recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*For det meksikanske selskapet, se Grupo Bimbo.*
Marilyn Monroe, ikonisk dum, blond bimbo i filmen *Some Like It Hot*
**Bimbo** er nedsettende slang for en attraktiv, men ikke særlig intelligent kvinne. Tilsvarende betegnelse er «dum blondine».

Begrepet kommer fra USA hvor det ble tatt fra italiensk som «lite barn, baby», og først brukt fra 1919 for uintelligent eller brutal mann. Derfra gled begrepet over til å betegne en ung kvinne som ble betraktet, muligens i sammenheng at i mellomkrigsårene var det stadig flere kvinner som gikk ut i arbeidslivet på lik linje med menn.

Den stereotypiske framtoning av en bimbo er en tiltrekkende ung kvinne, ofte blond og med veldreid former og store bryst, kanskje tung sminke og klær som viser mye hud. Imidlertid er ingen av disse trekke strengt tatt nødvendig for en person å bli nedsettende vurdert som bimbo. Den vanlige henvisningen til blondt hår har sin årsak til europeisk oppfatning om at blondt hår er vakkert. Begrepet er således tidvis knyttet til kvinner som åpenbart har farget håret blondt, og således omfattes av stereotypen «dum blondine».

Historie
--------

Ordet bimbo har blitt avledet fra italienske *bimbo*, igjen avledet fra *bambino*, hankjønnsformen som betyr mannlig barn eller baby. Hunkjønnsutgaven av bimbo er egentlig *bimba* på italiensk. Bruken av begrepet begynte i USA så tidlig som 1919, og var da slangord for å beskrive en uintelligent eller brutal mann.

Det var ikke før på 1920-tallet at begrepet bimbo først begynte å bli assosiert med kvinner. I 1920 spilte komponist Frank Crumit inn sangen «My Little Bimbo Down on the Bamboo Isle», hvor begrepet bimbo ble benyttet for å beskrive en øypike av tvilsomt rykte. I stumfilmen *Desert Nights* fra 1929 beskrives en rik, kvinnelig skurk som en bimbo og i musikkfilmen *The Broadway Melody* (1929) kaller en rasende Bessie Love en korpike for en bimbo. Den første bruken av den kvinnelige betydningen i *Oxford English Dictionary* var også i 1929, da fra vitenskapsmagasinet *American Speech* hvor definisjonen ble gitt ganske enkelt som «en kvinne».

I USA kan en lite smart mann bli referert til som en «himbo» eller «mimbo» (en mannlig bimbo), hvilket er en subtraksjonsdannelse av bimbo.

På 1990-tallet benyttet det danske popbandet Aqua ordet bimbo i deres fremste hitsang «Barbie Girl» i sammenheng med den dumme, blonde stereotypen: *«I'm a blonde bimbo girl...»*.

Referanser
----------

1. ↑  McCracken, Grant David (2005): «Marilyn Monroe, the Inventor of Blondeness» i: *Culture And Consumption II: Markets, Meaning, And Brand Management*, Indiana University Press, ISBN 9780253345660, s. 93
2. ↑  Donnan, Hastings & Magowan, Fiona (2010): *The Anthropology of Sex*, Berg, 9781845201135, s. 31
3. 1 2  Søk etter *Bimbo* i Bokmålsordboka og Nynorskordboka eller i Det Norske Akademis ordbok
4. ↑  *Encyclopedia of Hair*, s. 149-151
5. 1 2  «Etymonline»
6. ↑  *Oxford English Dictionary*, 1919
7. ↑  «Slang of the 1920's» Arkivert 18. juni 2010 hos Wayback Machine.
8. ↑  Frank Crumit
**Briksdalsbreen** er en brearm av Jostedalsbreen innenfor Jostedalsbreen nasjonalpark. Briksdalsbreen ligger på nordsiden av Jostedalsbreen, i Briksdalen, innerst i Oldedalen i Stryn kommune i Vestland. Briksdalsbreens topp ligger ca. 1900 moh og endte i Briksdalsbrevatnet 346 moh. (frem til 2008).

Årlige frontmålinger er gjort siden 1900. Breen hadde framstøt rund 1910 og 1930, men trakk seg tilbake ca 800 meter mellom 1932 og 1951. Briksdalsbrevannet kom fram i denne perioden. Brefronten har hatt flere framstøt og perioder med tilbakegang. Ved et framstøt mellom 1987 og 1997 ble vannet igjen helt dekket av breen. Etter 1999 trakk breen seg raskt tilbake slik at vannet i 2008 var fullstendig brefritt. Målingene gjøres av NVE.

Breen har vært et kjent turismål siden 1800-tallet og trekker årlig 300 000 besøkende.

**Briksdal fjellstove** 3 km nedenfor breen har eksistert siden 1891, med matutsalg og overnatting for turister.

Galleri
-------

* Briksdalbreen i 2018Briksdalbreen i 2018
* Briksdalbreen i 2018Briksdalbreen i 2018
* Briksdalbreen i 2018Briksdalbreen i 2018
* Briksdalbreen steinportalBriksdalbreen steinportal
* Turister på vei til breenTurister på vei til breen
* Turister på vei til breenTurister på vei til breen
* KleivafossenKleivafossen
* Broen ved KleivafossenBroen ved Kleivafossen
* VeiskiltVeiskilt

Referanser
----------

1. ↑  «Briksdalsbreen». NVE. Arkivert fra originalen 22. mai 2011. Besøkt 12. mai 2011.
2. ↑  «Briksdalsbreen beskrivelse». Arkivert fra originalen 8. mai 2014. Besøkt 12. mai 2011.
3. ↑  «Briksdal historikk». Besøkt 12. mai 2011.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Briksdalsbreen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Briksdalsbreen – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
Altertavle fra Brevik kirke i Telemark. Nedenfra ser vi nattverden, den korsfestede Kristus flankert av Moses og Johannes, begravelsen, oppstandelsen og øverst Kristus som Salvator Mundi, Verdens Frelser. De fire figurene som holder hver sin bok, er sannsynligvis de fire evangelistene. Den er datert 1668 og er antakelig skåret av bilthugger Christopher Ridder.  Foto: Anne-Lise Reinsfelt/Norsk Folkemuseum 
**Bilthugger** eller biltsneider er betegnelse for en treskjærer med borgerskap i by. I Norge dukker de første *bilthuggere* opp på 1600-tallet, gjerne i forbindelse med anskaffelse av altertavler, prekestoler og annet kirkeinventar. Bilthuggeren tok seg nok først og fremst av de mer skulpturelle delene av kirkeinventaret. Tidligere ble også slikt arbeid utført av snekkere. Men bilthuggerne hørte også med i snekkerlaugene, antakelig fordi de var for få her i landet til å danne egne laug.

