recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Tennessees nedbørfelt
**Tennessee** er ei elv i delstatene Kentucky, Tennessee, Mississippi og Alabama i USA. Den er den største sideelva til Ohio, og er rundt 1 049 km lang. Elva var tidligere kjent under navnet *Cherokee River*.

Elva dannes ved samløpet mellom elvene Holston og French Broad øst for Knoxville. Fra Knoxville renner den mot sørvest gjennom den østlige delen av delstaten Tennessee, forbi byen Chattanooga og inn i Alabama. Den krysser over den nordlige delen av Alabama og danner deretter grense mellom Alabama og Mississippi over en kort strekning i den oppdemmede Pickwicksjøen (Pickwick Lake), før den igjen renner inn i Tennessee. Tennessee-Tombigbee-kanalen, et av U.S. Army Corps of Engineers prosjekter, som muliggjør skipstrafikk på elva Tombigbee og gjennom dette forbindelse til havnebyen Mobile, munner ut i Tennessee nær grensa mellom delstatene Tennessee, Alabama og Mississippi. Kanalen reduserer seilingsavstanden fra Tennessee, Nord-Alabama og det nordlige Mississippi til Mexicogolfen med flere hundre kilometer. Den nedre delen av Tennessees løp ligger i Kentucky, og elva munner ut i Ohio ved Paducah.

Langs elva ligger mange demninger, hovedsakelig prosjekter i regi av Tennessee Valley Authority (TVA). Plasseringen av Kentuckydemningen i Tennessee og Barkleydemningen i elva Cumberland førte direkte til dannelsen av Land Between the Lakes («landet mellom innsjøene»). En skipskanal ved Grand Rivers knytter sammen reservoarene bak de to demningene. Kanalen muliggjør en kortere reise for trafikk fra Tennessee til mesteparten av Ohio-elva, og for trafikk på vei ned Cumberland mot Mississippi.

Større byer langs elva
----------------------

* Chattanooga
* Decatur
* Florence
* Huntsville
* Knoxville

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** GNIS
 |
Fotograf Ragnvald Væring fotografert i sitt studio 
**Ragnvald Fredrik Væring** (født 1. juli 1884 i Sandsvær, død 4. mars 1960 i Oslo) var en norsk fotograf. Han var sønn av Alf Væring (1863–1912) og Jørgine Fredriksen, og sønnesønn av Olaf Martin Peder Væring.

Ragnvald het Fredriksen til like etter farfarens død i 1906, da foreldrene ikke var gift. Selv ble han gift 3 ganger, 1) med Borghild Føllingstad, 2) med Elly Fjeld, 3) i 1926 med fotograf Sofie Betzonich, f. Johnsen, datter av Mariken og Stian Johnsen, enke etter fotograf Geo B. Betzonich.

Væring vokste opp hos farfaren fotograf Olaf Væring og hans datter Ragnhild Væring, gikk i lære i firmaet og hadde allerede før farfarens død en sterk posisjon i dette. Da Ragnhild Væring arvet firmaet i 1906, ble han medarbeider og tok samtidig navnet Væring. Etter at Ragnhild giftet seg med Karl Teigen i 1907, ble firmaet ledet av Væring og Teigen i fellesskap, og kunstfotograferingen fortsatte. I 1936 gikk Teigen ut av firmaet da samarbeidet ikke var så godt, og startet sitt eget firma. Væring fortsatte alene, og ved hans død i 1960 ble firmaet overtatt av Per Petersson, som hadde vært hans assistent i flere år. 

Som en av de første i landet utviklet firmaet og Ragnvald Væring gjennom sine kunstinteresserte fotografer en ekspertise i fotografering av kunstverk. De samme fotografene innså at ettertiden kunne nyte godt av deres arbeid og denne kulturelle bevisstheten førte derfor til at de samlet og tok vare på det de mente var av historisk verdi. Fotograf Ragnvald Væring la grunnlaget for firmates linje og personlige kjennskap og kontakt med kunstnere, samlere og utgivere, og på denne måten ble firmaet O. Væring en bidragsyter til norsk kunsts distribusjon og markedsføring. Ragnvald Væring drev selskapet godt og ble venner med mange kunstnere. De gikk inn og ut av hans studio og han ble spesielt nær venn med Edvard Munch og hans søster Inger Munch. 

Væring utga en bok på Gyldendal med Edvard Munchs selvportretter. Han var viseformann i Norske Fotografers Landsforbund og formann i Oslo Krets. Medlem av forskjellige juryer. Firmaet O. Væring er fremdeles i drift (2019) og alle tidlige glassplater av norske maleres arbeider er lagret i arkivet. Kopier av de platene som har bygningshistorisk og antikvarisk interesse beror hos Riksantikvaren, negativer av byhistorisk interesse i Oslo byarkiv. Fotograf Per Petersson oppga i 1987 at samlingen oppbevares i kjellerlokale i Statens Kunstakademi. I 2007 flyttet Per Petersson sin datter Ingrid Petersson Nørstenæs arkivet til nye oppbevaringslokaler i Oslo. Dette for å sikre materialet for ettertiden da lokalene i Statens Kunstakademi forringet materialet.

Referanser
----------

1. ↑   www.begravdeioslo.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  «Ragnvald Væring». *Preus Museum* **(norsk)**. Besøkt 31. august 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** NMFF **·** Geni **·** VIAF **·** KulturNav
 |
**Helge Blakkisrud** (født 1967)[] er en norsk statsviter og Russlandforsker.

Han leder avdeling for Russland og Eurasia ved Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI). 
Blakkisrud gjennomførte Forsvarets russiskkurs. Han forsvarte senere doktorgradsavhandlingen sin om utviklingen av russisk føderalisme i perioden 1991–2008. Senere har han blant annet arbeidet med prosjektet «Non-Recognized States in the Post-Sovjet Area» og vært gjesteforsker ved University of California, Berkeley.

Siden 1994 var han redaktør for tidsskriftet *Nordisk Østforum*, der han siden fortsatte som medlem av redaksjonsrådet.

Referanser
----------

1. ↑   LIBRIS, libris.kb.se, utgitt 26. mars 2018, besøkt 24. august 2018[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   BnFs generelle katalog[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Helge Blakkisrud på NUPIs hjemmesider.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** ORCID **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Euros Lyn** (født 1971) er en walisisk regissør. Han ble utdannet ved Ysgol Gyfun Ystalyfera og Victoria University of Manchester.

