recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
**Sturmey Archer** var en britisk produsent av navgir for tråsykler. I 2001 ble selskapet kjøpt av det taiwanske selskapet SunRace.

Historikk
---------

Utsnitt av 1911-modell Sturmey Archer 3-trinns navgir.
Tidlig på 1900-tallet utviklet og patentbeskyttet ingeniøren William Reilly og journalisten Henry Sturmey hvert sitt tretrinns navgirsystem. Løsningene hadde tilsvarende indre struktur, med en enkelt planetserie som ga tre utvekslinger, et reduksjonsgir, direkte-overføring, og et overdrive.

Sturmey og Reilly ble introdusert til hverandre av den kjente sykkeljournalisten F.T. Bidlake. Alfred Pellant hadde i et brev til Bidlake fortalt at han arbeidet med Reilly på et tretrinns navgir. En stund etter fortalte også Sturmey om sitt arbeid med en ny løsning. Bidlake fortalte dette til Frank Bowden, administrerende direktør for sykkelprodusenten Raleigh.

Reilly presenterte løsningen for Bowden omtrent samtidig med at Sturmey patentbeskyttet sin løsning. Kort etter ble et fellesmøte avholdt, der det kom til enighet om at Bowden skulle få bygget Reillys nav med navnet *Sturmey-Archer*.

Selskapet ble stiftet som syndikatet *the Three-Speed Gear Syndicate* den 28. januar 1903.
***Fortellinger om Kong Artur og ridderne av Det runde bord*** er en bok av Sigrid Undset først utgitt i 1915. Boken er en fri gjenfortelling av legendene om Kong Arthur, med utgangspunkt i Thomas Malorys *Le Morte d'Arthur fra 1458.*

Dette var Undsets første bok hvor handlingen var lagt til middelalderen, og den kan sees som en opptakt til de senere middelalderromanene om *Kristin Lavransdatter* og om Olav Audunssøn. Undset skrev i 1919 at det var den boken hun likte best av alt hun hadde skrevet.

Boken er særlig kjent for avslutningsordene «Ti sed og skikk forandres meget, alt som tiderne lider og menneskernes tro forandres og de tænker anderledes om mange ting. Men menneskenes hjerter forandres aldeles intet i alle dager.»

Tordis Ørjasæter forteller i sin biografi om Undset at Sigrid Undset siden barndommen hadde vært fascinert av Arthurmytene, og at hun samlet stoff til boken under et opphold i London som nygift. Ørjasæter antyder at Undset valgte å vende tilbake til dette stoffet i 1915 som en avveksling fra dagliglivet: «Nå ville hun tilbake til middelalderens sagnskikkelser og sterke lidenskaper - langt vekk fra det daglige livs bekymringer og frustrasjoner og fra verdenskrigens truende skyer.» Liv Bliksrud mener at Undset gjennom arbeidet med Arthurlegendene fikk utløp for sin «sans for 'patos og vildskap og hete lidenskaper'», som en kontrast til romanen *Våren* (1914) hvor hun ifølge Bliksrud drøfter dydsetikk og moralisme.

Romanen er gjenutgitt flere ganger; en utgave har kommet i serien Verdens Hellige Skrifter, med innledning av Jan Erik Rekdal. I denne serien er boken gitt en ny tittel, etter kong Arthurs legendariske sverd, og utgitt som eksempel på Arthurlitteraturen. Legendene om Arthur reflekterer både den kulturelle transformasjonen som skjedde i møtet mellom keltisk mytologi og det kristne Vest-Europa, og mange av middelalderens forestillinger om tro og dyder. Middelalderens fortelling om Arthur og hans riddere er fylt med kristne temaer; Ridderne personifiserer og utøver flere av de kristne kardinaldydene: måtehold, visdom, rettferd, og mot. Tematikken omfatter også historier om brudd på dydene, og søken etter en viktig kristen relikvie: den hellige gral.

Se også
-------

* Britiske emner

Referanser
----------

1. ↑  ; *Store norske leksikon*.
2. ↑  Sigrid Undset. *Fortællinger om kong Arthur og ridderne av det runde bord*. Kristiania : Aschehoug, 1915
3. 1 2  Liv Bliksrud. *Natur og normer hos Sigrid Undset*. Aschehoug, 1988. ISBN 82-03-17609-7 (1995-utg.)
4. ↑  Tordis Ørjasæter. *Menneskenes hjerter, Sigrid Undset - en livshistorie*. Aschehoug, 1993. ISBN 82-03-16777-2
5. ↑  Sigrid Undset. *Eskalibur : fortellinger om kong Arthur og ridderne av det runde bord*. Innledende essay av Jan Erik Rekdal. -Bokklubben, 2009. (Verdens hellige skrifter; 58). ISBN 978-82-525-7335-0
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
Socket 754
**Socket 754** er en prosessorsokkel for AMD Athlon 64, AMD Sempron og AMD Turion 64 (ML og MT)

Socket 754 er av typen PGA-ZIF og er beregnet for prosessorer med 754 pinner.

Prosessorsokkelen har en elektrisk spenning i intervallet 0.8–1.55 Volt og støtter 200 MHz FSB og 800 MHz HyperTransport.

Socket 754 ble opprinnelig brukt av de første modellene av AMD Athlon 64 (fra 2800+ utgaven til og med 3700+ utgaven), og erstattet Socket A (også kalt Socket 462) for AMD Athlon XP. Den ble også blitt benyttet for AMD Sempron.

Etter introduksjonen av Socket 939 og Socket AM2 for AMD Athlon 64 og AMD Sempron, ble bruken av Socket 754 gradvis mindre. En stund ble den brukt i «lav-budsjett systemer», ettersom den er rimeligere å produsere enn Socket 939. Deretter ble den brukt hovedsakelig i bærbare datamaskiner.

Sammenlignet med Socket 939 har Socket 754 følgende begrensinger:

* Støtte for en enkelt-kanals (64-bit) minnekontroller med maksimalt 3 DIMM-brikker (Socket 939 har dual-kanal støtte)
* Lavere hastighet på HyperTransport (800 MHz, 16-bit databuss)
* Lavere båndbredde (9,6 GB/s)

Socket 754 er i ferd med å forsvinne helt, til fordel for Socket A2 i hjemme-PC-er og Socket S1 i bærbare datamaskiner.
**International Federation of the Phonographic Industry** (**IFPI**) er en internasjonal organisasjon som representerer platebransjen. IFPI ble stiftet i 1933 i Italia. I dag er IFPI registrert i Sveits og har sitt hovedkontor i London.

