recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Joakim Lehmkuhl** (født 22. september 1895 i Bergen, død 15. oktober 1984 i Nassau på Bahamas) var en norsk industrileder, ingeniør og konservativ politiker.

Lehmkuhl ble født i Bergen, men bodde senere i Oslo og fra 1940 i USA. Lehmkuhl var sønn av Høyre-politiker Kristofer Lehmkuhl, som seilskipet «Statsraad Lehmkuhl» er oppkalt etter. Lehmkuhl var en av stifterne av organisasjonen Fedrelandslaget i 1925. Han var formann på livstid i Fedrelandslaget og satt offisielt frem til 1938, da han ble avløst av Victor Mogens. Derimot hadde Lehmkuhl annet enn i navnet trukket seg fra aktivt virke i organisasjonen etter 1936. Lehmkuhl tjente etterhvert gode penger på sin elektronikkvirksomhet og sine agenturer på kjøleskap. Da Fedrelandslaget ønsket eget tidsskrift, gikk Lehmkuhl sterkt økonomisk inn og støttet opprettelsen og driften av ukeavisen *ABC*, som ble utgitt fra 1932. Lehmkuhl var nær venn med skipsreder Thomas Olsen, far til skipsreder Fred. Olsen. Familien Lehmkuhl reiste fra Norge i april 1940 med Fred. Olsens skip MS «Bomma». Under krigen reiste Lehmkuhl og Olsen så videre til USA og kjøpte opp Waterbury Clock Company. Under krigen produserte de mekaniske urverk og instrumenter til de allierte. Under Lehmkuhls ledelse fikk selskapet produksjonsutmerkelser av den amerikanske hæren. Lehmkuhl fikk til og med direkte brev fra general Dwight D. Eisenhower. Etter krigen endret så Waterbury Clock Company navn til TIMEX Corporation som med Lehmkuhl som styreformann og administrerende direktør ble en av verdens ledende klokkeprodusenter.

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Joakim\_Lehmkuhl[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Lehmkuhl, Joakim, *Hvem er Hvem? 1973*
* Norland, Andreas. Håre Tider – Fedrelandslaget i norsk politikk. 1973. Oslo. Dreyers Forlag
* Bang, Catincho. Lehmkuhl familien – Fra Tyskebryggen til Timex. 1998. Genève. Bang

Eksterne lenker
---------------

* (no) Joakim Lehmkuhl hos Virksomme ord Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** WikiTree
 |

Portal: Andre verdenskrig
Mjømna  Foto: Bjarne Thune 
Mjømna kirke Foto: Bjarne Thune 
Mjømna  Foto: Bjarne Thune 
**Mjømna** er en øy ca. åtte mil nord for Bergen i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Den har et areal på 10,2 km² og 60 innbyggere.

Gården Mjømna ligger på vestsiden av øyen. Dette gårdsnavnet er ikke brukt andre steder i Norge.

Historie
--------

Mjømna ble stoppested for Fylkesbåtane i 1892, fikk poståpneri i 1893, kirke i 1901, eget skolehus i 1914 og rikstelefon i 1920. I 1932 ble det bygget en dampskipskai og en butikk like ved. 
En molo ble bygget i Leirvika i 1937. Mjømna fikk elektrisk kraft i 1947.

I 1939/40 ble det funnet en øks fra yngre jernalder i Bussevika (Leirvik) i en fjellsprekk like ved sjøen.

Samferdsel
----------

Fylkesvei 4 går over øyen. Mjømna har broforbindelse til Sandøyna via Mjåsundbrua og til Byrknesøyna via Mjømnesundbrua og Nappsundbrua.
I november 2010 blir fastlandsforbindelsen til Ytre-Gulen fullført med åpningen av Brandangersundet bru fra Fivelsdal på fastlandet til Sandøyna. Sandøyna, Mjømna og Byrknesøyna blir dermed landfast og fergestrekningen Leirvåg-Sløvåg-Skipavik blir omgjort til kun å trafikkere strekningen Leirvåg-Sløvåg.

Ekspressbåtene til Fjord1 har daglige anløp på Mjømna på sine ruter mellom Bergen og Sogn/Nordfjord.

Kirker
------

Mjømna kirke er en langkirke som ble bygget i 1901 og har 310 sitteplasser.

Referanser
----------

1. ↑  Kleiva, Ivar; *Gulen i Gammal og ny tid*, Gulen Kommune 1996 Bind 3 side 102
2. ↑  Kleiva, Ivar; *Gulen i Gammal og ny tid*, Gulen Kommune 1996 Bind 3 side 103

Litteratur
----------

* Kleiva, Ivar; *Gulen i Gammal og ny tid*, Gulen Kommune 1996,

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Otto Kristian Schreuder** (født 30. april 1856, død 12. mai 1941) var en norsk forretningsmann og høyrepolitiker fra Skjerjehamn i Gulen.

Da Schreuder skulle konfirmeres i Eivindvik kirke i 1873, druknet søsteren Jenny og faren Wilhelm Schreuder på vei til kirken. Noen år senere overtok Schreuder handelsstedet og gjestgiveriet Skjerjehamn etter faren.

Schreuder bygde Skjerjehamn ut til en stor bedrift med hotell, stort handelshus, trelasthandel og eksport av laks og hummer til England. Ifølge avisa fylkesarkivet sendte laksefiskerne i Ytre Sogn fangsten til Schreuder i Skjerjehamn, slik at Fylksbåtane la ruten om stedet. I tillegg var Schreuder bonde, han drev dampskipsekspedisjon, postkontor og telefonstasjon. I 1886 var han med i etableringen av Gulen Sparebank. I 1903 vakte det oppsikt da han kjøpte motorbåt, som en av de første i Sogn og Fjordane.[]

Fra 1903 til 1906 var Schreuder stortingsrepresentant for Høyre. I 1906 ble han tildelt 7. juni-medaljen. 

I 1918 solgte han handelsstedet i Skjerjehamn til svigersønnen Johannes Steine og flyttet selv tilbake til Bergen, hvor faren kom fra. Schreuder døde i 1941.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 768[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 46[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3  «1905 - Stortingsmann Otto Schreuder». *leksikon.fylkesarkivet.no* **(norsk)**. Besøkt 20. juni 2020.
4. ↑  «Wilhelm Schreuder - Allkunne». *www.allkunne.no* **(norsk)**. Besøkt 20. juni 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Otto Schreuder hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
* (no) Otto Schreuder på allkunne-no

  

Portal: Gulen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Phillips Petroleum Company** var et olje- og gassfirma, grunnlagt i 1917. Den 30. august 2002 fusjonerte det med Conoco Inc. til ConocoPhillips. 

