recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***The Other Side of the Door*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Thomas Ricketts.

Handling
--------

John Montgomery, ung, velstående og fra en god familie i San Francisco. Han og Ellie Fenwick møtes, og blir gjensidig tiltrukket av hverandre. Men Montgomerys impulsivitet og sjenerøsitet får ham til å bli et enkelt bytte for Willie Felton, som introduserer den unge mannen for gamling ledet av Martin Roods. Men Rood slår snart kloa i en stor del av Montgomerys formue, og overtaler ham deretter til å investere resten i en falsk gruve-avtale. Men Montgomery står deretter igjen nærmest pengeløs. I mellomtiden har han møtt Carlotta Valencia, elskerinnen til Rood, som raskt forelsker seg i ham.

Men en dag blir Rood skutt og drept, og Montgomery blir anklaget for å stå bak dødsfallet. Senere blir også Carlotta funnet død. En skriftlig tilståelse i hånden hennes avslører at det faktisk var hun som myrdet Rood. Senere bekrefter Perez, Carlottas tjener, denne historien. Montgomery blir snart frikjent for mordet, og ønsker deretter å begynne et helt nytt liv - med Ellie Fenwick som hans kone.

Skuespillere
------------

* Harold Lockwood som John Montgomery.
* May Allison som Ellie Fenwick.
* William Stowell som Rod - en gambler.
* Harry von Meter som advokat Dingley.
* Dick La Reno som Fenwick - faren til Ellie.
* Josephine Humphreys som Carlotta.
* Roy Stewart som en Sheriff
* Walter Spencer.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  THE OTHER SIDE OF THE DOOR
3. ↑  Alan Goble. *The Complete Index to Literary Sources in Film*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Other Side of the Door* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Other Side of the Door* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Other Side of the Door* på Silent Era Rediger på Wikidata
***The Other Woman*** (original tittel: *Love and Other Impossible Pursuits*) er en amerikansk dramafilm fra 2009, skrevet og regissert av Don Roos. Filmen er basert på romanen *Love and Other Impossible Pursuits* av Ayelet Waldman, og distribueres av Incentive Film Distribution i USA. Filmen har Natalie Portman, Lisa Kudrow, Scott Cohen og Charlie Tahan i hovedrollene. Filmen handler om Emilia Greenleaf som tror hun drepte sin egen baby, mens barnet i realiteten led krybbedød.

Handlingsreferat
----------------

Emilia er en ung advokat fra New York, som nylig har opplevd en stor tragedie: Hun og ektemannen Jack har tatt ut skilsmisse etter at deres eneste datter, Isabel, døde i krybbedød. Emilia oppdager også at hun er steril, og hun klarer ikke gå videre med livet sitt. Hun får også problemer med Jacks rasende eks-kone, Carolyn (spilt av Lisa Kudrow) som avsløres å være gravid.

Emilia klarer endelig å fortelle eks-mannen sin alle detaljene som hun aldri tidligere hadde klart å innrømme om dødsfallet til datteren Isabel. Den morgenen datteren hennes døde, fant Emilia henne ikke død i barnesengen slik hun senere påstod. Men Isabel døde egentlig liggende på brystet hennes, hvor jenta mest sannsynlig ble kvalt etter at Emilia hadde sovnet om kvelden. Den forferdelige skyldfølelsen etter at Emilia trodde at hun hadde forårsaket dødsfallet til hennes egen datter er den virkelige årsaken til hennes uro og psykiske problemer.

Medvirkende
-----------

Natalie Portman.
* Natalie Portman som Emilia Greenleaf
* Lisa Kudrow som Dr. Carolyn Soule
* Scott Cohen som Jack Woolf
* Charlie Tahan som William Woolf
* Lauren Ambrose som Mindy
* Kendra Kassebaum som Sharlese
* Daisy Tahan som Isabel
* Anthony Rapp som Simon
* Elizabeth Marvel som Pia
* Debra Monk som Laura
* Maria Dizzia som Jaime Brennan

Referanser
----------

1. ↑  The Other Woman på Box Office Mojo

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Other Woman* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *The Other Woman* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *The Other Woman* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *The Other Woman* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *The Other Woman* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *The Other Woman* på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) *The Other Woman* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *The Other Woman* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *The Other Woman* på Metacritic Rediger på Wikidata

* (en) *The Other Woman* på Box Office Mojo Rediger på Wikidata
**Norges brannskole** (NBSK) er Norges nasjonale utdanningsinstitusjon for kommunalt brann- og feierpersonell, grunnlagt og etablert i Oslo i 1942. Skolen har siden 1993 vært lokalisert på Fjelldal i Tjeldsund kommune i Nordland. Skolen ligger under Justis- og beredskapsdepartementet, mens det faglige- og administrative ansvaret er lagt til Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap. 

I 2004 hadde skolen 44 stillinger, men leier inn et betydelig antall eksterne lærerkrefter etter behov. I tillegg til de fast oppsatte kursene tilbyr skolen også en rekke kurs på bestilling, til blant annet rederier, Kystvakten og Forsvaret. Eksempelvis har Norges brannskole siden 2006 gjennomført kurs innen oljevernberedskap i strandsonen i samarbeid med Kystverket og Norsk Oljevernforening For Operatørselskap (NOFO).

Brannskolen har i en godt utstyrt bilpark som blir benyttet i undervisning og øvelsessammenheng. Skolen har tre internatbygg med enkelthybler.

Historie
--------

Norges brannskole ble etablert i 1942 på Oslo hovedbrannstasjon. I 1949 ble feierutdanningen lagt til brannskolen. Fra 1968 overtok staten driften av brannskolen. Samme år ble skolen flyttet til Grorud. Der ble skolen til sommeren 1993 da den ble flyttet til Tjeldsund kommune.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** Forvaltningsdatabasen **·** Nasjonalt skoleregister
 |
Stavanger kulturhus med Arneageren i forgrunnen i 2007  Foto: Jarle Vines 
**Arnegård i Stavanger** var et område i Stavanger sentrum opp fra sjøen i Østervåg til Kirkegata. Den er grovt regnet avgrenset av området mellom Søregata og Steinkargata. Navnet Arnegård er kjent fra middelalderen og var i bruk fram til 1800-tallet. Den eneste resten av navnet er stedsnavnet Arneageren, som i dag forbindes med den åpne plassen foran Kulturhuset.

Arnegård er kjent i skriftlige kilder første gang i 1404. Lagmennene Tore Torkilson Koll og Morten Nilsson skrev på 1400- og 1500-tallet flere dokumenter i Arnegård. Det er derfor mulig at Arnegård har vært bosted eller kontorsted for byens lagmenn.