Organisasjon
------------

IFPI representerer i dag 1450 plateselskaper i 75 land, internasjonalt, regionalt og nasjonalt. Hovedkontoret, som ligger i London, koordinerer organisasjonen og arbeider internasjonalt innen områder som juss, fremføringsrettigheter og teknologi.[]

På et regionalt plan er IFPI delt i tre organisasjoner som hver representerer platebransjen i Asia, Europa og Latin-Amerika. Føderasjonen består også av 32 nasjonale organisasjoner som representerer og arbeider for IFPI sine medlemmer på et nasjonalt nivå. Organisasjonen samarbeider med en rekke andre organisasjoner i til sammen 48 land, deriblant RIAA.[]

Tjenester
---------

IFPI tilbyr en rekke tjenester for sine medlemmer:

* IFPI arbeider for å innføre og utvide opphavsretts- / copyright-lovgivninger, både når det gjelder fysisk- og nett-distribusjon
* Lobbying overfor lovgivende forsamlinger, staters regjeringer og internasjonale organisasjoner
* Koordinering av et internasjonalt arbeid mot piratkopiering
* Markedsundersøkelser av platemarkedet og piratmarkedet
* Informasjon og samfunnskontakt gjennom kampanjer og events
* Utvikling av teknologiske metoder for å beskytte opphavsrett
* Ressurser innen juss, handel og teknologi
* Informasjon og nyheter

IFPI Norge
----------

I Norge ble **IFPI Norge** stiftet i 1939 som en interesseorganisasjon for norske fonogramprodusenter. IFPI Norge representerer plateselskaper som står for rundt 90 % av norsk platesalg. Foreningen samarbeider med FONO, interesseorganisasjonen for uavhengige norske plateselskaper. Sammen deler de to organisasjonene ut Spellemannprisen og tildeler salgstrofeer i musikkbransjen.

Eksterne lenker
---------------

* IFPI Norges internettsider
* IFPIs internasjonale internettsider

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Österreichisches Musiklexikon **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** NKC **·** NKC **·** NKC **·** MusicBrainz
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
**Standardatmosfære** (internasjonal forkortelse: **ISA**) er i luftfarten en betegnelse på en luftmasse definert ved spesielle kriterier.

* Lufttrykket ved havnivå  : 1013,25 hPa
* Temperaturen ved havnivå : 15°C
* Vertikal temperaturgradient  : 2°C per 1000 fot (6,5°C per 1000 meter)
* Luftfuktighet sees bort fra
* Gravitasjon  : 9,81 m/s²

Utgangsbetingelsene anvendes inn i en hydrostatisk ligning. Denne forenklede standard luftmassen er et uttrykk for en gjennomsnittlig tilstand for hele kloden. Den anvendes for å angi flygenivå, definert i forhold til trykk i definerte høyder. Høydemålerne i fly er egentlig trykkmålere. Kalibrering av høydemålerne til standardatmosfæren sikrer at flyene har samme forståelse av høyden, og er en forutsetning for vertikal separasjon mellom alle slags fly.

Betegnelsen *standardtrykk* brukes ofte for å angi lufttrykket 1013,25 hPa.

Høydemålerene i fly er trykkmålere som med innstillingen 1013,25 hPa viser riktig høyde i alle nivåer i en standardatmosfære. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon
 |
Tekstilindustrimuseet ligger i de gamle lokalene til Salhus Tricotagefabrikk i Salhus.
**Salhus** er et sted i Åsane bydel i Bergen, nord for Bergen sentrum. Salhus grunnkrets i Bergen kommune hadde 824 innbyggere 1. januar 2012 og et areal på 0,81 km². Salhus er en del av tettstedet Bergen. I sør ligger Mjølkeråen, i nord Salhusfjorden, og i øst Hordvik. For å komme til Salhus kan man enten kjøre RV564 eller FV243.

I Salhus ligger Salhus kirke og kirkegård, Salhus skule og Tekstilindustrimuseet. Tidligere var det fergeforbindelse til Holsnøy. Salhus turn & Idrettslag, Salhusvinskvetten, Salhus Pinsetten, Salhus Musikklag, Salhuskoret og Idrettslaget Norna-Salhus har tilhold på stedet. Salhuskvintetten har også sitt opphav i Salhus. Artisten Beate Jacobsen kommer fra Salhus.

Salhus Lutafisklag stiftet 2010 er en forening med 100 medlemmer.

Salhus Ædlere Draaber (SÆD) holder til i Salhus. Stiftet 2014

Navnet kommer fra det gammelnorske *Sálúhús* som betyr stedet med gjestgiveri. Det kan ha tilknytning til de mange *Sálúhús* som kong Øystein Magnusson lot oppføre for de veifarende. Utenfor Salhus ligger Salhusfjorden, som var et betydelig trafikknutepunkt. Alle «fjordabåtene» var innom Salhus på vei nordover til bygdene i Nordhordland. I gammel tid hadde bygden overnattingssteder med skjenkerett for «brændevin». Det var mange striler som drakk opp pengene fra fiskesalget på torget i Bergen på vei hjem.  
  
Salhus hadde også store trikotasjefabrikker. Det var Salhus Tricotagefabrik, Salhus Væverier og Birkelund. Selv om det gikk nedover med tekstilfabrikkene og bygden mistet sin status som trafikknutepunkt, først da fjordabåtene ble nedlagt og senere fergeforbindelsen til Holsnøy ble flyttet, beholdt Salhus sin status som kulturelt sentrum i Åsane.  
  
I Salhushallen ble det avholdt dansetilsteninger, basarer, kino og revyer. Lekkerbisken hadde tilhold i bygden og leverte mat i Bergen og omegn i mange år.

Bogen Studio har også tilhold i Salhus der man kan spille inn musikk og annet. Salhus hadde inntil 1981 den ene av to kirker i Åsane. Salhus kirke ble bygget i 1924.

Eksterne lenker
---------------

* Tekstilindustrimuseet - Museumssenteret i Hordaland
* Salhus Musikklag Arkivert 25. april 2016 hos Wayback Machine.
* Bilder fra industristedet Salhus på DigitaltMuseum

Strøk og boligområder i Bergen kommune

| * v
* d
* r
Åsane bydel |
| --- |
| Blindheim **·** Breistein **·** Dalabygda **·** Eidsvåg **·** Ervik **·** Flaktveit **·** Hjortland **·** Hordvik **·** Hylkje **·** Jordal **·** Mjølkeråen **·** Morvik **·** Nyborg **·** Rolland **·** Salhus **·** Tertnes **·** Ulset **·** Åstveit |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Hammer skole** er en skole for 8.–10. klassetrinn (ungdomsskole) i Lørenskog i Akershus. Skolen har ca. 325 elever[*når?*].

Hammer skole ble innviet 23. januar 1862. I 1902 ble et nytt skolebygg tatt i bruk; bygget omtales i dag som «Hammer gamle skole». I 1968 ble enda et nytt skolebygg ferdigstilt; det bygget ble påbygd i 1984 i forbindelse med overgangen til ungdomsskole. Ved skolestart i 2013 ferdigstilles en ny skole på Hammer, og den gamle skolebygningen vil derfor bli revet.

Skolen var en ren barneskole fram til 1983, da den siste førsteklassen ble tatt inn på skolen. Det trinnet fikk følge Hammer skole ut barnetrinnet. I 1985 kom de første ungdomsskoleklassene til Hammer fra boligområdent Kurland. I 1989 ble Hammer en ren ungdomsskole, og de første ungdomsskoleklassene overført fra Finstad.

Rektorer
--------

**Ufullstendig liste**: Denne listen er ufullstendig og du kan hjelpe Wikipedia ved å utvide den.

* 1970-/1980-tallet: Gudmund Singstad
* ?–2011: Tore Bjerkeskaug
* 2011–: Mette Karin Nordeng

Eksterne lenker
---------------

* Skolens hjemmeside
* miljolare.no *Hammer gamle skole*

| * v
* d
* r
Skoler i Lørenskog kommune |
| --- |
| Barneskoler | Benterud **·** Finstad **·** Fjellhamar **·** Kurland **·** Luhr skole **·** Rasta **·** Solheim **·** Åsen |  |
| Ungdomsskoler | Fjellsrud **·** Hammer **·** Kjenn **·** Løkenåsen |
| Videregående skoler | Lørenskog vgs **·** Mailand vgs |
| Spesialskoler og andre | Rudolf Steinerskolen i Lørenskog |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nasjonalt skoleregister **·** Brønnøysundregistrene
 |
*For friidrettsutøveren, se Iván García (friidrettsutøver)*

**Iván Alejandro García Navarro** (født 25. oktober 1993 i Guadalajara i Jalisco) er en mexicansk stuper som deltok i de olympiske leker 2012 i London.

García vant en olympisk sølvmedalje i stuping under OL-2012 i London. Sammen med Germán Sánchez kom han på andreplass i 10 meter synkronstup for menn bak Cao Yuan / Zhang Yanquan fra Kina.

García vant to gullmedaljer i stuping under Panamerikanske leker 2011 i Guadalajara i Mexico: han vant 10 meter tårnstup for menn, og sammen med Germán Sánchez vant han også 10 meter synkronstup.

Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 24 på 10 meter.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 2012 Storbritannias flagg London - Sølv i 10 meter synkronstup, menn - Mexicos flagg Mexico

Referanser
----------

1. ↑   www.fina.org[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.elgrafico.mx[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   IAT diver ID 10001310, besøkt 26. april 2022[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Diving - Results Book» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 7. august 2021. Besøkt 27. august 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Iván García – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Iván García – FINA Rediger på Wikidata

* (en) Iván García – TheSports.org Rediger på Wikidata

* (de) Iván García – Institut für Angewandte Trainingswissenschaft (stuping) Rediger på Wikidata
**Klevfos Industrimuseum** ligger ved Ådalsbruk i Løten og er et særegent stykke industrihistorie fra den tiden da treforedling var en av våre største eksportnæringer. Fabrikken står i dag slik den var ved nedleggelsen i 1976. Produksjonen hadde da gått i ett fra 1888. Museet forteller historien om Klevfos Cellulose- & Papirfabrikk A/S og livet rundt fabrikken. Foruten fabrikken med papirmaskin og øvrig produksjonsutstyr, består museet av damanlegg, kanaler, verksted, smie, arbeiderboliger, formanns- og bestyrerbolig. 

Museet er i dag ett av ti anlegg som Riksantikvaren prioriterer som industrielle kulturminner og ble i 2003 en del av Stiftelsen Norsk Skogmuseum.

Hoggeriet
---------

I Hoggeriet er det et eget publikumsmottak med enkel kafé og museumbutikk, samt utstillinger om norsk treforedlingshistorie og om Klevfos. Man kan se fabrikken på egen hånd eller delta på en omvisning.

Industristien
-------------

Med utgangspunkt i museet ligger Industristien, en merket sti langs Svartelva gjennom industrielle kulturminner som også omfatter det tidligere Aadals Brug Jernstøberi og Mekaniske Verksted (1842–1928)

Arbesdaer
---------

Arbesdaer er en musikalsk forestilling skrevet av Tor Karseth. Stykket ble opprinnelig skrevet for 100-årsjubileet til fabrikken i 1988, men går nå inn i sitt 36. år. Med humor og alvor tar forfatteren publikum inn i livet på fabrikken, i arbeiderboligen og i nærmiljøet. En stifter bekjentskap med arbeidere, husmødre, barn og en og annen fremmed fugl som kom innom. Forestillingen spilles flere ganger i løpet av sesongen.

Eksterne lenker
---------------

* Nettside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF
 |
**Soga om Gange-Rolv** (norrønt *Göngu-Hrolfs saga*) er en fornaldersaga fra 1300-tallet. Historien foregår i Danmark og for det meste i Gardarike i «gamle dager» (*forn ǫld*), og handler om Rolvs reiser og eventyr. Selv om hovedpersonen deler navn med den norske vikingen Gange-Rolv som muligens var fyrste i Normandie er det ingen forbindelse mellom de to.

> På vejen til Garderige er Hrolfr så uheldig at træffe en dansk bondesøn, Vilhjálmr, en snedig, løgnagtig, men ærgærrig praler, der ved list får Hrolf ganske i sin magt; denne kommer som hans tjæner i en fornedrelsestilstand, men udfører store bedrifter og aflægger de mest glimrende kraftprøver, som Vilhjálmr tilegner sig. I dette forhold ligger der en virkelig poetisk tanke, og det er på en måde den, der bærer det ellers så ganske urimelige indhold, der består af de vildeste æventyr og mærkeligste hændelser, hvorved gengangeren Hreggvid spiller den mærkeligste rolle, for ikke at tale om dennes hest, Dulcifal. Ind i hovedindholdet er der vævet forskellige andre begivenheder, der vedrører den danske jarl, som Hrolf først besøgte, og flere andre personer. Dog er sagaen et logisk hele og ingenlunde dårlig sammensat. Naturligvis ender alt godt, og Hrolf fører Ingigerd bort på Dulcifal som en anden Valtarius, og ægter hende, men først efter mange genvordigheder og kampe. Fremmed indflydelse mærkes her på mange punkter, ligesom der også optræder personer som Menelaus, konge i Tattariet osv.
> 
> 
> Finnur Jónsson
> 
> 

Blant fornaldersagaene er den «en af de længste og æventyrligste. Den indeholder en ophobning af alle mulige motiver.»; selv om den låner motiv fra mange andre tekster oppfattes den som gjennomarbeidet.