Den mest kjente bilthuggeren i Christiania, Christopher Ridder var også oldermann i snekkerlauget der. I Bergen ble den først bilthugger skrevet inn i borgerboken i 1626. Men det ble ikke noe stort fag. I Bergen finner vi tre bilthuggere i borgerboken på 1600-tallet, i Stavanger finner vi også en, Peter bilthugger i 1650, i Christiania var det bare en på midten av 1600-tallet og i Trondheim også bare en i 1683. Johan Bilthugger (Johan Johansen, ?-1657) er kjent fra en rekke arbeider med kirkeinteriører i Trøndelag.

I Bergen fantes Søffren Oellssen på 1600-tallet, og i Stavanger Anders Lauritzen Smith. Marcus Nielsen Gram arbeidet i Trondheim på slutten av 1600-tallet. Tavle-Jacob arbeidet på Sunnmøre i siste del av 1700-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  Ellen Marie Magerøy (1983): *Norsk treskurd.* Oslo. ISBN 82-5212341-4 Side 152 f.
2. ↑  Kjellberg, Reidar (1936). *Det norske håndverks historie. Bind 2: Fra senmiddelalderen til nyere tid*. Norges håndverkerforbund. s. 123.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***Det mørkeste New York*** (originaltittel: *Underworld*) er amerikansk stum gangsterfilm fra 1927 regissert av Josef von Sternberg. Hovedrollene spilles av Clive Brook, George Bancroft og Evelyn Brent.

For denne filmen vant dreiebok-forfatter Ben Hecht Oscar for beste original-historie på den 1. Oscar-utdelingen.

Handling
--------

Gangster-kongen Bull Weed forsøker å hjelpe «Rolls Royce» Wensel, en tidligere advokat som nå opplever problemer med alkoholisme. De to blir etter hvert fortrolige. Men en rekke komplikasjoner oppstår, når «Rolls Royce» får romantiske følelser for Weeds kjæreste Feathers McCoy.

I tillegg til Weeds andre problemer, forsøker en rivaliserende gangster, Buck Mulligan, å ta kontroll over flere av territoriene hans. Filmens klimaks kommer når Weed dreper Mulligan, og han blir fengslet i påvente av å få dødsstraff. Rolls Royce legger deretter en plan om å flykte. Men han og Feathers står overfor et dilemma, og vurderer om de skal stikke av sammen - og heller overlate Bull Weed til hans skjebne i fengsel.

Skuespillere
------------

* Clive Brook som Rolls Royce Wensel
* Evelyn Brent som Feathers McCoy
* George Bancroft som Bull Weed.
* Fred Kohler som Buck Mulligan.
* Helen Lynch som Meg, kjæresten til Mulligan.
* Larry Semon som Slippy Lewis
* Jerry Mandy som Paloma
* Alfred Allen som en dommer (ukreditert)

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Det mørkeste New York* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Det mørkeste New York* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Det mørkeste New York* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Det mørkeste New York* på Silent Era Rediger på Wikidata

* (en) *Det mørkeste New York* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

Portal: Film

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Magne Conrad Krohn** (født 31. desember 1928 i Engerdal) er en norsk luthersk prest og forfatter av andaktsbøker og oppbyggelige bøker. Han ble cand.theol. ved Menighetsfakultetet i 1954 og ordinert til prest i 1956 til tjeneste i Indremisjonsselskapet, hvor han var sekretær og siden bibelskolelærer ved Bibelskolen i Staffeldtsgate. En periode var han også redaktør av For Fattig og Rik, Indremisjonsselskapets hovedorgan. Sin prestetjeneste hadde han som sykehusprest på Diakonissehuset i Oslo og som prest i Sinsen kirke i Oslo fra 1963 og deretter i Bekkelaget menighet fram til 1994. Han var menighetsprest i 24 år, og da han ble pensjonist, ble han sykehjemsprest på Grefsen. Krohn var i en årrekke knyttet til avisen Vårt Land som andakt-skribent. Noen av hans andakter ble samlet i andaktsboken *Bare et øyeblikk*, som kom ut i første utgave i 1988 på Lunde forlag, og i andre opplag i 1996 på Luther forlag. Han ga også ut flere andre bøker og oversatte *Tårnvaktens datter* av den svenske forfatteren Axel Hambræus.

Bibliografi
-----------

* (no) Publikasjoner av Magne C. Krohn i BIBSYS
* *Bare et øyeblikk* 1996 ISBN 82-531-4310-9
* *Han har omsorg* 1996 ISBN 82-531-7446-2 Flere opplag
* *Sammen i sorgen* 1991 ISBN 82-520-5362-9
* *For tid og evighet* 1978 ISBN 82-90021-17-8
* *Hjelp underveis* 1977 ISBN 82-90021-14-3
* *Veien fram* 1967
* *Opp til Jerusalem* 1964

Kilder
------

* Omtale i Vårt Land 31. desember 2008, side 28
* *Erfaringer fra prestetjeneste blant gamle og syke* Artikkel av Magne C. Krohn i Innsyn 2005/1 side 48, utgitt av Fjellhaug utdanningssenter.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Det nasjonale senter for de utøvende kunster i Beijing, sett fra nordøst, juni 2007.
**Det nasjonale senter for de utøvende kunster** (kinesisk: 国家大剧院; pinyin: *Guójiā​ dà​ jù​yuàn*​; tidligere kalt **Det nasjonale store teater** og på folkemunne omtalt som «egget», er et operahus i Beijing i Folkerepublikken Kina. Senteret er i en ellipseformet hvelving av titanium og glass, og er omgitt av en kunstig grunn sjø. Adkomsten blir dermed gjennom en undergang under vannet. 

Senteret har plass til 6.500 mennesker i tre haller og er 200.000 m² stort. Det ble tegnet av den franske arkitekten Paul Andreu. Byggingen tok til i desember 2001 og åpningsforestillingen gikk av stabelen i desember 2007.

Senteret er rett vest for Den himmelske freds plass og Folkets store hall, og dermed nær Den forbudte by. Dermed har utformingen utløst iherdige diskusjoner.