Kjente eiere av Arnegård er kongen om lag år 1600 til 1741, Morten Henrik Petersen von Fyren 1741-1745, Laurits Smith fra 1745, Fredrik Rosenkilde i 1766, Oluf Andreas Løwold ca. 1800–1839 og Eggert Nandrup Zetlitz 1839–ca 1850.

Eierne leide ut tomter på Arnegård som de fikk grunnleie for. Grunnleien var en slags festeavgift som ble betalt årlig til grunneieren. I en jordebok fra 1685 var det listet 41 eiendommer, men jordeboka er ikke helt klar på hvor mange som tilhørte Arnegård. Om lag 1765 var Arnegård delt opp i 65 eiendommer.

Kilder
------

Framsiden av Morten Seehusens jordebok over eiendommer i Stavanger som ble påbegynt i 1685, og som også omfatter Arnegård. Foto: Arne Kvitrud, 2011 
* Arne Kvitrud: Arnegård i Stavanger, Ætt og heim, 2009.
***His Wife's Money*** er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av Ralph Ince og med Eugene O'Brien i hovedrollen.

Handling
--------

Etter at hun går seg vill i skogen søker Marion Phillips tilflukt i Richard Flints hytte, og de to forelsker seg umiddelbart. Richard frir til henne kort tid senere, uten å innse at hans elskede faktisk er en velstående arving. Dette setter ekteskapet deres i fare når Marion insisterer på å leve i en langt mer overdådig stil enn det Richard er vant til. Forvirret av de skarpe bemerkningene fra konas snobbete venner, forlater Richard henne - for å søke lykken i gruvene.

Marion reiser etter ham, men blir snart lei av denne tilværelsen. Hun blir snart overtalt av James Cardwell, til å komme tilbake til de glamorøse vennene sine i storbyen. I mellomtiden oppdager Richard malm, tjener mye penger på dette, og bestemmer seg snart for å hevne seg på Cardwell. Når han returnerer til New York, knuser han motstanderen sin på Wall Street. Barrieren som eksisterte mellom Marion og Richard er dermed løst, og de to elskerne kan forsones.

Skuespillere
------------

* Eugene O'Brien som Richard Flint
* Zena Keefe som Marion Phillips
* Ned Hay som Bob Uppington
* Louise Prussing som Eva Uppington
* Cyril Chadwick som James Cardwell
* Dorothy Kent som Mrs. Ralph

Referanser
----------

1. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 21. mars 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) His Wife's Money – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) *His Wife's Money* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Alessandro Costantini** (ca. 1581/1583 – 1657) var en italiensk kapellmester, organist og barokk-komponist.

Liv og karriere
---------------

Både broren Fabio Costantini og nevøen Vincenzo Albrici var organister og komponister. Alessandro fikk i ung alder musikkundervisning hos Giovanni Bernardino Nanino i Roma. Costantinis første post var som organist i Santa Maria in Trastevere fra januar til september 1602. 15. april 1604 til 1616 var han *maestro di cappella* ved to jesuittseminar: Collegium Germanicum fra november 1620 til 24. mars 1621 og i det pavelige seminaret (*Pontificio Seminario Romano Maggiore*) fra november 1620 til mars 1621. Senere hadde han samme funksjon i Santa Casa i Loreto fra 1630 til 1632. Han arbeidet også som organist ved flere store kirker i Roma, som San Luigi dei Francesi og Santa Maria Maggiore.

Han søkte stillingen som andreorganist ved Peterskirken som Ercole Pasquinis etterfølger, men tapte avstemningen med to stemmer i konkurranse med Girolamo Frescobaldi. Etter Frescobaldis død 1. mars 1643 fikk Costantini endelig posten 15. mars 1643 og beholdt den til sin død. 

Costantini skrev hovedsakelig i en konsertant stil, slik det var på moten i tidens Roma. Ved siden av Fabrizio Fontana, Ercole Bernabei og Bernardo Pasquini regnes Alessandro Costantini som en av de mest betydningsfulle representanter for den romerske orgelskolen.

Verk
----

### Kirkemusikk

* *Motecta singulis, binis, ternisq. vocibus, cum Basso ad Organum concinenda: liber primus / auctore Alexandro Constantino romano S. Joannis Florentinorum capellae moderatore, et organista*, Bartolomeo Zannetti, Roma, 1616;
* 13 motetter i 16143, 16151, 16161, 16183, 16201, 16211, 16213, 16392;
* 3 komposisjoner, i *Fabio Costantini: Salmi, Magnificat et motetti*, op. 6 (Orvieto, 1621), e *Salmi, himni et Magnificat*, op. 11 (Venezia, 1630)

### Verdslige verk

* *Componimenti musicali: opera terza del cavalier Alessandro Costantini*, Giovanni Battista Robletti, Roma, 1626
* 14 komposisjoner i 162114, 162115, 162210, 162211

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 13533070X, besøkt 8. mars 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   opac.vatlib.it, VcBA-ID 495/352963[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Musicalics, Musicalics komponist-ID 87828, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Alberto Iesuè: «Alessandro Costantini», treccani.it. (*Enciclopedie on line*).
* Giuseppe Baini, *Memorie storico-critiche della vita e delle opere di Giovanni Pierluigi da Palestrina*, Società Tipografica, Roma, 1828
* Colin Timms, «Alessandro Costantini», i *New Grove Dictionary*

Eksterne lenker
---------------

(en) Fritt tilgjengelige noter av Alessandro Costantini i International Music Score Library Project

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
Vaso François
**Alessandro François** (født 1796 i Firenze, død 1857 samme sted) var en italiensk kunsthistoriker og arkeolog. Han er kjent for to funn som bærer hans navn : 

* *Françoisvasen* (*Vaso François*),
* *Tombe François' gravsted* (*Tomba François*).

Biografi
--------

I 1825 ble Francis Alessandro valgt til å lede utgravningene av etruskiske områder, først i Cosa i 1828, deretter i Cortona i 1843.

Han arbeidet også ved Volterra, Fiesole, Vetulonia, Populonia, Chiusi og Vulci.
François gjorde sine første funn i 1844 med fragmenter av  *svartfigurer* i *Fonte Rotelle*, nær Chiusi i nærheten av flere gravesteder.

Arkeologen Arcangelo Michele Migliarini (1779-1865), oppmuntret ham og François fant fem fragmenter til i 1845 som Vincenzo Monni og Giovan Gualberto Franceschi rekonstruert til en vase som raskt ble kjent som *François' vase*. Vasen ble kjøpt av storhertugen av Toscana Leopold II i 1846 til Uffizi.

Sammen med epigrafikeren Adolphe Noël des Vergers (1805-1867) skapte han ett eget arkeologisk selskap som hadde som formål å gjøre oppdagelser og i 1857 etter å han vendt seg til den franske regjeringen, ble en etruskisk grav fra 4. århundre f.Kr. funnet nær Vulci og dette har siden blitt kalt *François' gravsted*.

Referanser
----------

1. 1 2   Catalogue of the Unione Romana Biblioteche Scientifiche, Unione Romana Biblioteche Scientifiche-ID 286637[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, BNF-ID 170031275[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Alessandro François hos dictionaryofarthistorians.org (engelsk)

  

Portal: Arkeologi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ICCU
 |
**Kristian Rasmus Arnet Olafsen** (født 8. desember 1865 på Bergsvik i Veøy, død 14. oktober 1947 i Vestre Aker) var en norsk embetsmann og historiker.

Liv
---

Han var sønn av lærer, kirkesanger og stortingsmann Jørgen Olafsen og yngre bror av sogneprest Olaf Olafsen.

Etter å ha vært elev ved Molde skole ble han student i 1886 og tok juridisk embetseksamen i 1891. Fra 1893 til 1895 var han sakfører i Kristiansund, og fra 1895 til 1901 ansatt i Justisdepartementet. I 1901 ble han førstesekretær ved Stortingets kontor, hvor han fra 1908 var kontorsjef.

I 1913 ble Olafsen utnevnt til sorenskriver i Sør-Hedmark. I 1925 ble han forflyttet til Follo sorenskriveri og var fra 1925 til han gikk av i 1935 auksjonsforvalter i Oslo.

Virke
-----

Som ansatt ved Stortingets kontor foretok Olafsen en rekke historiske og statsrettslige undersøkelser. Fra 1904 til 1910 deltok han i utgivelsen av *Storthings-Efterretninger 1836–1854*. Han var sekretær i komiteen som foreredte stortingsreglementet av 1908. I denne sammenhengen gjennomførte han flere studiereiser til utlandet for å studere andre nasjonalforsamlinger. Til grunnlovsjubileet i 1914 var han ansvarlig for en ny utgave av Grunnloven og en utgave av Christian Fredriks dagbøker.

Også senere utga han historiske arbeider. Han skrev om Svaneapoteket i Kristiania (1928) og Løveapoteket i Tønsberg (1932), skrev lensmannsvesenets historie (*Våre lensmenn*, 1930) og utga det biografiske oppslagsverket *Våre sorenskrivere* (1940–1945).

Referanser
----------

1. 1 2 3   nbl.snl.no, besøkt 25. april 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 1024[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Einar Jansen: «Olafsen, Kristian Rasmus Arnet», i *Norsk biografisk leksikon*. Oslo: Aschehoug. 1949.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Hisayoshi Sawada** (japansk: 沢田 久喜) (født 2. desember 1947) er en japansk tidligere skihopper. Han konkurrerte internasjonalt i årene 1966-1977.

I VM i Oslo i 1966 ble han nummer 36 i stor bakke og 51 i normalbakke. VM i Štrbské Pleso 1970 ga 40.-plass i normalbakke og 42.-plass i stor bakke. Hans beste internasjonale mesterskapsplassering kom i VM i skiflyging i Oberstdorf i 1973, der han ble nummer 8. I skiflygings-VM i Bad Mitterndorf i 1975 fikk han 22.-plass.

Sawada deltok i den tysk-østerrikske hoppuka 1971/72, 1972/73 og 1973/74. Det første året var han bare med i to av rennene, og endte uplassert, de to neste årene kom han på 37. og 20.-plass sammenlagt. Hans beste plassering i enkeltrenn i hoppuka var 10.-plass i Oberstdorf 30. desember 1973.

Hisayoshi Sawada ble japansk mester i stor bakke i 1973.

Referanser
----------

1. ↑  Japans skiforbund: Japanske mestere på ski, nordiske grener 1969-1977 (besøkt 7. mars 2016)

Hovedkilde
----------

* Adam Kwieciński: Hoppresultater Hisayothi Sawada (besøkt 7. mars 2016)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hisayoshi Sawada – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata

* (en) Hisayoshi Sawada – TheSports.org Rediger på Wikidata
Colbjørn Torstensen Arneberg
**Arneberg**, som til dels har brukt navnet **Colbjørnsen**, er en norsk slekt som stammer fra storgården Arneberg i Hof (nå Åsnes) i Solør. Gårdens første kjente eier var Alf Arneberg (ca. 1515–ca. 1585). Hans sønnedatter Maren Arnesdatter Arneberg (ca. 1573–ca. 1630) var gift med Arne Helgesen Gile, og de var foreldre til Birgitte Arnesdatter. Hun ble gift 1623 med Torsten Kolbjørnsen Arneberg (ca. 1580–1671 eller 1672), som var sønn til Kolbjørn Berger, som er nevnt 1593. Torsten Kolbjørnsen Arneberg var lensmann i Hof og storbonde på Arneberg. 

Anna Colbjørnsdatter
Generalprokurør og høyesterettsjustitiarius Christian Colbjørnsen
Torsten Kolbjørnsen Arneberg og Birgitte Arnesdatter var bl.a. foreldre til sogneprest i Sørum Colbjørn Torstensen Arneberg (ca. 1631–1720). Sistnevnte var far til prestefruen og «nasjonalheltinnen» Anna Colbjørnsdatter (ca. 1665–1736), trelasthandler og oberst Hans Colbjørnsen og trelasthandler og oberstløytnant Peder Colbjørnsen, og var stamfar til slektsgrenen *Colbjørnsen*. Blant deres etterkommere er trelasthandler Hans Colbjørnsen (ca. 1675–1754), trelasthandler Peder Colbjørnsen (1683–1738), høyesterettsjustitiarius Jacob Edvard Colbjørnsen (1744–1802) og generalprokurør og høyesterettsjustitiarius i Danmark-Norge Christian Colbjørnsen (1749–1814). Colbjørn Arneberg var også oldefar til Carsten Tank.

Torsten Kolbjørnsen Arneberg og Birgitte Arnesdatter var også foreldre til Paul Torstensen Arneberg, Arne Torstensen Arneberg og Oluf Torstensen Arneberg. Oluf Arneberg var gift med Christence Nielsdatter Stabel, en datter av sorenskriver i Lier, Røyken og Hurum Niels Bastiansen Stabel (ca. 1599–ca. 1670), og var bl.a. far til Maren Arneberg, som var gift med jernverkseier Johan Halvorsen Groll (død 1691).

Slektsvåpen
-----------

Colbjørn Torstensen Arneberg og etterkommerne tok som slektsvåpen en opprett svart bjørn.

Litteratur
----------

* Peter Ravn Sollied, *Nogen oplysninger om Solør-slektene Arneberg, Arntzen og Colbjørnsen og om lagmann Paul Helgessøns slekt fra Gile i Vang*
* «Arneberg», i *Store norske leksikon*, Kunnskapsforlaget
* Hans Cappelen: *Norske slektsvåpen*, Oslo, 1969 (2. opplag 1976), side 80–81

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Arnekampanjen er en likestillings- og mangfoldskampanje hvor norske kvinner bytter navn til Arne på det sosiale mediet LinkedIn. 

Kampanjen er inspirert av en lignende nederlandsk Peter/Petra-kampanje. Kampanjen oppsto spontant i kommentarfeltet i Dagens Næringslivs Facebook-gruppe DN Kvinner da Anita Krohn Traaseth la ut et innlegg hvor hun viste til den nederlandske kampanjen, pekte på "Lykkeland"-episoden hvor Anna skifter navn til Arne for å få jobb i Oljedirektoratet og satte det sammen med Topplederbarometeret til Core - Senter for likestilling. Den viser at det fortsatt er stor forskjell på kjønnsbalansen på toppleder- og styreledernivå i de største norske selskapene. Blant Norges hundre best betalte toppledere, finnes det i dag like mange mannlige toppledere ved navn Arne som det finnes kvinnelige toppledere, ifølge Equality Check. Kampanjen har også pekt på den sosiale dimensjonen i FNs bærekraftsmål. 

Den selvutnevnt styringsgruppen som består av Bianca Louise Larsen, Rina Sunder, Jannicke Bakke-Olsen og Camilla Solheim har laget den norske nettsiden, utviklet kampanjemateriell, invitert kvinner inn i et digitalt nettverk, og produsert kronikker, film og podkast-episoden som heter Menn som støtter kvinner. 

Mange hundre norske kvinner har byttet navn til Arne, og mange menn har byttet navn til Anne for å vise sin støtte. De mest profilerte er Høyre-leder og tidligere statsminister Erna Solberg og stortingspresident Masud Gharahkhani. Han byttet navn til Anne mandag 7. mars. Erna Solberg er kritisert av FrP-leder Sylvi Listhaug for sin deltakelse i kampanjen. 

Kampanjen har fått stor omtale i norske medier og startet 29. januar 2022 og gikk fram til 8. mars 2022.

Referanser
----------

1. ↑  «Arne-kampanjen». *Arne kampanjen*. Besøkt 8. mars 2022.
2. ↑  «Likestilling på agendaen». *Næringsliv Norge*. 12. desember 2019. Besøkt 8. mars 2022.
3. ↑  «The Modern India Podcast #32-Men who support Women». 7. mars 2022. Besøkt 8. mars 2022.
4. ↑  NTB (7. mars 2022). «Stortingspresidenten endrer navn til «Anne»». *Nettavisen* **(norsk)**. Besøkt 8. mars 2022.
5. ↑  Rønning, Ida Kristin (18. februar 2022). «Sylvi provosert over Ernas navneendring til Arne». *NRK*. Besøkt 8. mars 2022.
6. ↑  Njie, Ragnhild Aarø. «Arne-kampanjen hylles som «genial» - men hodejeger tror likevel ikke den har noe effekt». *kampanje.com*. Besøkt 8. mars 2022.
***Tre brødre*** (italiensk: *Tre fratelli*) er en italiensk dramafilm fra 1981 regissert av Francesco Rosi. De ledende rollene spilles av Philippe Noiret, Vittorio Mezzogiorno og Michele Placido. Filmen handler om tre brødre som kommer hjem for å delta i sin mors begravelse. Møtet med hjembyen, den gamle faren og alle barndomsminnene setter i sving en pinefull avklaringsprosess mellom brødre.

Den ble belønnet med fire David di Donatello-priser (blant annet beste regi), én italiensk Golden Globe (beste film) og tre priser fra bransjeorganisasjonen Den italienske foreningen for filmjournalister (blant annet beste regi).

Handling
--------

I et våningshus i Sør-Italia dør en gammel kvinne, matriark for en italiensk familie. Ektemannen hennes, Donato, får tak i sine tre voksne sønner, som hver for seg har vanskelige personlige problemer, tilbake til våningshuset. En av sønnene deres, Raffaele, en dommer bosatt i Roma, vurderer å lede en terror-sak som han risikerer å bli drept for. En annen sønn, Rocco, bosatt i Napoli, er religiøs og arbeider som rådgiver ved en institutt for kriminelle ungdommer.

Den tredje sønnen, Nicola, bosatt i Torino, er en fabrikk-arbeider involvert i en arbeidskonflikt, og har problemer med et mislykket ekteskap. Sønnene begynner å mimre om fortiden, men de er også bekymret over fremtiden: Raffaele forestiller seg hans egen død og begravelse. Rocco drømmer om å løfte ungdom i Napoli ut av deres problemer med vold og narkotika. I mellomtiden utforsker den gamle mannen og hans unge barnebarn, Nicolas barn, gården og sørger sammen.

Rollebesetning
--------------

* Philippe Noiret - Raffaele Giuranna
* Michele Placido - Nicola Giuranna
* Vittorio Mezzogiorno - Rocco Giuranna / Donato som ung
* Andréa Ferréol - Raffaeles kone
* Maddalena Crippa - Giovanna
* Rosaria Tafuri - Rosaria
* Marta Zoffoli - Marta
* Tino Schirinzi - Raffaeles venn
* Simonetta Stefanelli - Den unge Donatos kone
* Pietro Biondi - Førstedommer
* Charles Vanel - Donato Giuranna
* Accursio Di Leo - Venn ved bar
* Luigi Infantino - Venn ved bar nr.2
* Girolamo Marzano - Nicolas venn
* Gina Pontrelli - Brorens mor

Referanser
----------

1. ↑  «'Tre brødre' på filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 10. januar 2016.
2. ↑   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Tre brødre* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Tre brødre* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Tre brødre* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Tre brødre* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Tre brødre* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Tre brødre* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Tre brødre* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Arne Meldal Værum** (født 10. desember 1919, død 26. april 1942) var agent i det norske Kompani Linge, underlagt *Special Operations Executive* (SOE). 

Værum ble født på Hinna i Stavanger og var elev ved Kongsgård skole i Stavanger. Han flyktet til England 11. oktober 1941 med skøyta MK «Sjøleik», sammen med 17 andre menn og en kvinne. 8. november 1941 ble han vervet som agent til SOE. Etter omfattende trening i Skottland ble Værum (kodenavn PENGUIN) sammen med en annen Kompani Linge-agent, Emil Gustav Hvaal (kodenavn ANCHOR), satt i land ved Telavåg 17. april 1942. 

26. april ble de avslørt, og det kom til skuddveksling mellom de norske Linge-karene og Gestapo. Værum ble drept av skadene han ble påført, og senket i havet utfor Marsteinen.

En minnestein med hans navn er reist ved Frue kirke i Stavanger, (tidligere Hetland kommune).

Referanser
----------

1. ↑  Sandvik, Harald (1979). *Krigsår: med Kompani Linge i trening og kamp*. Oslo: J. W. Cappelens forlag. s. 176. ISBN 8202043468.
2. ↑  Stavanger Aftenblad: "Hva skjedde med de 34 som døde ?", 05. desember 2009 s.54.
3. ↑  Ulstein, Ragnar (1979). *Englandsfarten*. Oslo: Samlaget. s. 105. ISBN 8252109837.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** Våre falne

 |

Portal: Andre verdenskrig
**Tre Rosor** er navnet på en svensk adelsslekt som tilhørte uradelen og som også hadde forgrening til Norge. Slekten ble opphøyd til greveverdighet i 1561 da *Gustav Johansson* kalte seg greve av Enköping og friherre til Haga; slekten døde ut i 1612.

Navnet «Tre Rosor» er konstruksjon som er gjort i etterhånd etter motivet på slektens heraldiske våpen (delt skjold i hvitt og blått med tre røde roser i delelinjen). Medlemmene av slekten benyttet selv kun fornavn og navnet på faren som etternavn (patronymikon). Unntaket var Gustav Johanssons eldste sønn *Johan Ros*. Lignende våpenskjold med tre roser i ulike varianter har blitt ført av flere svenske frälseslekter. Det har dog ikke blitt bevist noe slektskap med familien Tre Rosor.

Alv Knutssons våpenskjold med tre roser, ifølge Iver Hirtzholms våpenbok fra ca. 1680
Slekten hadde sammenlagt elleve riksråd, åtte i Sverige og tre i Norge. Den seneste ble innehatt av Knut Jönsson (også skrevet *Knut Jonsson*, nevnt 1418, død senest 1443) som giftet seg med Agnes Alfsdatter, datter til det norske riksrådet Alf Haraldsson (Bolt) og dennes hustru Katarina Jonsdatter (Roos). Derigjennom ble det dannet en slektsgren som virket i Norge. Interessant nok fikk Knut og Agnes to sønner hvorav den ene, Alv, ble riksråd i Norge, og Jöns riksråd i Sverige.

Slektens stamfar var en Knut som ble gift med Kristina Bengtsdotter, datter til Bengt Hafridsson, lagmannen i Västergötland. Hun eide jord i sognet Fuxerna ved Göteborg, herredet Flundre i Västergötland, og hun levde fortsatt i 1345.

Slekten ble sist utredet av Hans Gillingstam i *Äldre svenska frälsesläkter* häfte II:1 (Stockholm 2001).

Portal: Sverige

Fremtredende slektsmedlemmer i Norge
------------------------------------

* Alv Knutsson (1420–1496)
* Knut Alvsson (1455–1502)
* Odd Alvsson (1460–1497)

Litteratur
----------

* Iver Hirtzholm: *Insignia quædam virorum illustrium in Norvegia quodam habitantium*
* Hallvard Trætteberg: *Borg i segl, mynt og våpen*, Oslo 1967, side 19 med våpenskjoldtegning nr 17.

Eksterne lenker
---------------

(no) Tre Rosor i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin
 |
**Balrogene** (fra Sindarin: in Quenya: *Valaraukar* = Mektige Demoner), var fiktive vesen i J.R.R. Tolkiens univers. De var maiar som ble forført av Morgoth, som Sauron også ble forført av. Som maiar – som ikke har noen ytre skikkelse i seg selv – kom de fram som store hornede vesener (andre tidevervet med vinger), som hyllet seg i skygge og mørke. De fleste gikk til grunne i det slaget som førte til Angbands fall, men det var noen som unnslapp. En av dem flyktet til den dypeste avgrunnen i Midgard. 

Da dvergene gravde stadig dypere gruver i Moria, vekket de denne Balrogen. Han drepte mange av dvergene, og blant dem deres konge Durin. Dvergene flyktet og kalte balrogen *Durins bane*. Med denne balrogen slåss også Gandalv Grå, da han drar gjennom Moria med ringens brorskap. Han kaller den *Ûduns flamme*, og de styrter sammen ned i avgrunnen. De slåss dypt under Tåkefjellene og helt opp på spissen av Zirakzigil, og der blir denne balrogen til sist drept. 

Hvor de andre balrogene er, eller om de faktisk fortsatt finnes, vet ingen.

Portal: Litteratur
**Chen Shaomin** (kinesisk: 陈少敏, pinyin: *Chén Shàomǐn*, født 1902 i Kina, død 1977) var en kinesisk kommunistisk politiker.

Hun var en veteran innen kommunistpartiet, som hun var blitt medlem av i 1928, og hadde hatt en rekke viktige verv i parti og stat.

Hun var medlem av den åttende sentralkomiteen for det kinesiske kommunistparti. Under kulturrevolusjonen var hun det eneste av de 49 faste eller alternerende medlemmer som var tilstede under sentralkomiteens tolvte plenum i oktober 1968 som ikke stemte for å permanent ekskludere kommunistpartiets viseformann Liu Shaoqi fra kommunistpartiet. Hun trodde ikke på den rapporten som ble fremlagt og som «beviste» Liu Shaoqis «forræderi», og tilkjennegav tydelig at hun ikke strakk opp hånden under avstemningen ved å lene seg med hele kroppen over bordet.

Hun ble ikke gjenvalgt til den niende sentralkomiteen.

Referanser
----------

1. ↑   Biographical Dictionary of Chinese Women: The Twentieth Century[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**MALBA** (Museo de Arte Latinoamericano de Buenos Aires) er et kunstmuseum og en institusjon i Barrio Parlermo i det sentrale Buenos Aires. Museet ble åpnet midt under den økonomiske krisen i 2001 etter en donasjon fra kunstsamleren og forretningsmannen Eduardo F. Costantini. MALBA har over én million besøkende årlig.

MALBAs oppgave er å samle, bevare, forske om og markedsføre latinamerikansk kunst fra nittenhundretallet. MALBA legger stor vekt på å spre kunnskap om latinamerikansk kunst til almenheten både i og utenfor Argentina og har et ambisiøst utdanningsprogram.[]

Museet hjerte er Constantinisamlingen som inneholder mer enn to hundre verk, inklusiv tegninger, malerier, skulpturer av 78 kunstnere fra Argentina, Brasil, Colombia, Costa Rica, Cuba, Ecuador, Mexico, Uruguay og Venezuela.

Galleri
-------

* 
* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. ↑  *La Nación* (24. juli 2005) (spansk)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Museo de Arte Latinoamericano de Buenos Aires – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** GeoNames
 |
**Balselskabet «Foreningen»** (1841-1956) var en forening som holdt danseselskaper i Gamle Logen i Christiania. Balselskabet Foreningen ble dannet i 1841.

Grunnleggerne av balselskapet så seg selv som en fortsettelse av «Selskabet af 28. December 1838» som Henrik Wergeland hadde gitt oppnavnet Kringla.

Balselskabet ble høyborgerskapets fremste møteplass, de holdt de fleste av sine møter i Logen, og ikke sjelden var medlemmer av kongefamilien tilstede.

I 1860 skriver Yngvar Nielsen "Fire Gange hver Vinter kom dertil endnu balselskabet Foreningens Fester. Der maatte man være med for at kunne henregnes til den selskabelige Kreds. Foreningen var *Kringla* og havde overlevet Wergelands Dage. Sjælen i dens Ledelse var Ceremonimester Harald Holst, Universitetssekretærens høitidelige og formelle Broder. Disse Baller gaves i Frimurerlogens **lille Sal** og var altid meget pene. Kong Carl kom der gjerne, naar han var i Byen"
Nedgangstiden for Balselskabet begynte etter den første verdenskrig. I mellomkrigstiden ble ballene mindre hyppige. Det var ingen ball i krigsårene. Balselskabets styre vedtok i 1956 å oppløse selskapet.

Balselskabet Foreningen flyttet sine ball ca 1905 til Rococcosalen på Grand Hotell (Speilsalen åpnet i 1886, og rokokkosalen åpnet 1894).

Med avbrudd under krigen fortsatte balselskabet å eksistere til 1956, et nær sammenhengende tidsrom fra 1838.

Referanser
----------

1. ↑  *Oslo-smil*. Oslo: Gyldendal. 1975. s. 55. ISBN 8205085102.
2. ↑  *Oslo - spenningenes by: oslohistorie*. Oslo: Pax. 1995. s. 97. ISBN 8253017456.
3. ↑  Yngvar Nielsen (1910). «Nokre klipp frå boka "En Christianiensers erindringer fra 1850- og 60-aarene"». Besøkt 24. desember 2011.
**MAL Magyar Alumínium Termelő és Kereskedelmi Zrt**. (engelsk: *MAL Hungarian Aluminium*, tysk: *Ungarische Aluminium Produktions und Handels AG (MAL AG*)) er et selskap etablert 1995 i fylket Veszprém i Ungarn. Selskapet er spesialisert i produksjonen av aluminium og relaterte produkter. Det ble etablert i forbindelse med privatiseringen av statlig ungarsk aluminiumindustri.

Historie
--------

Spredningen av rødslammet langs Torna-elven fra Ajka til utløpet i Marcal
Selskapets største anlegg ved starten var Aluminiumoxidfabrikken i Ajka og aluminiumsmelteverket i Inota. 

Selskapet ble omstrukturert i 1997/1998 og delt i flere divisjoner, herunder MAL-Product S.R.L. i Romania og et Handels GmbH (MAL-Deutschland GmbH) i Tyskland. 2001 ble selskapet flertallsaksjonær i det slovenske SILKEM d.o.o. som produserer zeolitt og aluminium i Kidričevo. Videre kjøpte konsernet i 2004 selskapet *Rudnici Boksita Jajce* som driver en bauksittgruve nær Jajce i Bosnia. Den 31. januar 2006 ble bauksittsmelteverket i Inota nedlagt og to ovner ble tatt i bruk for omsmelting av skrot. 1. juni 2007 ble produksjonsanleggene for aluminium halvfabrikata i Inota solgt til firmaet INOTAL Aluminiumverarbeitungs GmbH.

Hele virksomheten er sertifisert etter ISO 9000 (9001) (kvalitetsstyring) og dessuten ISO 14000 (14001) (miljøstyring). 

70-75 % av produksjonen går til eksport til vesteuropeiske land. 

4. oktober 2010 sprakk en dam som inneholdt ca 600 000 – 700 000 kubikkmeter rødslam som spredte seg ut over et 40 kvadratkilometer stort område. I de nærliggende landsbyene Kolontar og Devecser døde minst ni mennesker og ca 150 ble skadet.

*\* Se hovedartikkel: Giftutslippet i Ungarn 2010*

Den ungarske nasjonalforsamlingen vedtok 12 oktober 2010 å nasjonalisere selskapet for få kontroll over opprydningsarbeidet og pengene som brukes til dette. Ungarsk politi tok kontroll med selskapets kontorer og anlegg

Referanser
----------

1. ↑  Aftenposten 13 oktober 2010

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) MAL Hungarian Aluminium – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISNI
 |
**Odd Fellow logen Færder** ble grunnlagt i Sandefjord den 5. mai 1956 som Odd Fellow loge nr 48 i Den Norske Odd Fellow Ordenen. Logens segl, som ble tegnet av broder Bernt Lie, består av et fyrtårn og en hvit havmåke.

Logen hentet sitt navn og segl fra Færder fyr på den midterste av de tre øyene Tristein. Symbolikken i dette er at logen viser hver bror den rette vei på livets seilas. Logens sang heter da også «Færdersangen».

Logen var ved opprettelsen underlagt Odd Fellow leiren *Norge*. Den 5. februar 1961 ble den underlagt Odd Fellow leiren Vestfold.

Logens forhistorie startet i september 1954, da Stor Sire Olav Hallan anmodet EksOM Halvdan Feen i Odd Fellow logen Kongshaug om å stifte en ny Odd Fellow loge i Sandefjord. *Sandefjord Broderforening* ble stiftet den 26. oktober 1954 med 14 brødre fra logen Kongshaug, og med Halvdan Feen som formann. Ikke lenge etterpå ble foreningen utvidet til å omfatte 30 brødre.

Logen ble instituert den 5. mai 1956 under ledelse av Stor Sire Olav Halland, med Halvdan Feen som første Ordførende Mester. I logens første år, delte den lokaler med moderlogen Kongshaug i Dronningensgt. 9.

Etterhvert som lokalene ble for små, finansierte de to logene byggingen av et nytt ordensbygg i Stockflethsgate 22 i Sandefjord. Logesalen ble innviet av Stor Sire Harald Østreng og hans storembedsmenn den 4. februar 1961. Bygget ble utbygd i 2000 og fikk et nytt møterom i 2005.

Logen deler ordensbygg med leiren Vestfold, Odd Fellow logen Kongshaug, rebekkaleiren *Tunsberg* og rebekkalogene *Verdande* og *Gaia*. I tillegg leies bygget av St. Olavs loge nr 11.

Ved sitt 50-årsjubileum i 2006, hadde logen 100 medlemmer

Logen har siden 1961 utgitt logebladet *Færderblink*.

Eksterne lenker
---------------

* Loge Færders hjemmeside Arkivert 25. oktober 2008 hos Wayback Machine.
**Odd Fellow logen Orion** ble grunnlagt i Mo i Rana den 2. desember 1972 som Odd Fellow loge nr 83 i Den Norske Odd Fellow Ordenen. Logen benytter stjernebildet Orion som symbol i sitt segl.

Den 10. mai 1974 ble logen underlagt Odd Fellow leiren Nordland, med hovedsete i Bodø. Siden 23. november 1991 har logen vært underlagt Odd Fellow leiren Helgeland, med hovedsete i Mo i Rana.

Rana Broderforening I.O.O.F. (1971)
-----------------------------------

Odd Fellows ordenslokale i Mo i Rana

Den 6. april og den 12. mai 1970 ble det avholdt to møter i Mo i Rana, med det formål å utrede mulighetene for etableringer av en Odd Fellow broderforening med Odd Fellow logen Øyfjell i Mosjøen som moderloge.

Den 5. juni 1971 ble Rana Broderforening I.O.O.F. deretter innviet av DDSS Odd Landmark fra distrikt nr. 6. Ved grunnleggelsen hadde broderforeningen 21 medlemmer.

Selvstendig loge (1972)
-----------------------

Den 22. september 1972 ble en søknad om å instituere en loge sendt Store Sire. Den 2. desember samme år ble logen instituert av Stor Sire Arne Espelund med 120 søstere og brødre tilstede.

I slutten av 1974 hadde logen 34 medlemmer, og inntil da hadde den avholdt sine møter i leide lokaler i et av Mo i Ranas hoteller. I 1974 inngikk logen en leieavtale med St. Johanneslogen Midnatsols Deputasjonsloge i Mo i Rana, og den 11. januar 1975 ble lokalene innviet av Stor Sire Arne Espelund og Stor Marsjall Knut Bråten. 

Den 3. desember 1983 ble logens ordenshus LM13 innviet i Lars Meyersgt. 13 i Mo i Rana.

I 1988 hadde logen mer enn 100 medlemmer, og i 1990 førte dette til opprettelsen av den nye Odd Fellow logen Yggdrasil.

Logebygget benyttes idag av Odd Fellow leiren Helgeland, Rebekkaleiren Trollfjell, Odd Fellow logene Orion og Yggdrasil, og Rebekkalogene Grotten og Rose.
**Odd Fellow logen Bodin** ble grunnlagt den 4. oktober 1983 i Bodø som Odd Fellow-loge nr 106 i Den Norske Odd Fellow Ordenen. Logen hentet sitt navn fra Bodin kirke, som ble grunnlagt i året 1240. Kirken er også avbildet i logens segl.

Logen var den tredje Odd Fellow-logen som ble grunnlagt i Bodø, og står i en særstilling fordi den har to moderloger. Bakgrunnen for dens opprettelse var et samarbeid mellom logen Landego (grunnlagt 1962) og logen Morild (grunnlagt 1972). 

Den 16. juni 1982 sendte de to Bodø-logene en søknad til Storlogen om å danne en broderforening, som senere ble opphøyd til logen Bodin. Søknaden var undertegnet seks brødre fra loge Landego og fire brødre fra logen Morild. Broderforeningen bestod ved opprettelsen av blant annet ti brødre fra loge Morild; flere av dem ble senere Ordførende Mestere i loge Bodin. Ved grunnleggelsen var logen underlagt Odd Fellow-leiren Nordland i Bodø.

Logen deler ordenshus med begge Odd Fellow-leirene og Rebekkaleiren Polarsirkelen i Bodø, samt Odd Fellow-logene Landego, Morild, Stella Nova, Elias Blix, *Børrvasstind* og rebekkalogene Providentia, Konkylie og Sildre.
Gresk statue fra museet på Mozia
**Mozia** (*Motia, Motya, San Pantaleo*) er en øy på bare 45 hektar straks utenfor kysten av Sicilia helt i vest, ca. 30 km sør for Trapani. Gjennom historien har mange forskjellige kulturer hatt tilhold på øya, noe som gjør at det er funnet fortidsminner i et overraskende omfang, øyas ubetydelige størrelse tatt i betrakning. Av tidligere beboere kan nevnes kartagere og romere, men det er særlig fønikere som har etterlatt seg mange spor. Mozia var en av de aller viktigste fønikiske kolonier, og den eneste på Sicilia som ikke er bygget over. 

Øya lå brakk fra 379 f.Kr. da den ble ødelagt av syrakusere, til vinprodusenten og amatørarkeologen Joseph Whitaker overtok den tidlig på 1900-tallet; han nedla et stort arbeide i å ta vare på funnene som ble gjort på Mozia, eller *Motya* som fønikerne kalte stedet. Whitaker bygget bolig på øya, samt et lite museum som er åpent den dag i dag og som huser de tallrike arkeologiske funn. Høydepunket i samlingen er kanskje den elegante greske statuen i hvit marmor, funnet i 1979, men ellers gir det interessante og sjarmerende – om enn noe slitte – museet et godt innblikk i Sicilias fønikiske fortid. 

Rundt på øya finnes interessante og godt bevarte rester etter fønikisk bosetting, blant annet et kunstig havnebasseng, kaserner og murer, samt vakre og godt bevarte gulvmosaikker. Det finnes også en gravplass og en offerplass med mange barnegraver. 

Øya hadde fastlandsforbindelse i form av en bred dekket vei som nå befinner seg straks under havoverflaten og som var kjørbar så sent som på 1970-tallet. 

Det har de siste årene hevet seg kritiske røster som mener at Mozia nå er på vei inn i sin andre forfallsperiode ettersom de italienske myndighetene ikke tar ansvar for dette unike stedet i tilstrekkelig grad. Bare 4% av øya er arkeologisk undersøkt. 

Øya er åpen for publikum og har guidede omvisninger på italiensk og engelsk.

Eksterne lenker
---------------

* Missione Archeologia a Mozia

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Østerrikes flagg Østerrike |
|  i alpint: |
| Alpint Junior-VM |
| Bronse | 2019 Fassadalen | Utfor |
| De olympiske ringer Vinter-OL for ungdom |
| Bronse | 2016 Lillehammer | Super-G |
| Sølv | 2016 Lillehammer | Kombinasjon |
| Gull | 2016 Lillehammer | Slalåm |

**Manuel Traninger** (født 29. september 1998) er en østerriksk alpinist, som har gull i slalåm ved Vinter-OL for ungdom 2016 på Lillehammer som fremste internasjonale meritt.

Idrettskarriere
---------------

2014/15
Traninger deltok ved det østerrikske juniormesterskapet i alpint i februar 2015, der han kom på 43.-plass i slalåm, 47.-plass i super-G og 55.-plass i storslalåm. Ved del to av det nasjonale juniormesterskapet i mars kom han på 18.-plass i utfor og 37.-plass i kombinasjonen. Ved det østerrikske mesterskapet i alpint, som ble arrangert i Hinterstoder ble hans beste plassering 14.-plass i super-G. Her kom han på 19.-plass i utfor og 18.-plass i kombinasjonen.

2015/16
Han var en av de utenlandske utøverne som deltok utenfor konkurranse ved det norske juniormesterskapet i alpint i januar 2016 i Hafjell, og han kom på 31.-plass i kombinasjonen og 4.-plass i super-G.

Han deltok i Vinter-OL for ungdom 2016, der han fikk 3 medaljer. Han vant slalåmrennet, foran Filip Vennerström og Odin Vassbotn Breivik. I super-G kom han på 3.-plass, og i kombinasjonen kom han på 2.-plass bak River Radamus.

I mars deltok han ved det østerrikske juniormesterskapet i alpint 2016, og 39.-plass i super-G og 26.-plass i kombinasjonen.

2018/19
Under Junior-VM i alpint 2019 i Fassadalen tok han bronsemedalje i utfor, bak sveitseren Lars Rösti og landsmannen Julian Schütter.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Manuel Traninger – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Manuel Traninger – FIS (alpint) Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos ungdoms-OL 2016(arkivert)
**Bandidos-drapet** var et drap i Mjøndalen. Den 15. juli 1996 ble gjengmedlemet og motorsykkelklubblederen Jan Krogh Jensen skutt og drept på Steinberg i Nedre Eiker.

Jan «Face» Krogh Jensen ble født i 1958 i Danmark, men bosatte seg senere i Helsingborg i Sverige. I Helsingborg var han med på å grunnlegge motorsykkelklubben White Trash MC, sammen med Michael Ljunggren på midten av 1980-tallet. Han ble på begynnelsen av 1990-tallet medlem av Bandidos.

Krogh Jensen var 15. juli 1996 på vei til Bandidos sin avdeling i Drammen sammen med Michael Lerche Olsen, Sveriges Bandidos-sjef, og et antall norske medlemmer da han ble skutt og drept i Mjøndalen i Nedre Eiker. Han ble fraktet til Ullevål sykehus i Oslo, hvor han ble erklært død.

I ettertid antok politiet at Lerche Olsen var det egentlige målet for drapet. Et medlem av Hells Angels ble i 1997 tiltalt for drapet, men ble senere frikjent i retten.

Se også
-------

* Liste over norske uoppklarte drapssaker

Referanser
----------

1. ↑  «Påstand om 12 års fengsel for Bandidos-drapet». *dagbladet.no* **(norsk)**. 8. juni 1998. Besøkt 31. oktober 2020.
2. ↑  «Hvem drepte Jan Krogh Jensen (37)?». *VG Nett*. 2015. Besøkt 31. oktober 2020.
3. ↑  «30-åring tiltalt for Bandidos-drapet». *Dagbladet*. NTB. 12. desember 1997.
4. ↑  Alexander Sætre (8. november 2018). «Ble feil mann likvidert». *Dagbladet*. Besøkt 28. desember 2018.
5. ↑  NTB, KETIL BJÆRKE (11. juni 1998). «Frikjent for MC-drap». *dagbladet.no* **(norsk)**. Besøkt 31. oktober 2020.
**Manuel Teixeira** eller **Isaac Chaim Senior Teixeira** (1631–1705) var en kjøpmann i Hamburg av portugisisk avstamning. 

Han var sønn av Diego Teixeira de Sampayo (senere Abraham Senior Teixeira) (d. 1666) og Sara d'Andrade (d. 1663). I 1647 overgikk familien offisielt fra katolisismen til jødedommen, hvilket gav en del uro. Særlig omskjæringen av far og sønn skapte vrede. En keiserlig befaling som forlanget Texeiras underkastelse og konfiskering av hans eiendom, ble dog ikke støttet av senatet i Hamburg.

Fyrstelige kontakter og klienter
--------------------------------

Familien Texeira forsynte europeiske hoff med luksusartikler, og begikk seg, foruten i den lukrative oversjøiske handelen, også innenfor bankvesen og juvelhandel. Familien medfinansierte den danske krone og hoffet i Gottorp, samt forvaltet Christina av Sveriges penger. Hun bodde flere ganger hos faren og Manuel da hun var på besøk i Hamburg.

Etter farens død i 1666 arvet Manuel hele foretagendet. Han eide et luksuriøst hus i Hamburg som ble beundret av tilreisende og lojserende.  Selv om han beveget seg i det høyeste sirkler, var han tro mot jødedommen. I 1670 hvor jødene ble truet med utvisning av østerriksk land, trådte Texeira støttende til. Han hjalp også til i nærmiljøet; i 1699 bekostet han kobber for 10 000 daler til den ferdigstilte St. Michaelis-kirken.

Texeira eide i perioder godsene Anneberg, Sæbygård og Dragsholm slott i Danmark. Den danske regjeringen tilbød ham i 1693 stillingen som resident, hvilket han senere mottok.

På grunn av uenigheter mellom senatet i Hamburg, borgerskapet og de derboende portugisere, forlot Teixeira i 1699 Hamburg – med alle sine eiendeler – til fordel for Amsterdam. Pengene og værdiene han trakk med seg ut førte til et børskrakk i Hamburg. I sin nye by ble Texeira leder av den lokale spansk-portugisiske menigheten.

Ekteskap
--------

Texeira var gift med:

* Ribka (Rahel) de Mattos (d. 1653)
* Beatrix (Rahel) Nunes Henriques (d. 1654)
* Ester Gomez de Mesquita (d. 1709)

Han fikk barn i første og annet ekteskap. Selv døde han 15. juni 1705 og ble bisatt på Beth Haim Portugees-Israëlietische Begraafplaats i Ouderkerk aan de Amstel.

Referanser
----------

1. 1 2  «TEIXEIRA - JewishEncyclopedia.com». *www.jewishencyclopedia.com*. Besøkt 4. desember 2021.
2. ↑  «Senior Teixeira, Familie | Das Jüdische Hamburg». *www.dasjuedischehamburg.de*. Besøkt 4. desember 2021.
3. 1 2 3  «Texeira». *Neue deutsche Biographie*. Besøkt 4. desember 2021.
4. ↑  «Manuel Texeira - odswiki». *bibod.dk*. Besøkt 4. desember 2021.
5. ↑  «Senior Teixeira, Familie | Das Jüdische Hamburg». *www.dasjuedischehamburg.de*. Besøkt 4. desember 2021.
6. ↑  «Ishack Haim Senior Teixeira (1631-1705) - Find A...». *www.findagrave.com* **(engelsk)**. Besøkt 4. desember 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |