recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
**Eventyr om det dumme trollet** er en gruppe eventyr som handler om et troll eller Fanden/djevelen som blir narra av et menneske. Det meste kjente eventyret på norsk innafor denne gruppa er «Askeladden som kappåt med trollet». Av alle norske eventyr er dette det som er kjent i flest varianter – 121 i alt.

Et vanlig motiv i eventyr om det dumme trollet er mannen som har forskrevet seg til Fanden og dermed opplever et overnaturlig hell eller en uovertruffen dyktighet i alt han foretar seg, men som når tida er inne lurer djevelen som kommer for å hente han. Motivet finnes i «Smeden som de ikke turte slippe inn i helvete» og i «Skipperen og Gamle-Erik».

Det finnes nedskrevet 42 ulike eventyr i denne gruppa på norsk, i til sammen 233 ulike varianter. Denne typen eventyr kjennes fra mange land, men det ser ut til at utbredelsen og populariteten har vært størst i Nord-Europa.

Portal: Litteratur
**Eiler Hagerup** (født 26. november 1736 i Trondhjem, død 9. mai 1795 i Horsens, Skanderborg) var en jurist og embetsmann.

Utdanning
---------

Han studerte fra 1753, fikk teologisk embetseksamen i 1757, men fortsatte å ta jusfag som endte med dansk-juridisk eksamen i 1762. Så tok han en lengre tur til utlandet, først til Sverige, så 1763 til Tyskland, 1764 i Frankrike og tilbake til Danmark i 1765.

Diktet
------

I 1767 utga han anonymt et dikt som opprørte kong Christian VII. Det het "Brev om Kærlighed til Fædrelandet" og gikk mot det Tyge Rothe sto for i landboreformene. Hagerup mente man måtte satse på de som var oppvokst i fedrelandet, ikke alle disse utlendingene. Han motarbeidet dermed kongen og resten ved å fremme borgernes rettigheter på bekostning av utenlandsk innflytelse.

Amtmann nordpå
--------------

Fra 1768 til 1771 var han amtmann i Finmarkens amt, og bodde i Alten-Talvig, det som i dag er Alta.

Fra denne tiden skrev han senere bøker om næringsliv nordpå. Han var medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab.

Kommisærtiden i København
-------------------------

Han fikk i 1771 jobb i København, som 4. kommissær ved finanskollegiets norgeskontor. Etter Struenseeskandalen 1773 rykket han opp til 3. kommisær i tollvesenet, mer spesifikt det Vestindisk-guineisk Rente- samt Generaltoldkammer.

Så ble han gift og justisråd i 1774 og etatsråd i 1779.

Familie
-------

Foreldrene var Anna Cathrine Barhow (død 1737) og Eiler Hagerup d.e. som var biskop i Nidaros bispedømme. Søstra Ingeborg Cathrine ble gift med handelsmann og godseier Hans Holtermann, mens Christine Margrethe med Melchior Falch.

Eiler selv giftet seg i 1774 i Kalundborg, Holbæk med Christine Marie Schmit 1757–1824 som var datter av en apoteker og assessor i byen Horsens. Deres tre barn ble født i Danmark. 

Han ble stamfar til en betydelig gren av familien Hagerup i Danmark, samt oldefar til bokhandler Hans Hagerup som fikk utgitt verket: *Familien Hagerup i Danmark og Norge*, i København i 1902 på sitt forlag H. Hagerup.

*Se Hagerup (slekt)*

Utgivelser
----------

* *Brev om kærlighed til fædrenelandet*, 1767
* *Fiskerier*, 1771
* *Tanker om en kjøbstads anlæggelse i Nordlandene*, Ugeskriftet Samlerens, bind 1, nr 9–11, 1787, Kbh. Et mulighetsstudie for det som i 1794 ble kjøpstaden Tromsø

Referanser
----------

1. ↑  Erlandsen oppgir (s.27) 18. mai 1795 som dødsdato (Erlandsen, Andreas (1857): Biographiske Efterretninger om Geistligheden i Trondhjems Stift. Christiania: Chr. Tønsbergs forlag.)
2. ↑  Om Eiler Hagerup, fra *Dansk Biografisk Lexikon*
3. ↑  National offensiv i denstoredanske.dk, sist lest den 19. juli 2018.
4. ↑  Axel Hagemann, *Uddrag af Altens Kirkebøger 1705—1814, Personalhistorisk Tidsskrift.*

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Gunder Gundersen Hammer** | **Amtmann i Finnmark**(1768–1771) | Etterfølger:**Torkil Fieldsted** |

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** SUDOC
 |
**Per Hovda** (født 17. oktober 1908 i Hjelmeland, død 1. april 1997 i Oslo) var en norsk filolog.

Han tok examen artium ved Kongsgård skole i Stavanger i 1929 og var vernepliktig offiser fra 1930 og nådde grad av major. Under felttoget i Norge i 1940 deltok han som ulønnet løytnant og adjutant i første bataljon av Rogaland infanteriregiment nr. 8 (I/IR 8).

I fiskerigrensetvisten mellom Storbritannia og Norge for den Internasjonale domstolen i Haag i 1949 ble hans utredning om navn på fiskegrunner framlagt for domstolen.  

Han var cand.philol. fra 1938 og dr.philos. fra 1962. Han var lektor ved Kongsgård skole i Stavanger i 1939, amanuensis ved Norsk Stadnamnarkiv fra 1940, arkivsjef ved Norsk Stadnamnarkiv 1942–1978, foreleser i nordisk stedsnavnforskning ved Universitetet i Oslo fra 1945, dosent i nordisk stedsnavnforskning og nordisk språk ved Göteborgs universitet 1955–1956 og Statens navnekonsulent 1942–1980.

Hovda var styremedlem i Bondeungdomslaget i Oslo 1930–1934, styremedlem i *Norsk Tidende* 1952–1955, styremedlem i Norsk Måldyrkingslag fra 1949 (formann fra 1971), styremedlem i Nordisk Stadnamnråd fra 1946, styremedlem i Nordisk råd for namnegransking fra 1971, formann i Norges Astma- og Allergiforbund 1963–1965, formann i Norsk-færøysk lag 1961–1964, medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi fra 1968 og medlem av Norsk språkråd fra 1971.

Hovda engasjerte seg sterkt for de eldres situasjon og stod blant annet sentralt i det såkalte eldreopprøret i 1990.

Utmerkelser
-----------

|  |  |
| --- | --- |
| Utmerkelser

|  |
| --- |
| Deltagermedaljen med rosett |

 |

Han ble tildelt Deltagermedaljen med rosett for sin innsats under andre verdenskrig.