Selskapet ble grunnlagt i 1917 i Bartlesville i Oklahoma av L.E. Phillips og hans bror Frank Phillips. I 1954 bestemte den amerikanske høyesterett i saken *Phillips Petroleum vs. Staten Wisconsin* at det var staten som skulle regulere prisene for gass.

Senere på året i 1954 forsøkte selskapet Mesa Petroleum å overta Phillips i et fiendtlig oppkjøp. Phillips avverget oppkjøpet, men måtte øke sin belåning.

Under prøveboring i oktober 1969 oppdaget Phillips den første oljen i Nordsjøen i norsk sektor på Ekofiskfeltet.

Referanser
----------

1. ↑  15 U.S.C. 717
2. ↑  348 U.S. 851 (1954)
3. ↑  Svein Andreassen: *Oljeselskapet som ledes av en indianerhøvding. Lykkefuglen i Nordsjøen* - Arbeiderbladet 24. februar 1973
4. ↑  (no) Phillips Petroleum Company i Store norske leksikon

Eksterne lenker
---------------

* ConocoPhillips Firmahistorie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Mengistu Haile Mariam (1986)
**Mengistu Haile Mariam** (መንግስቱ ኃይለ ማርያም, uttales [məngɨstu haylə marjam]) (født 1937) er en etiopisk militæroffiser og politiker. Han var den mest fremstående offiser i Derg, den marxistiske militærjuntaen som styrte Etiopia fra 1974 til 1987. Fra 1987 til 1991 var Mengistu Haile Mariam president i Den demokratiske folkerepublikken Etiopia.

Mengistu var opprinnelig en av de mindre viktige blant offiserene som grep makten og styrtet keiser Haile Selassie I. Etter statskuppet i 1974 ble han sendt fra Harar til hovedstaden Addis Abeba for å representere Tredje divisjon, men maktet i tiden fra juli til september 1974 å bli et av de mest innflytelsesrike medlemmene av Derg, gruppen av nye militære makthavere. Mengistu anses som en hovedmann bak den etiopiske røde terror i årene 1977 til 1978, da det ble satt i verk en undertrykkelseskampanje mot medlemmer av Etiopias revolusjonære folkeparti og opposisjonelle fra andre partier. 

Etter et langvarig opprør mot hans styre måtte Mengistu oppgi makten og i 1991 flyktet han til Zimbabwe. Han har fortsatt tilhold der, til tross for at en etiopisk domstol in absentia har funnet ham skyldig i folkemord.

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6w82j58, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mengistu Haile Mariam – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** BBC Things **·** Munzinger (iba)
 |
**Pope-Tribune** var en del av Pope automobile gruppe selskaper grunnlagt av oberst Albert Pope som produserte biler i Hagerstown, Maryland. Med en innledende pris på  650 dollar var det den billigste modellen av Pope biler.

Fabrikken ble satt opp i den gamle Crawford sykkelfabrikk og ble drevet av Harold E. Pope, oberstens sønn. 

En 1904 PopeTribune deltar i 2009 London Brighton veteran billøp
Den første Pope-Tribune, en ensylindret runabout ble introdusert i 1904. Den var utformet av Hiram Percy Maxim, sønn av sir Hiram Stevens Maxim (oppfinneren av Maxim). Den modellen som er utstilt i National Motor Museum, Beaulieu, er en tidlig modell med en sylinder og Modell II hadde en frontmontert, vertikal, én-sylindret motor (med en 4,5 tommer boring og 4 tommer slaglengde), hjulstyring, pinjong, girkasse og bakaksel med differensial.

I 1905 ble prisen på bilen redusert fra 650 til 500 dollar og en ny 12 Hk to-sylindret modell ble lagt til produksjonsprogrsmmet.

Produksjonen fortsatte frem til 1908, men da bilene hadde blitt større og dyrere. De endelige modellene, med fire-sylinder motorer, var en 16/20 Hk kostet 1 750 pund og en 30 Hk kostet 2 750 pund. Selskapet opphørte i november 1908.

Referanser
----------

1. ↑  «American Automobiles - Manufacturers». Farber and Associates, LLC - 2011. Arkivert fra originalen 3. september 2011. Besøkt 28. august 2011.
2. ↑  Georgano, N. (2000). *Beaulieu Encyclopedia of the Automobile*. London: HMSO. ISBN 1-57958-293-1.

Eksterne lenker
---------------

* About.com Classic Cars / 1904 Pope-Tribune 6hp
* Bonhams / 1904 Pope-Tribune Model II 6hp two-seater Runabout
* History of Early American Automobile Industry / Kapittel 5
Ernst av Sachsen avbildet på Fürstenzug, veggmaleriet i Dresden.
**Ernst av Sachsen** (født 24. mars 1441 i Meissen, død 26. august 1486 i Colditz) var kurfyrste av Sachsen fra 1464 til 1486.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han var sønn av Frederik II av Sachsen og Margaretha. Ernst av Sachsen var gift med Elisabeth av Bayern. Ernsts etterkommere dannet den såkalte ernestinske linjen av Wettindynastiet.

Ved storebroren Fredriks død i 1451 ble Ernst førstearvtaker til kurfyrst av Sachsen.

I 1455 ble Ernst tatt til fange, sammen med broren Albert, av knekten Kunz von Kaufungen. Hendelsen er kjent i tysk historieskrivning som *prinserovet* («Prinzenraub», «Altenburger Prinzenraub»).

### Kurfyrste

I 1464 etterfulgte han sin far som kurfyrst av Sachsen. Han regjerte frem til 1485 sammen med broren Albrekt av Meissen og Thüringen.

Ernst forvaltet sine områder på forbilledlig måte etter middelalderens målestokk: I hans embedstid ble de wettinske landområder vesentlig større. Også byer som Dresden og Meissen blomstret under hans herredømme. Han klarte å sikre erkebispesetene Magdeburg og Mainz; for å oppnå det siste, reiste han i 1480 til Roma. Han annekterte Thüringen i 1482.