Han har regissert episoder av blant annet *Belonging* (2000) og *Casualty* (2002–2003). Lyn har også regissert ni episoder av *Doctor Who*, inkludert «The Girl in the Fireplace» som vant en Hugo innen kategorien *Best Dramatic Presentation, Short Form* i 2007.

I 2007 regisserte han også første episoden av *Mysterier med George Gently*, som er basert på romanene om  *Inspector Gently* av Alan Hunter.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Euros Lyn – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Euros Lyn på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (fr) Euros Lyn på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Euros Lyn hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE **·** BBC Things
 |
**Qijiakulturen** (2400 f.Kr. – 1900 f.Kr) var en tidlig bronsealderkultur rundt om de øvre regioner av Gulelven i Gansu (sentrert i Lanzhou) og i østlige Qinghai i Kina. Qijiakulturen fulgte på Majiayaokulturen. de tre stedene der funn er blitt gjort.

Den svenske arkeologen Johan Gunnar Andersson oppdaget det første funnstedet ved *Qijiaping* (齊家坪) i 1923. Under kulturens senere stadier trakk den seg noe tilbake fra de vestligere områder, og led under en reduksjon av sitt folketall. Qijiakulturen frembragte noen av de første bronse- og kopperspeil funnet i Kina. Mange av funnstedene vitner om utstrakt bruk av tamhest. 

De arkeologiske funnstedene Lajia, Huangniangniangtai, Qinweijia og Dahezhuang er knyttet til Qijiakulturen.

Referanser
----------

1. ↑  Neolithic period Arkivert 17. august 2013 hos Wayback Machine. – Princeton University Art Museum

Litteratur
----------

* *The Cambridge History of Ancient China : From the Origins of Civilization to 221 BC*, Edited by Michael Loewe and Edward L. Shaughnessy. ISBN 0-521-47030-7
* Kwang-chih Chang: *The Archaeology of Ancient China*, ISBN 0-300-03784-8
* Li Liu: *The Chinese Neolithic: Trajectories to Early States*, ISBN 0-521-81184-8

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Ragnvald William Kranz** (født 2. mars 1904 i Kristiania, død 26. februar 1985 i Oslo) var en norsk NS-mann og medlem av statspolitiet under andre verdenskrig. 

Kranz hadde bakgrunn i politiet og var før krigen politibetjent i Aker. Han meldte seg inn i Nasjonal Samling i 1940.

Ved landssvikoppgjøret ble han blant annet tiltalt for medvirkning til internering og deportasjon av norske jøder. Det ble nedlagt påstand om dødsstraff, men lagmannsretten dømte ham til livsvarig tvangsarbeid (dommen ble stadfestet av Høyesterett). Kranz foresto transport av mannlige jøder fra Berg interneringsleir til Akershuskaia og DS «Donau». Han ble også tiltalt for å ha medvirket til henrettelse av to personer som var blitt dømt av Politiets særdomstol. Ved straffeutmålingen ble det lagt vekt på Kranz' mishandling av fanger. Han ble frifunnet for henrettelsen av Knut Mathiesen, men i skjerpende retning ble det tatt hensyn til at han hadde stilt seg til disposisjon for fienden. Kranz ledet henrettelsen av Thoralf Andersen og Willy Saltnes.

Kranz ble løslatt fra Bjørkelangen tvangsarbeidsleir 11. juni 1954.

I 1954 byttet han etternavn til *Arildset*.

Referanser
----------

1. ↑  Digitalarkivet, folketelling for 1910, oppslag 9. november 2014.
2. ↑  Dødsannonse i *Aftenposten*, 9. mars 1985.
3. 1 2  «Friheten 1947.06.24». Norge;Oslo;;Oslo;;;;. s. 1.
4. ↑  Harper, Christopher S. (2012): *Rettsoppgjørets behandling av deportasjonen av jødene fra Norge under krigen 1940-1945.* Oslo: HL-senteret.
5. ↑  Verdens Gang, 1. juli 1947.
6. ↑  Verdens Gang, 25. juni 1946.
7. ↑  Veum, Eirik. *Nådeløse nordmenn: Statspolitiet*, Kagge forlag 2012 s 341.
8. ↑  *Norsk Lysningsblad*, 15. september 1954.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Verkilsdalsbotnen** er en trang dalbunn midt i Rondane, omgitt av høye til dels svært bratte fjellvegger.

I vest reiser indre Bråkdalshø seg opp mot Bråkdalsbelgen (1 915 moh.), i syd har man den loddrette nordveggen på Ljosåbelgen (1.948 moh.), i øst troner selve majesteten i Smiubelgin, Trolltinden (2 018 moh.), og i sydøst ligger Steet (1 996 moh.)

Dette er kanskje de villeste og mest bortgjemte delene av Rondane. Hit inn fører ingen stier og svært få fotturister beveger seg dit, og den eneste naturlige inn- og utgangen til Verkilsdalsbotnen er i nord via Verkilsdalen og Døråldalen. Ved inngangen til selve botnen er det riktignok mulig å ta seg opp mot vest gjennom skaret som heter Løyftet på kartet og videre nedover mot Høvringen. Ellers er det mulig å ta seg ut av Verkilsdalsbotnen mot syd ved å gå opp på bandet mellom Hoggbeitet (1 805 moh.) og Steet (1 996 moh.) og derfra ned i Klarabotnen. Det er mye bratt steinur, men kommer man seg ned til Klarabotnen er det enkelt videre ned til Rondvassbu eller Mysuseter.

Selve Verkilsdalsbotnen er dominert av stein mot gråsorte bergvegger, bare avbrutt av noen snøfonner som aldri smelter. Innerst i botnen ligger fjellvannet Verkilsdalsvatnet. Nedover i Verkilsdalen blir omgivelsene frodigere og vennligere, selv om den sorte østveggen på Vassberget kan virke dyster.
«Succuba» har flere betydninger.
**Succuba** er et eksperimentell rock/støyrock-band fra Horten.
Debutalbumet *No Arms/No Cake* kom i 2008 og ble kjøpt inn under Innkjøpsordningen for musikk.
*Chief Pointy Head* kom i 2012 og har fått gode kritikker.
Succuba ble «Ukas Urørt» 26. mars 2012.

Bandet ble startet ved at Lille Gard Eliassen (gitar/vokal) og Per-Ole Fanuelsen (perkusjon/trommer) lærte seg å spille instrumenter og lage sine egne låter på musikkrommet på ungdomsskolen. Senere kom Øyvind Nordrum Brattås (trommer) til, og deretter Øystein Goksøyr Aasen (bass/synth/vokal).