Bibliografi
-----------

* Hovda, Per 1951d: Les noms des lieux de pêche depuis Træna jusqu'au Varangerfjord. I: Duplique du gouvernement du Royaume de Norvège. Vol. III Annexes. Cour internationale de Justice:76-87. Haag. (Navn på fiskegrunnar og fiskeméd frå Træna til Varangerfjorden)
* Per Hovdas artikler i: Terje Larsen: Norsk stadnamnbibliografi førebels nettversjon Desember 1998.

Referanser
----------

1. ↑  Stavanger Aftenblad: "Det er to dødssynder: intoleranse og skråsikkerhet", 4. september 1954 s.7.
2. 1 2 3 4 5  Bjørn Steenstrup (1973). «Hovda, Per». *Hvem er Hvem?*: 259.
3. ↑  «Rapport fra den militære undersøkelseskommisjon av 1946, avgitt mai 1950».
4. ↑  *Kart og plan. 2005 Nr. 1*. 2005.
5. ↑  «Per Hovda». Store norske leksikon.
6. ↑  *Stortingsforhandlinger. 1952 2c*. 1952. s. 1283.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Deutsche Biographie **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** KulturNav
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Karl Vilhelm Hammer** (født 12. juni 1860 i Moss, død 24. november 1927 i Oslo) var en norsk arkivar og journalist.

Liv
---

Hammer studerte rettsvitenskap i noen år, før han oppga studiene og gikk over i journalistikken. Fra 1887 var han medarbeider i *Verdens Gang*, i noen år også redaksjonssekretær. 1898–1902 var han generalsekretær i komitéen for Norges deltagelse i Verdensutstillingen i Paris i 1900. I den anledning redigerte han verket *La Norvège à l'Exposition universelle de 1900 à Paris* og skrev rapporten om *Norges deltagelse i verdensudstillingen i Paris* (1904). Våren 1905 ble han sekretær i Utenriksdepartementet, og ble året etter utnevnt til førstearkivar. Fra 1906 var han konsulent ved Nobelinstituttet.

Hammer skrev en stor mengde avhandlinger og artikler med sosialøkonomiske og biografiske emner, særlig i konversasjonsleksika, i pressen og i tidsskrifter. Han var med på å utgi den første norske utgaven av *Hvem er hvem?* (1912), var norsk medarbeider for *Nordisk familjebok* og *Salmonsens konversationsleksikon* og utga sammen med C. J. Hambro *Opslagsboken. Norsk konversationsleksikon*. Sammen med L. A. Havstad utga han i 1903 en *Haandbog for Avislæsere*. Med sitt inngående kjennskap til statsøkonomisk og sosialvitenskapelig litteratur skrev han årlige oversikter over denne i *Statsøkonomisk Tidsskrift*. I *Norges Næringsliv* (1908–10) skrev han en oversikt over Norges skipsfart.

Verker
------

* *Norges deltagelse i Verdensudstillingen i Paris 1900* (1904)

Referanser
----------

1. ↑   LIBRIS, libris.kb.se, utgitt 24. oktober 2012, besøkt 24. august 2018[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* *Nordisk familjebok. Uggleupplagan*, bind 36, sp. 243. Stockholm: Nordisk familjeboks förlag, 1924.
* *Salmonsens konversationsleksikon*, 2. utg. bind X, s. 768. København: J. H. Schultz, 1920.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Karl Vilhelm Hammer i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |
SAIS-bygningen i Washington, DC.
**Paul H. Nitze School of Advanced International Studies** (forkortet **SAIS**) er en skole innen internasjonal politikk som er underlagt Johns Hopkins University. Skolen ligger på Massachusetts Avenue ved Dupont Circle i nordvestre Washington, DC, ikke langt fra Brookings Institution.

Skolen ble grunnlagt av Paul H. Nitze i 1943 for å forberede akademikere på de internasjonale utfordringene som ville oppstå etter krigen, og ble en del av Johns Hopkins University i 1950.

Ved SAIS gis det avanserte studier opp til doktorgradsnivå (Ph.D) innen historiske og statsvitenskapelige fagfelt med vekt på internasjonal politikk. Det undervises også i internasjonal økonomi og internasjonal rett og folkerett.

Skolen har om lag 550 høyere grads studenter i Washington, 150 i Bologna, Italia (siden 1955), og 100 i Nanjing, Kina (siden 1986). Bologna-studiene er direkte underlagt JHU SAIS, mens Nanjing-studiene er et samarbeid med Nanjing Universitet.

Blant tidligere studenter er tidligere utenriksminister i USA Madeleine Albright, Islands statsminister Geir H. Haarde, og Nobels fredsprisvinner Jody Williams, samt et hundretalls ambassadører, toppembetsmenn og forretningsledere.

Eksterne lenker
---------------

* Paul H. Nitze School of Advanced International Studies
* Johns Hopkins University

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** NKC **·** CiNii **·** GeoNames **·** GNIS
 |
Kartskisse over myndighetsalder i alle verdens land:

██ 16

██ 17

██ 18

██ 18 og 19

██ 19

██ 20

██ 21

██ Ingen myndighetsalder

**Myndighetsalder**, tidligere kalt **lagalder**, er den alderen da en person blir myndig, det vil si gammel nok til selv å slutte juridisk bindende avtaler og råde over egne midler uten bruk av verge. Etter at Europarådet i 1972 vedtok en resolusjon om at myndighetsalderen bør være 18 år, er dette blitt den vanlige myndighetsalderen i Europa, også i Norge.

Myndighetsalderen i norsk historie
----------------------------------

I Magnus Lagabøtes Landslov av 1274 ble lagalderen satt til 20 år. I 1619 ble myndighetsalderen hevet til 25 år. 27. mars 1869 ble den så senket til 21 år. I 1969 ble myndighetsalderen igjen 20 år, og så i 1979 18 år. Ifølge vergemålsloven § 2, er man myndig fra den dagen man fyller 18 år.

Fra 1604 var kvinner umyndige. I 1845 kom Lov om større myndighet for ugifte kvinner. Fra 1863 ble ugifte kvinner myndige på lik linje med menn, men gifte kvinner forble umyndige fram til 1888.

Fra 1619 ble umyndige delt i to grupper. Gruppen mellom 18 og 25 år ble kalt *mindreårige*, og ble regnet som personlig myndige. Deres formue skulle imidlertid bestyres av en kurator.

I 1280 kom en bestemmelse om at enker og enkemenn skulle regnes for myndige, selv om de var under 20 år. Fram til 1814 kunne man søke kongen om å bli gjort myndig, selv om man ikke hadde oppnådd myndighetsalder. Det har vanligvis vært mulig å inngå ekteskap før oppnådd myndighetsalder etter søknad om dispensasjon.

Stemmerett har man dersom man fyller 18 år i løpet av det året valget holdes.