Men så tre år etter, (i 1485) delte han sitt område med Albrekt. I pakt med preliminærtraktaten i Leipzig fikk han et område rundt Wittenberg, områder i det sørlige Thüringen og dessuten Vogtland og deler av Pleissnerland. Han valgte Wittenberg som sin residensby. Han hadde omsorg for landets velferd og introduserte en konstitusjon. Ett år etter denne delingen døde kurfyrst Ernst i Colditz, 46 år gammel, som følge av fall fra hesten.

Barn
----

* Christine av Sachsen – gift med kong Hans
* Fredrik III av Sachsen
* John av Sachsen (John den standhaftige)
* Margarete av Sachsen

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p11291.htm#i112909, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Kort biografi hos Runeberg


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Frederik den saktmodige** | **Kurfyrste av Sachsen**(1464–1486) | Etterfølger:**Fredrik** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** NKC
 |
Brekkestranda Fjordhotel
Brekkestranda Fjordhotel, med Sognefjorden i bakgrunnen
**Brekkestranda Fjordhotell** er et hotell i Gulen kommune, ytterst i Sognefjorden. Det ble startet i 1970 av Ingeborg I. Brekke, og het opprinnelig *Brekkestranda Fjordpensjonat*. I 1975 kom sønnen Bjørn Brekke med i drifta, og ble eier fra 1996. I 2008 kjøpte Morten Nilsen hotellet.

Hotellet har en uvanlig arkitektur, nesten uten et eneste hjørne i rett vinkel, og vakte derfor oppsikt. Arkitekten bak bygningene er Bjørn Simonnæs. De har torvtak, kledninga er av grove hunbord, og søylene er av avbarka rundtømmer.

Hotellet har blitt utvidet ved flere anledninger. Det har i dag 30 rom, med vegger av norsk furu. Det har en restaurant og en bar, og har også fått sin egen båthavn og en nihulls minigolfbane. I 2008 ble det planlagt å bygge 80 ferieboliger like ved.

Galleri
-------

* Utsikt fra Brekkestranda på dagtidUtsikt fra Brekkestranda på dagtid
* Utsikt fra Brekkestranda på kveldstid.Utsikt fra Brekkestranda på kveldstid.
* MatsalenMatsalen

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Brekkestranda Fjordhotell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Hotellets hjemmeside
* Det skeive hotellet på Brekkestranda i NRK Sogn og Fjordanes fylkesleksikon
**Ludvik (Ludvig) Johan Larsson Furnes** (født 9. februar 1883, død 5. november 1966) var en pionér innen rekefiske fra Furenes ved Brandangersundet i Gulen kommune. Han gikk under tilnavnet «Rekekongen».

Unge år
-------

Ludvik Furnes ble født på Furenes, og tok over farsgården i ung alder. Han og broren Truls studerte rekefiskinga til et par haugesundere som var kommet til Gulen. De brukte en liten dampbåt, og var stasjonert hos Otto Schreuder i Skjerjehamn. Dette ga Ludvik Furnes ideen til å drive rekefiske selv. I 1909 satte Ludvik Furnes motor i en gammel båt, *«Ampløy»*, og brukte denne til reketråling. Da fiskinga ble vellykket, skaffet han seg bedre utstyr. I 1912 ble han den første som begynte med rekefiske nord for Stad. Furnes reiste helt opp til grensa til Russland for å tråle etter reker. Han skal også ha drevet laksehandel med samer og finner.

Reker, sild og treverk
----------------------

Det var flere på Furenes som tok etter Ludvik og skaffet seg reketrålere selv. En stund var det en hel flåte som drev rekefiske derfra, og Furenes ble et senter for rekefiske på Vestlandet. Ludvik Furnes fikk fire sønner, som også skaffet seg egne rekebåter når de ble gamle nok. De holdt på med rekefisket til de ble pensjonister.

Opp gjennom årene eide Ludvik Furnes 16 båter. Han satte også opp boder for salting av sild på Furnes i 1915. Store båter kom jevnlig innom for å hente sild, og mange i grenda ble satt i arbeid med silda. Ludvik installerte telefon på Furnes i 1916, som en av de første i området. Han var også med på oppstartinga av to hermetikkfabrikker; en i 1934 på Bessaker i Roan, og den andre i 1936 i Vadsø. 

Under andre verdenskrig måtte Furnes legge ned fisket for ei stund fordi farvannet ble blandet med miner og vrakrester. Da startet han i stedet opp med sagbruk for fiskekasseproduksjon, trelasthandel og bygging av fiskebåter i hjembygda. Mange lokale båter ble påbygd og ombygd i denne tida.

Rensking
--------

Da Ludvik Furnes til slutt ga seg med fisket på grunn av sviktende syn, startet han en fabrikk for rensing og pakking av reker i ei av sjøbodene på Furnes, der han selv var med og arbeidet. Denne fraktet ferdigbehandlede reker til Kavli-fabrikkene i Bergen, og til Sverige. Dette ga mange arbeidsplasser til kvinnene på Furnes. 

På dødsleiet sitt i 1966, skal han ha sagt til dem som stod ved senga: *«Gi aldri opp, stå på!»*

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Ludvig Johan Furnes»[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Sogn og Fjordane fylkesleksikon om Ludvik Furnes.[*død lenke*]
* Ingolf Austgulen på scandion.no: Brandangersundet gjennom 100 år.
* Ingolf Austgulen på scandion.no: Ludvik Furnes – Askeladden frå Furenes.

  

Portal: Gulen
**Ramsbarden naturreservat** er et naturreservat i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Formålet med fredningen er å bevare hekkende sjøfugl i øygarden i Sognesjøen. Arealet er 173 dekar, hvorav 86 daa landareal og 87 daa sjøareal.

Regjeringen vedtok i 1993 Verneplan for sjøfugl som anviste 57 fuglereservat på i alt 11 km² langs kysten av Sogn og Fjordane. Planen er basert på de første verneforslagene fra 1977, videre St.meld. nr 68 (1980-81) *Vern av norsk natur* som fastslo målet om å verne et representativt naturutvalg i Norge, og første høringsforslag om sjøfuglvern i Sogn og Fjordane fra 1984. Det ble i tiden 1977-88 befart og utredet 350 sjøfugllokaliteter i fylket. Forarbeidet i fylkets delplan ble sendt ut på høring i 1991 som *Verneplan for sjøfugl - delplan 5 Sogn og Fjordane*. Hovedmålet er å verne fylkets hekkeplasser, med mål om å sikre hekkeplasser for halve bestanden av de mest vanlige sjøfuglene, og hele bestanden av de sjeldneste hekkefuglene i fylket.