De oppgir inspirasjonskilder som Butthole Surfers, Captain Beefheart, Cows, Melvins, Meshuggah, Primus, The Jesus Lizard, Swans og Ween.
De har blitt sammenlignet med Melvins.

Albumet *The Amoeba Weeps!* kom i juni 2013 på Oslo Grammofon. Mastret av Kramer og med cover av den anerkjente kunstneren Dave Cooper.

Medlemmer
---------

* Lille Gard Eliassen
* Jon Øvstedal
* Svein Egil Hatlevik

Tidligere medlemmer
-------------------

* Øyvind Nordrum Brattås
* Øystein Goksøyr Aasen
* Fredrik «Festus» Fagerli Dahle
* Per-Ole Fanuelsen
* Ole «Maiden» Andersen
* Richard «Pec» Sande

Diskografi
----------

* *No Arms/No Cake* (CD, 2008) Handmade Records
* *5 X 5* (EP, 2011)
* *Chief Pointy Head* (CD/LP, 2012), Succuba
* *The Amoeba Weeps!* (CD/LP, 2013) Oslo Grammofon

Referanser
----------

1. ↑  Zoom Urørt 2011[*død lenke*] - cafemono.no
2. ↑  Leken lapskaus - *Tønsbergs Blad*
3. ↑  Succuba - Chief Pointy Head  Arkivert 14. mars 2012 hos Wayback Machine. - furoreiharare.com
4. 1 2 3  Kom og se oss live - NRK Urørt
5. ↑  *Chief Pointy Head* by Succuba Arkivert 9. april 2012 hos Wayback Machine. - *Bad Sound Magazine*
6. ↑  Horten Rock City m/Bøyen Beng - *Haugesunds Avis*

Eksterne lenker
---------------

* Succuba Arkivert 2. november 2019 hos Wayback Machine. - Hjemmeside
* Succuba - Facebook
* Succuba - Urørt
* Succuba – MySpace

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** Discogs
 |
**Fastvare** eller **firmware** (fra engelsk: *firm*, fast) er programvare som ligger fast innbygd i elektroniske apparater. Som regel er den lagret i et flashminne eller ROM, og kan ikke forandres av brukeren uten videre. Begrepet viser til at fastvaren og den omgivende elektronikken er fast forbundet og bare kan brukes sammen.

Eksempler på bruk av fastvare inkluderer alt fra fjernkontroller eller kalkulatorer, via datamaskindeler og enheter slik som harddisker, tastatur, TFT-skjermer eller minnekort, til vitenskapelige instrument og industrielle roboter. En datamaskins BIOS er et viktig eksempel. Også mer kompleks forbrukerelektronikk slik som mobiltelefoner, digitalkameraer, synthesizere og fjernsynsmottakere av nyere dato inneholder firmware som tar seg av enhetens basisoperasjoner i tillegg til å implementere høgnivåfunksjoner. I moderne biler finnes også mange styreenheter som inneholder fastvare, disse kontrollerer for eksempel motorstyring, blokkeringsfrie bremser, kollisjonspute, klimaanlegg og annet.

Fastvare er ikkeflyktig og kan ikke forandres uten videre. Dersom den er lagret i en ROM må brikken der den er lagret skiftes ut. Imidlertid er det i mange tilfeller vanlig å bruke flashminne, disse kan slettes og skrives på nytt ved hjelp av spesielle metoder.

Fastvareutvikling
-----------------

Miljøet for utvikling av innebygd fastvare skiller seg betydelig fra test- og produksjonsmiljøer. Fastvareutviklingsingeniører kan bruke spesialiserte programvarestabler, forskjellige brikkearkitekturer og til og med operativsystemer. Det innebygde systemet gjør det mulig å forenkle kretsløpet betydelig og dermed redusere prosjektkostnadene og maskinvarestørrelsen.

I et nøtteskall er imidlertid utvikling av innebygd fastvare ikke så forskjellig fra prosessen med å utvikle "standard" programvare. Uavhengig av utviklings-/styringsmodellen som brukes, består den av følgende stadier:

1. Kravanalyse;
2. Design og algoritmekomponering;
3. Fastvarekoding;
4. Systemtesting.

Referanser
----------

1. ↑  «Det Norske Akademis ordbok». *naob.no*. Besøkt 30. mai 2020.
2. ↑  «Entwicklung embedded Hardware». *ADUK GmbH* **(tysk)**. Besøkt 28. februar 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |
**Verkenselva** renner fra Verkensvannet ved Dikemark gjennom Askerbørskogen til Gjellumvannet i Asker kommune. Elva er en viktig del av Årosvassdraget. Store deler av elvas nedbørsfelt ligger i Kjekstadmarka i sør, og mindre deler i Vardåsen i nord. Elvevannet er næringsrikt og kalkpåvirket; dette gir grunnlag for en rik flora langs breddene og en rik fauna i vannet. Elvestrengen fungerer som en korridor for dyrelivet i Askerbørskogen. 

Verkenselva er ei viktig elv for ørret som fram til utbyggingen av Dikemark kraftverk med reguleringen av Dikemarkvannene var en del av samme stamme som ørreten i disse. I dag her ørreten i elva sine viktigste gyteområder i de øvre delene av elva. Det er også registrert ål i elva, samt elvemusling og edelkreps. Langs bredden er den rødlistede starrarten stautstarr funnet.

Elva er vurdert som «svært viktig» (A-verdi) i vernesammenheng, på grunn av flere høyt rødlistede arter, elvas utforming og viktige økologiske funksjon for flere artsgrupper.

Referanser
----------

1. ↑  (no) Verkenselva (Asker) i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

Kilder
------

* Biofokusrapport 2009-23 : Naturverdier ved Dikemark og Vardåsen i Asker kommune

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister **·** Naturbase
 |
**Kerry Jane Elizabeth Katona**, (født 6. september 1980 i Warrington, Cheshire i England), er tidligere medlem av den britiske gruppa Atomic Kitten. 

Kerry vokste opp i en rekke fosterhjem, fordi moren ikke klarte å ta seg av henne og gi henne den trygge oppveksten hun trengte. Flere ganger ble Kerry flyttet i forskjellige fosterhjem, noe som gjorde oppveksten hennes både tøff og vanskelig.

Hun ble kjent da hun som ett av medlemmene i Atomic Kitten slo gjennom i Storbritannia. Like før jul i 2000, ble hun gravid og valgte å slutte i gruppa, for å ta seg av sitt vordende barn og dyrke familielivet sitt. 31. august 2001 fødte hun sitt første barn, datteren Molly Marie. På den tiden var Kerry forlovet med Brian McFadden, som den gang var en del av den verdensberømte gruppa Westlife. Kerry og Brian giftet seg i Irland 5. januar 2002, og cirka ett år senere, den 3. februar 2003, fikk ekteparet sitt andre barn, datteren Lilly Sue. 

Etter at hun forlot gruppa, tok det noen år før hun begynte å jobbe som programleder på TV og som spaltist i OK Magazine.

Kerry ble separert fra sin irske mann i løpet av 2004, etter lang tid med ekteskapsproblemer. Da skilsmissen endelig ble formalisert, gikk hun videre i livet sitt.

14. februar 2007 giftet hun seg med sin nye kjæreste, Mark Croft. Seks dager senere, 20. februar 2007, fikk Kerry sin tredje datter, men dette var Marks første barn. Jenta har fått navnet Heidi Elizabeth. 

Kerry bor i Warrington sammen med sin mann og sine tre barn.

Referanser
----------

1. ↑   www.instagram.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kerry Katona – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Kerry Katona på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (fr) Kerry Katona på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Kerry Katona på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Kerry Katona hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Kerry Katona på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Kerry Katona på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* Kerry Katona på Twitter Rediger på Wikidata

* Kerry Katona på Instagram Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
***Verkefingeren* – en lystig historie utgitt i «den beste hensigt»** er en utgivelse av Peter Christen Asbjørnsens erotiske eventyr.

Utgivelsen fant sted i 1944, året etter at Reidar Th. Christiansen sto for utgivelsen av tre tilsvarende tekster i *Brudenuggen og andre*. Dette er gjort som prøvetrykk av tre typografer, og er illustrert og håndkolorert av Knut Yran. Kun ti nummererte eksemplarer ble publisert. Vareomslaget er påklistret en titteletikett signert Knut Yran. Den kom dessuten i en kassett formgitt av Yran. I tillegg finnes et ekstra trykk, som verken er nummerert eller kolorert (Edvardsen 2001:19).

Heftet ble distribuert til en liten engere krets. Det erotiske eventyret er ikke klassifisert.

Se også
-------

* Brudenuggen og andre

Litteratur
----------

* Asbjørnsen, Peter Christen 1943: *Brudenuggen og andre*. Utgitt av Bordklubben som festskrift til Bjarne Welle. [Med illustrasjoner og bokutstyr ved Thorbjørn Egner og forord og anmerkninger av Reidar Th Christiansen.] Oslo.
* Ringstrøm, Bjørn 2003: *Katalog over boksamlingen til antikvarbokhandler Bjørn Ringstrøm, slik den så ut den dagen han fylte 75 år, den 30. juni 2003*, bind II. [Kolsås].
* Edvardsen, Erik Henning 2001: *Asbjørnsens kvinnehistorier*. Norsk Folkeminnelags skrifter nr. 150 / Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo.
* Østberg, Henning 2011: *Asbjørnsen og Moes eventyr og sagn. En bibliografi*. Juletræet 2011. Asbjørnsenselskapets årsskrift nr. 4.
**Verkhojansk** (russisk: Верхоя́нск) er en by i republikken Sakha i Russland. Den ligger ved elva Jana, nær polarsirkelen, rundt 650 km nord-nordøst for Jakutsk. Innbyggertall: 1 434 (folketelling 2002). Byen var dermed den tredje minste byen i Russland, kun større enn Magas og Tsjekalin.

Historie
--------

En kosakk-bosetning ble grunnlagt i 1638, 90 km sørvest for dagens by. I 1775 ble den flyttet til venstre bredd av elva Jana, for å gjøre skatteinnkreving enklere. Den fikk bystatus i 1817. Mellom 1860-tallet og 1917 ble byen brukt som et politisk eksilsted.

Næringsliv og transport
-----------------------

Verkhojansk har en elvehavn, en flyplass, et depot for pelser, og er senter for et reindriftsområde.

Klima
-----

Klimadiagram for Verkhojansk (tysk tekst).
Verkhojansk er hovedsakelig kjent for sine eksepsjonelt lave vintertemperaturer, med en gjennomsnittstemperatur i januar på -50° C. Byen ligger på det kaldeste området på den nordlige halvkule (også kjent som *Stalins dødsring*), og blir sammen med Ojmjakon ansett som den nordlige kuldepolen. Den laveste temperaturen som har vært registrert her var -67,8° C i 1892. Verkhojansks høyest registrerte temperatur om sommeren er 39°C, en temperaturforskjell på 107° C mellom høyeste og laveste. I januar 2006 kom temperaturen svært nær rekorden, da den nådde -66,7° C.

I dette området dannes ofte temperaturinversjoner om vinteren, hvor temperaturen stiger med høyden, i stedet for det motsatte som er vanlig.

Med hensyn til nedbør så har Verkhojansk lite totalt, med mindre enn 150 mm pr. år. Mesteparten kommer om sommeren og svært lite om vinteren, noe som er typisk for mange bosetninger med polarklima.

Referanser
----------

1. ↑  «26. Численность постоянного населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2018 года». Rosstat. Besøkt 23. januar 2019.

  


| * v
* d
* r
Byer i Sakha |
| --- |
| Hovedstad: Jakutsk |
| Sakhas riksvåpen | 
* Aldan
* Lensk
* Mirnyj
* Nerjungri
* Njurba
* Oljokminsk
* Pokrovsk
* Srednekolymsk
* Tommot
* Udatsjnyj
* Verkhojansk
* Viljujsk

* *Bymessig bosetning* : Tiksi

 | Sakhas flagg |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
Kuttet sucuk.
Tyrkisk kangal sucuk
Parmak sucuk
**Sucuk** er navnet på en type sterk krydrede tyrkiske kjøttpølser og er veldig populært i Tyrkia. Sucuk er i tillegg populært i Kaukasia og på Balkan, spesielt i Bulgaria. Sucuk lages oftest av oksekjøtt eller sauekjøtt, men det er ikke uvanlig at kyllingkjøtt blandes med disse. I tillegg til kjøttet inneholder sucuk salt, pepper, ulike urter og kryddere.