Se også
-------

* Seksuell lavalder

Referanser
----------

1. ↑  «Lov om vergemål (vergemålsloven) - Lovdata». *lovdata.no*. Besøkt 7. juli 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Vergemålsloven
* «Lagalder» i *Norsk historisk leksikon* på lokalhistoriewiki.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** NDL
 |
***Psykologisk tidsskrift*** er et norsk fagtidsskrift, av og for studenter, med fokus på psykologi og psykologirelevante tema. Tidsskriftet ble opprettet i 1996 av psykologistudenter ved Norges Teknisk Naturvitenskapelige Universitet (NTNU). 

Hovedmålet bak tidsskriftet er å skape en skriftlig læringsarena for studenter ved de norske utdanningsinstitusjonene, i tillegg til å være et bidrag til nettverksbygging mellom akademia og profesjonsutøvere innen psykologterapeutisk praksis og helse- og sosialfaglig arbeid i Norge. 

Tidsskriftet publiserer faglige artikler og essay innen psykologi og helsefag skrevet av studenter, akademikere, og profesjonsutøvere. Hver utgave har et spesifisert hovedtema for artiklene i utgaven, for eksempel «Sosial påvirkning», «Arbeids- og organisasjonspsykologi»,«Kjærlighet», «Avhengighet» og «Frykt, angst & redsel». I tillegg drifter tidsskriftet en nettside. Tidsskriftet publiserer to utgaver i året og har kontorlokaler på Psykologisk Institutt ved NTNU.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISSN
 |



1. 1 2   (på en, fr, es, zh-hans, ar) *The ISSN portal*, Paris: ISSN International Centre, ISSN 1819-1819, ISSN 1501-7508, Wikidata Q70460099,
**Store Sankt Bernhard** (fransk: *Col du Grand Saint-Bernard*, italiensk: *Colle del Gran San Bernardo*) er et pass i Wallis-Alpene som forbinder Rhônedalen i den sveitsiske kantonen Valais med Aostadalen i Italia. Den sveitsisk-italienske grensen følger ikke nøyaktig vannskillet, men ligger rundt 300 m sørvest for dette. Passets høyeste punkt (2469 moh.) ligger dermed på sveitsisk side av grensen.

Passet var allerede i romertiden en av de viktigste fjellovergangene over Alpene. Her var ingen vanskelige slukter som hindret ferdselen til passet. Passet nevnes første gang av Julius Cæsar. I 1050 grunnla Bernhard av Menthon et hospits for veifarende i passet, og passet er oppkalt etter ham. Sanktbernhardshundene skal stamme fra avlsarbeid utført av munkene i hospitset. 

Napoléon Bonaparte benyttet passet på sitt felttog mot Italia i mai 1800. Kjørbar vei over passet ble ferdigstilt i 1905. Veien ble helårsvei i 1964 da St. Bernhard-tunnelen under passet ble åpnet.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Great St Bernard Pass – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Grosser Sankt Bernhard (Pass), Historisches Lexikon der Schweiz (tysk)
* Le col du Grand-Saint-Bernard dans le Tour de France Arkivert 8. juni 2016 hos Wayback Machine. (fransk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** HDS **·** GeoNames
 |
**Christian Roy Kaldager** (født 18. mars 1908 i Baltimore i USA, død 23. juni 2005) var en norsk offiser. Han ble utnevnt til generalmajor i Luftforsvaret i 1960. Han var en periode sjef for FNs styrker i Kongo.

Kaldager var marineflyger, og ble tildelt vingen i 1932. Før krigsutbruddet seilte han en tid i handelsflåten. Under krigen var løytnant Kaldager først instruktør ved Little Norway. Deretter fløy han Sunderland ved 330 (N) Squadron på Sullom Voe, der han snart ble kapteinløytnant og flightsjef i 1943. I 1944 ble han orlogskaptein og skvadronsjef.

Etter krigen var han blant annet sjef ved Sola flystasjon, og fra 1952 sjef for Luftforsvarets Stabsskole. I 1960 var han stabsoffiser ved NATOs hovedkvarter på Kolsås. I 1962 ble han sjef for Luftkommando Østlandet.

Fra desember 1962 var Kaldager sjef for FNs flystyrker i Kongo. I august 1963 overtok han kommandoen for hele FN-styrken (ONUC).

I 1964 var han tilbake ved staben på Kolsås, før han fra 1968 til 1973 var kommandant på Akershus festning, samtidig som han var direktør for Forsvarets høgskole.

Utmerkelser
-----------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Utmerkelser

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| St. Olavs Orden– kommandør | Krigsmedaljen med stjerne | Deltagermedaljen |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Haakon VIIs 70-årsmedalje | Kong Haakon VIIs 100-årsmedalje | Forbundsrep. Tysklands stort fortjenstkors med stjerne |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Den islandske falkeorden– storridder | 1939–1945 Star | Atlantic Star |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Mentioned in Despatches | Sverdordenen– kommandør 1. klasse | FN-medaljen (ONUC) |

 |

Kaldager mottok Krigsmedaljen med stjerne, Deltagermedaljen, Haakon VIIs 70-årsmedalje og Kong Haakon VIIs 100-årsmedalje. Han ble tildelt de britiske medaljene 1939–1945 Star og Atlantic Star og ble Mentioned in Despatches. For sin tjeneste i Kongo ble han utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden og tildelt FN-medaljen. Kaldager ble utnevnt til storridder med stjerne av Den islandske falkeorden, kommandør av første klasse av den svenske Sverdordenen og stort fortjenstkors med stjerne av Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden.

Bøker
-----

* Akershus - Festning, mennesker og begivenheter gjennom 700 år, Universitetsforlaget 1993, ISBN9788200216957

Kilder
------

* Hvem er hvem 1973
* Store norske leksikon
* Fem år i utlegd (Henriksen, 1996)
* Marinens flygevåpen 1912-1944 (Hafsten, Arheim, 2003)
* Hærens og Marinens flyvåpen 1912-1945 (Meyer, 1973)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** Krigsseilerregisteret
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Tasiilaq** (tidligere kalt **Ammassalik**, gammelgrønlandsk: **Angmagssalik**) er den eneste byen, og administrativt sentrum i Ammassalik kommune, sydøst på Grønland. Navnet Ammassalik brukes i dag kun om kommunen, men opprinnelig ble navnet brukt om området rundt Kingak innerst i Angmagsalikfjorden, og kommer av det grønlandske ordet Angmagsak, som betyr lodde. 

Byen er kommunens største, med 1 852 innbyggere. Den ble grunnlagt i 1894 som en handels- og misjonsstasjon, og i forbindelse med 50-årsjubileet i 1944 ble det bygd en varde på det høyeste punktet i byen. Det bodde folk her også før 1894; på midten av 1800-tallet fikk man på vestkysten av Grønland vite om at det bodde folk i dette området, uten kontakt med omverden. G. Holm reiste med konebåt dit i 1884, overvintret her, og tok med seg kunnskap tilbake. Han kalte dem «angmagsalikerne», og i 1894 bodde 413 mennesker der. De neste årene flyttet mange herfra sydover, for å bo nærmere koloniene, men etter etableringen av byen Angmagssalik økte igjen befolkningen, og var i 1913 oppe i 593.

Utsikt over Tasiilaq fra Sømandsfjeldet.
Byen ligger på øya Ammassalik Ø, og er delvis isolert. Klimaet og landskapet i kommunen gjør at Tasiilaq ikke har veiforbindelse med de andre tettstedene i kommunen. Om vinteren må man bruke helikopter, snøscooter eller hundeslede. Om sommeren og høsten, fra juli til november, kommer det forsyningsskip hit 4 ganger. 

Byen minner fortsatt om sin opprinnelige inuittkultur. Befolkningen her lever av fiske, fangst og serviceindustri. 

Ammassalik Museum holder til i Tasiilaqs gamle kirke. Museet er et lokalt kulturhistorisk museum, og et av de yngste lokalmuseer på Grønland. Det ble tatt i bruk i 1990. Kirken er åttekantet, og er dekorert av den grønlandske kunstneren Aka Høegh. 

Tasiilaq har egentlig ikke midnattssol, men det er lyst døgnet rundt i juni og juli. Om høsten rammes området ofte av katabatiske vinder (som kalles Piteraq) fra innlandsisen. Disse kan komme opp i flere ganger orkans styrke. 

Man kan fly hit fra Island. Kulusuk, som ligger 10 minutter med helikopter fra Tasiilaq, har flyplass.

Referanser
----------

1. ↑  ; *Statistikbanken*; besøksdato: 12. februar 2020.
2. ↑  «Angmagsalik». Salmonsens konversationsleksikon. 1940. Besøkt 09.02.2008.

Eksterne lenker
---------------

* Bilde av byen[*død lenke*]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Mathias Wærn** (født 1725, død 1789) var en norsk forretningsmann, mest kjent for sitt eierskap i Moss Jernverk årene 1748 til 1766 sammen med Erik Anker.

Mathias Wærn var født på Fredrikshald (Halden) og var sønn av handelsmannen Peder Morten Wærn og Kirstine Colbjørnsdatter. Sammen med Erik Anker drev han først et såpekokeri på Fredrikshald, deretter kjøpte de to opp Moss Jernverk og begynte der produksjon av kanoner for det dansk-norske forsvaret.

Mathias Wærn røk etterhvert uklar med Erik Anker og ble i 1766 kjøpt ut av Anker i Moss Jernverk, Wærn flyttet da til Sverige hvor han bosatte seg i Steneby sogn i Dalsland, sammen med sin svenske svigerfar kjøpte han seg inn i Billingfors bruk og døde der i 1789. Han ble i 1768 gift med Maria Uggla (f. 2. Sept. 1747, d. 1815 i Stockholm), datter av brukeier Leonhard Magnus Uggla til Billingsfors og Bäckefors og Anna Maria Friherreinne Taube.

Litteratur
----------

* Lauritz Opstad, *Moss Jernverk*, M. Peterson & søn, Moss, 1950

Eksterne lenker
---------------

* Om Mathias Wærn, fra *Dansk biografisk Lexikon*
**Friedrich Reinhold Kreutzwald** (uttales [krö'jtsvalt]), (født 14. desemberjul./ 26. desember 1803greg. i Neeruti i Kadrina kommune, død 13. augustjul./ 25. august 1882greg. i Tartu) var en estisk folklorist, skald og lege i Võru. 

Allerede som student begynte han å skrive ned estiske viser og andre tradisjoner. På 1830 – 1850-tallet publiserte han avhandlinger om esternes historie og tradisjoner og fikk etter Friedrich Robert Faehlmanns død i oppdrag av Estnische Gelehrte Gesellschaft (*Õpetatud Eesti Selts*) å samle inn og offentliggjøre tradisjonene om Kalevipoeg. Hans verk kom ut i selskapets forhandlinger mellom 1857 og 1861 med tekster på estisk og med tysk oversettelse av Reinthal. Han fulgte Elias Lönnrots eksempel ved sammenstillingen av Kalevala slik at han prøvde å sette sammen en helhet av de fragmentene man hadde slik at han kunne gjengi i verseform tradisjoner man bare hadde i prosaform som sagn. For vitenskapen er hans arbeide derfor av mindre verdi, også fordi han brente opp sine håndskrifter, men Kreutzwalds *Kalevipoeg* har hatt stor nasjonal verdi for esterne. 

Han gav også ut en samling estiske folkeeventyr og sagn, "Eesti rahwa ennemuistesed juttud" (1866; tysk oversettelse av F. Löwe 1869 og 1881) samt tidligere også av H. Neus: *Mythische und magische Heder der Ehsten* (1854).

Andre halvdel av 1800-tallet var den tid da det nasjonale estiske skriftspråket tok form. Takket være Kreutzwalds anstrengelser ble det gjennomført et nytt rettskrivingssystem som hadde blitt anbefalt av E. Ahrens og finnen A. I. Arwidsson.

Referanser
----------

1. 1 2   Encyclopædia Britannica Online, oppført som F. Reinhold Kreutzwald, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/F-Reinhold-Kreutzwald, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 27. april 2014[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id kreutzwald-friedrich-reinhold, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  ; *Autorités BnF*; besøksdato: 10. oktober 2015; BNF-ID: 12164807f.
6. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 138.

Eksterne lenker
---------------

* Kreutzwald i Nordisk Familjebok/ Ugglan

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** BNE **·** MusicBrainz
 |
Sommers 2007 med fyr og radaranlegg.
**Sommers** (russ.: Соммерс, svensk: *Sommarö*, finsk: *Someri*) er en russisk holme i Finskebukten. Holmen ligger rundt 28 km sør for Vederlax i Finland. 

Før 1944 var Sommarö en finsk utøy i Viborgs län. Et fyr ble oppført på holmen i 1808. Dette ble fornyet i 1866. 

Under fortsettelseskrigen ble en finsk styrke stasjonert på Sommarö. På grunn av dens strategiske beliggenhet ble holmen dernest angrepet av russiske styrker. Kampene som er kjent som *slaget om Sommarö* ble utkjempet 8. juli til 9. juli 1942. Slaget endte med at russerne måtte trekke seg tilbake.

Fyret på Sommarö ble ødelagt under krigen. Det nåværende fyret er oppført av Russland etter 1945.

