recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Fort Ronduit Foto: Joost1948 
**Fort Ronduit** er det nordligste av forsvarsverkene som hører til den nye hollandske vannlinjen. Det befinner seg nord for festning Naarden i Naarden kommune i den nederlandske provinsen Noord-Holland.

Fortet er en del av festning Naarden, og hadde som hovedoppgave å kontrollere adgangen nord for festningen i retning av Muiderberg og Muiden. Idag (2008) er dets tilstand god og jordverkene stort sett intakte. Fort Ronduit er beskyttet ved lov (*Rijksmonument*). Besøkende har ingen tilgang, men fortet kan beskues fra landsiden. Eier er Dienst Domeinen.

Fortet ble anlagt i perioden 1873–1875, på en av fort Naardens redutter som stammet fra 1747 og en retranchement fra 1786. De eldre verkene led under påvirkning av Zuiderzee og gikk tapt. Fort Ronduit ble bygget foran inundasjonsverkene og plassert slik at det kunne bestryke områdene som befant seg utenfor dikene nord for byen, og dermed forhindre fiendtlig fremrykning. Fortet er forbundet med festning Narden via en dekket vei og en kranbro over Keelgracht.

Fortets deler
-------------

Fortet er mangekantet og omgitt av en vollgrav med kranbro over delen som heter Keelgracht, men det ble ikke beskyttet av inunderingsverk. Kranbroen er forøvrig en av få som fremdeles finnes i Nederland.

### Kranbroen

Dette er den best bevarte av tre broer av denne typen i Nederland, og Rijksgebouwendienst (RGD) anser den å være en viktig kulturarv. Kranbroens restaurering ble foretatt under ledelse av RGD.

Brotypen ble tegnet av ingeniør Willem Conrad (1800–1869) for jernbanelinjen som ble bygget mellom Amsterdam og Rotterdam ca. 1840, og den er annerledes enn de andre i og med at den er en dreiebro. Delen som dreier mente folk lignet en veggmontert kran, derav navnet. Kranbroen ved fort Ronduit er bygget nesten utelukkende av støpejern, og veier i underkant av seks tonn. Tre år etter at fort Ronduit hadde blitt bygget ble broen sterkt skadet under en storm, og man byttet den skadde broen ut mot en kranbro. En slik bro var mindre følsom for angrep siden den ikke ble heist opp, men dreiet til siden. Den nye broen stod ferdig på høsten 1878.

Referanser
----------

1. ↑  «Artikkel i lokalt nyhetsblad for Naarden» (pdf) **(nederlandsk)**. Besøkt 25. juli 2008. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fort Ronduit – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Nationaal Project Nieuwe Hollandse Waterlinie (nederlandsk) (besøkt 19. januar 2010)
* Fort Ronduit på Stiftelsen Menno van Coehorns nettsted (nederlandsk) (besøkt 25. juli 2008)
* Fort Ronduit, flybilde (nederlandsk) (besøkt 25. juli 2008)
* Naarden kommunes historiesider (nederlandsk) (besøkt 25. juli 2008)

Portal: Nederland
**Riksvei 60** gikk mellom Løvoll og Kjøs i Hornindal. Før Kvivsvegen ble åpnet 2012 var den del av 60Fylkesvei 60.

Før 1. januar 2010 gikk Riksvei 60 mellom Ålesund og Byrkjelo i Gloppen, etter at regionsreformen trådte i kraft fikk hele veien status som fylkesvei. Etter at Kvivsvegen ble oppgradert til Europavei 39 i 2014 ble strekningen mellom Løvoll og Kjøs bru i Hornindal oppgradert til riksvei igjen som del av forbindelsen mellom Kvivsvegen og E39 videre sørover. Da hele europaveistrekningen ble flyttet til Kvivsvegen fikk strekningen via Folkestad betegnelsen riksvei 651, og riksvei 60 ble del av E39.

Fra 1931 til 1965 gikk riksvei 60 mellom Hønefoss og Kvanndal (i Granvin) med ferge Lærdal-Gudvangen.

Kommuner og knutepunkter
------------------------

###  **Sogn og Fjordane fylke**

Hornindal

* Europavei 39 Kvivsvegen mot Riksvei 651 Volda, felles trasé til Kjøs bru, 60Fylkesvei 60 mot ferge Ørsneset i Sykkylven → Europavei 39 i Ålesund
* Fv664Fylkesvei 664 fra Grodås til Otterdal
* tunnel Kjøshammartunnelen (813 m)
* Europavei 39 Riksvei 15 fra Kjøs bru mot Nordfjordeid i Eid og mot 60Fylkesvei 60 Stryn → Europavei 6 Otta i Sel

Referanser
----------

1. ↑  Folkefest då Kvivsvegen opna

Eksterne lenker
---------------

* Vegvesenets vegkart
**Wade-Giles**, noen ganger forkortet **Wade**, er et romaniseringssystem for kinesisk slik det tales i Beijing. Det ble utviklet av et system satt opp av Thomas Wade på midten av 1800-tallet, og fant sin endelige form i og med Herbert Giles' kinesisk-engelske ordbok fra 1912. Dette var det dominerende system for translitterasjon av kinesisk i den engelsktalende verden det meste av 1900-tallet, og fortrengte de systemene som baserte seg på Nanjing-uttalen som hadde dominert frem til sent 1800-tall, deriblant Leggeromaniseringen.

Wade-Giles ble til for å imøtekomme spesialisters behov. Dette utgangspunktet er grunnen til at systemet er ikke-intuitivt for ikke-spesialister, og ikke særlig nyttig for den som prøver å tilegne seg kinesisk uttale. 

Republikken Kina har benyttet Wade-Giles i mange tiår som sin *de facto*-standard for translitterasjon, men det sameksisterer med en rekke offisielle, men mer obskure systemer, nemlig Gwoyeu Romatzyh (fra 1928), MPS II (1986) og Tongyong Pinyin (2000). Taiwanske stedsnavn i internasjonal bruk er så å si alle Wade-Giles. Mange kinesere i Vesten som har bakgrunn fra Taiwan benytter Wade-Giles når de gjengir sine navn i det latinske alfabet.

I Folkerepublikken Kina er det derimot Hanyu Pinyin-systemet som råder. I Singapore benyttes pinyin på statlige skoler og i offisielle dokumenter, men regjeringen reverserte sitt krav til den kinesiske befolkning om å gå over til å skrive sine navn etter pinjin. Dermed er det vanlig i Singapore å se Wade-Giles brukt til personnavn. 

I Norge er Wade-Giles-stavemåten for Kinas største kommunistleder fremdeles (2009) vel så kjent som pinyin-versjonen. 

* Wade-Giles: Mao Tse-tung
* Hanyu Pinjin: Mao Zedong.

Hans hovedmotstander under borgerkrigen kjenner nordmenn best (2010) ved versjonen Chiang Kai-shek, som hverken er Wade-Giles (*Chiang Chieh-shih*) eller pinyin (*Jiǎng Jièshí*). 

I noen tilfeller har verken Wade-Giles eller pinyin gått av med seieren i drakampen om gjenkjennelsesverdien i den vestlige verden. Konfucius og Mencius er latiniserte former av de to kjente filosofenes navn, og navneformene ble kjent i omverdenen på grunn av de katolske jesuittmisjonærenes bruk av ordene. På Wade-Giles og Hanyu Pinyin måtte man skrive hhv. K'ung Fu-tzu / Meng-tzu og Kǒngfūzǐ / Mèngzǐ.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
**When** er enmannsbandet til **Lars Pedersen** (født 1961 i Oslo). 

Pedersen startet enmannsbandet i 1983 under navnet Hospital Blimp, men endret etter hvert navnet til When. Bandet opererer innen en rekke ulike musikkstiler og blander elementer fra ulike sjangere som psykedelia, avantgarde, eksperimentell, pop, elektronika, samtidsmusikk, klassisk musikk og støymusikk. Pedersen spiller selv de aller fleste instrumenter og komponerer all musikk. Bandet ga ut debutalbumet *Drowning but Learning* i 1987, og har siden gitt ut totalt 15 album (pr. 2012). I forbindelse med utgivelsen av albumene *The Lobster Boys* (2001) og *Pearl-Harvest* (2003) var bandet utvidet med Øyvind Borgemoen Lyse på trommer og melodika og Nils Arne Øvergård på gitar. Albumene *Misshimmisshimmisshim* i 2011 og *Whensday* i 2012 ble til gjennom tett samarbeid med Haakon Ellingsen (som også var medlem i The Last James).

When har blitt nominert til Spellemannprisen i åpen klasse to ganger: 2003 for *Pearl-Harvest* og 2009 for *Homage Series Vol. 1: Sun Ra*.

Diskografi
----------

* *Drowning But Learning* (Witchwood, 1987)
* *Death in the Blue Lake* (Witchwood, 1988)
* *Black White and Grey* (ReR Megacorp/Tatra, 1991)
* *The Black Death (Svartedauen)* (Tatra, 1992)
* *Prefab Wreckage* (Tatra, 1994)
* *Gynt* (Tatra, 1997)
* *Psychedelic Wunderbaum* (Jester Records, 1999)
* *WriterCakebox: The Unblessed World of When 1983–1998* (Jester Records, 1999) samleplate
* *The Lobster Boys* (Jester Records, 2001)
* *Sunshine Superhead* (Jester Records, 2002) cd-singel
* *Pearl-Harvest* (Jester Records, 2003)
* *Whenever* (Jester Records, 2004)
* *Trippy Happy* (Jester Records, 2007)
* *You Are Silent* (Jester Records, 2008)
* *Homage Series Vol. 1: Sun Ra* (Jester Records, 2009)
* *Misshimmisshimmisshim* (Jester Records, 2011)
* *Whensday* (Jester Records, 2012)

Eksterne lenker
---------------

* (en) When på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) When på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* (no) Biografi fra Norsk pop- og rockleksikon
* When på MySpace

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Trollstigheimen** var et vertshus og hotell i Norddal kommune/Rauma kommune i Møre og Romsdal. Det lå på Alnesreset, det høyste punktet på Trollstigvegen, 850 moh. Restauranten ble oppført av Romsdals Skyssforening på statlig grunn. Bygget sto på kommunegrensen. Navnet Trollstigheimen var i bruk fra omkring 1950.

Trollstigheimen på Alnesreset, anneks reist etter krigen er den langstrakte bygningen litt lavere i terrenget. Bispen og Kongen bak
Foto fra omkring 1949 med det uferdige annekset til høyre  Foto: Nasjonalbiblioteket 
Vertshuset ble åpnet i 1936, samtidig med veien, og kong Haakon ledsaget av fylkesmann Trygve Utheim stanset der for lunsj i forbindelse med den offisielle åpningen av veien 31. juli 1936. På det meste serverte restauranten 200 gjester samtidig blant annet i forbindelse med anløp av cruiseskip ved Åndalsnes. På bakgrunn av økende turisttrafikk ble utvidet med et anneks etter andre verdenskrig. I annekset var det plass til 32 overnattingsgjester.

Huset ble utvidet med et anneks av en tyskerbrakke etter andre verdenskrig. Annekset var på 12 x 30 meter og ga overnattingsplass til omkring 40 personer. Trollstigheimen var vanligvis i drift fra 1. juni til 15. september, i 1953 var det åpent også i påsken på grunn av lite snø. Annekset og deler av hovedbygget ble skadet av snøskred en gang og forsterket med betong. Anlegget ble på nytt knust av et snøskred i 1963 og ble aldri gjenoppbygd, både på grunn av skredfaren og fordi Stigrøra var et mer attraktivt sted for turistene.

En ny restaurant ble reist på Stigrøra ved kanten av Trollstigplatået i 1979. I forbindelse med Nasjonale turistveier ble restauranten på Stigrøra revet på 2000-tallet og et nytt besøkssenter reist i regi av Statens Vegvesen. Det nye besøkssenteret er tegnet av Reiulf Ramstad Arkitekter.

Det norsk infanteriet brukte fra 1953 Trollstigheimen som base for sitt fjellkurs. Infanteriet øvet også i bruk av kløvhester i bratt fjell.

Referanser
----------

1. 1 2  Harnes, Oddbjørn (1982). *Med kongefamilien gjennom Romsdal 1906–1982 : en reise i tekst og bilder*. Molde: Romsdals budstikke. ISBN 8299088909.
2. 1 2  Setnes, Johan (1995). *Turisttrafikken i Molde og Romsdal gjennom 100 år: 1847–1947*. Molde: Romsdal sogelag. ISBN 8290169477.
3. ↑  «Arkitektur og kunst - Nasjonale turistveger». *www.nasjonaleturistveger.no*. Arkivert fra originalen 9. juli 2021. Besøkt 4. juli 2021.
4. ↑  Solum, Ingebrigt (1961). *Skyte- og vinterskolen for infanteriet: 1861–1961*. [Elverum].

Kilder
------

* «Fjellfolkets varmestue» *Åndalsnes Avis*, åa.no.
**Ellinor Clayhills Hedemann** (født 30. oktober 1954 i Oslo) er en norsk tekstilkunstner, bosatt i Lillesand. Hun er datter av den finlandssvenske forfatteren, journalisten og feministen Harriet Margareta Clayhills, fra hennes ekteskap med journalisten Reidar Hedemann.

Hedemann er selvlært og hennes arbeidsområde er i hovedsak strikkede tekstiler med geometriske mønstre og klare farger. Hun har hatt separatutstillinger på Galleri Hylla i Oslo (1987), Galleri NK, Rogaland kunstsenter, Stavanger (1987) og Tromsø kunstforening (1988). Hun har mange kollektive utstillinger og gruppeutstillinger bak seg, blant annet fem landsdelsutstillinger med «Norske Kunsthåndverkere» (1981, 87-89, 94), «Tekstil -91» i Kristiansand (1991), «Sommer 2» på Hå gamle prestegård og «Trollstål og kjerringspinn» på Maihaugen i 1994. HEdemann har også deltatt ut på utstillingen «Tendenser» på Galleri F 15 i Moss (1989) og «7 Sørnorske» på galleri Uliana i Sverige (1992). I 1995 deltok hun på utstillingen «Kunst fra fire nordiske vendskapsbyer» i Kalundborg i Danmark.

Hun er innkjøpt av Norsk kulturråd to ganger (1981 og 1985). Hedemann er også innkjøpt av Historisk museum i Bergen (1980), Vestlandske kunstindustrimuseum (1981 og 1988) og Riksgalleriet (1987). I tillegg har hun mottatt Statens reise- og studiestipend (1985) og Statens treårige arbeidsstipend (1989).

I perioden 1979-83 var Hedemann gjestelærer ved Bergens kunsthåndverksskole. Hun har også sittet i Kunstnerisk råd i Norske kunsthåndverkere Agder i 1989 og 1994. Ellinor Hedemann er per 2018 ansatt ved Sørlandets kunstmuseum (SKMU) i Kristiansand.

Referanser
----------

1. ↑  Harriet Clayhills' nekrolog i *Aftenposten* 21. august 2014 (besøkt 8. januar 2015).
2. ↑  Harald Solberg: *Norske kunsthåndverkere Agder* ( 1996) s. 34 og 51.
3. ↑  SKMU: «Ansatte» (besøkt 8. januar 2015).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | KulturNav
 |
**Laila K. Kismul** (født 26. august 1931, død 5. november 2014) var ansatt i Bergen filharmoniske orkester (Bergen Filharmoniske Orkester) i 40 år, og 22 av dem som institusjonens leder. I hennes tid som direktør gjennomgikk orkesteret en betydelig utvikling. I 1978 sto Grieghallen ferdig, og samme år tok Bergen Filharmoniske Orkester i bruk sitt nye konserthus. Kismul var svært engasjert i denne prosessen. I hennes periode ble orkesteret også sterkere internasjonalisert med et økende antall turneer til utlandet og flere utenlandske dirigenter og solister på podiet.

Kismuls utgangspunkt var ikke musikken, men billedkunst. Hun studerte ved Kunsthåndverkskolen og Studieatelieret i Bergen og ved Edinburgh College of Art. I 1954 ble hun ansatt i Harmonien som bokholder og kasserer. For sitt virke ble hun tildelt Musikkselskabet Harmoniens hederstegn og Kongens fortjenstmedalje i gull i 1996.

Laila K. Kismul ble administrativ leder i Musikkselskapet Harmonien i 1972. Hennes tittel var da forretningsfører, og fra 1981 var hun direktør. Da hun begynte i Harmonien i 1954 besto institusjonen av 56 musikere, tre administrativt ansatte og to deltidsansatte på teknisk side. Budsjettet lå den gang, i 1954, på ca. én million kroner.

Referanser
----------

1. ↑  «Digitalarkivet».
2. ↑  «Kongehuset, tildelinger».
3. ↑  Lorentz Reitan og Reidar Storaas, red. (1990). *Spill orkester, spill!*. Musikselskabet. ISBN 8299221501.
**Stephen Adam Amell** (født 8. mai 1981 i Toronto) er en canadisk skuespiller.

Den første store TV-rollen til Amell var på *Queer* i 2004. Han har også hatt regelmessige TV-roller i *Heartland*, *Private Practice* og *Hung*.[]

Karriere
--------

Stephen Amell spilte hovedrollen som Oliver Queen/Green Arrow i TV-serien *Arrow*, noe han gjorde mellom 2012 og 2020. Dette var også hans gjennombruddsrolle.[]

Han har tidligere spilt gjesteroller i en rekke serier, som *CSI: Miami*, *NCIS: Los Angeles*, *The Vampire Diaries*, *CSI: Crime Scene Investigation*, *90210*, *Hung*, *New Girl* og *Private Practice*.[]

Privatliv
---------

Han er gift med Cassandra Jean, en tidligere deltager i *America's Next Top Model*.[]

Stephen Amell er fetter av Robbie Amell, som også er skuespiller.[]

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Stephen Amell på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Stephen Amell hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (da) Stephen Amell på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (fr) Stephen Amell på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Stephen Amell på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Stephen Amell hos Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) Stephen Amell hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Stephen Amell hos Behind The Voice Actors Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
**Harald Olaf Hugo Hals** (Harald Hals II) (født 11. januar 1905 i Spokane, Washington, død 27. september 1968 i Oslo) var en norsk kunsthistoriker, mest kjent som direktør for Oslo Bymuseum 1950–1967.

Dit kom han i 1949 fra stillinger som konservator ved Stavanger Museum 1932–39 og fylkeskonservator i Vestfold (Tønsberg) 1939–48, bare avbrutt av den andre verdenskrig. I sine siste år ved Bymuseet var han også byantikvar i Oslo 1963–67. Graden cand.philol. i kunsthistorie fikk han i 1928 ved Universitetet i Oslo for avhandlingen *Arkitekten Linstow og hans innsats i norsk bygningshistorie*. Harald Hals II medvirket til feiringen av 900-årsjubileet for Oslo ved å lage tematiske utstillinger om byhistorien i hovedbygningen på Frogner hovedgård som supplement til kommunens jubileumsutstilling i sidefløyen og den nyoppførte adkomsthallen, tegnet av arkitekt Erling Viksjø.

Som museumsdirektør tok han i 1951 initiativet til å gjenopplive det tradisjonsrike Christianiamarkedet på Youngstorget, som var blitt avviklet i 1899. Ved museets 50-årsjubileun i 1955 startet han museets tidsskrift Byminner. Han tok også initiativet til de historiske byvandringene Kjenn din by.

Familie
-------

Han var sønn av arkitekt Harald Hals (1876–1959), som arbeidet som arkitekt i USA frem til 1911. **Harald Hals II** (ja, han kalte seg selv Harald Hals II) ble født i Spokane under foreldrenes opphold i USA.

Harald Hals II var gift to ganger; hans andre ektefelle var kunsthistorikeren Anna-Stina Hals (1911–?).

Referanser
----------

1. 1 2   nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Historisk befolkningsregister, histreg.no, besøkt 4. april 2022[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Harald Olaf Hugo Hals». Store norske leksikon.
4. ↑  Høye, Nina: «Arkitekten Linstow og hans innsats i norsk bygningshistorie», Byminner 3-2011, s. 2-17.`
5. ↑  «HALS, HARALD Olaf Hugo». *Studentene fra 1923*. (Cammermeyers Bogh.). 1950. s. 125.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LIBRIS
 |
TUIL Arena er hjemmebanen til TUIL Tromsdalen Fotball.
**Tromsdalen Ungdoms- og Idrettslag** (stiftet i 1938 som *Idrettslaget Fart* og *Ungdomslaget Freidig*) er et idrettslag i Tromsø.

Historikk
---------

TUILs historie strekker seg tilbake til 1938, da idrettslaget het Fart og ungdomslaget Freidig. I 1947 ble det nye navnet Radar, men det skulle bare vare frem til 27. oktober 1951 da klubben fikk navnet Tromsdalen Idrettsforening. Klubben har hatt sitt nåværende navn, Tromsdalen Ungdoms- og Idrettslag, siden 1968. U-en kommer fra sammenslåingen av ungdomslaget Freidig og Tromsdalen Idrettsforening. TUIL har nå fem avdelinger. 

TUIL fikk i 2002 Den nasjonale idrettens verdipris, blant annet for arbeidet med å integrere personer med skadelig bruk av rusmidler og innvandrermiljøene i lokalmiljøet. Deres integreringsarbeid omfatter også samarbeid med et lokalt forankret kultur-, revy- og underholdningsmiljø ved Tromstun ungdomsskole, Tromsdalen videregående skole og Kulta (Tromsdalen Kulturhus).

Idretter
--------

TUIL-alliansen består av TUIL Tromsdalen Fotball, TUIL Friidrett, TUIL Ski, TUIL Turn og TUIL Ungdomslag.

### Fotball

Utdypende artikkel: TUIL Tromsdalen Fotball

Herrelaget TUIL Tromsdalen Fotball spiller i 2018-sesongen i 1. divisjon - OBOS Ligaen, og laget for kvinnene spiller i 2. divisjon.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

Portal: Tromsø

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF
 |
**Eirik Mofoss** (født 1993) er daglig leder i tankesmien Senter for langsiktig politikk. Han har tidligere jobbet som fagdirektør i Norad (2022–2024) og som finanspolitisk rådgiver for Høyres stortingsgruppe (2020–2022).

Mofoss var med på å etablere bevegelsen effektiv altruisme i Norge. Per 2024 er Mofoss styreleder i Gi Effektivt, en tjeneste som gjør det enklere for nordmenn å finne og donere til effektive bistandsorganisasjoner. I 2022 ble Mofoss kåret til «årets ledestjerne» av Dagens Næringsliv begrunnet i hans altruistiske arbeid og idealer. Mofoss har lovet å gi bort 20 % av inntekten sin resten av karrieren.

Mofoss er utdannet sivilingeniør i industriell økonomi og teknologiledelse (INDØK) ved NTNU, inkludert et år utvekslingsstudier ved det tekniske universitetet i München.

Referanser
----------

1. ↑   altinget.no, oppført som Eirik Mofoss (30), www.altinget.no, besøkt 21. februar 2024[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Senter for langsiktig politikk – Personer». *www.langsikt.no*. Besøkt 16. februar 2024.
3. ↑  «Eirik Mofoss LinkedIn». Besøkt 16. februar 2023.
4. ↑  «Stopp Verden: Eirik Mofoss om effektiv altruisme». *e24.no*. 10. september 2023. Besøkt 16. februar 2024.
5. ↑  «Om oss.». *Gi Effektivt*. Besøkt 16. februar 2024.
6. ↑  Holen, Øyvind; Sæther, Gøril (27. oktober 2022). «Årets ledestjerne: Eirik Mofoss (29)». *DN.no*. Besøkt 16. februar 2024.
*For turneren med samme navn, se Einar Strøm (turner).*

**Einar Strøm** (født 1945) er en norsk politiker (Sp).

Han er sønn av gårdbruker Rolf Strøm og hustru Tora Helgesen på Utvorda i Flatanger. Han er bror av Trond Strøm, tidligere ordfører i Flatanger. Han har gått Levanger lærerskole og tatt grunnfag i pedagogikk og sosialpedagogikk. I 1972 ble han lærer ved Vanvikan skole i Leksvik kommune, hvor han var rektor fra 1989 til han ble ordfører.

Strøm var Leksviks ordfører 1999–2003 og 2007–2015. Han har også vært medlem av Nord-Trøndelag fylkesting 1995–2007 og varamedlem 2007–2011, leder i Nord-Trøndelag Senterparti 2000–2004 samt Nord-Trøndelags fylkesråd for økonomi, regional planlegging og regional utvikling 2003–2007.

Referanser
----------

1. ↑  Landre, Arnt (1999). *Øyfolket i Flatanger. Bind II: Gårds- og slektshistorie for Flatanger. Nord for Jøssundfjorden*. Flatanger kommune. s. 70. ISBN 82-994824-2-9.
2. ↑  Kruken, Edvard (1991). *Leksvik bygdabok, kulturbind III: Skolehistoria*. Leksvik. s. 314. ISBN 82-992536-0-8.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Einar Strøm hos Stortinget Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Stortinget
 |
Kart over japanske provinser (1868) med Chikuzen markert
**Chikuzen**-provinsen (japansk: 筑前国, *Chikuzen no kuni*) var en gammel provins i Japan i et område som i dag er del av provinsen Fukuoka på øya Kyūshū. Den ble i perioder kalt **Chikushū** 筑州 eller **Chikuyō** 筑陽. Chikuzen grenset til provinsene Buzen, Bungo, Chikugo og Hizen.

Historie
--------

Den opprinnelige provinshovedstaden antas å ha vært nær Dazaifu, skjønt Fukuoka ble dominerende i moderne tid.

Mot slutten av 1200-tallet var Chikuzen landsgangssted for en mongolsk invasjonsstyrke. Men hovedstyrken ble ødelagt av en tyfon (senere kalt kamikaze).

I april 1336 avgrep Kikuchi Taketoshi klanen Shonis festning i Dazaifu. På denne tid var Shoni-klanen alliert med Ashikaga Takauji som kjempet mot Go-Daigo. Shoniene ble beseiret, hvorpå mange av dens klanledere begikk selvmord, bland dem derres leder Shoni Sadatsune.

I Meijiperioden ble de japanske provinser omgjort til prefekturer. Det var også grenserevisjoner, i 1870-årene. Samtidig ble provinsen videreført i visse henseender. For eksempel ble Chikuzen eksplisitt anerkjent i traktater i 1894 (a) mellom Japan og USA og (b) mellom Japan og Storbritannia.

Helligdommer og templer
-----------------------

*Sumiyoshi jinja*
*Sumiyoshi-jinja* og *Hakosaki-gū* (*Hakozaki-helligdommen*?) var Chikuzens viktigste Shinto-helligdommer (*ichinomiya*).

Referanser
----------

1. ↑  Louis-Frédéric Nussbaum (2005). "*Chikuzen*" i **Japan Encyclopedia*, p. 114* fra Google Books.
2. ↑  Sansom, George (1961). *A History of Japan, 1334-1615*. Stanford University Press. s. 45. ISBN 0804705259.
3. ↑  Nussbaum, "Provinces and prefectures", s. 780.
4. ↑  US Department of State. (1906). *A digest of international law as embodied in diplomatic discussions, treaties and other international agreements* (John Bassett Moore, ed.), Vol. 5, p. 759.
5. ↑  "Nationwide List of *Ichinomiya*," p. 3 Arkivert 17. mai 2013 hos Wayback Machine.; retrieved 2012-1-18.

Litteratur
----------

* Louis-Frédéric Nussbaum og Käthe Roth. (2005). *Japan encyclopedia.* Cambridge: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-01753-5; OCLC 58053128
* Edmond Papinot. (1910). *Historical and Geographic Dictionary of Japan.* Tokyo: Librarie Sansaisha. OCLC 77691250

Eksterne lenker
---------------

* Murdoch's map of provinces, 1903
**Johannes Kjesbu** (1871–1951) var en norsk pressemann og en av grunnleggerne av *Trønder-Avisa*.

Liv og virke
------------

### Lærer, folkemusiker og friluftsmann

Han vokste opp på en Kjesbugårdene i øvre Ogndal. Han spilte fiolin og opptrådte i unge år som folkemusiker. Han var odelsgutt, men overlot gården til en yngre bror, Arne Kjesbu, som ble både folkemusiker og ordfører.

Johannes Kjesbu var knyttet til ungdomslagsbevegelsen og gikk Askov højskole i Danmark. Den grundtvigianske tradisjonen preget ham sterkt. Han begynte deretter som lærer, først i folkeskolen i Ogndal, senere ved folkehøyskolene i Inntrøndelag og i Namdalen. Han delte interessen for sang og musikk med elevene.

Kjesbu var også en ivrig friluftsmann og en verdsatt naturlyriker.

### Pressemann

Fra 1912 til 1919 var Kjesbu redaktør i venstreavisen *Inntrøndelagen* i Steinkjer. I 1919 ble han ansatt som redaktør i den nye konkurrenten *Nord-Trøndelag*, som dekket Steinkjer og bygdene rundt, og som skulle være et talerør for Bondepartiet. I 1922 fortsatte Kjesbu som redaktør for den sammenslåtte *Nord-Trøndelag og Nordenfjeldske Tidende*, som dermed også fikk et feste i Levanger.

Under det tyske angrepet på Norge våren 1940 ble Steinkjer bombet, og avislokalene for både *Nord-Trøndelag og Nordenfjeldske Tidende* og *Inntrøndelagen* brant ned til grunnen. Kjesbu og Olav Hougen satte aviskonkurransen til side og utgav fellesavisen *Nord-Trøndelag og Inntrøndelagen*. Både Hougen og Kjesbu ble fengslet av okkupasjonsmakten i 1942, og Hougen døde av påkjenningene.

Johannes Kjesbu vendte tilbake som redaktør for *Nord-Trøndelag og Inntrøndelagen* etter frigjøringen i 1945 og fortsatte til han over 80 år gammel. Han døde i 1951, og avissamarbeidet ble året etter formalisert og skiftet navn til *Trønder-Avisa*.

### Æresbevisninger

Han ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull våren 1951.

Referanser
----------

1. ↑  Aarholt, Tormod (1993). *Bygdebok for Sparbu og Ogndal: Gårds- og slektshistorie*. VIII. Steinkjer. s. 72–73. ISBN 82-991802-5-2.
2. 1 2  Kjesbu, Arne E. (1984). «Litt om musikklivet i Ogndal». I Aarholt, Tormod. *Bygdebok for Sparbu og Ogndal: Allmennhistorie*. II. Steinkjer. s. 353–354. ISBN 82-7279-031-9.
3. 1 2 3  Solheim, John (red.) (1950). *Pressefolk. Biografiske opplysninger om Norsk Presseforbunds medlemmer 1950* (3 utg.). Oslo: Norsk Presseforbund. s. 65.
4. 1 2 3  Juul-Wedde, Arnulf (22. november 1951). «Johannes Kjesbu er gått bort». *Nord-Trøndelag og Inntrøndelagen*: 1.
5. 1 2 3 4  Moen, John Arne (29. mai 2020). «Unnfanget i bomberegn». *Trønder-Avisa*: 12.
6. 1 2 3  Holberg, Jonas (29. mai 2020). «Trønder-Avisa fyller 80 år – den viktigste saken er ennå ikke skrevet». *Trønder-Avisa*: 14–16.
Tjugum kirke
**Balestrand prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Ytre Sogn prosti. Det omfattet sogn i tidligere Balestrand kommune i Sogn og Fjordane fylke, og hovedkirken var Tjugum kirke.

Balestrands kirkesogn er nå en del av Sogndal kirkelige fellesråd, og underlagt Sogn prosti i Bjørgvin bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

*Þjúga sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Balestrand antas å være lagt under Leikanger i førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.

Ved kgl.res. av 1. mars 1849 ble det vidløftige Leikanger prestegjeld delt ved at Tjugum, Fjærland og Vangsnes sogn ble skilt ut som eget *Balestrand prestegjeld*. Tidligere Mundal sogn fikk navnet Fjærland i 1861.

I forbindelse med endringene i kommunegrensene mellom Balestrand og Vik kommuner, ble også prestegjeldsgrensene justert tilsvarende gjeldende fra 1. januar 1964. Således ble Vagnsnes sogn på sydsiden av Sognefjorden overført fra Balestrand til Vik prestegjeld, mens Kvamsøy sogn på nordsiden av Sognefjorden overført fra Vik til Balestrand.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Kirkesogn
---------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende sogn og kirker:

* Tjugum
* Kvamsøy
* Fjærland

Referanser
----------

1. 1 2  Rygh, O. (Oluf) (1919). *Norske Gaardnavne*. xx: Fabritius. s. 137,140.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 84.
3. ↑  Hole, Ivar (1950). *Hosanger kyrkje og Hosanger prestegjeld gjennom 200 år*. s. 18-19.
4. 1 2  Prestegjeld og sogn i Sogn og Fjordane, arkivverket.no
5. ↑  «Sogn og Fjordane 1963.09.23». Norge;Vestland;;Sogndal;;;;. 23. september 1963. s. 1.
6. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
7. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
**Nidelv DPS Orkdal**  (tidligere **Orkdal DPS**) (Orkdal distrikspsykiatriske senter) er en avdeling under Divisjon psykisk helsevern i St. Olavs Hospital, Univeristetssykehuset i Trondheim, og ble organisatorisk etablert 1. januar 2003, med enheter på Orkanger i Orkdal kommune og Haltdalen i Holtålen kommune. Enheten i Haltdalen er nå nedlagt. 

Døgnseksjonen og poliklinikken i Orkdal flyttet inn i nye lokaler 15. oktober 2004 med 14 sengeplasser. Etter et års drift ble sengeplassene økt til 19 og senere til 20. Sengeplassene ble igjen redusert til 15 fra 1. januar 2016 grunnet innsparinger. 

Nidelv DPS Orkdal opererer i 13 kommuner som er Orkdal, Skaun, Agdenes, Snillfjord, Hemne, Meldal, Hitra og Frøya, Røros, Holtålen, Midtre Gauldal, Oppdal og Rennebu. Pasienter utenfor disse kommunene kan søkes inn i samsvar med rettigheter om fritt sykehusvalg. Behandlingstilbudet bygger på et samarbeid med helsetjenestene i kommunene.

Nidelv DPS Orkdal består av en døgnseksjon med 15 sengeplasser, poliklinikk og et akutt ambulant team (AAT). Behandlerteamet består av overleger/leger og psykologer. Miljøpersonalet ved døgnseksjonen består av psykiatrisk sykepleiere, sykepleiere, vernepleiere, sosionom, fysioterapeut, ergoterapeut og hjelpepleiere.

Akutt ambulant team (AAT) er bemannet med psykiater, psykologer og psykiatrisk sykepleier.

Det miljøterapeutiske behandlingstilbudet ved døgnseksjonen består av fysisk aktivitet, undervisning, kreativ gruppe og mindfulness samt miljøterapeutiske faktorer som sosialisering, ernæring/kosthold og hygiene.

Eksterne lenker
---------------

* St. Olavs Hospital
En definisjon av Sørøst-Europa.
Regioner i Europa i henhold til *The World Factbook*.
**Sørøst-Europa** er en geografisk og politisk region i Europa som for det meste utgjøres av Balkanhalvøya. Det varierer hvilke lands som omfattes av begrepet. Noen ganger er Sørøst-Europa identisk med Balkan, mens andre ganger kan flere land inngå.

Begrepet **den sørøsteuropeiske halvøy** ble første gang brukt i 1863 av den østerrikske diplomaten og albanologen Johann Georg von Hahn, da som alternativ til Balkanhalvøya. I 1893 foreslo den tyske geografen Theobald Fischer å bruke navnet Sørøst-Europa på området.

Vanligvis regnes følgende land til Sørøst-Europa:

* Albanias flagg Albania
* Bosnia-Hercegovinas flagg Bosnia-Hercegovina
* Bulgarias flagg Bulgaria
* Hellas’ flagg Hellas
* Kroatias flagg Kroatia
* Kosovos flagg Kosovo
* Nord-Makedonias flagg Nord-Makedonia
* Montenegros flagg Montenegro
* Romanias flagg Romania
* Serbias flagg Serbia

Andre ganger kan også Slovakia, Slovenia, Moldova og Ungarn omfattes sammen med deler av Ukraina (Karpato-Ukraina, Nord-Bukovina og Sør-Bessarabia), Tyrkia (Øst-Trakia eller også hele landet) og Kypros. Det finnes røster i Kroatia som motsetter seg at landet tilhører Sørøst-Europa.

Se også
-------

* Den sørøst-europeiske samarbeidsprosessen
* Stabilitetspakten for Sørøst-Europa

Referanser
----------

1. ↑  Ulf Brunnbauer: Südosteuropa. In: Online-Lexikon zur Kultur und Geschichte der Deutschen im östlichen Europa, 2012. URL: ome-lexikon.uni-oldenburg.de/53869.html (Stand 05.06.2012).
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Kilder
------

* Edgar Hösch, Karl Nehring & Holm Sundhaussen (Hrsg.): *Lexikon zur Geschichte Südosteuropas*. Böhlau, Wien, 2004. ISBN 3-8252-8270-8
* Marie-Janine Calic: *Südosteuropa: Weltgeschichte einer Region*, Verlag C.H.Beck, München, 2016. ISBN 978-3-406-69830-9
* *Regional stabilitet i Sørøst-Europa i lys av Kosovo-konflikten*, Oslo, Utenriksdepartementet, 1999

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** NKC
 |
**Paul Robert Mitchell** (født 20. oktober 1971 i Poole i England) er en engelsk tidligere fotballspiller.

Mitchell gikk gradene i sin lokale proffklubb Bournemouth under ledelse av Harry Redknapp. 

Fra 1986 til 1988 var Mitchell elev ved fotballforbundets nasjonale fotballskole i Lilleshall, og spilte samtidig på det engelske guttelandslaget. Under tiden ved Lilleshall pådro Mitchell seg en alvorlig skade som preget ham resten av karrieren.

Sammen med lagkamerat Neil Masters dro han i juni 1991 på utlån til Moss, som hadde engelske Mike Speight som trener. Mitchell fikk med seg åtte seriekamper og tre cupkamper for Moss før Bournemouth kalte ham tilbake i midten av august.

Etter at Redknapp forlot Bournemouth i 1992, kom ikke Mitchell overens med den nye treneren Tony Pulis. Da West Ham og Crystal Palace kom på banen for å kjøpe ham, falt valget på West Ham. Hos West Ham ble han gjenforent med Harry Redknapp, som ved Mitchells ankomst var assistent-trener for Billy Bonds. Da Bonds kort tid senere forlot klubben, ble Redknapp igjen Mitchells hovedtrener. Mitchell klarte aldri å kjempe seg inn i lagoppstillingen til West Ham. Spilletiden han fikk hos West Ham var stort sett begrenset til kamper for reservelaget. Han hadde bare spilt én enslig ligakamp for West Ham, da han forlot klubben i 1996 til fordel for gamleklubben Bournemouth i 1996. Gjensynet med Bournemouth ble kortvarig. Senere samme år flyttet han videre langs sydkysten til Torquay, som han skrev treårskontrakt med. I 1998 dro han til den walisiske klubben Barry Town, hvor han avsluttet karrieren.

Etter karrieren som fotballspiller tok slutt, har han jobbet med fotballstatistikk.

Spillerstatistikk
-----------------

| Sesong | Klubb | Land | Nivå | Liga | Kamper | Mål
  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1989/90
  | Bournemouth | Englands flagg | 2
  | 2. divisjon | 0
  | 0
  |
| 1990/91
  | Bournemouth
  | Englands flagg | 3
  | 3. divisjon | 2
  | 0
  |
| 1991 | Moss | Norges flagg | 2
  | 1. divisjon | 8
  | 0
  |
| 1991/92
  | Bournemouth
  | Englands flagg | 3
  | 3. divisjon | 7
  | 0
  |
| 1992/93
  | Bournemouth
  | Englands flagg | 3
  | 2. divisjon | 5
  | 0
  |
| 1993/94
  | Bournemouth
  | Englands flagg | 3
  | 2. divisjon | 4
  | 0
  |
| 1993/94
  | West Ham | Englands flagg | 1
  | FA Premier League | 1
  | 0
  |
| 1994/95
  | West Ham
  | Englands flagg | 1
  | FA Premier League | 0
  | 0
  |
| 1995/96
  | West Ham
  | Englands flagg | 1
  | FA Premier League | 0
  | 0
  |
| 1995/96
  | Bournemouth | Englands flagg | 3
  | 2. divisjon | 4
  | 0
  |
| 1996/97
  | Torquay | Englands flagg | 4
  | 3. divisjon | 24
  | 0
  |
| 1997/98
  | Torquay
  | Englands flagg | 4
  | 3. divisjon | 14
  | 1
  |
|

Referanser
----------

1. ↑  Jan Holtnæs (15. juni 1991). «De trives i Moss». *Moss Avis*. s. 16.
2. ↑  Øistein T. Olsen (12. august 1991). «Plankekjøring i Plankebyen». *Moss Dagblad*. s. 12.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Paul Mitchell – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (en) Paul Mitchell – Soccerbase.com Rediger på Wikidata

* (en) Paul Mitchell – FootballDatabase.eu Rediger på Wikidata
*Artikkelen er om tekstilkunstner Sidsel Calmeyer Karlsen. Se annet sted for den bergenske veverske Sissel Calmeyer (1941)*

**Sidsel Calmeyer Karlsen** (født 13. september 1941 i Horten) er en norsk billedveverske.

Hun studerte ved Statens Håndverks- og kunstindustriskole (1958–1962) og var en periode i lære hos Synnøve Anker Aurdal. Hun har vært representert på Høstutstillingen og har hatt en rekke separat- og kollektivutstillinger. Hun har også hatt flere offentlige utsmykningsoppdrag og har hatt flere sentrale verv som i Bildende Kunstneres Styre og som formann for Norske Tekstilkunstnere.

Hun er bosatt på Fagerstrand (1974) og er søster til musiker Ola Calmeyer (1930-2003), skuespiller Joachim Calmeyer (1931-2016) og journalist Bengt Calmeyer (f. 1932).

Premier
-------

* Statens garantiinntekt for kunstnere
* Oslo bys kulturstipend
* Statens arbeidsstipend

Referanser
----------

1. ↑   Norsk kunstnerleksikon, oppført som Sidsel Calmeyer Karlsen, Norsk kunstnerleksikon ID Sidsel\_Calmeyer\_Karlsen, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  80 års omtale i Aftenposten 13. september 2021
3. ↑  Sidsel Calmeyer Karlsen - Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** KulturNav
 |
**Jarenvatnet** er en innsjø i Gran kommune på Hadeland, 201 moh. Innsjøen får tilløp fra elven Vigga i sydenden, og har utløp i nordenden, hvor Vigga renner videre mot Røykenvika i Randsfjorden. Nordøst for Jarenvatnet ligger tettstedet Jaren, og i sydenden ligger Gran.

Jarenvatnet var den andre innsjøen i Norge hvor det ble registrert vasspest. Vasspesten kom hit fra Østensjøvannet på slutten av 1950-tallet og spredte seg senere herfra og til Drammensvassdraget, trolig via Randsfjorden og Randselva.

Den søndre halvparten av vannet ble vernet i 1990 som Jarenvatnet naturreservat. Også den nordlige delen er vurdert som viktig, som naturtypen kalksjø. Dette er en «utvalgt naturtype» i henhold til naturmangfoldsloven § 52.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 15. april 2015
2. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Regine-enhet.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 15. april 2015
3. ↑  (no) Jarenvatnet i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
4. ↑  (no) Jarenvannet - nordre del i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister **·** Naturbase
 |
**Guillermo José Lovell** (født 15. januar 1918 i Avellaneda, død 25. oktober 1967) var en argentinsk bokser som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.

Lovell vant en olympisk sølvmedalje i boksing under OL 1936 i Berlin. Han kom på andreplass i den tyngste vektklassen tungvekt, over 79,4 kg. Lovell vant de tre første kampene men tapte finalen til Herbert Runge fra Tyskland. Det var 17 boksere fra 17 nasjoner som stilte i den tyngste vektklassen som ble avviklet i perioden 10. til 15. august 1936.

Lovels eldre bror Santiago Lovell ble olympisk mester i boksing i tungvekt under OL 1932 i Los Angeles

OL-medaljer
-----------

* 1936 Nazi-Tysklands flagg Berlin - Sølv Sølv boksing, tungvekt Argentinas flagg Argentina

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Guillermo Lovell – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Guillermo Lovell – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Guillermo Lovell – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Guillermo Lovell – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Guillermo Lovell – BoxRec Rediger på Wikidata
***Et lite stykke Thailand*** er en norsk dokusåpe som gikk på TVNorge i 2008 og 2011. Den handlet om thailandske kvinner og deres norske familier. 

Premieren ble sett av 352 000. Serien fikk prisen for beste dokusåpe under Gullruten 2008.

Den ble også sendt i Sverige. Første sesong ble utgitt på DVD i 2008.

Innhold
-------

Handlingen er sentrert rundt Vestnes kommune i Romsdal og gir innsyn i livene de thailandske kvinnene og deres familier lever. Det er en økende trend at norske menn finner seg koner i utlandet, og serien tar tak i myter og fordommer rundt temaet. Produsenten Tale Kristine Skeidsvoll og deltakerne ønsker å bryte ned fordommene mot ikke-vestlige kvinner som gifter seg med norske menn, og å vise at positiv integrering er mulig. Flere av familiene kommer fra Tresfjord, og det høye antallet thai-koner har gitt bygda kallenavnet «Thaifjord». 

I 2011 ble en annen sesong av dokusåpen laget. Denne sesongen fulgte de samme parene som den første sesongen, i tillegg til tre nye par. Sesong 2 ble lansert på Litteraturhuset i Oslo, med (daværende) inkluderingsminister Tora Aasland som gjest.

Omtale
------

Dagsavisens anmeldelse var kritisk til en noe ensidig positiv fremstilling av livet på nordvestlandet. Avisen ønsket mer fakta i form av statistikk og forskning rundt temaer som krisesentre, skilsmisser og sextrafikk. Akkurat den vinklingen med thailandske kvinner som de utnyttede og evige ofre var det produsent Skeidsvoll ønsket å unngå: Ifølge henne blir thailandske kvinner altfor ofte fremstilt som «prostituerte eller som stakkarslige kvinner som rømmer fra fattigdommen», mens det hun fant i Tresfjord var «flotte, sterke jenter, som hadde bestemt seg for å gjøre noe med livet... [og som hadde] tatt veldig bevisste valg.»

Referanser
----------

1. ↑  Skofteland Film - Skeidsvoll til Skofteland Film (15.8.2012) Arkivert 19. november 2015 hos Wayback Machine.
2. ↑  «Thaifjord med dametekke». kampanje.com. 11. januar 2008. Arkivert fra originalen 6. desember 2021. Besøkt 13. januar 2008.
3. ↑  Rushprint - Gullrutevinnerne 2008 (13.5.2008)
4. ↑  VG - «Et lite stykke Thailand» solgt til Sverige (11.9.2011)
5. ↑  Dagbladet - Et lite stykke Thailand, NOR: DVD (salg) 19.11.2008
6. ↑  «Filmen "Et lite stykke Thailand" er ferdig produsert !». vestnes.kommune.no. 7. januar 2008. Besøkt 13. januar 2008. [*død lenke*]
7. ↑  «Tilbake til "Thaifjord"». rbnett.no. 18. januar 2011. Arkivert fra originalen 21. januar 2011. Besøkt 20. november 2011.
8. ↑  «Livet i Thaifjord». dagsavisen.no. 9. januar 2008. Arkivert fra originalen 11. januar 2008. Besøkt 13. januar 2008.
9. ↑  «Et lite stykke Thailand». Side2.no. 20. januar 2008. Arkivert fra originalen 12. juli 2011. Besøkt 20. november 2011.
Bryn kirke på Rykkin Foto: Øyvind Sæther 
**Bryn menighet** var et prestegjeld tilhørende Bærum prosti i Oslo bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Bryn sogn av Bærum kommune i Akershus fylke, og hovedkirken var Bryn kirke.

Bryn menighet inngikk fra 1. januar 2020 i Bryn sokn, underlagt Bærum prosti.

Historikk
---------

Ved forskrift av 5. desember 1975 ble Vestre Bærum prestegjeld delt i tre, ved etableringen av Bryn, Helgerud og Tanum prestegjeld, gjeldende fra 1. mars 1976.

Ved kgl.res. av 18. januar 1991 ble Bryn prestegjeld delt, ved at området Lommedalen/Bærums Verk skiltes ut som eget Lommedalen prestegjeld, gjeldende fra 1 mars 1991.

Menigheter
----------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende menigheter:

* Bryn

Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket.

Kilder
------



1. ↑  Prostier, proster og saksbehandlere, Oslo bispedømme, kirken.no
2. ↑  Forskrift om deling av Vestre Bærum prestegjeld, lovdata.no
3. ↑  «Asker og Bærums budstikke 1976.02.23». Norge;Viken;;Bærum;;;;. 23. februar 1976. s. 14.
4. ↑  Deling av Bryn prestegjeld, lovdata.no
5. ↑  «Asker og Bærums budstikke 1991.02.28». Norge;Viken;;Bærum;;;;. 28. februar 1991. s. 7.
6. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
7. ↑  Endringer i gravferdsloven og kirkeloven - Rundskriv 20.12.2011. regjeringen.no
**Marion Böker** er en tysk kvinnesaksforkjemper og menneskerettsekspert. Hun var den 16. presidenten i International Alliance of Women (IAW), som historisk var den viktigste organisasjonen som arbeidet for kvinners stemmerett.

Hun er utdannet i moderne historie, var dosent i statsvitenskap frem til 2004 og har siden arbeidet som selvstendig konsulent innen implementering av menneskerettigheter for myndigheter, organisasjoner og andre virksomheter. Hun har utgitt flere bøker og artikler.

Hun var den internasjonale presidenten for International Alliance of Women 2021–2022 og mangeårig styremedlem og visepresident i samme organisasjon. Böker var IAWs første president fra Tyskland siden etableringen i 1904. IAW er moderorganisasjonen for over 50 kvinnesaksorganisasjoner med flere hundre tusen medlemmer på verdensbasis, herunder Norsk Kvinnesaksforening og NKFs søsterorganisasjoner Kvenréttindafélag Íslands, Dansk Kvindesamfund og Fredrika Bremer-förbundet. Böker har hatt en rekke verv i NKFs tyske søsterorganisasjon Deutscher Frauenring og i paraplyorganisasjonene Deutscher Frauenrat (Det tyske kvinnerådet – Tysklands kvinnelobby), CEDAW-Allianz og UN Women Tyskland, og er medlem av eksekutivkomiteen (sentralstyret) i European Women's Lobby. Om kvinnesaksbevegelsens idé- og verdigrunnlag uttalte Böker at det er nødvendig å arbeide på grunnlag av menneskerettighetene, som er universelle og udelelige, forsvare demokratiske verdier og kjempe for en inkluderende kvinnebevegelse.

Referanser
----------

1. ↑  «Marion Böker – Germany». IAW. Arkivert fra originalen 28. mai 2022.
2. ↑  Marion Böker, Executive Committee Member
3. ↑  «Trans Inclusion in the Women's Movement». Besøkt 31. januar 2024.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Bugården kirke
**Bugården prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Sandefjord prosti i Tunsberg bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Bugården sogn av Sandefjord kommune i Vestfold fylke, og hovedkirken var Bugården kirke.

Bugården prestegjeld og dets sogn er nå en del av Sandefjord kirkelige fellesråd underlagt Sandefjord prosti.

Historikk
---------

Bugården menighet ble skilt ut fra Sandefjord prestegjeld og opprettet som eget prestegjeld fra 1. august 1973.

Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket.

Kirkesogn
---------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende menigheter:

* Bugården

Referanser
----------

1. ↑  «Sandefjords Blad 1973.05.02». Norge;Vestfold og Telemark;;Sandefjord;;;;. 2. mai 1973. s. 1.
2. ↑  Endringer i gravferdsloven og kirkeloven - Rundskriv 20.12.2011. regjeringen.no
3. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.