Ulike typer sucuk
-----------------

* Kangal sucuk: Lages av oksekjøtt og saukjøtt under gradvis oppvarming.
* Baton sucuk: Lages på samme måte som kangal sucuk, men med ulik form.
* Parmak sucuk: Lages av okse og saukjøtt og har veldig sterk smak.

Forbruk
-------

Sucuk er en populær grillmat i Tyrkia. Egg og sucuk er veldig populært i Tyrkia på samme måte som egg og bacon er populært i Norge. Sucuk spises til frokost, lunsj og kveldsmat, men også til middag. Sucuk brukes også når man lager toast og pizza i Tyrkia.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas
 |
**Sud-Est Languedoc** var et fransk fire-motors passasjerfly fra 1940- og 1950-tallet.

Konstruksjon og utvikling
-------------------------

Flyet var utviklet fra Bloch MB.160 (etter den franske flykonstruktøren Marcel Bloch) Det var i tjeneste hos Air France og det franske flyvåpen og fikk en lang konstruksjonsperiode i det okkuperte Frankrike under andre verdenskrig. Prototypen fløy første gang i september 1939 og testflyvninger ble ikke fullført før januar 1942.

Opprinnelig basert på **Bloch MB.161** som var en videreutvikling av et 12-passasjerers Bloch MB.160. Den franske Vichy-regjeringen gav ordre om å sette flyet i produksjon, men med den tyske invasjonen av det sydlige Frankrike i desember 1941 ble produksjonen av 20 for Air France og Lufthansa sabotert og forsinket. Etter frigjøringen ble produksjonen gjenopptatt, nå som SE.161. Første prøveflyvning 27. september 1945.

Languedoc var et hel-metall lav-vinget fly for 33, men ble bygget i varianter for 24 eller 44-passasjerplasser. Det hadde opptrekkbart halehjul, var utstyrt med Gnome-Rhône 14N 44/45 stjernemotorer på 1 150 H/k. med 4-bladete propeller. Alt i alt ble det bygget 100 fly for Air France, det franske flyvåpen og den franske marine. Den eneste kunde utenfor Frankrike var det polske LOT som bestilte fem fly.

Flytypen i bruk
---------------

S-E 161 fikk navnet **Languedoc** før det ble satt inn på Air Frances rute fra Paris til Alger den 28. mai 1946. Etter en sommersesong måtte flyet tas ut av trafikk på grunn av problemer med landingshjulene. Dessuten var ikke flyet egnet for vintertrafikk på grunn av manglende oppvarming. Dårlige erfaringer med Gnome-Rhône 14N 44/45 førte til at det ble installert nye Pratt & Whitney R-1830 motorer og flyet ble snart et vanlig syn på Air Frances ruter på europeiske og nordafrikanske flyplasser. 

Den siste Langudoc ble trukket ut av sivil tjeneste i 1964. Flytypen kunne ikke konkurrere med amerikanske og engelsk bygde passasjerfly og ble solgt til det franske flyvåpen og den franske marines flyvåpen som konverterte disse til overvåkningsfly.

Eksterne lenker
---------------

* Mer om flytypen - bilde
**Verkhojanskfjellene** (russisk Верхоянский хребет; *Verkhojanskij khrebet*) er en fjellkjede øst i Sibir med en lengde på rundt 1 000 km gjennom republikken Sakha i Russland. Den danner en stor bue mellom elvene Lena og Aldan i vest og Jana i øst. Den høyeste fjelltoppen ligger i sør og er 2 959 meter over havet. Det er kull, bly, sølv og sink i fjellene. Fjellkjeden ligger like vest for grensen mellom Eurasiaplaten og den nordamerikanske plate.

Den laveste temperaturen som er målt i et bebodd område er registrert i denne regionen, som har et dypt snødekke det meste av året. Under siste glasiale maksimum hadde fjellkjeden store isbreer som har gitt fjellene en alpin karakter.

Referanser
----------

1. ↑  Verkhoyanskiy Range *Peakbagger.com*
2. ↑  News Archive – The Earth Institute at Columbia University

Eksterne lenker
---------------

* Bilder fra NASA


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |
***Verket i Tårnsalen*** er en navnløs installasjon som har fått dette navnet av publikum. Senere er navnet tatt i bruk av verkets opphavsmenn. Verket er lagd av den norske kunstneren Kjell Bjørgeengen og Aernoudt Jacobs. Det befinner seg i den såkalte *Tårnsalen* i Bergen Kunstmuseum, det tidligere *Lysverket* i Bergen.

Selve verket består av tretten små golvmonterte høytalere og syv store flatskjermer i ett stort hvitt rom med et tårnoverbygg som slipper lyset ned fra store vindusflater. Høytalerne spiller av prosesserte feltopptak, mens skjermene blir brukt til å formidle syntetiserte bilder i blåhvite toner. Fordi bildene er syntetiserte er det uklart om de skal oppfattes som datakunst eller videokunst.

Det er kommentert at dette verket er så referanseløst at det nærmer seg privatspråket. Dette står i skarp kontrast til Wickensteins regelbaserte teorier. Jacobs mener at persepsjon er viktig i hans akustiske installasjoner og hva lytteren legger i de lydene han formidler. Det kan derfor legges i dette at han mener kunsten er i et privatspråk. Bjergeengen på sin side mener at kunstverket ikke er ferdigstilt slik det står. Dette kan oppfattes som at kunstneren overlater regelbyggingen til beskueren.

For kunstnerne er det viktig å formidle at lyden som spilles ikke er støy, men et strukturert lydbilde fra virkeligheten.

Eksterne lenker
---------------

* Kjell Bjørgeengen
* Aernoudt Jacobs
**«Such a Night»** er en populær amerikansk sang fra 1954, skrevet av Lincoln Chase. Den ble en hitsingle i Storbritannia med Johnnie Ray. Rays versjon var produsert av Mitch Miller, men den ble ingen amerikansk hit for Ray.

The Drifters spilte inn en versjon i 1954.

Elvis Presley spilte inn sin versjon i RCA Studio B, Nashville, 4. april 1960. Den ble utgitt på albumet *Elvis Is Back!* (RCA Victor LSP 2231 (stereo), RCA Victor LPM 2231 (mono)) 8. april 1960 samt på singlen RCA Victor 47-8500 i juli 1964 Produsent var Steve Sholes og tekniker var Bill Porter.

Det finnes også en versjon med den belgiske sangeren Ricky Gordon.