Litteratur
----------

Seppo Laurell: *Finlands fyrar*, 1999, ISBN 952-5180-21-2

Eksterne lenker
---------------

* I. Uschakoff: Karta öfver Finland, 1898: Beliggenhet for Sommarö
* Artikkel om Sommarö fyr i Nordisk familjebok, bind 38, spalte 426, 1926
* Lighthouses of Russia: Gulf of Finland
Fransiskanermunk fra F. A. Gasquet *English Monastic Life* 1904
**Sankta Clara kloster** var et fransiskanerkloster på Torkø utenfor Listerbyåns utløp i Blekinge.

Adelsmannen Ture Turesson Bielke var blitt dømt av en kirkelig domstol for å ha utlånt penger og ha tatt gårder i pant. For å bøte på synden bygget han et lite kapell samt et lite herberge på Torkø, som han siden overlot til fransiskanerordenen. Kapellet sto ferdig i 1459. I 1467 fant fransiskanermunkene en alabastfigur på øya som de syntes lignet ordenens kvinnelige helgen Sankta Clara. Stedet måtte dermed være hellig, og munkene ansøkte derfor Rom om tillatelse til å oppføre et kloster, hvilket paven godkjente.

Kong Hans av Danmark, Norge og Sverige stadfestet siden Bielkes gavebrev, og gjennom nok et gavebrev mottok klosteret også Helgeø, som tilhørte kongen og kronen. Vilkåret var, at munkene årlig skulle gi en tønne torsk til det nærliggende Sølvesborg slott. Klosteret ble stadig omtalt i 1524, men i 1536 ble reformasjonen innført og alle klostre nedlagt. Sankta Clara kloster ble omsider revet ned, og en del av stenene ble slept over isene til Johannishus og brukt til slottsbyggeriet der. Kapellet ble stående, men i dag ses kun mindre rester av det.

Referanser
----------

1. 1 2  «*Historian om Sankta Claras kloster*, lillaklostergalleriet.se». Arkivert fra originalen 17. desember 2017. Besøkt 22. januar 2012.
2. ↑  *Torkö*, Nordisk familjebok
3. ↑  «Rørdam, Holger Fr.: *Kjøbenhavns Kirker og Klostre i Middelalderen*, Kap. VI afs. VII, s. 349». Arkivert fra originalen 10. juni 2012. Besøkt 22. januar 2012.

Portal: Danmark
Prins Buris anla Tvis kloster ved Holstebro. Ruinene sett ovenfra.
Portal: Danmark

**Buris Henriksen** (født ca. 1130, død 1167) var dansk prins og hertug av Sønderjylland. Han var sønn av Henrik Skadelår og Ingerid Ragnvaldsdatter, og dermed sønnesønns sønn av Svend Estridsen. Han var gift med Luitgard av Stade, datter av Rudolf 1. av Stade og Richardis.

Biografi
--------

Selv om faren hans hadde vært blant Knud Lavards drapsmenn, sto han selv i borgerkrigene på Valdemar den stores side, og spilte en ikke uviktig rolle under denne. Han ble derfor gjort til hertug av Sønderjylland av kongen. Senere deltok han med utmerkelse i krigstog mot vendene. I 1163 anla han cisercienserklosteret Tvis kloster øst for Holstebro. 

Kongen var dog alltid litt mistenksom overfor ham, ikke minst fordi han stammet fra kongeslekten, og kunne komme til å kreve kongemakten for seg selv eller for sine etterkommere. Mistanken ble bestyrket ved at Buris i 1166 ikke ville anerkjenne Valdemars sønn Knud som tronfølger. Til sist ga han seg dog mot til gjengjeld å få gjort hertugdømmet sitt arvelig. 

Kongen mistenkte ham også for å stå i ledtog med kongens norske fiender, som Buris var beslektet med på morssiden. I 1167 lot kongen ham derfor arrestere på Søborg slott og ifølge Saxo ble han satt i fangenskap på livstid. Tyske historieskrivere kan dog fortelle at han ble skrekkelig lemlestet og senere drept. 

Ifølge sagnet om Buris, som blant annet kjennes fra folkevisene, forførte han kong Valdemars søster Liden Kirsten. I raseri skulle kongen ha danset sin søster til døde, mens Buris ble kastrert og blindet. Etter sin død skulle han i lenker hver natt ha oppsøkt Liden Kirstens grav i Vestervig.

Kilder
------

* Dansk biografisk Lexikon
* Buris på gravsted.dk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon
 |
Lindegården er bygget ovenpå rester av Valdemar Atterdags middelalderlige bymur.
**Kalundborg slott** ble sannsynligvis bygget av Valdemar Atterdag (1340–1375). Slottet besto av et femfløyet bygningskompleks omgitt av dobbelte ringmurer. Langs innersiden av den ytterste ringmuren lå også en del hus mellom de store forsvarstårnene. 

Kalundborg slott var på 1300-1400-tallet et av Danmarks viktigste slott. Her samlet konger og stormenn seg til politiske forhandlinger og i krigstid var Kalundborg et viktig, militært støttepunkt. 

I 1494, i kong Kong Hans' tid ble det holdt et stendermøte, hvor udelelighetsbrevet ble vedtatt 31. mai. I brevet ble det slått fast at Danmarks Rike var et fritt valgrike, hvilket vil si at landet ikke kunne stykkes ut i arvelodd. Kong Hans' mor Dorothea av Brandenburg hadde borgen som enkesete og døde her i 1495. Tycho Brahes bror, Steen Brahe var lensmann på Kalundborg i over 40 år. 

Danmarks rikes arkiv ble oppbevart i det store tårnet «Folen» ca. 1400-1536. Slottet fikk så omfattende skader i svenskekrigene, at de svenske beleiringstroppene i 1659 lot byens borgere rive slottet. 

De eneste synlige rester av slottet i dag er fundamenter fra «Folen» og det lille tårnet «Fars Hat» samt en del av ringmuren.

Statsfanger
-----------

En lang rekke statsfanger satt på Kalundborg slott:

* Sten Sture den yngres enke Kristina Nilsdotter Gyllenstierna med mor og barn
* Christian II ble i 1549 overført til slottet som fange og døde her 10 år senere.
* Charles de Mornay feltherre, svensk krigsfange, 1566-71
* Matematikeren Christoffer Dybvad satt i «Folen» fra 1621 til han døde knapt 2 år senere.

Referanser
----------

1. 1 2  ; *Wiki Loves Monuments' database*; utgivelsesdato: 6. mai 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Kalundborg på Den digitale byport
* *Kalundborg*, Salmonsens konversationsleksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |

Portal: Danmark
**Hans Emil Huitfeldt-Kaas** (født 14. september 1869, død 15. oktober 1948) var en norsk diplomat.

Etter examen artium 1887 og cand.jur. 1892 ble han advokatfullmektig og edsvoren fullmektig, fra 1897 tilsatt i Indredepartementet og fra 1899 i dets utenriksavdeling. Etter et opphold i London 1900 og Paris 1900–1902 ble han i 1904 visekonsul i Shanghai, fra 1906 sekretær ved legasjonen i København, ditto ved legasjonen i London fra 1908 der han ble gift i 1911. Fra 1912 var han konstituert legasjonsråd i Berlin noen år, før han i 1917 flyttet til Haag for å være det samme, etter hvert forfremmet til chargé d'affaires. Fra 1922 til sin avskjed fra diplomatiet i 1935 var han sendemann stasjonert ved Norges legasjon i København, samtidig som han også virket som sendemann til Haag.

Han mottok en rekke ordener, deriblant den norske St. Olavs Orden.

Hans Emil var sønn av riksarkivar Henrik Jørgen Huitfeldt-Kaas (1834–1905) og Hanna Lovise Charlotte Huitfeldt (1845–1876). I 1911 giftet han seg med Dorothy Marianne Morton Latham (1889). De var foreldre til blant andre sivilingeniør Paul Latham Huitfeldt-Kaas (1914–2007).

Familien Huitfeldt er av dansk opprinnelse, så i 1941 kunne Hans Emil overta det Kaaselundske fideikommiss (en grunnkapital som stammet fra salget av stamhuset Kaasenlund) fra sin bror, biologen Valentin Vilhelm Hartvig Huitfeldt-Kaas (1867–1941). En annen bror av Hans Emil var lege Hans Ludvig Carl Huitfeldt (1876–1969). Etter Hans Emils død i 1948 gikk kommissariatet til sønnen Paul.

Referanser
----------

1. ↑  Slekten Huitfeldt i Norge av Terje Bratberg for Det Store norske leksikon.
2. ↑  Huitfeldt-Kaas, Hans Emil i Hvem er Hvem 1948.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | WikiTree
 |
**Kolbjørn Fjeld** (født 4. juni 1904 i Eidskog, død 4. mai 1978) var en norsk forlegger og sjef for Tiden Norsk Forlag fra 1933 til 1971.

Slekt
-----

Kolbjørn Fjeld var sønn av en lærer, Ole Fjeld (1857–1950), og Sofie Gundersen (1865–1944). Han ble i 1933 gift med Randi Utheim Medbø (født 1909).

Liv
---

Fjeld gikk ut av Treiders handelsskole i 1917 og arbeidet deretter for forsikringsselskapet Glitne. Han ble student i 1922. Senere studerte han ved *École des Bibliothécaires* i Paris og tok magistergraden ved Columbia-universitetet i New York i 1931. Fra 1919 til 1933 arbeidet han ved Deichmanske Bibliotek, og var dessuten sekretær for den norske bokhandlerforeningens opplysningskontor fra 1931 til 1933. I 1933 ble han sjef for Tiden Norsk Forlag, og beholdt denne stillingen helt til 1971. Under krigen ble forlaget stengt av tyskerne og Fjeld ble arrestert av høsten 1940.

Referanser
----------

1. ↑  *Norsk krigsleksikon 1940-45*. [Oslo]: Cappelen. 1995. s. 420. ISBN 8202141389.

Kilder
------

* *Hvem er Hvem 1973*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook
 |
*Carta marina* («Sjøkart»), den svenske presten Olaus Magnus' overdådig illustrerte kart over de nordiske landene, tegnet og trykt i Venezia 1527–1539. Kartet er det første som gjengir steder og geografiske detaljer fra Norden.
***Carta marina*** (latinsk for «sjøkart») er et kart tegnet av den svenske presten Olaus Magnus og trykt i Venezia i 1539. Det er regnet for å være det tidligste noenlunde riktige kartet over landene i Norden. *Carta marina* er overdådig illustrert med vesener og forestillinger fra landenes folkeliv og folketro.

Historikk
---------

Veggkartet er omkring 1,70 meter høyt og 1,25 meter bredt. Det ble tegnet av Olaus Magnus (Olof Månsson, 1490–1557), svensk naturforsker, etnograf og titulærbiskop i Uppsala, over en periode på rundt tolv år fram mot 1539. Han tegnet kartet på sitt kontor i Venezia, der det ble skåret ut som tresnitt, trykt og utgitt.

Kartet inneholder folketro, detaljer og navn. Magnus har prøvd å illustrere folk og natur i ulike deler av Norden. Det er verdt å merke seg at i Nordsjøen og andre hav er det tegnet inn kraker og andre havmonstre som sjøfarende kunne møte på. Det finnes bare et tidligere kart over Skandinavia (*Skandia* eller *Schondia*), tegnet av Jakob Ziegler. Andre kart fins, men det er uvisst om de er ekte middelalderkart. Omkring 1574 forsvant *Carta marina* uten spor. Lenge ble kartet regnet som tapt. I 1886 ble det funnet igjen på Hof- und Staatsbiliothek i München av Oscar Brenner, og der er kartet fremdeles. I 1961 ble en annen kopi funnet i Sveits. Uppsala universitet fikk tak i kartet året etter. Dette kartet er lagret på Carolina Rediviva i Uppsala.

På kartet er grensene til Norge og Danmark ikke helt riktig inntegnet, men kartet anses likevel som det mest nøyaktige kartet over Norden fra middelalderen.

Navnet *Carta marina* er latinsk og utgjør den første delen av kartets fullstendige overskrift: *Carta marina et Descriptio septemtrionalium terrarum ac mirabilium rerum in eis contentarum, diligentissime elaborata Annon Domini 1539 Veneciis liberalitate Reverendissimi Domini Ieronimi Quirini*, det vil si «Sjøkart og beskrivelse av de nordiske landene og minneverdige ting der. Nøyaktig og utførlig nedtegnet i Venezia i året 1539 med generøs hjelp av den ærverdige Herren og patriarken Hieronymus Quirini».

Olaus Magnus utga i 1555 sitt patriotiske 20-bindsverk *Historia de Gentibus Septentrionalibus*, «De nordiske folkenes historie», der han forteller videre om mange av de folkelige forestillingene som er illustrert på kartet.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Carta marina – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Geografiens och de geografiska upptäckternas historia
* Ocean Eddies in the 1539 Carta Marina by Olaus Magnus Arkivert 29. februar 2008 hos Wayback Machine. Artikkel fra tidsskriftet Oceanography
* Carta Marina Skildring av kartet
* Carta Marina James Bell Ford Library, Minnesota
* Artikkelen *Olaus Magni* Nordisk familjebok

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Uppslagsverket Finland **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Erik Meling Sele** (født 1987 i Stavanger) er en norsk forfatter. 