Litteratur
----------

* Paul Andreu: *L’Opéra de Pékin. Le roman d’un chantier*, conversation avec François Cheng, Éd. du Chêne, Paris, 2007, 237 p. ISBN 978-2-84277-776-0
* Gérard Fontaine: *Le Grand Théâtre national de Pékin. Comment réussir un opéra de Charles Garnier à Paul Andreu*, A. Viénot, Paris, 2003, 218 p. ISBN 2-914645-09-0

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) National Centre for the Performing Arts (China) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** GeoNames
 |
**Tommelhypoplasi** er en rekke medfødte misdannelser i tommelen som varierer helt i fra små feil til mangel på tommelfinger. Det blir kun kalt tommelhypoplasi når bare tommelen er berørt av misdannelse, og i 59 % av tilfellene er tilstanden forbundet med radiell dysplasi (eller radiell klumphånd, radius dysplasi (dysplasi i spolebenet i underarmen), eller radiell mangel i lengderetningen). Radiell dysplasi vil si underutvikling, feilutvikling eller fravær av ben eller bløtt vev på tommelsiden av hånden. I mer enn 50 % av tilfellene er begge hendene berørt, men ellers er det hovedsakelig høyre hånd som blir berørt.

Et foster utvikler partiet fra skulderen til armen seg fra den fjerde uken i svangerskapet, og tommelen blir videreutviklet fra den femte til åttende uken. I disse ukene skjer det noe galt med veksten av tommelen, men den eksakte årsaken til tommelhypoplasi er ennå ikkje kjent. 1 av hver 100 000 levendefødte har tommelhypoplasi. I mer enn 50% av tilfellene er begge hendene er berørt, men ellers er det hovedsakelig høyre hånd som er berørt.

Om lag 86 % av barn med tommelhypoplasi har andre ofte tilknyttede misdannelser. Utviklingen av hånden skjer samtidig som veksten og utviklingen av hjerte- og blodkarsystemet, nervesystemet og det hematopoietiske systemet. Tommelhypoplasi har blitt beskrevet i 30 syndromer hvor de nevnte misdannelsene også har blitt observert. Et syndrom er en kombinasjon av tre eller flere misdannelser, og eksempler på syndromer med en tommelhypoplasi er Holt-Oram syndrom, VACTERL-assosiasjon og TAR-syndrom.
**Det nordiske ødegårdsprosjekt** var et samarbeidsprosjekt mellom nordiske historikere for å kartlegge nedleggingen av gårdsbruk (ødegårder) i senmiddelalderen i Norden. Prosjektet varte fra 1968 til 1981.

Ødegårdsprosjektets målsetting var formulert slik av Andreas Holmsen: «Prosjektet tar sikte på et samordnet og sammenlignende studium av bosetnings- og jordleiehistorien ca. 1300–1600, gjennom representative punktanalyser i hvert land og en felles sluttbearbeidelse av resultatene». I praksis var det studiet av ødegårdene (fraflyttede gårder) og tilbakegangen i bosetningen i senmiddelalderen (ca. 1300–1550) som kom til å stå i sentrum.

Historie
--------

Et av temaene på den nordiske historikerkongressen i Bergen i 1964 var «Ødegårder og ny bosetning i de nordiske land i senmiddelalderen». Siden dette var et fenomen som hadde påvirket hele Norden, foreslo den norske professoren Knut Mykland at det skulle opprettes et samordnet, nordisk prosjekt for å undersøke ødegårdsfenomenet nærmere. Det var svensken Erik Lönnroth som satte prosjektet ut i livet, sammen med nordmannen Andreas Holmsen. Det nordiske statenes forskningsråd organiserte ødegårdsprosjektet som det første store samarbeidsprosjektet innenfor humanistiske fag.

De forberedende arbeidene til prosjektet begynte i 1968. I Finland ble arbeidet ledet av Arvo Soininen og Eino Jutikkala, i Sverige av Lars Olof Larsson, i Danmark av Svend Gissel, og i Norge av Andreas Holmsen. Holmsen ble senere etterfulgt av Jørn Sandnes. Ødegårdsprosjektet ble planlagt på konferanser på Lysebu ved Oslo i 1968 og 1969. Prosjektet arrangerte senere ekskursjoner og konferanser på forskjellige steder i Norden. I 1971 ble det opprettet et nordisk arbeidslederkollegium som skulle styre prosjektet, som hadde følgende medlemmer: Gissel (Danmark), Eva Österberg (Sverige), Jutikkala (Finland), Sandnes (Norge), Björn Teitsson (Island).

### Arbeidet i Norge

Som faglig organ for prosjektets arbeid i Norge ble det i 1969 opprettet en «Norsk agrarhistorisk forskergruppe», med blant andre Rolf Fladby, Knut Johannessen, Håkon Hovstad, Kåre Lunden, Stein Tveite, Andreas Holmsen og Knut Mykland som medlemmer. Holmsen var formann til 1972, da han ble avløst av Jørn Sandnes.

I 1972 ble det dessuten opprettet et eget norsk råd for den norske avdelingen av ødegårdsprosjektet, som skulle stå ansvarlige overfor Norges almenvitenskapelige forskningsråd. Medlemmene var Rolf Fladby, Andreas Holmsen, Knut Mykland, Jørn Sandnes og Halvard Bjørkvik. Holmsen var formann til 1973, da Fladby overtok.

Flere vitenskapelige assistenter var tilknyttet prosjektet, blant dem de senere professorene Audun Dybdahl og Helge Salvesen. Mange hovedfagsstudenter deltok i arbeidet, og flere forskere fra andre fagområder (for eksempel arkeologer og botanikere) ble trukket inn i arbeidet.

Litteratur
----------

* Jørn Sandnes: *Ødegårdstid i Norge. Det nordiske ødegårdsprosjekts norske undersøkelser*. Oslo: Universitetsforlaget, 1978.

Eksterne lenker
---------------

* Det nordiske ødegårdsprosjekts privatarkiv NTNU Universitetsbiblioteket
Barn i bunader og brudekrone leker jonsokbryllup omkring 1924. Slike barnebryllup til sankthans er en gammel midtsommerskikk på Vestlandet.  Foto: Norsk Folkemuseum 
**Jonsokbryllup** (på nynorsk *jonsokbrudlaup*), **lekebryllup** eller **barnebryllup** er en skikk der barn eller ungdom på jonsokdagen (sankthansdagen) etterlikner de voksnes tradisjonelle bryllupsseremoni med festdrakter, opptog og feiring.

Utbredelse og historie
----------------------

Jonsokbryllup er kjent fra Hordaland, Sogn og Fjordane og Møre og Romsdal. 
Liknende liksombryllupsskikker er kjent i store deler av Europa, og finnes blant annet avbildet på Bruegels maleri Barns lek. I Sverige kalles skikken *pingstbrud* eller midtsommarbrud, og knyttes altså til pinsen og sankthans - men lekebryllup har vært holdt hele året rundt til ulike høytider. Den eldste kilden til slike lekebryllup i Norge er fra 1823, da det ble omtalt som en gammel skikk. Liksombryllup ser ut til å opprinnelig ha foregått mellom voksne, og har gradvis fra 17- eller 1800-tallet av blitt omformet til barne- eller ungdomstradisjon. Tradisjonen videreføres fortsatt av enkelte barnehager på Vestlandet, for eksempel som en sommeravslutning der førskolebarna spiller bruder og brudgommer.

Se også
-------

* Jonsok

Referanser
----------

1. ↑  Arnberg 2014:142
2. ↑  ved UiO om jonsokbryllup
3. ↑  Bringeus 1976:188

Litteratur
----------

* Arnberg, Anna-Karin Jobs 2014: "Giftas på låtsas", i: *Fataburen. Nordiska Museets årsbok* 2014
* Bringeus, Nils-Arvid 1976. Årets festseder. Insitutet för folklivsforskning. Södertälje.
* Wyller, Torill 1987. Sankthans. Midtsommerfeiring i Norge gjennom 150 år. Oslo. Universitetsforlaget.

Eksterne lenker
---------------

* Bildetreff i digitaltmuseum.no etter søk på oppslagsordet «jonsokbryllup»
* Jonsokbryllup i barnehage på Østlandet 2009
**Magne Johan Dybvig** (født 7. november 1940) er en norsk filosof.

Dybvig er fra Stavanger og var elev ved Kongsgård skole i Stavanger.

Han var professor i filosofi ved NTNU til han gikk av med pensjon. Han har arbeidet særlig med felter som fenomenologi, analytisk filosofi, sinnsfilosofi og metafysikk. Han er far til filosofen Dagfinn Dybvig og de har sammen gitt ut læreboken til examen philosophicum "Det tenkende mennesket" (Tapir Akademisk Forlag: 2003) som brukes ved NTNU.

I perioden 1990–1992 var han rektor ved Den allmennvitenskapelige høgskolen (AVH), som ble en del av NTNU i 1996.

Referanser
----------

1. ↑   www.strindahistorielag.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Stavanger Aftenblad: "Stavanger-magister disputerer", 4. oktober 1971 s.10.
3. ↑  Stavanger Aftenblad: "Ungdom på de skrå bredder", 2. januar 1957 s.7.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Magne Dybvig i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Magne Dybvig i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda **·** BIBSYS **·** VIAF **·** CRIStin
 |
**Magne Flem** (født 3. februar 1908 i Ålesund, død 30. november 1995) var en norsk fotograf, redaktør og motstandsmann under andre verdenskrig.

Han tok svennebrev som typograf i Oslo i 1932. Etter det arbeidet han i *Sunnmørsposten*, mest som fotograf og med redaksjonelle oppgaver. I 1946 overtok han som ansvarlig redaktør etter faren Ivar Flem, og sammen med broren Dagfinn var han redaktør til 1982.

Flem var med i Bolstads Ensemble 1934-1941.

Flem var æresmedlem i Storfjordens venner.

Andre verdenskrig
-----------------

Under andre verdenskrig ble han i 1942 leder for etterretningsorganisasjonen XU på Sunnmøre og han hadde 19 agenter i Nordfjord, Sunnmøre og Romsdal. Han ble arrestert i mai 1944 i forbindelse med opprulling av en motstandsorganisasjon i Ålesund. De andre i XU ble varslet om arrestasjonen med en liten «X» trykket i Sunnmørsposten. Bakgrunnen for arrestasjonen var mistanke om at Flem drev ulovlig fotografering. Fram til freden satt han fengslet på Vollan kretsfengsel, de ni første månedene i enecelle. Under forhørene ble han banket opp med en gummislange fylt med tung masse, blant annet av Gestapo-mannen Josef Schossmann. Han klarte å rømme en gang fra arresten i Ålesund, men ble fanget igjen. Flem forsøkte å kutte pulsårene i armene. Gestapo fant aldri ut at Flem var leder for XU. Gestapo-sjef Gerhard Flesch sa etter krigen at Flem ville ha blitt henrettet om Gestapo hadde fått kjennskap. I fengselet lærte han seg morse for å kunne kommunisere med andre fanger ved å banke i murveggene. På Vollan var Flem vitne til at åtte russiske fanger ble henrettet kort tid før tysk kapitulasjon. Han slapp ut av fengsel 9. mai 1945. Han vitnet mot Flesch (som ble henrettet) og Schossmann (som ble dømt til 10 år for brutalitet).

Bøker
-----

Magne Flem reiste mye rundt som fotograf, og har gitt ut fotobøker fra fjord og fjell. Han publiserte også fotobøker fra sildefisket: 

* *Bilder frå sildefiske på Mørekysten i 1950-åra* Sunnmørposten forlag 1994
* *For noen tiår siden; bilder fra fjell og fjord i Nordvest* Sunnmørposten forlag 1995

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Magne\_Flem[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Photographers’ Identities Catalog, Photographers’ Identities Catalog ID 390549, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  DIS Gravminner i Norge
4. 1 2  Ulstein, Ragnar (1982). *By og land i 100 år: Sunnmørsposten 1882-1982*. Ålesund: Sunnmørsposten. ISBN 8299093708.
5. ↑  Sæter, Einar (1917-2010) (1995). *XU: i hemmeleg teneste 1940-1945*. [Oslo]: Samlaget. ISBN 8252145353.
6. ↑  «- Tårene spratt da jeg fattet freden!». *Sunnmørsposten*. 1. mai 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Magne Flem i Fotografregisteret.
* (no) Digitalt tilgjengelig innhold hos Nasjonalbiblioteket: bøker av Magne Flem

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** NMFF **·** KulturNav
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Jono Brauer** (også *Jonathon Brauer*, født 26. september 1981 i Sydney i Australia) er en australsk alpinist som spesialiserer seg innen slalåm og storslalåm.

Brauer vokste opp i Southern Highlands i New South Wales. Allerede som åtteåring viste Brauer interesse for ski, og vant flere konkurranser. Da hans mor kjøpte en virksomhet i skibyen Thredbo ble Brauer med henne og la grunnlaget for sin karriere der.

Brauer vant det australske juniormesterskapet i ski flere ganger, og han tok sin første internasjonale seier som 20-åring, i den nordamerikanske cupen. Den 25. november 2001 debuterte Brauer i verdenscupen i alpint. I 2002/2003 var han rangert som den beste skiutøveren i Australia.