En annen sang med samme tittel, skrevet av Dr. John, ble utgitt på hans album *In the Right Place* (1972) og ble også fremført på The Bands konsert «The Last Waltz», som ble gjort berømt gjennom Martin Scorseses film.

Norsk versjon
-------------

Benny Borg har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «For en natt». Sangen ble utgitt av Borg på LP-platen *Benny Borg synger Elvis* (Troll TMLP 511) i 1980.

Listeplasseringer
-----------------

| Artist | Liste | Høyeste  plassering | Uker på listen | Dato for listeplassering |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Johnnie Ray | Storbritannias flagg Storbritannia | # 1 | 18 (# 1 i 1 uke) | 10. april 1954 |
| Elvis Presley | Norges flagg VG-lista | # 4 | 9 (# 4 i 1 uke) | 1964 |
| Elvis Presley | Storbritannias flagg Storbritannia | # 13 | 10 | 22. august 1964 |
| Elvis Presley | Østerrikes flagg Østerrike | # 7 | 4 | 15. februar 1965 |

Referanser
----------

1. ↑  Sessions 1960s[*død lenke*]
2. ↑  Elvis Discography 1960
3. ↑  Elvis Discography 1964.
4. ↑  «Sessions 1960's». Arkivert fra originalen 12. oktober 2008. Besøkt 6. februar 2019.
5. ↑  Se plateetiketten
6. ↑  Chart Stats - Johnnie Ray - Such A Night
7. ↑  norwegiancharts.com - Elvis Presley - Such A Night
8. ↑  Chart Stats - Elvis Presley - Such A Night
9. ↑  Elvis Presley - Such A Night - austriancharts.at
**Sandy Reynolds-Wasco** er en amerikansk produksjonsdesigner og scenograf kjent for samarbeidet med ektemannen David Wasco. De har ofte samarbeidet med filmregissør Quentin Tarantino og har vært scenografer for filmene *Reservoir Dogs* (Tarantino, 1992), *Pulp Fiction* (Tarantino, 1994), *Kill Bill: Volume 1* (Tarantino, 2003), *Kill Bill: Volume 2* (Tarantino, 2004), *Inglourious Basterds* (Tarantino, 2009) og *La La Land* (Damien Chazelle, 2016). De vant flere priser for arbeidet i *La La Land*, blant annet en Critics' Choice Movie Award og Oscar for beste scenografi under den 89. Oscar-utdelingen.

Referanser
----------

1. ↑  «The 89th Academy Awards (2017) Nominees». *oscars.org*. Besøkt 26. februar 2017.
2. ↑  «Oscar Nominations 2017: See the Full List». Vanity Fair. 24. januar 2017. Besøkt 26. februar 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sandy Reynolds-Wasco på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Reynolds-Wasco hos The Movie Database Rediger på Wikidata
**Sandy Hook** er en landtunge i Monmouth County i New Jersey i USA.

Den ligger på den nordlige enden av Jersey Shore. Den utgjør den sørlige inngangen til Lower New York sør for New York City og beskytter den fra det åpne Atlanterhavet i øst. Det meste av Sandy Hook eies og forvaltes idag av National Park Service som Gateway nasjonale rekreasjonsområde.

Geologisk er Sandy Hook er en stor landtunge eller barriere, en utvidelse av halvøya langs kysten av New Jersey, adskilt fra fastlandet ved munningen av Shrewsbury-elven. 

Omtrent 2,4 km inne på land fra tippen av Sandy Hook står det eldste virksomme fyrtårnet i USA, Sandy Hook fyr.

Referanser
----------

1. ↑  Map of Middletown township, Monmouth County, New Jersey Arkivert 3. juli 2009 hos Wayback Machine. United States Census Bureau.
2. ↑  GIS map of Middletown Township Arkivert 4. februar 2013 hos Wayback Machine. on the Middletown Township website
3. ↑  Locality Search Arkivert 9. juli 2016 hos Wayback Machine. State of New Jersey.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Minnesmerke i Sandvík til minne om 14 menn som druknede under hvalfangst i 1915.
Ásmundurstakkur
**Sandvík** (IPA: [ˈsanvʊik], foreldet dansk skrivemåte: *Sandvig*) er en bygd på Færøyene. Den ligger nord på Suðuroy, ved et lite elveutløp i en vik. Det er veiforbindelse til nabobygda Hvalba i sør.

Ved kysten finnes både fuglefjell og den 57 meter høye stauren Ásmundarstakkur.

Den 1. januar 2022 hadde Sandvík 69 innbyggere. Sandvík tilhører Hvalbiar kommuna.

Historie
--------

Sandvík er første gang nevnt skriftlig så tidlig som i *Færøyingesagaen*, da som stedet hvor Sigmundur Brestisson i 1005 reddet seg i land og deretter ble drept av den lokale bonden Tórgrímur illi. I 1349 døde samtlige av bygdas innbyggere som følge av svartedauden. Stedet ble først bosatt igjen i 1811, og hadde da navnet Hvalvík. I 1911 ble imidlertid navnet endret tilbake til det opprinnelige Sandvík, da bygdefolket hadde sett seg lei av at posten deres stadig ble forvekslet med den som skulle til Hvalvík på Streymoy.

Sandvíkar kirkja ble bygd i Froðba i 1840, og befant seg senere i Tvøroyri, før den ble gjenoppført i Sandvík i 1908.

Den 13. februar 1915 druknet 14 unge menn fra Sandvík og Hvalba under grindhvalfangst i Sandvík, idet to båter kantret. En siste mann reddet seg opp på hvelvet og overlevde.

Den 1,4 km lange Sandvíkartunnilin ble åpnet i 1969 og forbinder Sandvík med nabobygda Hvalba.