Han debuterte med novellesamlingen *Likkisten* i 2011*.*

Debutromanen *Dumming* følger en karrierejeger som overbevises om at han er dum, og som vil finne verdens enkleste jobb. 

I *Pladask* forelsker en lærer seg i en kvinne han møter i en drøm, og bestemmer seg for å finne henne. 

I *Krepsens regnskap* vekkes opprørslysten til en introvert regnskapsfører når han blir satt til å jobbe i kontorlandskap, 

Sele er bidragsyter til Juritzen forlags årlige antologi *Påskekrim*. 

Han er utdannet sivilingeniør ved NTNU.

Sele skrev først noveller for ulike ukeblader, inspirert av Roald Dahls mørke noveller.

Bibliografi
-----------

* *Likkisten* – samling av noveller, (2011)
* *Dumming* — Roman (2017)
* *Pladask* — Roman (2018)
* *Krepsens regnskap* — Roman (2019)

Referanser
----------

1. ↑   www.forfatterkatalogen.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  ba.no: Mørke noveller fra nykommer[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Straffelovrådet** er et norsk statlig permanent sakkyndig råd som utreder og legger frem forslag om endringer i straffelovgivningen etter nærmere oppdrag fra Justis- og beredskapsdepartementet.

Straffelovrådet ble opprettet i 1947. Det arbeidet parallelt med Straffelovkommisjonen fra 1980. Rådet fikk imidlertid ikke nye oppdrag etter 2000. I 2019 ble rådet reetablert og gitt nye oppdrag.

Rådet har fire faste medlemmer, og kan suppleres med ytterligere medlemmer for det enkelte oppdrag. Fra re-etableringen i 2019 har rådet vært ledet av jusprofessor Linda Gröning ved Universitetet i Bergen. Som faste medlemmer ble oppnevnt advokat Anders Brosveet, lagdommer i Hålogaland lagmannsrett Susann Funderud Skogvang og assisterende riksadvokat Knut Erik Sæther. Da Sæther ble utnevnt til Høyesterettsdommer i 2021 ble han erstattet av førstestatsadvokat Runar Torgersen ved Riksadvokatembetet.

Ved oppnevningen i 2019 fikk rådet to oppdrag knyttet til organiserte kriminelle grupper. Ved disse to oppdragene ble rådet supplert med politiadvokat Line Steen Presthus ved Oslo politidistrikt og politioverbetjent Rune Utne Reitan ved Kripos.

Rådet avga NOU 2020: 4 Kriminalisering av deltakelse i og rekruttering til kriminelle grupper 12. mars 2020, og NOU 2020: 10 Inndragning av utbytte fra gjengkriminalitet 16. september 2020. Etter et tilleggsoppdrag avga rådet den 25. mai 2021 en tilleggsutredning til NOU 2020: 10 om Konfiskasjon av ting som har tilknytning til en straffbar handling (pønal inndragning).

Rådet fikk 10. mars 2021 i oppdrag å gjennomgå straffelovens kapittel om seksuallovbrudd, og ble den 30. juni 2021 supplert med politioverbetjent Eivind Guldseth og professor May-Len Skilbrei i anledning dette oppdraget.

Rådet avga *NOU 2022: 21 Strafferettslig vern av den seksuelle selvbestemmelsesretten — Forslag til reform av straffeloven kapittel 26* den 19. desember 2022.

Referanser
----------

1. ↑  «Straffelovrådet». Besøkt 22. desember 2022.
2. ↑  «Straffelovrådets nettside». Besøkt 9. januar 2023.
3. ↑  (no) Straffelovrådet (Norge) i Store norske leksikon
4. ↑  «Kap 2.1 Straffelovrådets sammensetning og rolle». *NOU 2022: 21 Strafferettslig vern av den seksuelle selvbestemmelsesretten — Forslag til reform av straffeloven kapittel 26*. 2022.
Modafinil
Modafinil (Modalert 200)
**Modafinil** er et legemiddel som brukes mot narkolepsi (og før 2008 også mot idiopatisk hypersomni.). 

Før 15. januar 2019 ble Modafinil kategorisert som et klasse A-preparat. Dette ble endret av legemiddelverket da, selv om Modafinil har lignende egenskaper som det narkotiske stoffet Amfetamin, så er virkemekanismen ulik. Sjansen for misbruk er vesentlig mye lavere.

Modafinil er virkestoffet som finnes i det registrerte legemiddelet Modiodal. Modiodal tilhører gruppen sympatomimetikum. Virkningsmekanismen er tross forskning ikke avklart og er noe usikker. Mye tyder på at Modafinil gjenoppretter og/eller øker våkenhet og mental fokus ved å forsterke alfa1 adrenerg aktivitet spesifikt i den delen av hjernen som har med søvn og oppmerksomhet. 

Medisinen ble opprinnelig utviklet i Frankrike til bruk i det franske forsvaret. Den skulle brukes av det franske flyvåpenets soldater, slik at de skulle føle mindre tretthet og klare å konsentrere seg bedre om oppgavene sine. 

Medisinen kom til Norge rundt år 2000. I Norge er Modafinil klassifisert i reseptgruppe B.

Modafinil har mindre bivirkninger enn de tidligere medisinene som ble brukt, som for eksempel amfetaminer, men kan i enkelte tilfeller gi alvorlige utslett og hjerteproblemer.

Referanser
----------

1. ↑  «Modafinil flyttes fra reseptgruppe A til B». *Statens legemiddelverk*. Arkivert fra originalen 1. oktober 2020. Besøkt 4. mai 2020.
2. ↑
3. ↑  Felleskatalogen. «Modiodal Teva - Felleskatalogen Pasientutgave». *www.felleskatalogen.no* **(norsk)**. Besøkt 11. februar 2017.