Selv om sagaen kan oppfattes som en fornaldersaga utfra heltens prosjekt og eventyrpreget, har den også fellestrekk med den høviske litteraturen. I handlingen inngår flere tema som er kjent fra den høviske litteraturen: helten som leter etter en fager møy som han kan gjenkjenne fordi han har en lokk av håret hennes, og tjeneren som lurer sin herre. Som i så mange andre fornaldersagaene tøyes grensene for det realistiske og troverdige langt.

Sagaen er kjent fra flere håndskrifter, blant annet AM 152. Den ble først oversatt til norsk i 1984, til samleverket *Sagalitteraturen*.

Referanser
----------

1. 1 2  Jónsson, Finnur (1898/1923): *Den oldnorske og oldislandske litteraturs historie; bind 2*. København
2. 1 2  Kristjánsson, Jónas (2007): *Eddas and sagas, Iceland's Medieval Literature.* Translated by Peter Foote. Hið íslenska bókmenntafélag. ISBN 978-9979-66-120-5
3. ↑  O’Connor, Ralph (2005): «History or fiction? Truth-claims and defensive narrators in Icelandic romance-sagas» (PDF) i: *Mediaeval Scandinavia* **15**, s. 101–69
4. ↑  «Skaldic Poetry of the Scandinavian Middle Ages». Arkivert fra originalen 4. mars 2016. Besøkt 16. oktober 2012.
5. ↑  skandinaviske-oversaettelser.net
6. ↑  *Sagalitteraturen*. Redigert av Bjarne Fidjestøl. Samlaget, 1984. Bd 4: *Soga om volsungane. Soga om Gange-Rolv*. ISBN 82-521-2425-9

Eksterne lenker
---------------

* , Heimskringla.no
Denne artikkelen inneholder en liste over kilder, litteratur eller eksterne lenker, men enkeltopplysninger lar seg ikke verifisere fordi det mangler konkrete kildehenvisninger i form av fotnotebaserte referanser. Du kan hjelpe til med å sjekke opplysningene mot kildemateriale og legge inn referanser. Opplysninger uten kildehenvisning i form av referanser kan bli fjernet. Se Mal:Referanseløs for mer informasjon.
**Titanic** var et norsk rockeband som ble dannet i Frankfurt am Main i Vest-Tyskland i 1969 av congaspilleren Kjell «Kjaperud» Asperud, gitaristen Janne Løseth, trommeslageren Truls Lorck, keyboardisten Kenny Aas og den engelske vokalisten Roy Robinson. 

Debutalbumet *Titanic* (1970) viste innflytelse fra grupper som Spooky Tooth, Vanilla Fudge og Procol Harum, og hadde blant annet sangen «I See No Reason», som slo passe godt an i Frankrike. «Sultana», b-siden til oppfølgersingelen, er hovedsakelig instrumental jam fra studio, og som tittelen indikerer er den en hyllest til gruppa Santana. Singelen ble lansert på nytt i 1971 med «Sultana» som a-side og gikk da opp til 5.-plass i Storbritannia og Norge, hvor albumet *Seawolf* (1971) nådde 7.-plass. «Sultana» var den første internasjonale hiten for noe norsk rockeband. De nådde også nummer én på Radio Luxembourg med *Sultana*. De holdt en rekke konserter i bl.a. Frankrike.

Titanic ble oppløst i 1976, men utga nye albumer i 1977 og 1979.

I 2011 spilte Titanic for første gang i gitarist Janne Løseths hjemby, Ålesund, der bandet var booket til Jugendfest. Bandet spilte også i Oslo den 19. august.

Personell gjennom tidene
------------------------

* «Kjaperud», Kjell Asperud (født 1946)
* Janne Løseth (født 1947)
* Truls Lorck (født 1942)
* Kenny Aas (født 1942)
* Roy Robinson (født 1945)
* Helge Grøslie
* Eric «Arica» Siggs
* Trond Rabben (Født 1959)

Diskografi
----------

### Studio- og samlealbum

* *Titanic* (1970)
* *Sea Wolf* (1971)
* *Eagle Rock* (1973)
* *Macumba!* (1973) kanadisk samleplate
* *Ballad of a Rock'n Roll Loser* (1975)
* *The Best of Titanic* (1975)
* *Lo mejor de Titanic* (1975)
* *Greatest Hits Vol. 2* (1977)
* *Return of Drakkar* (1977)
* *Eye of a Hurricane* (1978) Label/Matrix: NL 1979 Ariola 201.856
* *Greatest Hits* (1981)
* *The Best of Titanic* (1989)
* *Lower the Atlantic* (1991)
* *Ashes and Diamonds* (2009)

### Singler/EP

* *Santa Fe/Half Breed* (1971)
* *Sultana/Sing Fool Sing* (1971)
* *Rain 2000/Blond* (1972)
* *Richmond Express/Heia vålenga* (1973)
* *Macumba/Midnight Sadness* (1974)

Litteratur
----------

* Tom Hermann Kristensen: *Titanic. Historien – fortalt av dem selv*. Rockarkivet. 171 pp. ill. Oslo 2008. ISBN 978-82-997310-2-7

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel på Rockipedia.no Arkivert 6. mars 2019 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**European Women's Lobby**, forkortet **EWL**, er en paraplyorganisasjon for europeiske kvinneorganisasjoner, grunnlagt 1990. Organisasjonen arbeider for likestilling og jenter og kvinner i all sin mangfoldighet, og har ca. 2000 medlemsorganisasjoner. EWL har sekretariat i Brussel og medlemsorganisasjoner i alle 27 EU-land og tre kandidatland, samt 21 europeiske eller internasjonale organisasjoner. Organisasjonen har også konsultativ status hos Europarådet og FNs økonomiske og sosiale råd, og deltar regelmessig i arbeidet til FNs kvinnekommisjon.

EWL arbeider for jenter og kvinner i all sin mangfoldighet. EWL har uttalt at

> Kvinner er ikke en homogen gruppe og har ulike identiteter (...) kvinner med flere identiteter er mer sårbare for diskriminering, vold og rettighetskrenkelser. Situasjonen for migranter eller papirløse kvinner, kvinner fra etniske minoriteter, urfolkskvinner, romkvinner, kvinner med nedsatt funksjonsevne, kvinner på landsbygda, jenter, eldre kvinner, lesbiske og bifile kvinner, og transkvinner, har lenge fått for liten oppmerksomhet. Det er nødvendig å sikre at alle politiske tiltak er utformet slik at ingen jenter eller kvinner blir oversett.
> 
> 
> EWL
> 
> 

Medlem av eksekutivkomiteen i EWL Marion Böker uttalte i 2023 at det er nødvendig å arbeide på grunnlag av menneskerettighetene, som er universelle og udelelige, forsvare demokratiske verdier og kjempe for en inkluderende kvinnebevegelse. President Beate von Miquel i EWLs største nasjonale medlemsorganisasjon Deutscher Frauenrat har uttalt at «transkvinner er kvinner og vi skal ivareta deres interesser og kjempe for deres rettigheter».