Kjente personer fra Sandvík
---------------------------

* Jákup á Hólum (1873–1957), politiker (SB)
* Steinbjørn B. Jacobsen (1937–), forfatter
* Johan Nielsen (1919–1984), prest og politiker (JF)

Referanser
----------

1. ↑  ; arkiveringsdato: 30. november 2020; arkiv-URL: .
2. ↑  «IB01030 Fólkið skift á kyn, aldur, bygd og mánaðir» **(færøysk)**. Hagstova Føroya. Besøkt 21. august 2022.
3. ↑  Heimabeiti Arkivert 15. juli 2015 hos Wayback Machine.
4. ↑  «Grindefangsten i de sidste 50 Aar». *Dimmalætting* **(dansk)**: 4. 16. november 1932.
5. ↑  Jacobsen, Óli (3. februar 2005). «Skaðagrindin í Sandvík í 1915» (PDF). *FF-blaðið* **(færøysk)**. Føroya Fiskimannafelag: 9–10. Arkivert fra originalen (PDF) 21. juni 2017.
6. ↑  «Skaðagrindin í Sandvík í 1915» (radioinnslag) **(færøysk)**. Produsert av Kári Sólstein. Kringvarp Føroya. 13. februar 2015. Arkivert fra originalen 18. desember 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sandvík – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Sandvík – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Sandvík på *faroeislands.dk*

Portal: Færøyene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GeoNames
 |
**Alexander Walter Barr Lyle**, best kjent som **Sandy Lyle**, (født 9. februar 1958) er en britisk golfspiller som representerer Wales. Lyle var en av «De fem store» europeiske golfspillerne, alle født innenfor et tidsrom på 12 måneder fra hverandre, og som alle vant *major*-turneringer og gjorde Europa konkurransedyktig mot USA i Ryder Cup. (De andre var Seve Ballesteros, Nick Faldo, Ian Woosnam og Bernhard Langer.)

Lyle ble introdusert for golfsporten av sin far, Alex. Han begynte å spille med miniatyrkøller i en alder av tre år. Som amatør vant han English Amateur Stroke Play Championship i 1975 og 1977. Han deltok på det britiske laget i Walker Cup.

I 1977 ble han profesjonell og han ble skotsk nasjonalhelt da han vant *major*-turneringen The Open Championship i 1985, den første britiske seieren i dette mesterskapet siden Tony Jacklin i 1969. Lyle var med på det europeiske Ryder Cup-laget fem ganger mellom 1979 og 1987, blant annet det laget som slo USA på Belfry høsten 1985. Han var dessuten med i samtlige Dunhill Cup-finaler mellom 1985 og 1990.

For mange golfinteresserte er han kjent for sitt bunkerslag på det 18. hullet på sisterunden i The Masters Tournament i 1988 da han ble den første briten noensinne til å vinne denne turneringen. Dette året vant han også World Match Play Championship etter å ha tapt finalen flere ganger tidligere.

Lyle vant Europatourens pengeliste i 1979, 1980 og 1985. Han endte blant de ti beste ni ganger mellom 1979 og 1992. Han var også medlem av den amerikanske PGA-touren i mange år og endte på 17.-plass på pengelisten i 1988. I 1989 mistet Lyle formen og, med unntak av et godt år på Europatouren i 1992, da han ble nummer 8 på pengelisten, har han ikke hatt særlig suksess siden da. Hans storhetstid tok slutt i begynnelsen av 30-årsalderen, hvilket er usedvanlig tidlig for en profesjonell golfspiller.

Meritter
--------

### Seire på Europatouren

European Tour wins
------------------

* 1992: Lancia Martini Italian Open; Volvo Masters
* 1991: BMW International Open
* 1988: Dunhill British Masters
* 1987: German Masters
* 1985: *The Open Championship*; Benson & Hedges International Open
* 1984: Italian Open; Lancome Trophy
* 1983: Cespa Madrid Open
* 1982: Lawrence Batley International
* 1981: Paco Rabanne Open de France; Lawrence Batley International
* 1980: Coral Welsh Classic
* 1979: BA/Avis Open; Scandinavian Enterprise Open; European Open Championship

### Seire på PGA-touren

* 1988: Phoenix Open; *The Masters Tournament*; Greater Greensboro Open
* 1987: The Players Championship
* 1986: Greater Greensboro Open

Eksterne lenker
---------------

* (de) Sandy Lyle – Munzinger Sportsarchiv Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Lyle – Scottish Sports Hall of Fame Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Lyle – PGA-touren Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Lyle – Europatouren Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Lyle – Japantouren Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Lyle – Verdensrankingen Rediger på Wikidata

Portal: Golf

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Gazetteer for Scotland **·** VIAF **·** GND **·** Munzinger (sport)
 |
**Schulzhytta** er en betjent turisthytte som ligger på setergrenda Stormoen i Skarvan og Roltdalen nasjonalpark i Selbu kommune i Trøndelag. Den eies og drives av Trondhjems Turistforening og er oppkalt etter Carl Schulz, Trondhjems Turistforenings første formann.

Schulzhytta er plassert midt i mellom de to fjellmassivene rundt Fongen (1441 moh.) og Skarvan (Storskarven 1171 moh.).

Hytta utgjør en del av fjellturen Norge på tvers fra Stjørdal til svenskegrensa, sammen med Kvitfjellhytta, Prestøyhytta, Ramsjøhytta, Storerikvollen og Nedalshytta.

Historie
--------

Carl Schulz, Trondhjems Turistforenings formann, besøkte Roltdalen for første gang sommeren 1895 og viste interesse for å åpne en turisthytte i området, men ikke før 1927 ble Kvittyten på Liavollen en overnattingmulighet, omtrent seks kilometer nord for Schulzhytta. Dette var en seter med fire senger hvor alminnelig seterkost ble tilbudt. I 1930 ble det også ordnet tilbud for overnatting på Stormoen hvor Schulzhytta står.

Mellom 1937 og 1946 ble det besluttet at det skulle bygges en egen turisthytte i Fongen-traktene. Carl Schulz sponset prosjektet med en pengegave på 10 000 kr, og det ble i 1946 besluttet at den nye hytta skulle stå på Stormoen.

Byggingen av hytta begynte høsten 1947 og stod ferdig våren 1948. I forkant av dette ble det transportert opp et sagbruk på Stormoen for å kunne lage alt tømmeret på setedet. Den ble innviet 3. juli 1948, og Gudrun Kallar var hyttas første vertinne. I løpet av 1950 hadde Schulzhytta besøk av 830 gjester. Stinettet rundt hytta ble gått opp, og tilhørligheten til turisthyttene i Sylan ble ytterligere styrket da Ramsjøhytta ble åpnet til påske 1957 ved å lage en forbindelse mellom Schulzhytta og Storerikvollen.

I lang tid har Schulzhytta vært selvbetjent selv i sommersesongen. Sommeren 1993 ble Marit Kjøsnes Renå vertinne og tok opp igjen tradisjonen som vertskap, og siden da har turisthytta vært delvis betjent. I 2004 ble Skarvan og Roltdalen nasjonalpark opprettet, som Schulzhytta ligger plassert midt inni.

Schulzhytta om vinteren.