I Gulen kommune fikk Lihellene naturreservat og Kvernøyna naturreservat 2. prioritet, mens de øvrige tre sjøfuglreservatene fikk 3. prioritet som vernelokaliteter.

Bestemmelser for reservatet
---------------------------

* Det må ikke iverksettes tiltak som kan skade eller forstyrre naturmiljøet.
* Det er forbudt å ferdes i området eller forstyrre fugl i hekkeperioden.
* Våpen- og jaktforbud, båndtvang, utsetting av vilt er forbudt.
* Ferdsel, camping, og oppankring nærmere enn 50 meter er forbudt.

Referanser
----------

1. ↑  Sogn og Fjordane - Sjøfuglreservat Arkivert 27. august 2011 hos Wayback Machine. - Miljøstatus.
2. ↑  *Verneplan for sjøfugl - delplan 5 Sogn og Fjordane*[*død lenke*] - Fylkesmannen i Sogn og Fjordane, 1991.
3. ↑  *Verneplan for sjøfugl – delplan 5 Sogn og Fjordane*[*død lenke*] – Fylkesmannen i Sogn og Fjordane, 1991, side 52.

Eksterne lenker
---------------

* Forskrift om verneområdet – Lovdata.
* Kart over naturreservatet[*død lenke*] - Miljøstatus. Besøkt 9. november 2010.

Portal: Gulen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
**Furdalselva** er ei elv i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Den har sitt utspring fra Holmevatnet nordvest for Verkland. Den renner derfra mot vest og ned i Furdalen, hvor den fortsetter mot sørvest og gjennom Furdalsvatnet, deretter mot sør, til den munner ut i Yndesdalsvatnet rundt 2 kilometer vest for Yndesdal. Elva er 6,2 kilometer lang og har et nedbørfelt på 8,4 km².

I likhet med mange andre vassdrag i området ble fiskebestandene i Furdalselva negativt påvirket av sur nedbør, spesielt i tiden 1960-1990. I Furdalsvatnet ble bestanden av ørret sterkt redusert på 1980-tallet mens bestanden av aure ble helt utryddet. I 1993/94 ble det satt ut aure igjen i vatnet for å forsøke å reetablere bestanden. I 1998 viste en undersøkelse at aurebestanden var tynn og at rekrutteringen var variabel. Under prøvefisket ble det også fanget en aure på 8 år, noe som tyder på at vatnet hadde en minimal restbestand også før utsettingene i 1993/94.

Referanser
----------

1. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Elvenett.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 12. juli 2017
2. ↑  Annie Elisabeth Bjørklund: *Naturressurskartlegging i Gulen kommune, Sogn og Fjordane: Miljøkvalitet i vassdrag*, Rådgivende Biologer AS, Rapport nr. 155, mars 1995, ISBN 82-7658-050-5
3. 1 2  Trygve Hesthagen Gunnel Østborg: *Endringer i areal med forsuringsskadde fiskebestander i norske innsjøer fra rundt 1990 til 2006*, NINA Rapport 169, Trondheim, desember 2008, ISBN 82-426-1724-4

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Transdalsvatnet** er et vatn i Gulen kommune i Vestland. Det er rundt 1,1 km langt og 0,6 km bredt. Transdalsvatnet ligger 402 meter over havet, og har et areal på 0,47 km².

Kraftutbygging
--------------

Vannføringen fra Transdalsvatnet er overført til Klyvtveitvatnet gjennom en 756 meter lang tunnel for å nyttes i kraftproduksjon i Kløvtveit kraftverk. Overføringen tilsvarer rundt 42% av Dalelvas naturlige vannføring. Da Yndesdalsvassdraget i 1986 ble vernet mot kraftutbygging ble det gjort unntak for Transdalsvatnet og det nærliggende Austgulstølvatnet. Dette ble begrunnet med at vannføringen fra de to vatnene var nødvendige for en lønnsom utbygging av Kløvtveit kraftverk, som ble vurdert å «ha avgjørende betydning for distriktets kraftforsyning i fremtiden».

Fiske
-----

Vatnet var tidligere kjent som et godt fiskevatn, hvor det ble tatt fisk av fin kvalitet. Men på grunn av sur nedbør på siste halvdel av forrige århundre ble fiskestammen utryddet, og Transdalsvatnet var fisketomt i mange år. I 2006 ble det imidlertid satt ut fisk i vatnet igjen, villfisk som var hentet fra andre deler av Yndesdalsvassdraget.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 10. juni 2015
2. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Regine-enhet.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 10. juni 2015
3. ↑  «NVE Atlas». *Vannkraft – Vannvei.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 10. juni 2015
4. ↑  St.prp. nr. 89 (1984-85) Verneplan III for vassdrag, Objekt nr. 83, Ynnesdalsvassdraget
5. ↑  Trygve Hesthagen Gunnel Østborg: *Endringer i areal med forsuringsskadde fiskebestander i norske innsjøer fra rundt 1990 til 2006*, s.94, NINA Rapport 169, Trondheim, desember 2008, ISBN 82-426-1724-4

Portal: Gulen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
Steinbygning på Dalsøyra  Foto: Frode Inge Helland 
**Steinbygninger i Gulen** er bygninger der det er brukt steinmurer som vegger.
Bruk av steinmurte hus og steingjerder er et særtrekk ved byggeskikken i Gulen. Det var ikke uvanlig å bruke steinmurte hus og steingjerder. En brukte også gråstein som byggemateriale i blant annet løebygninger. Da brukte en stein helt opp til mønet. En del sjøbuer og naust og til og med bolighus var bygget på denne måten.

Byggeskikken
------------

Stein er mye brukt i byggeskikken langs kysten i Norge der det var skogfattig. Men de fleste og mest varierte steinbygningene finnes i Nordhordland og Gulen, og en viktig årsak er god tilgang på god bygningsstein. På flere gårder i Gulen er det innslag av steinmurer i alle bygningene. Solide steingjerder skilte mellom utmark og innmark med åker og eng. Sommerfjøs, torvhus og naust kunne også bygges helt eller delvis i stein. 

### Konstruksjon

Husmurene var bygget som doble kirkemurer uten noen form for bindemiddel, enten som vern mot kald vind eller som bæremur som for eksempel på Molde på Dalsøyra. Murene er gjerne tykke i bunnen og smalenr mot toppen. Vannet ble drenert vekk fra innerveggene, og veggene er på mange hus utolig jevne. I de store steinløene som for eksempet på Midttun i Eivindvik er bæremuren ofte kombinert med grindverk.

På gården Midtun i Eivindvik står et steinmurt uthus fra 1885. Det måler 20x9 meter og er 10 meter høyt. I dette huset er det bare brukt jordbrutt stein, altså stein som ikke er skutt ut i steinbrudd.

Byggetradisjonen kan gå tilbake til middelalderen, men mye tyder på at de fleste steinbygningene i Gulen er fra tiden etter utskiftingene på 1800-tallet frem til omkring 1900.

Bygninger
---------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Bygning** | **Fotograf** | **Beskrivelse** |
| **Molde** |  Foto: Bjarne Thune  | Steinløe på Molde i Gulen. Bygningen var flere vegger av stein |
| **Molde** |  Foto: Bjarne Thune  | Hus med steinvegg på Molde i Gulen Den ene veggen er av stein, de andre av tre. |
| **Molde** |  Foto: Bjarne Thune  | Innebygget fjøs på Molde i Gulen |
| **Midtun** |  Foto: Bjarne Thune  | Steinløe på Midtun i Gulen |
| **Midtun** |  Foto: Bjarne Thune  | Steinløe på Midtun i Gulen |
| **Midtun** |  Foto: Bjarne Thune  | Steinløe på Midtun i Gulen |
|

Referanser
----------

1. ↑  Midttun, Gisle; «Sognahus» i Norske bygder, Sogn side 218
2. ↑  NIKU: *Rapport Arealplan 02/06*, Gulen kommune, Sogn og Fjordane, 2006 side 18

Litteratur
----------

* Midttun, Gisle; «Sognahus» i *Norske bygder, Sogn* side 195-248
* NIKU: *Rapport Arealplan 02/06*, Gulen kommune, Sogn og Fjordane, 2006

Eksterne lenker
---------------

* Nrks Fylkesleksikon: «Steinmurane i Gulen»
* Vestafjells.no
* Kulturminne desember 2009[*død lenke*]

Portal: Gulen
**Øyrelva** er ei elv i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Den er 6,3 kilometer lang, og har et nedbørfelt på 18,44 km². Middelvannføringen ved munningen er 2,64 m³/s.

Elva har utspring fra noen små vatn på Lindelifjellet, og renner derfra i vestlig, senere sørvestlig retning ned mot grenda Verkland. Elva kalles her Storelva, og renner sammen med sideelvene Botnelva og Fossedalselva. Lengre ned blir dalen flatere, og elva renner gjennom myrlendte områder ved Nylona og Verlonene. Den møter her sideelvene Tynningestølselva og Sulelva. Sulelva, som er den største av sideelvene, kommer fra Sulevatnet, som ligger på kommunegrensa mellom Gulen og Masfjorden. Etter samløpet med Tynningestølselva og Sulelva skifter elva navn til Øyrelva og renner videre mot vest den siste kilometeren til den munner ut i Yndesdalsvatnet like sørøst for grenda Yndesdal. 

Fv2 går langs vassdraget fra Ynnesdalsvatnet til forbi Verkland.

I likhet med mange andre vassdrag i området ble fiskebestandene i Furdalselva negativt påvirket av sur nedbør, spesielt i tiden 1960-1990. I de tre Dauremålsvatnan døde ørreten ut allerede på 1960-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Elvenett.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 12. juli 2017
2. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Regine-enhet.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 12. juli 2017
3. ↑  Annie Elisabeth Bjørklund: *Naturressurskartlegging i Gulen kommune, Sogn og Fjordane: Miljøkvalitet i vassdrag*, Rådgivende Biologer AS, Rapport nr. 155, mars 1995, ISBN 82-7658-050-5

Portal: Gulen
**Røytinga** er ei øy ytterst på kysten utenfor Byrknesøyna i Gulen kommune. Røytinga ligger like innenfor (øst for) Vassøyane, og avgrenses av Fensfjorden i sør og øygarden i Sognesjøen i nord. Øygruppa har tidligdevonske bergarter, og er bevokst med atlantisk lynghei. Det er et populært område for småbåtfolk, og på vestpynten av den vestre halvdelen av øya (Røytingkalven) står Røytingkalven fyr.

Området ble berørt under den kaledonske fjellkjedefoldingen, da det «nordamerikanske» kontinentet Laurentia støtte sammen med det «nordeuropeiske» Baltika for 425 millioner år siden. Gulen ligger helt i vestre kant av det synlige grunnfjellskjoldet, og omgis av de kaledonske skyvedekkene av tidligere havbunnskorpe som i sammenstøtet ble skjøvet opp på land og preger nabokommunene i sør og sørvest. Men Vassøyane og øya Røytinga helt i sørvest tilhører Solundbassenget fra seinsilur og tidlig devontid. Disse småøyene og hovedøyene i Solund er dekket med konglomerat og sandstein som ligger oppå putelava. Solundbassenget oppstod gjennom en kombinasjon av vulkanistisk havbunnspredning og kystnære avsetninger da det akkurat her, for 420-410 millioner år siden, var litt tilbake av havet (Iapetus) mellom Laurentia og Baltika. Formasjonen er resten av et gjenværende havbasseng som var i bevegelse samtidig som avrenning fra den nye, kaledonske dekket i øst avsatte sandstein oppå eldre bergarter i overgangen fra silur til devon. Bergartene på Vassøyane og Røytinga består således av drøyt 400 millioner år gamle avsetningsbergarter.

Den 6. januar 1993 gikk containerskipet Scan Lifter på grunn i Røytinga. Ombord i båten var det 8 personer, og ingen ble alvorlig skadet. Det var full storm i området. Grunnen til forliset var motorstopp. Det rant ut 55 tonn dieselolje i sjøen, og det gikk mer enn tre år før vraket ble fjernet.

Referanser
----------

1. ↑  Røytinga på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  Ramberg, Ivar B (red): *Landet blir til – Norges geologi*, 2007, side 113 og 192-194.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Louis-Jean-Marie Daubenton** (født 29. mai 1716 i Montbard i departementet Côte-d'Or i regionen Bourgogne øst i Frankrike, død 31. desember 1799 i Paris) var en fransk lege, naturforsker og professor.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Louis-Jean-Marie Daubentons far, Jean Daubenton, var rettsnotar. Han planla en kirkelig levevei for sønnen og sendte ham til Paris for å studere teologi.[] Sønnen var imidlertid mer interessert i medisin.

### Karriere

Etter at faren døde i 1736 ble Louis fri til å velge medisinen som studieretning. Daubenton studerte så medisin og tok eksamen i Reims i 1741. Han dro så for å bli praktiserende lege på sitt fødested.

På Georges-Louis Leclerc de Buffons initiativ vendte han imidlertid i 1742 tilbake til den franske hovedstaden, der han ble ansatt som konservator ved Muséum d’histoire naturelle i Jardin des plantes og i 1744 medlem av Académie des sciences og direktør for det tidligere nevnte museum, som fikk høy anseende under hans ledelse.[] I 1778 fikk han professortittelen i zoologi ved Collège de France, ble i 1783 professor i Alfort, 1793 ved mineralogiske museet og i 1795 ved universitetet i Paris.

Han var i lang tid Buffons assistent ved utgivelsen av dennes *Histoire naturelle générale et particuliére, avec la description du cabinet du roi*, et samarbeid som viser seg i de tallrike anatomiske iakttakelser, som finnes i de bindene som behandler pattedyrene. For øvrig var han allsidig og interesserte seg for blant annet mineralogi, plantefysiologi og landbruksøkonomi. Det var hans fortjeneste at merinosauene med sin fine ull ble innført til Frankrike.[]

I desember 1799 ble han medlem av senatet (sénat conservateur). Han døde av slag første gangen han deltok på et møte der.

I 1864 ble en statue reist over ham i Jardin d’acclimatation i Paris og en metrostasjon i Paris: Censier – Daubenton er oppkalt etter ham.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 3. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   sdei.senckenberg.de, besøkt 27. juni 2018[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   annuaire prosopographique: la France savante, oppført som Louis Jean-Marie d'Aubenton Daubenton, CTHS person-ID 1443, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Biographies of the Entomologists of the World, sdei.senckenberg.de, besøkt 27. juni 2018[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 119993430[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Denne artikkelen er helt eller delvis basert på material fra Nordisk familjebok, Daubenton, Louis Jean Marie, 1904–1926
* Denne artikkelen er helt eller delvis basert på material fra Salmonsens konversationsleksikon, Daubenton, Louis Jean Marie, 1915–1930

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** ICCU **·** BNE **·** CiNii
 |
Krave er kanten eller tøystykket langs halsåpningen på et klesplagg. Portrettet av den engelske dramatikeren William Shakespeare viser tidstypisk stor, hvit lerretskrave i europeisk herremote på 1600-tallet. Løse, tynne og glatte bladkraver utviklet seg til preste- og dommerkraver med to fliker foran. Maleri: John Taylor, 1610 
Militær uniformsjakke med stiv ståkrave («kinakrave») utstyrt med merke for en enhet innen den britiske marinen. Foto: 2011 
En **krave**, også skrevet **krage** i bokmål, er innen bekledning det stykke stoff på en skjorte, bluse, kjole, jakke eller frakk som sitter rundt halsen. Kanten langs halsåpningen kan stå opp eller være brettet ned. Kraver er vanligvis sydd fast til klesplagget, men kan også være løse draktdeler.

Historie
--------

På 1400-tallet ble kraven alminnelig på menns tøy. Kraven var dengang liten, mens den på 1500-tallet ble større og mer prangende og brukt av både menn og kvinner. En stor, foldet og stivet hvit krave ble populært kalt pipekrave.

Fra 1800-tallet utviklet menn og kvinners påkledning og kravetøy seg ulikt. Menns kraver utviklet seg mer enkelt (i mindre grad på militære uniformer), mens kraven på kvinnedrakten var betydelig mer pyntet og prangende.

Pipekraven har overlevd blant annet i den danske prestekledning.

Se også
-------

* Pipekrave, gammeldags prestekrage
* Bladkrave, dommerkrage
* Kragespeil, flateformede distinksjoner og merker på uniformskrager
* Kniplingskrave, blondekrave
* Halslinning,
* Ståkrave, kinakrave
* Jakkeslag, rabatt eller revers langs bryståpningen på jakker og frakker
* Løs skjortekrave
* Høyhalset genser
* Ringkrave, rustningskrave i metall eller lær, eller vaktskilt
* Halsbånd, collar (halsbånd i BDSM-lek)

Referanser
----------

1. ↑  Oppslagsordet «krave» i *Det Norske Akademis ordbok*
2. ↑  Oppslagsordet «krage» i *Bokmålsordboka*

Eksterne lenker
---------------

* Den Store Danske – krave

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
**Herman Nilsson-Ehle** (født 12. februar 1879 i Skurup, Skåne, Sverige, død 29. desember 1949 i Lund), var en professor i genetikk ved Lunds universitet.

Herman Nilsson-Ehle var professor i fysiologisk botanikk ved Lunds universitet 1915-1917. Han var Sveriges første professor i genetikk 1917-1938 og sjef for *Sveriges utsädesförening* i Svalöv 1925-1939. Nilsson-Ehle skapte med hjelp av sin forskning i genetikk flere viktige kornsorter. Hans studier av arvemønsteret hos havre- og hvetesorter ble lagt merke til internasjonalt.

Nilsson-Ehle bidro opprettelse av blant annet Statens institut för rasbiologi i Uppsala, som var det første i sitt slag i verden. Tanken at menneske skulle kunne påvirkes genetisk gjennom utvelgelse av arvematerialet ble formulert av Francis Galton som lanserte begrepet eugenikk i 1883. Assosiasjonen til nazismen kom først på 1930-tallet. Nilsson-Ehle var også med på å starte et institutt for husdyrsforedling, en forening for vekstforedling av skogtrær og en institusjon for foredling av frukttrær.

Herman Nilsson-Ehle ble så sent som i 1939 ordfører i den pronazistiske Riksföreningen Sverige-Tyskland og var redaktør for dets tidsskrift *Sverige-Tyskland*, som hadde blitt opprettet året før. Tidsskriftet hadde en klar protysk holdning, også en visse pronazistisk trekk.

I 1945 fikk han Kungliga Tekniska högskolans store pris med motiveringen «Ärftlighetsforskare med banbrytande resultat inom sädesodling, fruktodling och träd».

Hans grav ligger på Svalövs kyrkogård øst for Landskrona.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Svenskt biografiskt lexikon, «N Herman Nilsson-Ehle», Svensk biografisk leksikon-ID 8107[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   boku.ac.at, besøkt 19. november 2020[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Rasbiologiska institutet i *Nordisk familjebok* (2. oppl. supplement, 1925)
4. ↑  Thulstrup, Åke: *Med lock och pock: Tyska försök att påverka svensk opinion 1933-45*, ss. 138.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Svenskt biografiskt lexikon **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** LIBRIS **·** Botanist
 |
**Morristown** er en by i Morris County i New Jersey i USA. I folketellingen i 2000 var befolkningen på 18 544 innbyggere. Den er administrasjonsstedet for Morris County.

George Washington og den kontinentale armé lå i leir i nærheten av Morristown fra januar til mai 1777. Washington satte opp sitt hovedkvarter under denne første leiren ved Jacob Arnolds Tavern som lå på Morristown Green i sentrum av byen. Morristown ble valgt for sin ekstremt strategiske plassering, evnene og yrkene til innbyggerne, den lokale industrien og naturressursene til å skaffe våpen og samfunnets evne til å skaffe nok mat til å opprettholde hæren. Kirkene ble brukt til inokulasjon av kopper. Det første hovedkvarteret, Arnolds Tavern, ble til slutt flyttet 800 meter sørover til Mount Kimble Avenue som ble All Souls Hospital sendt på 1800-tallet.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Morristown, New Jersey – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** GeoNames **·** MusicBrainz **·** GNIS **·** GNIS
 |
**Jakob Erlandsen** (død 18. februar 1274 på Rügen) var en dansk teolog, biskop i Roskilde og erkebiskop i Lund erkebispedømme – en sentral medspiller i Danmarks første store kirkekonflikt.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Jakob Erlandsen tilhørte den danske adelsslekten Hvide-slekten. Han var sønn av Erland og Cæcilie (der var datterdatter av Sune Ebbesen).

### Prest

Som domprost i Lund deltok han som advokat for Erik Plogpenning i konsilet i Lyon i 1245, men talte for Niels Stigsen (biskop i Roskilde) mot kongens ønske og fikk deretter beslaglagt både sine kirkelige innkomster og sitt arvegods. Erlandsen ble senere forlikt med kongen.

### Biskop av Roskilde, erkebiskop av Lund

Paven utnevnte ham i 1250 til biskop av Roskilde, og han fikk deretter på pavens foranledning utlevert sitt gods og byen København. København fikk av ham sin første stadsrett i 1254, og samme år ble han erkebiskop i Lund.

**Strid med kongen**: Erkebiskop Erlandsen kom i strid med den danske kongen (på den tiden lå Skåne under Danmark) om en rekke kirkelige forhold (bl.a. geistlige ledingsbyrder, skattebyrder, erkebispens lensplikt og bispevalgene). Jakob Erlandsen opprettet skoler i Roskilde og Lund og fikk ved kirkemøtet i Vejle i 1256 vedtatt, at riket ville bli pålagt interdikt, såfremt en biskop ble fengslet eller led overlast med kongens formodede samtykke.

Under striden med kongen ble erkebispestolen fratatt alle privilegier. Han nektet å krone tronfølgeren og gikk i forbund med kongens fiender. Kristoffer I fengslet ham i 1259, men han ble frigitt av Kristoffers enke, dronning Margarete Sambiria. Han fortsatte sine stridigheter med kongemakten, men oppholdt seg mest i nabolandene. I 1272 fremla han sin sak for paven i Roma, hvor det ble oppnådd forlik med kongen.

Jakob Erlandsen døde på Rügen på vei hjem fra Roma i 1274, og det er senere blitt antydet at han ble myrdet med en pil fra en armbrøst. Det har dog intet hold i virkeligheten. Han ble begravet i fransiskanernes klosterkirke i Lund. Embedet i Lund overgikk til hans bror Erland Erlandsen.

Referanser
----------

1. ↑  Skyum-Nielsen, Niels (1994): *Fruer og Vildmænd* i *Dansk Middelalderhistorie 1250-1340*. København 1994 s. 61-64
2. ↑  Jakob Erlandsen ca. 1220-1274, danmarkshistorien.dk

Eksterne lenker
---------------

* Om Jakob Erlandsen, fra *Dansk biografisk Lexikon*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Catholic-Hierarchy **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** ISNI **·** LIBRIS
 |
*Om diplomaten, se Finn Synnøvsøn Koren (1918–1991). Om musikeren, se Finn Coren.*

**Finn Koren** (født 23. mai 1875 i Kristiania, død 2. februar 1966) var en norsk diplomat.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

*Se også Koren for mer om farsslekta.*
Han var sønn av overlege August Laurentius Koren (1833–1929) og Johanne Cathrine Brinch. Riksarkivar Kristian Brinch Koren (1863–1938) var hans bror. I 1904 giftet han seg med Gulborg (Gulla) Bing (1875–1946).

Etter examen artium fra Kristiania katedralskole 1893 og cand.jur. begynte han i utenrikstjenesten.

### Diplomatiet

Han ble i 1899 sekretær ved konsulatet i Leith utenfor Edinburgh, dernest ved generalkonsulatet i London 1900–1901. Etter et par år i utenriksavdelingen av Indredepartementet kunne han i 1904 reise til Kobe i Japan og virke ett år som sekretær, før han atter returnerte til Kristiania, for å være byråsjef i tre år. Så var han legasjonssekretær i Sankt Petersburg 1909, visekonsul i Rotterdam 1910, generalkonsul i Hamburg 1910 og i Montréal i 1911. Neste stopp var Melbourne 1916 til 1921. 

Så bar det til legasjonen i Lisboa i 1921, først som chargé d'affaires, fra 1931 til 1935 som sendemann. Derpå var han sendemann ved legasjonen i Tokyo fra 1935 til 1940, med sideakkreditering til Bangkok. Han avsluttet som sendemann ved legasjonen i Brussel 1939–1943 og i Bern-legasjonen 1940–1945. 