Bakgrunnen for etableringen av EWL var en samling i London i november 1987 med 120 representanter fra 85 kvinneorganisasjoner med 50 millioner medlemmer til sammen. Europakommisjonen uttrykte sin støtte til etableringen av det som ble EWL. EWL ble formelt grunnlagt i 1990 av Belgia, Danmark, Frankrike, Tyskland, Hellas, Irland, Italia, Luxembourg, Portugal, Spania, Nederland og Storbritannia samt 17 europeiske kvinneorganisasjoner.

EWL er en av de eldste og største lobbyorganisasjonene på europeisk nivå, og jobber tett med europeiske institusjoner og partnere fra det sivile samfunn.

I Norge er ulike organisasjoner indirekte tilsluttet EWL gjennom sine internasjonale paraplyorganisasjoner. Det er dannet lignende paraplyorganisasjoner for kvinneorganisasjonene i flere land, som Norges kvinnelobby.

Referanser
----------

1. ↑  «From Words to Action: 20 years of the Beijing Platform for Action: A European Women’s Lobby review of the activities of the European Union» (PDF). European Women's Lobby. 2015.
2. ↑  «Trans Inclusion in the Women's Movement». Besøkt 31. januar 2024.
3. ↑  Frauenrat unterstützt Selbstbestimmungsgesetz: „Wir dürfen Gewaltformen gegen Frauen nicht gegeneinander ausspielen"

Eksterne lenker
---------------

* European Women's Lobby

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Kiellandsenteret** er et senter for Alexander L. Kiellands forfatterskap, og for litteratur, lesing og skriving. Det er en del av kulturhuset Sølvberget bibliotek og kulturhus i Stavanger. Senteret åpnet i februar 2019.

Historien bak Kiellandsenteret
------------------------------

Kvinne sitter med pc ved langt bord.Fra forfatterkontorene på Kiellandsenteret.
Stavanger bibliotek og Sølvberget kulturhus startet tidlig på 1990-tallet med «Uke Alexander», en årlig uke med foredrag og arrangement knyttet til Alexander Kiellands forfatterskap og liv. Med Kapittelfestivalen fra 1995 ville de formidle forfatterskapene til både Kielland og Sigbjørn Obstfelder. 

Biblioteket startet i denne perioden å bygge opp en Kielland-samling med Kiellands bøker på flere språk, bøker om Kielland og et klipparkiv om forfatterskapet. Samtidig ble Kiellandrommet på Sølvberget etablert med disse samlingene og en serie litografier og akvareller knyttet til Kiellands bøker på veggene, illustrert av Kjell Pahr-Iversen. 

Tanken om et Kiellandsenter ble diskutert i Stavanger på slutten av 1990-tallet, delvis knyttet til 150-årsjubileets for Kiellands fødsel i 1999. I 2007 la et utvalg fram tre forslag til plassering i bykjernen: Sølvberget, Norges Bank-bygget eller den snart ledige utenriksterminalen på kaien. Da Norges Bank-bygget ble solgt til andre formål i 2014, samlet man seg om Sølvberget.

Kiellandforedraget på Kapittel
------------------------------

«Kiellandforedraget» er et fast innslag på Kapittelfestivalen. Disse har holdt foredragene de siste årene:

* 2023: Pedro Carmona-Alvarez
* 2022:Karl Ove Knausgård
* 2021: Sumaya Jirde Ali
* 2020: Linn Ullmann
* 2019: Johan Harstad
* 2018: Olaug Nilssen
* 2017: Vigdis Hjorth

Referanser
----------

1. ↑  «Historien bak Kiellandsenteret». *www.solvberget.no* **(norsk)**. Besøkt 19. februar 2024.
2. ↑  «Lån bøkene og platene fra Kiellandforedraget». *www.solvberget.no* **(norsk)**. Besøkt 19. februar 2024.
3. ↑  «Gikk du glipp av Knausgård på Sølvberget? Hør det her.». *www.solvberget.no* **(norsk)**. Besøkt 19. februar 2024.
4. ↑  Honoré, Stine. «Kiellandforedraget 2021: Sumaya Jirde Ali». *Sølvberget* **(norsk)**. Besøkt 26. oktober 2021.
5. ↑  Honoré, Stine. «Linn Ullmann holdt Kielland-foredraget». *Sølvberget* **(norsk)**. Besøkt 26. oktober 2021.
6. ↑  Risdal, Siri Odfjell. «Johan Harstad holdt Kiellandforedraget på Kapittel19». *Sølvberget* **(norsk)**. Besøkt 26. oktober 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Kiellandsenteret – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Foto: Jan-Tore Egge 
**Blomreina gravplass** er en gravlund i Førde i Sunnfjord kommune i Vestland fylke. Den ligger på Vie øst for Førde sentrum, litt vest for Fylkesvei 600 og sør for Førde sentralsjukehus.

Gravplassen (opprinnelig titulert som kirkegård) stod ferdig i 2004 og avlaster kirkegården ved Førde kirke, som er på det nærmeste full. Gravplassen er utformet av Grindaker landskapsarkitekter og omfatter 47 dekar. Den har et mindre urnefelt, men ellers hovedsakelig kistebegravelser. Gravplassen er omgitt av en steinmur, og ved inngangen står et klokketårn.

Blomreina gravplass ble tildelt Førde kommunes byggeskikkpris for 2013.

Referanser
----------

1. ↑  *Kirkegården*, nr. 1/2011, s. 12. På Grindakers Facebook-side står det imidlertid 2002.
2. ↑  *Kirkegården*, op. cit.
3. ↑  Byggeskikkpris til Blomregna gravplass i Førde[*død lenke*] (Norsk forening for gravplasskultur, 2013, 20. juni).

Eksterne lenker
---------------

* *Blomreina kirkegård: Universell og attraktiv*, i Kirkegården nr. 1/2011, s. 11–13
* Grindaker landskapsarkitekter
* Kart over Blomreina gravplass (Allslekt.org)
Sandbanker i det nordfrisiske Vadehavet (Tyskland)
**Sandbanke** er en ansamling av sand eller grus i en elv, kystsone eller elveutløp. Når den ligger ved en strand, kan den kalles en lido. Banken kan være med eller uten vegetasjon, og ofte vandrer den slik at den eroderes på en side og bygges ut på andre siden. Størrelsen kan variere fra noen meter til flere kilometer som barriereøyer langs hele kystlinjen. Sjøkart markerer slike landformer som *grunner*, men de er ofte vanskelige å lokalisere siden de flytter seg.

Sandbanker dannes av tidevann, bølger eller strømning av vann fra elver o.l.