Referanser
----------

1. 1 2  Ut.no: Schulzhytta Hentet 06.06.2013
2. 1 2 3  Trondhjems Turistforenings årbok 2005: Schulzhytta (med bilder)
3. ↑  Christiansen, Per: *Den lange turen*, årbok for Trondhjems Turistforening, utgitt november 2011, s. 209-211
4. ↑  Rygg, Oddstein: «Schulzhytta, perlen i Roltdalen», *Årbok for Trondhjems Turistforening*, 1997

Eksterne lenker
---------------

* Ut.no om Schulzhytta
* Carl Schulz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***Sphaenognathus nobilis*** er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende
--------

En stor (hannen 40-48 millimeter), nokså bred, brun til svart hjortebille med noe bronseaktig metallglans. Hannen har forstørrede kjever, hos denne arten er de lange, tynne og sigdformede, fint sagtakkede på innersiden. Hode og pronotum er påfallende hårete på sidene, hårene ullaktige, undersiden er også tett hårete. Et påfallende trekk er at hannene har fire fasettøyne. Hodet er avrundet firkantet med markerte "hjørner". Pronotum er bredt klokkeformet sett ovenfra. Dekkvingene er hvelvede med ujevn, læraktig overflate. Beina er nokså lange og tynne, leggene med korte torner, mellom- og bakleggene brungule. Hunnen er kortere og bredere enn hannen og mørkere på farge, kjevene brede. Arten kjennes fra andre *Sphaenognathus*-arter på hannens tynne kjever og på at den er blankere.

Levevis
-------

Larvene utvikler seg nede i bakken i humus-rik jord.

Utbredelse
----------

Arten er bare kjent fra Venezuela.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien hjortebiller, Lucanidae Latreille, 1806
				+ Underfamilien hjortebiller (Lucaninae) Latreille, 1806
					- Stammen *Chiasognathini*
						* Slekten *Sphaenognathus* Buquet, 1838 – 30 arter
							+ Underslekten *Sphaenognathus* (i snever forstand) – 24 arter
								- ***Sphaenognathus nobilis*** Parry, 1874

Kilder
------

* Oversikt over artene
* Generic Guide to New World Scarabid Beetles – *Sphaenognathus*

Eksterne lenker
---------------

* Bildegalleri med en del arter
* Bildegalleri
* (en) *Sphaenognathus nobilis* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Sphaenognathus nobilis* hos NCBI Rediger på Wikidata

* *Sphaenognathus nobilis* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* (en) Sphaenognathus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
**Samuel C. «Sandy» Pearlman** (født 8. august 1943 i Rockaway, død 26. juli 2016 i Marin County) var en amerikansk musikkjournalist, produsent, låtskriver og manager. Han var en av initiativtakerne til dannelsen av hardrock-bandet Blue Öyster Cult, og ble regnet for å være bandets «sjette medlem». I tillegg til å bidra med mange tekster (for eksempel *Imaginos*-konseptet), var han i mange år manager og produsent for bandet.

Som produsent er han ellers kjent for å ha jobbet med The Clash, The Dictators og Pavlov's Dog. Han var også manager for Black Sabbath rundt 1980. Han var en av pionerene innen musikkjournalistikken (han jobbet for magasinet *Crawdaddy*), og har fått æren for å være en av de første som brukte begrepet heavy metal om musikksjangeren.[]

De siste årene holdt han foredrag om de utfordringer musikkbransjen står overfor med hensyn til hensiktsmessig distribusjon over internett.[]

Referanser
----------

1. 1 2   Encyclopaedia Metallum, Encyclopaedia Metallum artist-ID 386057, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Find a Grave, Find a Grave 167454225, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.blabbermouth.net[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   ultimateclassicrock.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sandy Pearlman på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Sandy Pearlman på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Pearlman på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Pearlman på Encyclopaedia Metallum Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Pearlman på AllMusic Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
***Rhaetulus maii*** er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende
--------

En middelsstor til stor (gjerne 50-60 millimeter), avlang, blank, brunsvart hjortebille med brunrøde dekkvinger. Som vanlig hos hjortebiller er hannenes kjever kraftig forstørret, hos denne slekten er de særlig gevir-lignede og navnet hjortebiller passer derfor bedre på denne slekten enn på de fleste. Kjevene er kraftig nedoverbøyde, med en kraftig, oppoverrettet tann ved spissen, og fint sagtannet på innersiden. Et særtrekk ved denne slekten er at pronotums ytterkant er fint tannet. Denne arten er vanligvis svart med nokså lyst rødlige dekkvinger, og blankere enn de andre *Rhaetulus*-artene. Beina er svarte. Hunnen er mindre, uten de forstørrede kjevene.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i sentrale deler av Vietnam.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien hjortebiller, Lucanidae Latreille, 1806
				+ Underfamilien hjortebiller (Lucaninae) Latreille, 1806
					- Stammen *Cladognathini*
						* Slekten *Rhaetulus* Westwood, 1871
							+ ***Rhaetulus maii*** Maeda, 2009

Eksterne lenker
---------------

* Bildegalleri
* (en) *Rhaetulus maii* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata
* (en) Rhaetulus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
**Martin Vårvik** (1921–1996) var en norsk pressemann og politiker (Sp). Han var Senterpartiets generalsekretær fra 1951 til 1964 og sentral i avisen *Nationen* i en årrekke.

Vårvik var en viktig drivkraft i gjenoppbyggingen av Bondepartiet etter andre verdenskrig, og ble reisesekretær i partiet i 1947. Han var også med på å bygge opp ungdomsorganisasjonen BUF (den senere Senterungdommen), og var tidlig en støttespiller for Per Bortens vei til topps i partiet. Det var i Vårviks periode som generalsekretær at Bondepartiet skiftet navn til Senterpartiet.

Martin Vårvik var disponent i *Nationen* fra 1964 til 1987, samtidig som lillebroren Dagfinn var sjefredaktør. Da Dagfinn Vårvik var statsråd i Regjeringen Borten fra 1965 til 1971 vikarierte Martin også som redaktør. «Vårvik-dynastiet» var Nationens ubestridte ledere i 20 år. 

Martin Vårvik deltok også i styrearbeid i Norske Avisers Landsforbund i 14 år, hvorav to som formann.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Martin Vårvik, (03.desember 1921 - 11.januar 1996).», besøkt 22. august 2021[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Nekrolog av Kurt Borgen, *Aftenposten* 30. januar 1996
* «Vårvik-dynastiet». *Nationen* 26. september 2008