald Ones,
Hallvard Johnsen,
Vidar Austvik,
Toralf Tollefsen.

Referanser
----------

1. ↑  Per Øien, *Minneord* i Bergens Tidende (26.5.1994)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Breath of Fire** er en rollespillserie fra Capcom

Til nå er det kommet fem spill i serien:

* Breath of Fire
* Breath of Fire II
* Breath of Fire III
* Breath of Fire IV
* Breath of Fire: Dragon Quarter

Tema
----

I Breath of Fire er du en gutt med navn Ryu som har evne til å transformere seg til drager. I hvert spill møter du på en jente med navn Nina. Som mange japanske videospill bygger disse på skjebnen der hovedpersonen er Den utvalgte. Kampene er turbaserte. I tillegg gir spillene deg mulighet til å fiske.

Spillene
--------

### Breath of Fire

Først spill i serien som kom ut i 1993 på Super Nintendo. I 2001 ble det utgitt i ny utgave på Game Boy Advance.
Handlingen foregår i en verden der det er krig mellom ulike drageklaner. Du er hovedpersonen Ryu som medlem av Den Lyse Drageklanen og blir sendt ut for å redde verden.

### Breath of Fire II

Andre spill i serien som ble utgitt i 1994 på Super Nintendo, i 2001 på Game Boy Advance.
Du spiller Ryu som siste etterkommer av drageklanen. Du går ut i verden for å finne din far og søster.

### Breath of Fire III

Tredje spill i serien og det første utgitt på PlayStation i 1997. I 2005 ble det utgitt på PSP.
Du spiller Ryu, en gutt med evne til å transformere til drager. Du vet ikke noe om deg selv og drar ut i verden for å finne ut hvem du er.

### Breath of Fire IV

Fjerde spill, utgitt i 2000 for PlayStation. Gitt ut som PC-spill i 2003.
I dette spillet styrer du to personligheter, Ryu og Fou-lu som begge har en egen historie. Ryu husker ikke sin fortid og han møter Nina, sammen reiser de for å finne svaret.

### Breath of Fire: Dragon Quarter

Femte spill i serien kom ut i 2003 for PlayStation 2.
I dette spillet er du Ryu i en verden som lever under jorda.

Karakterer
----------

### Ryu

Ryu er hovedpersonen i spillene. Han er en ung helt med blått hår. Hans rolle er ulik i gjennom serien, men alle utgavene har den samme evne til å transformere til drager.

### Nina

Nina er ofte den personen Ryu møter først. Hun er en jente med vinger og blondt hår. I flere av spillene er hun en prinsesse. Hun er en magibruker.

### Deis

Deis (*Bleu* i den amerikanske versjonen), er en gjenganger i spillserien med unntak av det siste. Hun har blått hår og ofte slangehale. Hennes rolle varierer mellom spillene, men hun er alltid en udødelig og sterk magibruker.

Eksterne lenker
---------------

* Breath of Fire Series MobyGames

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |

Portal: Videospill