Barriereøy
----------

En **barriereøy** er en lang og relativt smal øy som ligger parallelt med kysten. Den er bygget opp av sedimenter, hovedsakelig sand. Bak barriereøya, dvs mellom øya og fastlandet, ligger en lagune eller en myr el. hvor vi finner mer finkornet materiale. Øya virker som et skjold som beskytter fastlandet mot å eroderes på grunn av f.eks. store bølger.

Eksempler
---------

* Lepsøyrevet, Norge []
* Galveston Island, Texas, USA
* Sankt Peter-Ording – Seebad i Tyskland

Litteratur
----------

* Bascom, W. 1980. *Waves and Beaches*. Anchor Press/Doubleday, Garden City, New York. 366 p.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Shoals – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |
***Ambrosiger*** er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller, der artene er knyttet til maur.

Utseende
--------

Små, rødaktige eller gulaktige biller, bakkroppen er mye bredere enn forkroppen. Disse artene har reduserte øyne og er ofte blinde. Kroppsformen varierer mye. **Hodet** er omtrent så langt som bredt, ofte med påfallende groper eller utvekster. Fasettøynene er vanligvis små og noe utstående, hos noen arter mangler de helt. Antennene er ganske lange og kraftige, lett kølleformede. Det nest-innerste leddet er ofte mer eller mindre kuleformet og kan ha påfallende utvekster. Palpene (munnfølerne) er ofte lange med et kølleformet ytterste ledd. Brystskjoldet (pronotum) er omtrent så langt som bredt, vanligvis bredest foran midten, ofte med påfallende groper eller furer. Dekkvingene er mer eller mindre runde i omriss, med tydelige skuldre. og mye bredere enn brystskjoldet. De er vanligvis glatte og blanke, med en eller flere dype lengdefurer. De to eller tre bakerste bakkroppsleddene stikker ut bak dekkvingene. Beina er ofte forholdsvis lange og kraftige, gjerne med fortykkede lår.

Levevis
-------

Sannsynligvis er alle medlemmene i gruppen Clavigeritae knyttet til maur (de er myrmekofiler). Disse små, gulaktige billene, som mangler øyne, er helt avhengige av maurene. På bakkroppen har billen noen hårtufser som skiller ut et stoff som maurene er svært glade i – det har neppe noen næringsverdi, men kan kanskje fungere som et rusmiddel. Maurene slikker i seg stoffet fra hårtufsene. Skulle maurkolonien bli forstyrret, for eksempel hvis man løfter opp steinen de lever under, bærer maurarbeiderne billene i sikkerhet sammen med koloniens larver og pupper.

Utbredelse
----------

Arten er beskrevet fra Øst-Asia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, **Coleoptera**
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien åtsel- og rovbiller, **Staphylinoidea**
			* Familien kortvinger (Staphylinidae)
				+ Underfamilien **køllebiller, Pselaphinae**
					- Overstammen Clavigeritae
						* Gruppen **Clavigerini** Leach, 1815
							+ Understammen Apoderigerina Jeannel, 1954
								- Slekten ***Ambrosiger*** Silvestri, 1926
									* *Ambrosiger gravis* Silvestri, 1926

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 15. november 2020. Besøkt 15. november 2020.
2. ↑  Silvestri, F. 1926. Descrizione di due nuovi generi di coleotteri mirmecofili dell’Estremo Oriente. *Bollettino del Laboratorio di Zoologia Generale e Agraria, Portici* 19: 261–268.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**FilmMax** var en filmkanal som var tilgjengelig i Norge gjennom kabel-tv og parabol fra 1992 til 1995. 
Kanalen sendte filmer 24 timer i døgnet og var en søsterkanal til TV1000.

FilmMax ble lansert høsten 1992 og ble da den tredje skandinaviske filmkanalen etter FilmNet og TV1000.

FilmMax sendte med jevne mellomrom erotiske filmer som en del av programtilbudet, men disse var sensurert av hensyn til norsk lovgivning. Høsten 1994 fjernet derimot FilmMax svartsladden og sendte usensurerte erotiske filmer. Statens medieforvaltning reagerte med hjemmel i
kringkastningsloven og vurderte å sperre FilmMax' adgang til norske kabelnett. FilmMax fortsatte imidlertid praksisen. Dette resulterte i et vedtak om forbud mot videresending av FilmMax sine signaler over det norske kabelnettet. Vedtaket ble påklaget av TV1000 Sverige AB, eier av FilmMax, som mente dette stred mot EØS-avtalen. Kulturdepartementet avviste klagen, og opprettholdt Statens medieforvaltning sitt vedtak. Mot slutten av mai 1995 gjenopptok FilmMax sensuren av de erotiske filmene etter at departementet hadde bedt kabeltvselskapene sperre kanalen sin tilgang til kabelnettet.

1. november 1995 la TV1000 ned FilmMax. Nedleggelsen ble begrunnet med kapasitetsproblemer i kabelnettene. TV1000 valgte heller å konsentrere seg om den nye kanalen TV1000 Cinema.

Referanser
----------

1. ↑  «Rådgivende uttalelse fra domstolen 12 juni 1998» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 4. juni 2015.
2. ↑  «TV1000 upphor att senda FilmMax».
**Wolfgang Happle** er en tysk tidligere skihopper som konkurrerte for Vest-Tyskland.

Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1958 til 1968, med 10.-plass i 1959/60 og 1960/61 som beste sammenlagtplassering. Hans beste plassering i enkeltrenn var 3.-plass i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1962 og i Innsbruck 6. januar 1962. Han deltok i VM i 1962 og 1966, med 8.-plass i storbakken i Oslo i 1966 som beste resultat.

Wolfgang Happle er nå (2011) leder for FIS' bakkekomité, og var den som i 2010 og 2011 sertifiserte og offisielt godkjente Holmenkollbakken og Vikersundbakken etter siste ombygging. Han oppfant bommen som hopperne sitter på før de setter utfor. Bommen kalles på tysk «Happle-Balken» («Happle-bommen»).

Referanser
----------

1. ↑  FIS: Jumping committee[*død lenke*] (besøkt 17. april 2011)
2. ↑  Oslo Ski-VM 2011: Holmenkollbakken er nå godkjent av FIS (4. februar 2010, besøkt 17. april 2011)
3. ↑  Vikersund.no: Verdens største bakke offisielt FIS-godkjent Arkivert 10. februar 2011 hos Wayback Machine. (1. februar 2011, besøkt 17. april 2011)
4. ↑  Skispringen.com: Skisprunglexikon - B Arkivert 30. april 2010 hos Wayback Machine. (besøkt 17. april 2011)

Kilder
------

* Jens Jahn, Egon Theiner: *Enzyklopädie des Skispringens*. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider

Eksterne lenker
---------------

* (en) Wolfgang Happle – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
**Giacinto Arcangeli** (født den 13. februar 1833 i Sarnico ved innsjøen Iseo i i Italia, død 6. februar 1909 i Asti) var en italiensk katolsk biskop. Han var biskop av Asti i Piemote mellom 1899 og 1908.