Han var minister i Bern mens Norge var okkupert og rapporterte sommeren 1942 til regjeringen i London om et pågående massemord på jøder i Tyskland og okkuperte områder.

Han fikk en rekke ordener, også den norske St. Olavs Orden. Ifølge Tim Greve skjenket Koren betydelige samlinger til Kunstindustrimuseet i Oslo, Etnografisk museum og Myntkabinettet (i dag Kulturhistorisk museum).

Han var ivrig samler av japanske saker og antikke møbler fra Europa.

Referanser
----------

1. ↑  Dødsdato hentet fra gravferdsetaten i Oslo
2. ↑  Harper, Christopher (2015). «Hva var kjent om jødeutryddelsene før Donau-deportasjonen?». *Samtiden* (1): 06–121.
3. ↑  Koren, Finn i Hvem er Hvem, 1930.
4. ↑  Mye av detaljene er hentet fra Slekten Koren fra 1941.
5. ↑  Koren, Finn av Tim Greve for Store norske leksikon.
6. ↑  *Studentene fra 1893: biografiske oplysninger samlet til 40-års jubileet 1933*. Oslo. 1933.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Historisk befolkningsregister
 |
***Til sæters*** er en norsk stumfilmkomedie fra 1924 regissert av Harry Ivarson (hans første norske film). Han skrev også manuset, som bygger på Claus Pavels Riis' syngespill *Til Sæters : dramatisk Idyl med Sange* fra 1850. Handlingen i syngespillet var svært tynn og tjente mest som et påskudd for å knytte sammen ulike danseopptrinn til framførelsen av kjente norske folketoner. Ivarson la derfor til flere personer i handlingen og litt mer intrige, men beholdt grunnstemningen til syngespillet.

*Til sæters* er et eksempel på den nasjonalromantiske filmsjangeren som ble populær i Norge i 1920-årene.

Innspillingsfakta
-----------------

Filmen ble spilt inn i Østre Slidre og på Norsk folkemuseum på Bygdøy.

Handling
--------

En enke på en storgård har to døtre hun håper på å få giftet bort. Ragnhild, den ene av døtrene er tenkt giftet med bygdas skolemester, men hun er glad i den fattige bondegutten Asmund. Asmund gir Ragnhild et sølvkors, som skolemesteren stjeler, og Ragnhild prøver i fortvilelse å unngå Asmund, som tror at Ragnhild flørter med rikmannssønnen Halvor. Etter mange forviklinger kommer sølvkorset til rette igjen, skolemesteren får sin straff, Ragnhild og Asmund får hverandre. I tillegg viser det seg at Halvor liker Sigrid og det blir dobbeltbryllup.

Rolleliste
----------

* Ellen Sinding ... Ragnhild
* Hjalmar Fries ... Asmund Nordheia
* Olafr Havrevold ... Halvor, en rik gårdmannsønn
* Didi Holtermann ... Desideria, tjenestejente
* Sigrun Svenningsen ... Sigrid
* Signe Heide Steen ... Gunhild
* Sverre Næss ... Skolemesteren
* Rudolf Mjølstad ... Per
* Emmy Worm-Müller ... Kari
* Arne Svendsen ... Presten
* Idar Tranar ... Nordal, stud.teol.
* Henry Randolf ... Stenby, stud.teol
* Josef Sjøgren ... Busk, stud.perp.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Til sæters». Norsk filminstitutt. Arkivert fra originalen 8. august 2016. Besøkt 10. juli 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Til sæters* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Til sæters* i Nasjonalbibliotekets filmografi Rediger på Wikidata

* (no) *Til sæters* hos Filmfront Rediger på Wikidata
**Südtiroler Volkspartei** (*Syd-Tirols folkeparti*, **SVP**) er et regionalistisk kristeligdemokratisk parti i Syd-Tirol som ser på seg selv som samlingsparti for provinsens tysk- og ladinsktalende befolkning. SVP har vært det desidert største partiet ved samtlige landdagsvalg i Syd-Tirol etter andre verdenskrig, hatt et absolutt flertall sammenhengende fra 1948 til 2013 (målt i mandater), og alle provinsens presidenter har kommet fra SVP.

Per 2015 stiller SVP de fleste borgermestere i Syd-Tirol (i 93 av 116 kommuner) og er representert i Syd-Tirols landdag (med 17 av 35 seter), Trentino-Syd-Tirols regionalråd (med 17 av 70 seter), Italias parlament (fire medlemmer og én senator) og Europaparlamentet (ett medlem).

Südtiroler Volkspartei ble grunnlagt i 1945 som en parlamentarisk fortsettelse av Syd-Tirols antifascistiske motstandsforening *Andreas-Hofer-Bund* («Andreas Hofer-forbundet»). Partiet var en viktig drivkraft i arbeidet med å få innrømmet autonomi til Syd-Tirol.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Südtiroler Volkspartei – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |
Smedstorps slott
**Smedstorp slott** (**Smedstrup slot**) ligger øst for Tomelilla i Skåne, Sverige. Slottet, som ligger i en park ved siden av en liten sjø, var på 1500-tallet et stort og prektig slottsanlegg. Nå gjenstår blott borggårdens vestre lenge.

Historie
--------

Smedstrup hører de til eldre skånske godsene, og var fra 1313 til 1589 eid av den beryktede slekten Bing. I 1589 ble Anders Kjeldsen Bing bisatt i Varberg, og kong Jakob VI av Skottland og Anne av Danmark, som var på brylluprseise fra Oslo til Helsingør, deltok i begravelsen. Kongens arkitekt, Hans van Steenwinckel den eldre, tegnet foruten slottet også det praktfulle gravmonumentet, som Anders enke lot sette opp over ektemannen i Smedstrups kirke. På dette lot hun innhugge kong Jakobs latinske kved. Monumentet er utført i hvit marmor og sort kalksten, og skal være et av den nordiske renessansens mere underfundige skulpturverk.

Eiendommen hadde senere forskjellige eiere fra slektene Quitzow, Bülow og Kruus. I 1640 overtok en av Danmark-Norges mest fremstående menn, Jochum Gersdorff, slottet. Da Skåne gikk over til Sverige, byttet han de skånske godsene sine mot danske.

Inntil 1713 var det for det meste svenske offiserer som innehadde Smedstrup.

Eksterne lenker
---------------

* Om Smedstorp, Sylve Åkesson
* Smedstorp i Nordisk familjebok