| * v
* d
* r
Helsemessige forbehold |
| --- |
| Helsenotis | Du bør aldri bruke informasjon fra internett, inkludert Wikipedia, som eneste kilde til avgjørelser eller tiltak i helsemessige spørsmål. Ved legemiddelspørsmål bør du rådspørre apotek eller lege, ved helsespørsmål relevant autorisert helsepersonell, og ved dyresykdom bør du rådspørre veterinær. Bruk aldri reseptbelagte legemidler uten etter råd fra lege. Søk råd på apoteket ved bruk av reseptfrie legemidler, kosttilskudd og naturmidler, spesielt om du også bruker reseptbelagte midler. Bruk av flere legemidler samtidig kan gi utilsiktede effekter. |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
Ghanarikets plassering i Afrika
**Ghanariket** (ca. 100 e.Kr. til ca. 1000 e.Kr.) er et sentralt kongedømme som lå i området rundt dagens Mali. Ghanariket (eller *Wagadou*, som det ble kalt av innbyggerne, Soninkefolket) begynte å ta form allerede på 100-tallet og hadde sin storhetstid mellom 700 og 1000 e. Kr. Ved hjelp av godt utviklet krigsteknologi og bra organisasjon la Ghana småkongedømmer under seg. Ghanariket lå strategisk plassert på grensen mellom ørkenen og Sahel, som tillot styresmaktene å fungere som mellommenn for den transsahariske handelen med gull, elfenben, kobber, salt og slaver (salt var sannsynligvis verdens viktigste handelsvare før oppdagelsen av olje og gass). Kontroll av salthandel og saltutvinning ville derfor gi store inntekter. Ghana økte sin makt ved hjelp av effektiv toll- og skattlegging av handel og handelsruter. Dette sørget i tillegg for å regulere markedet slik at det ikke ble overproduksjon av varer. Dermed ble inflasjon forebygget. Samtidig var området velegnet for hester og kameler, noe som gjorde at de ghanesiske kongene kunne stable store hærer på beina, som kunne holde lov og orden i landet. Ghanariket kollapset rundt midten av 1000-tallet og hovedstaden, Kumbi Saleh, ble tatt av Sosoene. Siden ble Ghanariket erobret og inkorporert i Maliriket.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** World History Encyclopedia **·** Encyclopædia Universalis
 |
**Robert Mohr** (født 5. april 1897 i Bisterschied (Pfalz), død 5. februar 1977 i Ludwigshafen) var en tysk kriminaloversekretær ved Gestapo i München som ledet spesialkommisjonen som etterforsket de antinazistiske aktivitetene til Den hvite rose.

Han var opprinnelig utdannet skredder, men utøvet aldri dette yrket. Etter utdannelsen tjenestegjorde han som soldat i første verdenskrig, hvor han mottok Jernkorset klasse 2. Etter krigen ble han utnevnt til politibetjent av de franske okkupantene i Pfalz.

Mohr ble medlem av NSDAP i 1933, og arbeidet for Geheime Staatspolizei i München fra 1938.

Under etterforskningen av Den hvite rose forhørte han Sophie Scholl og fikk henne til slutt til å tilstå. Disse forhørene er en viktig del av filmen *Sophie Scholls siste dager* som kom i 2005 (I filmen spilles Mohr av Alexander Held). Mohr sa senere at han forsøkte å redde hennes liv ved å prøve å få henne til å si at broren hadde påvirket henne og at hun selv hadde en annen mening. Scholls medfange Else Gebel fortalte at da Mohr kom tilbake etter sitt korte besøk i fengselet hvor Scholl skulle henrettes var han «hvit som kalk». Hun spurte om søsknene Scholl skulle dø, og han bare nikket, rystet av opplevelsen. Gebel spurte hvordan hun tok det, og han sa at hun var veldig modig. Han ba henne så ha Sophie Scholl i sine tanker i den neste halvtimen og sa at da ville det være slutt på hennes lidelser.

Han ble etter krigen internert av franske styrker, men unnslapp straffeforfølgelse fra tiden i Gestapo.

Fra 1948 arbeidet Mohr i kommuneadministrasjonen i Bad Dürkheim.

Referanser
----------

1. ↑   www.dasoertliche.de[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND
 |
Laban leter etter stjålne husguder hos sin datter Rakel. Malt av Tiepolo, Patriarkpalasset i Udine.
Jakob og Laban forsones.
**Laban** (hebraisk: לָבָן – *Lāḇān*) beskrives 1. Mosebok 28,5 som sønn av arameeren Betuel og bror til Rebekka, mor til Esau og Jakob. I 1. Mos. 28,2 oppfordrer Isak sin sønn Jakob til å «*Dra straks til Paddan-Aram, til din morfar Betuels hus! Der skal du ta deg en kone blant døtrene til Laban, morbroren din.*»

Laban regnes også som sønnesønn av Nahor, bror til Abraham. Men i 1. Mos 29,5 spør Jakob folk i Karan om de kjenner «*Laban, sønn av Nahor*» - noe de bekrefter. Laban var bror til Rebekka og far til Lea og Rakel. Han var således både morbror og svigerfar til Jakob, og Jakob giftet seg med sine kusiner.

Navnet «Laban» er samme ord som i «Libanon», det betyr «hvit» og henspiller kanskje på de snødekte fjellene langs Israels nordøstgrense.

Laban gikk ikke ærlig frem mot nevøen. Jakob var blitt glad i Rakel og tilbød å arbeide for Laban i sju år for henne. Laban svarte: «*Det er bedre at jeg gir henne til deg enn til en annen mann. Bli hos meg!*» Etter sju år ble det bryllup, men neste morgen oppdaget Jakob at bruden hadde vært Lea. Opprørt gikk Jakob til sin svigerfar som avfeide ham: «*Vi gjør det ikke slik her hos oss at vi gir bort den yngste før den eldste.*» Men om Jakob arbeidet for ham i sju nye år, skulle han få gifte seg med Rakel også, og slik gikk det.

Men etter tyve år hos Laban fikk Jakob en drøm der en engel ba ham bryte opp fra sin svigerfar og bosette seg i Gilead. Mens Laban var hjemmefra for å klippe sauer, stjal Rakel husgudene hans og tok dem med på flyttelasset. Laban satte etter Jakob, selv om Gud i en drøm sa til Laban: «*Vokt deg for å si noe til Jakob, godt eller ondt!*» Like fullt konfronterte han ham: «*Du har lurt meg og ført døtrene mine bort som om de var krigsfanger.*» Han spurte også hvorfor Jakob stjal med seg husgudene. Jakob kjente ikke noe til dette og lot svigerfaren gjennomsøke teltene, attpåtil med forsikring om at «*den du finner gudene dine hos, skal miste livet*». Rakel hadde skjult husgudene i sadelen på sin kamel og satt seg oppå, og sa til sin far: «*Herren min må ikke bli sint, men jeg kan ikke reise meg for deg, for jeg har det på kvinners vis.*» Jakob forklarte sin handlemåte da han snek seg av sted mens svigerfaren var borte: «*Hadde ikke min fars gud vært med meg, han som er Abrahams gud og Isaks redsel, da hadde du nå sendt meg tomhendt bort.*» Det endte med forsoning.

Referanser
----------

1. ↑  1. Mos. kap. 28
2. 1 2  1. Mos. kap. 29
3. ↑  Kåre Berge: «Genesis 12-50» i *Det gamle testamentet*, Samlaget, Oslo 2007, ISBN 978-82-521-6290-5 (s. 114)
4. ↑  1. Mos. kap. 31

Litteratur
----------

* (de) Klaus Grünwaldt: «Laban» i *Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon* (BBKL). Bind 4, Herzberg 1992, ISBN 3-88309-038-7, sp. 907–912.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND
 |