Liv og virke
------------

### Prest

Han ble ordinert til prest den 22. desember 1854.

Han underviste i historie og filosofi i mer enn tjue år og ble kanikk-teolog og deretter kannikk-erkediakon i 1877. I 1880 ble han valgt til kapitularvikar og senere generalvikar for bispedømmet Bergamo.

### Biskop av Asti

I konsistoriet den 28. november 1898 ble han prekonisert av pave Leo XIII som biskop av Asti og den 8. desember samme år ble han bispeviet i kirken for *Det hellige hjertes døtre* i Roma.

Under biskop Arcangelis episkopat ble avisen *La Gazzetta d'Asti* etablert, et nytt religiøst, katolsk, politisk og administrativt tidsskrift som på åpningssiden inneholdet en artikkel av den nye biskop av Asti[1].

Den 22. august 1901 kalte biskopen det første *dunanza diocesana astese* (bispedømmemøte i Asti) med sikte på å styrke og konsolidere den katolske sosiale bevegelse i Asti, i den periode da de katolsk-demokratisk-sosiale bevegelsene oppstod i Italia; de ville etterhvert som ville konvergere meddet italienske kristendemokrati.

I Asti-området engasjerte disse katolske bevegelsene hovedsaklig innen landbrukssektoren, også påvirket av at flertallet av Asti-prestene som var av bondeslekt.[2]
**Hector Quilliet** (født 11. mars 1859 i Bois-Bernard i Frankrike, død 26. november 1928 i Lille) var en fransk katolsk prelat som var biskop av Limoges fra 1913 til 1920, og så biskop av Lille fra 1920 til 1928.

Liv og virke
------------

### Prest

Den 22. september 1881 ble han ordinert til prest for bispedømmet Cambrai.

=Biskop av Limoges
------------------

Den 24. desember 1913 utnevnte pave Pius X ham til biskop av Limoges. Den 19. mars 1914 ble han bispeviet av Jean-Arthur Chollet, assistert av Émile-Louis-Cornil Lobbedey og Alexis-Armand Charost.

### Biskop av Lille

Den 18. juni 1920 ble han utnevnt til biskop av Lille av pave Benedikt XV.

Han var kompromissløs, nærstående Action Française, og sterkt motstander av alle former for modernisme. Det var bare med motvilje han en lot kristne fagforeninger dannes, idet han ble utsatt for voldelige angrep fra Textile Industry Consortium, grunnlagt av Eugène Mathon i 1919.2 Etter Første Verdenskrig gjenopptok han arbeidet med *Notre-Dame-de-la-Treille*-katedralen ble gjenopptatt.

Den 23. mars 1928 trakk han seg fra sitt embede.
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Friidrett |
| Konkurrerte for Russlands flagg Russland |
| De olympiske ringer |
| Bronse | Sydney 2000 | 4 x 400 meter |
|  VM |
| Gull | Sevilla 1999 | 4 x 400 meter |
| Sølv | Göteborg 1995 | 4 x 400 meter |
|  Innendørs-VM |
| Gull | Barcelona 1995 | 4 x 400 meter |
| Gull | Paris 1997 | 4 x 400 meter |
| Gull | Maebashi 1999 | 4 x 400 meter |
| Sølv | Maebashi 1999 | 200 meter |
| Sølv | Budapest 2004 | 200 meter |
| Bronse | Paris 1997 | 200 meter |
|  EM |
| Sølv | Helsingfors 1994 | 400 meter |
| Sølv | Budapest 1998 | 4 x 400 meter |

**Svetlana Valentinovna Gontsjarenko** (russisk: Светлана Валентиовна Гончренко) født 28. mai 1971 i Rostov-na-Donu) er en russisk tidligere friidrettsutøver (sprinter). Hun løp 200 og 400 meter, men har høstet sine største triumfer i stafett.

Gontsjarenkos gjennombrudd kom i EM 1994 der hun tok sølv på 400 meter på tiden 51,24 etter Marie-José Perec. Året etter var hun med på å ta gull på 4 x 400 meter i innendørs-VM i Barcelona. I utendørs-VM samme år i Göteborg ble det sølv på stafetten etter USA.

I 1997 deltok hun i innendørs-VM i Paris. Der tok hun bronse på 200 meter individuelt samt gull på stafetten på ny verdensrekord med 3.26,84. I 1998 ble det stafettsølv etter Tyskland.

I innendørs-VM 1999 ble det sølv på 200 meter bak Ionela Târlea og gull og ny verdensrekord i stafett, denne gang på tiden 3.24,25. Ytterligere en stafettmedalje ble det under OL 2000 i Sydney, denne gang bronse etter USA og Jamaica.

Det siste mesterskapet ble innendørs-VM 2004, der hun ble nummer to på 200 meter etter Natalja Safronnikova.

Personlige rekorder
-------------------

* 60 meter innendørs – 7,21
* 100 meter – 11,13
* 200 meter – 22,46
* 400 meter – 50,23

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 68347, oppført som Svetlana Goncharenko[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Svetlana Gontsjarenko – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Svetlana Gontsjarenko – World Athletics Rediger på Wikidata

* (en) Svetlana Gontsjarenko – Track and Field Statistics Rediger på Wikidata
Sandtorg kirke
**Sandtorg prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Trondenes prosti. Det omfattet sogn i Harstad kommune i Troms fylke, og hovedkirken var Sandtorg kirke. 

Sandtorgs kirkesogn er nå en del av Harstad kirkelige fellesråd, og underlagt Trondenes prosti i Nord-Hålogaland bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

Sandtorg sognet fra gammel tid til Trondenes prestegjeld, som ved kgl.res. av 14. mai 1926 ble delt i tre sogn; Trondenes hovedsogn (med Harstad), Skånland og Sandtorg annekssogn. Sørvik forsamlingshus ble vigslet til kirke for Sandtorg etter kgl.res. av 8. januar 1932. Kirkebygget ble innviet av biskop Eivind Berggrav den 14. juli 1933. Ved kronprinsreg.res. av 29. juni 1956 ble Sandtorg og Skånland sogn utskilt ut fra Trondenes prestegjeld som egne, respektive *Sandtorg* og Skånland prestegjeld, gjeldende fra 1. juli 1957.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Menigheter
----------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende menigheter:

* Sandtorg

Referanser
----------

1. ↑  Prestegjeld og sogn i Troms, arkivverket.no
2. ↑  Pettersen, Magnar (1996). *Trondenes prosti 1870-1890 ; Byggingen av Sandtorg kirke 1891-1933*. [M. Pettersen]. s. 63,76. ISBN 8299416000.
3. ↑  *Kirkene i Troms*. Bok i Nord. 2015. s. 156. ISBN 9788293393054.
4. ↑  Sandtorg prestegjeld, lovdata.no
5. ↑  «Harstad Tidende 1957.06.29». Norge;Troms og Finnmark;;Harstad;;;;. 19570629. s. 4.  Sjekk datoverdier i `|dato=` (hjelp)
6. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
7. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
**Inntrøndelag** er et område ved de indre deler av Trondheimsfjorden i Trøndelag, de deler av Nord-Trøndelag som ikke regnes til Namdalen. Det skilles vanligvis mellom Stjørdalen i sør og Innherred i nord. «Inntrøndelag» har ikke en fast, entydig avgrensning, men uttrykket har vært brukt i ulike administrative og andre sammenhenger. 