Brauer representerte Australia i vinter-OL 2006 i Torino (Italia), men han klarte ikke å fullføre konkurransene. Han representerte også Australia i Vinter-OL i 2010 i Vancouver og fikk 30.-plass i super-G som beste resultat. Brauers trener er Mike Pilarski.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jono Brauer – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Jono Brauer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Jono Brauer – Australian Olympic Committee Rediger på Wikidata

* (en) Jono Brauer – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Jono Brauer – ski-db.com Rediger på Wikidata
* Jono Brauers offisielle nettside (en)
|  |
| --- |
| **Rogaland Bandykrets** |
|  |
| Stiftet | 21. februar 1991 |
| Idretter | innebandy |
| Tilknytning | Norges Bandyforbund |
| Internasjonal tilknytning | Det internasjonale bandyforbundet (FIB)Det internasjonale innebandyforbundet (IFF)Det internasjonale hockeyforbundet (FIH) |
| Styreleder | Kurt Tjelta |
| Daglig leder | Børge Andreassen |
| Hovedkvarter | Idrettens Hus, Viking Stadion |
| Nettsted | rogaland-bandykrets.no |

**Rogaland Bandykrets** er en særkrets for idrettene som sorterer under Norges Bandyforbund (innebandy, bandy og landhockey) i Hordaland. I Rogaland er det bare innebandy som spilles. Kretsen ble stiftet i 21. februar 1991

Rogaland Bandykrets har som oppgave å legge til rette for aktiviteten innebandy i Rogaland.

Opprettelse
-----------

Rogaland Bandykrets ble opprettet 21. februar 1991.
Carl Egil Hana var en av drivkreftene bak innebandyens vekst i Rogaland og han var også Rogaland Bandykrets første styreleder.

Hva gjør Rogaland Bandykrets
----------------------------

Rogaland Bandykrets legger til rette for innebandyaktivitet i Rogaland. De bidrar også med utdannelse og besøker skoler for å gi opplæring i innebandy.
**James Archibald McIlroy** (født 3. november 1879 i Londonderry i Ulster, død 27. juli 1968 i Surrey) var en britisk kirurg som deltok på Ernest Shackletons Endurance-ekspedisjon til Antarktis 1914–1916.

Etter at McIlroy var ferdig med sin medisinutdanning ved University of Birmingham, var han i en kort periode kirurg ved Queen Elizabeth Hospital i Birmingham. Deretter praktiserte han flere år i Egypt og Japan, samt som skipslege på cruiseskip i Sørøst-Asia.

I 1914 var han den ene av to leger som deltok på Shackletons ekspedisjon til Antarktis. Den andre ekspedisjonslegen var Alexander Macklin. McIlroy hadde også ansvar for sledepatruljene. McIlroy gjennomførte amputeringen av Perce Blackborows koldbranninfiserte tær mens mannskapet var skipbrudne på Elefantøya. For sin innsats på ekspedisjonen mottok han Polarmedaljen i sølv.

Under første verdenskrig ble han alvorlig skadet ved Ieper.

I 1921 ble han igjen med Shackleton til Antarktis som skipslege, denne gang på Shackleton-Rowett-ekspedisjonen. Shacketon døde imidlertid om bord i ekspedisjonsskiet «Quest» ved ankomst Sør-Georgia, og oppdraget ble fullført med Frank Wild som leder.

Under andre verdenskrig tjenestegjorde McIlroy om bord på SS «Oronsay» da den ble torpedert utenfor kysten av Vest-Afrika, og han tilbrakte fem dager i en åpen livbåt før han ble reddet av det franske skipet «Dumont d’Urville». Etter krigen fortsatte han som skipslege til han var oppi 70-årene.

Referanser
----------

1. ↑  James Archibald McIlroy Arkivert 6. mars 2012 hos Wayback Machine. The Endurance Obituaries

  

Portal: Antarktis

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**«Den vilda»** er en svensk etnopopballade fra 1996, komponert av Peter Grönvall med tekst av Nanne Grönvall. Sangen ble fremført av gruppen One More Time, som besto av ekteparet Grönvall samt Maria Rådsten. «Den vilda» vant svenske Melodifestivalen i 1996 og var Sveriges bidag i Eurovision Song Contest 1996 i Oslo, der den kom på tredjeplass.

Bakgrunn
--------

«Den vilda» er komponert av ekteparet Nanne og Peter Grönvall som i 1990-årene utgjorde gruppen One More Time sammen med Maria Rådsten. Sangen var én av ti deltakere til den svenske finalen av Melodifestivalen i Stockholm 24. februar 1996. Der vant den konkurransen og ble dermed Sveriges bidrag til den internasjonale finalen i Oslo 18. mai samme år.

I Eurovision Song Contest i Oslo Spektrum var «Den vilda» sist ut på scenen av 23 deltakere. Sangen var blant favorittene til å vinne, men i likhet med fjoråret, havnet Sverige på tredjeplass med 100 poeng – inkludert 12 poeng fra den irske juryen.

Listeplasseringer
-----------------

Låten ble gitt ut på gruppens album, *Den vilda*, sommeren 1996. Singelen ble sluppet våren samme år og nådde syvendeplass på den svenske singellisten. Sangen lå også på Svensktoppen i tre uker i mai 1996 med en femteplass som høyeste notering.

One More Time spilte også inn en engelskspråklig versjon, «The Wilderness Mistress», som ble utgitt på albumet *Living in a Dream* i 1997.

One More Time fremførte også låten som pausenummer under Melodifestivalen 2010.

| Liste (1996) | Høyesteplassering |
| --- | --- |
| Sveriges flagg Sverige (Sverigetopplistan) | 7 |

Referanser
----------

1. ↑  «One More Time – Den vilda». *discogs.com*. Besøkt 10. juni 2018.
2. ↑  Sweden, Sveriges Television AB, Stockholm,. «Melodifestivalen 1996». *svt.se* **(svensk)**. Besøkt 10. juni 2018.
3. ↑  «Sveriges poeng i Eurovision Song Contest 1996». *eurovision.tv*. Arkivert fra originalen 12. juni 2018. Besøkt 10. juni 2018.
4. ↑  «"Den vilda" av One More Time». *NostalgiListan* **(svensk)**. Besøkt 10. juni 2018.
5. ↑  «One More Time - Living In A Dream». *Discogs* **(engelsk)**. Besøkt 10. juni 2018.
6. ↑  Hung, Steffen. «"Den vilda" – Swedish Charts». *swedishcharts.com*. Besøkt 10. juni 2018.

| Utmerkelser og prestasjoner |
| --- |
|
| Forgjenger :**«Se på mig» medJan Johansen**

 | **Sveriges bidrag i Eurovision Song Contest**1996 | Etterfølger :**«Bara hon älskar mig» medBlond** |
«Alt for Norge» har flere betydninger.

***Alt for Norge (TV-serie)*** var en norsk dokumentarsierie i 12 deler som gikk på TV 2 i 2005 i forbindelse med Norges 100-årsjubileum.

Norgeshistorien etter unionsoppløsningen skuldres gjennom 12 episoder, fylt av undrende humor og skråblikk på både kjente og ukjente kapitler av landets historie. Serien forsøker å se nærmere på hva en nordmann egentlig er, og belyser den norske nasjonalismen fra et undrende og humoristisk perspektiv.

Serien var et samarbeide mellom TV 2 og filmproduksjonsselskapet Motlys. En kortere versjon av denne serien ble sendt på kino og hadde Odd Børretzen som fortellerstemme. I serien hadde Mads Ousdal og Maria Bonnevie fortellerstemmene.

Rune Denstad Langlo og Sigve Endresen i Motlys var produsenter for både serien og kinodokumentaren.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Alt for Norge* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Alt for Norge* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (en) *Alt for Norge* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata
**Ove Arthur Ansteinsson** (født 1884 i Risør og oppvokst i Vallset og Hamar, død 1942) var en norsk journalist og forfatter.

Ansteinsson debuterte som forfatter med en samling friske småfortellinger, *Hedemarksfolk*, i 1909, men allerede i 1901 fikk han sine første noveller publisert i *Oplandenes avis*. Han var redaktør for avisa *Akershus*, Lillestrøm (1915-1919) og *Østerdalens Avis*, Elverum (1919-1922) 

Blant øvrige verker kan nevnes: *Ener Tuve* (1910), *Broder Nikolai og to andre* (1911), *Svartskogen* (1913), *Smaahistorier* (1914), *Plankegjærdet* (1921), *Hu Dagmar* (1925), *Gullfjellet* (1927) og *Broder Nicolai* (1935). Den svenske filmen *Spøkelset på Bragehus* (1936) er basert på hans skuespill *Hansen* (1928).

Kilder
------

* *Ove Ansteinsson* i Kvennstuguteatret

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ove Ansteinsson på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Ove Ansteinsson hos Sceneweb Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Brendan Doran** (født 17. mars 1979 i Long Beach) er en amerikansk tidligere skihopper som representerte Steamboat Springs Winter Sports Club. Han ble nasjonal mester i normalbakke i 2000.

Doran flyttet med familien fra California til Steamboat Springs, Colorado i 1990. Fra 1994 til 2002 var han på USAs hopplandslag. I junior-VM i Gällivare 1995 fikk han 7.-plass i lagkonkurransen og 54.-plass i det individuelle rennet. Året etter ble det 9.-plass i lagkonkurransen og 15.-plass individuelt i junior-VM i Gallio.

Han ble nummer 50 i normalbakken og 55 i storbakken i senior-VM i Thunder Bay 1995, og tok 11. og sisteplass i lagkonkurransen. I VM i 1999 fikk han 46.-plass i storbakken i Bischofshofen og 59.-plass i normalbakken i Ramsau. Doran deltok i OL i 1998, der det ble 52.-plass i normalbakken og 58.-plass i storbakken i Hakuba. I OL i 2002 ble han nummer 44 i normalbakken. Han greide ikke å kvalifisere seg til rennet i storbakken, og under lagkonkurransen var han syk og kunne ikke delta.

Kun én gang greide han å ta poeng i verdenscupen, da han ble nummer 26 i Iron Mountain 26. februar 2000. Det ga 5 poeng og 75.-plass sammenlagt i verdenscupen 1999/2000. Samme sesong ble han nummer 71 sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka.

Bare 23 år gammel la Brendan Doran opp som skihopper etter sesongen 2001/02, blant annet fordi han ikke lenger orket å pine seg ned i vekt for å kunne hevde seg. Han ble tatt opp i The American Ski Jumping Hall of Fame i 2008.

Referanser
----------

1. 1 2  Sports Reference: Brendan Doran Arkivert 15. desember 2012 hos Wayback Machine. (olympiaresultater, besøkt 15. januar 2017)
2. ↑  Eastern Ski Jumping & Nordic Combined Foundation, Inc.: USA Ski Jumping National Champions Arkivert 6. april 2016 hos Wayback Machine. (besøkt 15. januar 2017)
3. ↑  Tread of Pioneers Museum: Brendan Doran Arkivert 16. januar 2017 hos Wayback Machine. (besøkt 15. januar 2017)
4. 1 2 3  Steamboat Today: Doran walks away from U.S. Ski Team[*død lenke*] (31. oktober 2002, besøkt 15. januar 2017)
5. 1 2 3  Adam Kwieciński: Brendan Doran Arkivert 25. juli 2020 hos Wayback Machine. (hoppresultater, besøkt 15. januar 2017)
6. ↑  The American Ski Jumping Hall of Fame - Inductees Arkivert 21. desember 2016 hos Wayback Machine. (besøkt 15. januar 2017)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Brendan Doran – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Brendan Doran – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Brendan Doran – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Brendan Doran – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Brendan Doran – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
**Jean Carrier** var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var også senere motpave, med navnet **Benedikt XIV**.

Han ble kreert til kardinal *(pseudokardinal)* 22. mai 1423 av motpaven Benedikt XIII.

Denne kardinalsutnevnelsen var Benedikt XIIIs siste, og fant sted én dag før han selv døde. Fire kardinaler ble utnevnt. Alle andre pseudokardinalene hadde forlatt hans obødiens, og motpave Benedikt ønsket at noen skulle videreføre hans linje.[] Etter hans død ble Gil Sánchez Muñoz Dousel, kannik i Barcelona, valgt til motpave, og nok navnet Klemens VIII. Han absiderte den 26. juli 1429 og døde 28. desember 1445.

Kardinal Carrier ble fengslet av motpaven Klemens VIII på borgen Peñíscola. Det er ikke kjent om han senere underkastet seg pave Martin V. Han trakk seg tilbake til Frankrike, og der valgte han alene en annen fransk motpave, Bernard Garnier, som var en fransk prest fra bispedømmet Rodez, og han tok navnet Benedikt XIV.

Benedikt XIV døde fire år etter, i 1429. Han hadde utnevnt fire pseudokardinaler. I 1430 valgte de Jean Carrier, som også tok navnet Benedikt XIV. Han utnevnte pseudokardinalene Pierre Trahinier *(cardinal de Bethléem)*, Bernard *(cardinal d'Hébron)*, Pierre Tifane *(cardinal de Tibériade)*, Jean *(cardinal de Gibelet)*, "X" *(Cardinal de Iona)* og Jacques *(cardinal de Césarée)*. Disse pseudokardinalene valgte Pierre Tifane (Benedikt XV) i 1437, og Jean Langlade (Benedikt XVI) i 1470.

Eksterne lenker
---------------

* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Tsjuhujiv, ca 1910
Kart fra 1787
**Tsjuhujiv** (ukrainsk: Чугýїв, russisk: Чугу́ев, *Tsjugujev*) er en by i Kharkiv oblast (fylke) øst i Ukraina. Den er det administrative senteret i Tsjuhujivskyj rajon (kommune), men selve byen er en egen rajon i oblasten. Byen har omkring 30.000 innbyggere (2012).[] Byen er kjent sin matindustri, særlig produksjon av majones.[]

Kunstneren Ilja Repin kom fra Tsjuhujiv.

Historie
--------

Byen ble grunnlagt av voivoden i Belgorod mellom 1540 og 1627 - dette siste året blir den for første gang omtalt i kjente kilder.[] På midten av 1600-tallet var den blitt garnisonsby. I 1780 ble Tsjuhujiv gitt byrettigheter. På 1800-tallet var den administrativt sete for en ujezd i guvernementet Kharkov. I tiden mellom den russiske borgerkrig og annen verdenskrig hadde Den røde armé en artikkeriskole i byen. Etter krigen utbygde det sovjetiske luftforsvar en militærflyplass og tilknyttet militær virksomhet her. Etter opprettelsen av Ukraina er disse anleggene forblitt virksomme, blant annet for utprøving av nye våpensystemer.[]

Referanser
----------

1. ↑  .

Eksterne lenker
---------------

* (uk) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Chuhuiv – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Byer i Kharkiv oblast |
| --- |
| Administrativt senter: Kharkiv |
|  | Balaklija **·** Barvinkove **·** Bohodukhiv **·** Derhatsji **·** Izium **·** Krasnohrad **·** Kupjansk **·** Ljubotyn **·** Lozova **·** Merefa **·** Pervomajskyj **·** Pivdenne **·** Tsjuhujiv **·** Valky **·** Vovtsjansk **·** Zmijiv | Ukrainas flagg |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
***In Old Kentucky*** er en amerikansk stumfilm fra 1909, regissert av D. W. Griffith.

Handling
--------

I begynnelsen av den amerikanske borgerkrigen forsøkte Kentucky å ha en nøytral posisjon mellom de krigførende delstatene. Familier bestemte selv hvilken side de ønsket å støtte, og derfor var det veldig mange familier i Kentucky som ble splittet. I Mr. Wilkinsons familie tok George, hans yngste sønn, opp unionsflagget. Han ber også broren sin, Robert, om å gjøre det samme.

Men Robert ønsker å støtte konføderasjonen, og nekter å lytte til brorens resonnement. Han ønsker heller å verve seg til Sørstatene. Senere blir Robert valgt ut for å sende en viktig beskjed, og ettersom han sannsynligvis må passere gjennom fiendtlige området går han kledd i unionsuniform. Men Robert blir oppdaget, og skytes på av George - som er uvitende om Roberts virkelige identitet.

Robert blir deretter forfulgt og pågrepet av unionsstyrkene, før Robert og George møtes igjen for første gang. Men familien er viktigere enn krigen, og George gir beskjed om at broren skal henrettes - før Robert klarer å stikke av. Til slutt, når borgerkrigen endelig er over, kan George vende hjem med triumferende bannere, forfremmet i rang, og med hele landsbyen samlet for å hilse på ham og ønske ham velkommen. Men samtidig går Robert i fillete klær, og er hjemløs.

Skuespillere
------------

* Verner Clarges - Mr. Wilkinson
* Kate Bruce - Mrs. Wilkinson
* Henry B. Walthall - Robert
* Owen Moore
* Linda Arvidson

Referanser
----------

1. ↑  In Old Kentucky
2. ↑  Charles Keil. *A Companion to D. W. Griffith*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *In Old Kentucky* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *In Old Kentucky* på Silent Era Rediger på Wikidata
Tsjuktsjerhalvøya i Lengst øst i Russland.
**Tsjuktsjerhalvøya** eller **Tsjukotkahalvøya** (russisk: Чукотский полуостров – *Tsjukotskij poluostrov*), er ei halvøy i Tsjukotka autonome okrug i Russland, lengst nordøst i Russland og Asia. Østspissen ligger ved Kapp Dezjnjov nær landsbyen Uelen. Halvøya har et areal på 49 000 km², og avgrenses av Tsjuktsjerhavet i nord, Beringstredet i øst, Anadyrbukta i Beringhavet i sør og Anadyrfjellene i vest. Tsjuktsjerfjellene går på langs av halvøya.

Halvøya er tynt befolket av tsjuktsjere, jupiker, korjaker, tsjuvanere, evener, jukaghirer, og en del russiske bosettere. De viktigste næringsveiene på halvøya er gruvedrift, blant annet tinn, bly, sink, gull og kull), foruten jakt, reindrift og fiske. Halvøya ligger langs Nordøstpassasjen.

De største bosetningene på Tsjuktsjerhalvøya er Providenija (2723 innbyggere), Lavrentija (1333 innb.), Lorino (1236 innb.) og Uelen (rundt 800 innb.). Halvøya består administrativt av to distrikter: *Tsjukotskij* (4541 innb.) i nord, med senter i Lavrentija, og *Providenskij* (4737 innb.) i sør, med senter i Providenija.

Litteratur
----------

* Aĭnana, L. and Richard L. Bland. *Umiak the traditional skin boat of the coast dwellers of the Chukchi Peninsula : compiled in the communities of Provideniya and Sireniki, Chukotka Autonomous Region, Russia 1997-2000*. Anchorage: U.S. Dept. of the Interior, National Park Service, 2003.
* Dinesman, Lev Georgievich. *Secular dynamics of coastal zone ecosystems of the northeastern Chukchi Peninsula Chukotka : cultural layers and natural depositions from the last millennia*. Tübingen, Tyskland: Mo Vince, 1999. ISBN 3934400035
* Dikov, Nikolaĭ Nikolaevich. *Asia at the Juncture with America in Antiquity The Stone Age of the Chukchi Peninsula*. St. Petersburg: "Nauka", 1993.
* Portenko, L. A. and Douglas Siegel-Causey. *Birds of the Chukchi Peninsula and Wrangel Island = Ptitsy Chukotskogo Poluostrova I Ostrova Vrangelya*. New Delhi: Utgitt for Smithsonian Institution og National Science Foundation, Washington, D.C. av Amerind, 1981.


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Tunet Innebandyklubb** (Tunet IBK, eller bare Tunet) er en av de største innebandyklubber i Norge.

Historie
--------

Klubben ble stiftet av familien Finstad den 13. februar 1991. Klubben ble oppkalt etter et tuntre som står foran familiens hus, da stedsnavnene i området allerede hadde gitt navn til innebandyklubber.

Meritter
--------

### Damer

6 x seriemester eliteserien (1995/1996, 1999/2000, 2008/2009, 2009/2010,2016/2017 og 2018/2019)

10 x NM-Gull (1994/1995, 1995/1996, 1999/2000, 2004/2005, 2005/2006, 2008/2009, 2009/2010, 2016/2017, 2017/2018 og 2018/2019)

9× NM-Sølv (1997/1998, 1998/1999, 2000/2001, 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2007/2008, 2014/2015 og 2015/2016)

2× sølv i EuroFloorball Cup (2013 og 2014)

### Herrer

6 x seriemester eliteserien (1997/1998, 1998/1999, 2009/2010, 2020/2021 og 2021/2022

5× NM-Gull (1998/1999, 2001/2002, 2009/2010 og 2021/2022

3× NM-Sølv (1994/1995, 1995/1996, og 1996/1997)

Referanser
----------

1. ↑  «Tunet IBK - Om Tunet IBK». *tunetibk.no*. Besøkt 26. mai 2018.
2. ↑  IFF. «IFF - EFC 2013». *www.floorball.org* **(engelsk)**. Besøkt 26. mai 2018.
3. ↑  IFF. «IFF». *www.floorball.org* **(engelsk)**. Besøkt 26. mai 2018.

| * v
* d
* r
Eliteserien i innebandy for menn 2022/23 |
| --- |
|  | 
* Akerselva
* Gjelleråsen
* Greåker
* Harstad
* Narvik
* NOR 92
* Sandnes
* Sarpsborg
* Slevik
* Sveiva
* Tunet
* Ullensaker/Kisa

 | Norges flagg |

| * v
* d
* r
Eliteserien i innebandy for kvinner 2022/23 |
| --- |
|  | 
* Gjelleråsen
* Grei
* Monolitten
* Stavanger
* Sveiva
* Tunet
* Ullensaker/Kisa
* Østensjø

 | Norges flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
**Pterelaos** (gresk: Πτερέλαος, *pteron* + *laos*, «folkets vinger»)  er knyttet til to figurer i gresk mytologi.

Sønn av Lelex
-------------

Pterelaos var en sønn av Lelex, en før-hellenistisk konge og dennes etterkommere, folket lelegere, spredte seg over hele Hellas og videre. Pterelaos styrte landet ved elven Akheloos i regionen som senere ble kalt for Akarnania. Pterelaos hadde tallrike sønner som bosatte seg i området i nærheten av Akheloos, inkludert i naboøyene i det joniske hav. Hans sønner Ithakos, Neritos, og Polyktor koloniserte øya Ithaka (som fikk navn etter førstnevnte sønn) og i tillegg til Ithaka også grunnla steder på øya kalt Neritom og Polyktoriom (eller Neritum og Polyctorium). Taphios og Teleboas var også blant hans mange sønner, og grunnla egne stammer.

Sønn av Taphios
---------------

Pterelaos var sønnesønn av den første Pterelaos, og sønn av Taphios. Denne Pterelaos, konge av øya Taphos, var far av flere sønner (Kromios, Tyrannos, Antiokos, Chersidamas, Mestor, Everes) og en datter ved navn Komaitho. Poseidon hadde skjenket ham et magisk gullhår som gjorde ham udødelig og uovervinnelig så lenge som håret vokste på hodet hans. Pterelaos og hans slekt stjal krøtterne til kongen av Mykene, men ble selv drept i en gjengjeldelsestokt ledet av Amfitryon (senere stefar til Herakles) etter å ha blitt forrådt av Komaitho som hadde blitt forelsket i Amfitryon og trukket ut farens gullhår, noe som fratok ham den guddommelige beskyttelsen. Det overvunne Taphos ble overlatt til Amfitryons allierte, inkludert Kefalos. Kefalos styrte over mange øyer og hans etterkommere ble kjent som kefallenianere. Odyssevs var en av etterkommerne av Kefalos ved følgende avstamning: Kefalos - Arkesios - Laertes - Odyssevs.

En annen variant av myten har gjort Pterelaos til sønn av Poseidon og Hippothoe, og en etterkommer av Persevs, helten fra Agros.

Referanser
----------

1. 1 2  «Pterelaos», *Theoi.com*
2. ↑  Eustathios fra Thessaloniki om Homer, s. 1473; Skolia om Apollonios Rhodios: *Argonautica* 1. 747.
3. ↑  Strabon: *Geografika*, vii. s. 322, x. s. 459.
4. ↑  Johannes Tzetzes om Lykofron, 932
5. ↑  Pseudo-Apollodorus: *Bibliotheca* 2. 4. 6 - 7
6. ↑  Pausanias: *Beskrivelse av Hellas*, 1. 37. 6
7. ↑  Pterelaus, Brill's Reference

Litteratur
----------

* «Pseudo-Apollodorus», oversatt av Robin Hard i: *The Library of Greek Mythology*. Oxford University Press, 1999. ISBN 978-0-19-283924-4; s. 68–70
**Tunes skule** var en kommunal barneskole på Tunes i Bergen kommune, etablert i 1959. Adressen var Tunesvegen 225. Skolen ble nedlagt i 2008, og elevene og personalet ble overført til Garnes barneskule. Fram til kommunesammenslutningen i 1972, hørte skolen til i Haus/Arna kommune.

Historie
--------

Tunes skule ble oppført i 1959, og var tegnet av arkitekt Einar Vaardal-Lunde. Skolen var fådelt med fire klasser og hadde totalt ca. 40 elever. Bygningen fikk et nytt tilbygg i 1991. Elevgrunnlaget var fra Tunes, men også fra områdene rundt de tidligere nedlagte Takvam skule og Romslo skule. Bakgrunnen for avviklingen var det synkende elevtallet ved skolen i årene forut for nedleggelsesvedtaket. I 2000 hadde skolen 60 elever, mens det i 2008 gikk 26 elever på skolen. I tilknytning til skolen fantes det både et skolekorps og et «songlag».

Arkivet etter Tunes skule er oppbevart ved Bergen byarkiv. Aktivitetene ved skolen er også dokumentert i arkivene etter Tunes skule- og ungdomskorps, Tunes songlag og Arna lærerlag. Arkivene oppbevares ved Bergen Byarkiv. Arkitekttegninger finnes i arkiv etter Vaardal-Lunde arkitekter, oppbevart samme sted.

Referanser
----------

1. ↑  Gunnar Wiederstrøm (9. juni 2008). «Skole legges ned». *Bergens Tidende*. Besøkt 22. mars 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Tunes skole - oppslagsverket oVe, artikkel av Vebjørn Elvebakk, Bergen Byarkiv.
* Bergen byleksikon på nett, om Tunes skole

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nasjonalt skoleregister
 |