I Frostatingsloven var området inndelt i de historiske småfylkene Skeynafylki, Eynafylki, Verdølafylki og Sparbyggjafylki. Disse hadde fellesting på Mære. Uttrøndelag omfattet da Strindafylki, Stiordølafylki, Gauldølafylki og Orkdølafylki, mens Fosen var en del av Nordmørafylke (Nordmøre) og Namdalen utgjorde Naumdølafylke.

Administrative inndelinger
--------------------------

*Inntrøndelag politidistrikt* fantes fra 1910 til 2001, da det sammen med Namdal politidistrikt ble til Nord-Trøndelag politidistrikt. Inntrøndelag politidistrikt omfattet i 1910 26 lensmannsdistrikt.

Den 1. januar 2011 ble Inntrøndelag tingrett opprettet ved en sammenslåing av Stjør- og Verdal tingrett som hadde kontorsted i Levanger og Inderøy tingrett som hadde kontorsted i Steinkjer. Den nye tingretten har også kontorsted i Steinkjer og rettskretsen omfatter de 11 kommunene Frosta, Inderøy, Leksvik, Levanger, Meråker, Mosvik, Namdalseid, Snåsa, Steinkjer, Stjørdal, Verdal og Verran.

Dialekt
-------

I dialektale sammenhenger brukes begrepene *inntrøndersk* og *uttrøndersk* som klassifiseringer av språklige kjennetegn i trøndersk. Det inntrønderske dialektområdet går gjennom hele Trøndelag fra Oppdal i sør til Røyrvik i nord, og grenser til østerdalsmål, nordmørsdialekt, mot uttrøndersk i kystbygdene i Trøndelag og mot *indre namdalsk* i Grong, Høylandet, Namsskogan.

Referanser
----------

1. ↑  Olav Skevik (1997). *Folk og fylker i fjerne tider : Inntrøndelags historie før 1600*. Steinkjer: Nord-Trøndelag fylkeskommune. ISBN 8291316287.
2. ↑  Inntrøndelag politidistrikt; steinkjerleksikonet.no
3. ↑  Faktaboks Nord – Trøndelag politidistrikt; politilederen.no
4. ↑  Om Inntrøndelag tingrett Arkivert 4. januar 2017 hos Wayback Machine.; domstol.no
5. ↑  *Vårt eget språk. Bind 2: Talemålet*. Oslo: Aschehoug. 1987. s. 75, 97. ISBN 8203170927.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Øvre Sjodalsvatnet** er en innsjø som er en del av elven Sjoa i Vågå kommune i Innlandet. Innsjøen har tilførsel fra Sjoas hovedløp og fra vest løper Bessa (fra Bessvatn) ut i innsjøen samt mindre bekker. Innsjøen har utløp til Nedre Sjodalsvatnet. Fra Sjodalsvatnet faller Sjoa 670 meter over 56 km.

Ved nordenden av innsjøen nær fylkesvei 51 ligger grusryggen Fjosranden, en esker, som delvis stikker ut i innsjøen. Fjosranden er godt bevart og godt synlig. Nedenfor grusryggen ligger flere naust.

Eskeren Fjosranden (eller Fjøsranden)
I middelalderen ble innsjøen kalt «Hiardalswotn» eller «Hjòrdalsvatn». Det er påvist steinalderboplasser langs innsjøen og det har lenge vært setring i området.

Fylkesvei 51 går langs vestsiden av innsjøen. Øverst, i sørenden, ved Sjoa oppstrøms for Øvre Sjodalsvatn ligger Maurvangen campingplass. Bessheim fjellstue og hytter ligger ved langs begge sider av Øvre Sjodalsvatn.

Sjoa drenerer deler av østsiden av Jotunheimen og flere innsjøer inngår i vassdraget. Fra innsjøen Gjende forbi Gjendesheim gjennom Øvre Sjodalsvatnet, Nedre Sjodalsvatnet og tettstedet Sjoa i Gudbrandsdalen, hvor elven renner ut i Gudbrandsdalslågen. Fra Øvre til Nedre Sjodalsvatn er det et fall på 7 meter. På 1960–1970-tallet ble regulering av Sjodalsvatnet og andre innsjøer i Sjoa til vasskraftformål diskutert og vurdert. De to innsjøene er relativt grunn og har en rik bunnfauna som er gunstig for ferskvannsfisk. Sjoa ble vernet ved stortingsvedtak i 1973.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 19. april 2015
2. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase – Dybdekart.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 19. april 2015
3. ↑  «Norgeskart». Kartverket. Besøkt 4. mars 2017.
4. 1 2  *Norges fjellverden*. Det Beste. 1980. ISBN 8270101079.
5. ↑  *Norge*. Cappelen. 1963.
6. 1 2  «002/8 Sjoa - NVE». *www.nve.no* **(norsk)**. Besøkt 29. juli 2023.
7. 1 2  «Fjosranden». *NAF* **(norsk)**. Besøkt 29. juli 2023.
8. ↑  Engen, Arnfinn (2000). *Sjodalen*. no#: Bokprosjekt Sjodalen. ISBN 8299576407.
9. ↑  *Valdres veg- og kartbok*. Valdres næringsutvikling. 1996. ISBN 8299401801.
10. ↑  *Kulturhistorisk leksikon for nordisk middelalder fra vikingtid til reformasjonstid*. no: Gyldendal. 1970.
11. ↑  *Sportsfiskerens leksikon*. no#: Kunnskapsforlaget. 1984. ISBN 8257302147.
12. ↑  Grønvold, Svein (1998). *Jotunheimen*. Gyldendal fakta. ISBN 8276431232.
13. ↑  Abrahamsen, Jan (1972). *Naturvern og vassdrag*. Universitetsforlaget. ISBN 8200031764.
14. ↑  Berntsen, Bredo (1977). *Naturvernets historie i Norge*. no#: Grøndahl. ISBN 8250401956.

Eksterne lenker
---------------

* Bessheim fjellstue og hytter
* Maurvangen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |