recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Langaardfamiliens gravsted på Vår Frelsers gravlund
**Conrad Christian Parnemann Langaard** (født 18. november 1823 i Lillesand, død 11. august 1897 i Kristiania) var en norsk forretningsmann. 

Den 26. april 1854 står følgende avertissement å lese i Morgenbladet:

> Undertegnede har idag etablert Tobaksfabrik & udsalg i Gaarden No. 22 i Storgaden, hvilket jeg tillater mig at bekjentgjøre, idet jeg anbefaler mit Fabrikat på det Bedste. Christiania, den 22 April 1854. Conrad Langaard.
> 
> 
> 

Han startet sin karriere med å grunnlegge en tobakksfabrikk, som han raskt kunne utvide. Han bygget den nye Langaards tobaksfabrik i Pilestredet i Oslo, og kom så langt at maskinene skulle monteres. Da gav leiren under fabrikken etter, og hele bygningen raste sammen; det samme hadde skjedd for hans bror Mads Langaard tolv år tidligere. 

Ettersom han ikke var forsikret tapte han nesten alt. Han halte selv ut brukbare materialer fra ruinene, og klarte å gjenreise bygningen på et bedre fundament. Fabrikken ble etter hvert landets største tobakksfabrikk. Ved Langaards død i 1897 hadde bedriften ca. 400 ansatte.

Langaard hadde også interesser i andre bransjer. Han drev et skipsrederi, en trevarefabrikk og et bomullsspinneri, og ble en av landets rikeste menn. 

På søndagene var han som formann for Pleiestiftelsen for Smaabørn i Hegdehaugsveien involvert i veldedig arbeid.

Langaard er gravlagt på Vår Frelsers gravlund i Oslo.

Se også
-------

* Conrad Langaard AS

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, oppført som Conrad Christian Parnemann Langaard, Store norske leksikon-ID Conrad\_Christian\_Parnemann\_Langaard[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Conrad Christian Parnemann Langaard, Norsk biografisk leksikon ID Conrad\_Langaard, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   nbl.snl.no, besøkt 1. mai 2019[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   www.begravdeioslo.no, besøkt 1. mai 2019[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  *St. Hallvard*. Oslo: Oslo Byes Vel. 2003. s. 34.

Eksterne lenker
---------------

* Historikk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Conrad (Konrad) Bertin Olsen** (født 6. juli 1891 i Bergen, død 19. oktober 1970 i Bærum) var en norsk roer som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.

Olsen vant en olympisk bronsemedalje i roing under OL 1920 i Antwerpen. Han var med som roer på den norske åtteren som kom på tredjeplass bak USA og Storbritannia. Mannskapet på den norske båten var; Theodor Nag, Conrad Olsen, Adolf Nilsen, Håkon Ellingsen, Thore Michelsen, Arne Mortensen, Karl Nag, Tollef Tollefsen og Thoralf Hagen som var styrmann. Totalt deltok åtte båter fra åtte nasjoner og konkurransen, som ble avviklet 28. og 29. august 1920, ble gjennomført i cupform. To og to båter møttes i kvart- og semifinaler. Norge møtte og beseiret Tsjekkoslovakia i kvartfinalen men tapte siden i semifinalen til Storbritannia.

OL-medaljer
-----------

* Bronse 1920 Belgias flagg Antwerpen - Bronse i roing, åtter Norges flagg Norge

Referanser
----------

1. 1 2   sports-reference.com, «Conrad Olsen», Sports-Reference.com olympisk utøver-ID ol/conrad-olsen-1, besøkt 31. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   World Rowing athlete database, «Conrad Olsen», World Rowing-ID 80c37f97-e397-42d3-b0b9-54ccb47c6b95, besøkt 8. mars 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Conrad Olsen – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Conrad Olsen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Conrad Olsen – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Conrad Olsen – FISA Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Dominoeffekt** (eller kjedereaksjon) er betegnelsen på når en liten hendelse starter en kausal prosess med vidtrekkende konsekvenser. Navnet kommer fra domino-spillebrikker. Disse små firkantete brikkene kan settes på høykant etter hverandre, slik at når man velter den første mot neste brikke, vil neste brikke igjen velte neste brikke og så videre.

Et kjent eksempel på dominoeffekten er skuddene i Sarajevo, der to pistolskudd var med på å utløse den første verdenskrig.

Se også
-------

* Sommerfugleffekt
* Dominoteorien
* Matematisk induksjon
* Trekkspilleffekt

Referanser
----------

1. ↑  «domino effect», *The Free Dictionary*. Farlex, Inc.

Litteratur
----------

* Stronge, W. J. (2004): *Impact Mechanics*, Cambridge University Press, ISBN 0-521-60289-0, ISBN 978-0-521-60289-1

Eksterne lenker
---------------

* (en) Domino effect – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GND
 |
**Margarete («Grete») Susanne Bonnevie** (født 9. januar 1914, død 14. august 1991 i Oslo), kjent som **Grete (Bonnevie) Høyer** (1939–1964) og **Grete (Bonnevie) Herseth** (1966–1991), var en norsk jurist, embetsmann og kvinnesakskvinne. Hun var en sentral helsebyråkrat fra slutten av 1940-årene og hadde en rekke verv både i offentlige utvalg og i flere organisasjoner.

Hun var datter av høyesterettsdommer Thomas Bonnevie og kvinnesakskvinnen Margarete Bonnevie; hennes morfar var Høyre-leder Ole Larsen Skattebøl. Hun ble cand.jur. ved Universitetet i Oslo i 1938 og jobbet som utreder ved Norges Høyesterett 1938–1939, ved Norges Sakførerforening 1939–1941, som sekretær hos advokatfirmaet Edvard Løchen 1942–1943, som advokat hos advokatfirmet Per Helweg 1943–1945, som sekretær (saksbehandler) i Helsedirektoratet fra 1945 og som byråsjef i Helsedepartementet fra 1947. Hun var medlem av flere offentlige utvalg, blant annet Jordmorlovkomiteen (1946) og Næringsmiddellovutvalget (1947). Hun var leder for Herseth-utvalget som avgav NOU 1974:42 «Plastikkirurgiske inngrep».

Hun var leder for Juridiske Kandidaters Forening fra 1939, leder for Norske Kvinnelige Juristers Forening fra 1950, styremedlem i Norske Kvinnelige Akademikeres Landsforbund og styremedlem i Stor-Oslo Kvinnesaksforening fra 1946.

Hun var gift fra 1939 til 1964 med banksjef Theis Høyer og fra 1966 med bankmann Ole William Beylegaard Herseth.

Referanser
----------

1. ↑  *Plastikkirurgiske inngrep*. Oslo: Universitetsforl. 1974. ISBN 8200701646.
2. ↑  *Studentene fra 1931*. Oslo. 1956. s. 176.
3. ↑  *Dagbladet*. 25. mars 1946. s. 4.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
***Lykkehjulet*** var et norsk-svensk gameshow som gikk på TV3 fra 1990 til 1993. 

Programledere de første årene var norske Ragnar Otnes og svenske Ulrika Nilsson. Nyttårsaften 1991 ble Otnes erstattet av Knut Bjørnsen, og 1. september 1992 ble Ulrika Nilsson erstattet av norske Lise Nilsen.

Programmet het *Lyckohjulet* i Sverige og var basert på det amerikanske *Wheel of Fortune.*

Konsept og regler
-----------------

Konseptet bestod av en tredelte konkurransen med fire deltakere hver kveld – to nordmenn og to svensker. Oppgaven var å løse en ordgåte etter at man har spilt seg fram til bokstaver. Svenskene skulle finne fram til svenske ordspråk, bygninger, steder og lignende. Nordmennene skulle løse ditto norske. Først konkurrerte svenskene mot hverandre, så nordmennene. Vinnerne av de to rundene gikk til finalen og kampen om hovedpremiene.

Popularitet
-----------

Programmet hadde en moderat suksess i Norge. Etter at Knut Bjørnsen tok over programlederjobben i 1991 begynte seertallene å falle i Sverige. Tallene ble etterhvert så lave at svenskene kuttet ut programmet og begynte å sende sin egen versjon. Seertallene i Norge økte imidlertid etter at Bjørnson tok over. Bakgrunnen var at svenske seere hadde problemer med den norske uttalen til Bjørnsen.

Referanser
----------

1. ↑  VG, 1991
2. ↑  VG, 01.09.1992 - Side: 52,53
3. ↑  VG, 14.07.1994 - Side: 40 41, Sitat: «*Til sammen ble det sendt 500 episoder med «Lykkehjulet». Ingen enorm seersuksess, men likevel må det være norsk rekord i antall sendte gameshow-programmer!*»
4. ↑  VG - SVENSKENE VIL IKKE HA KNUT (13.04.1992 - Side: 52)
**Blod-hjerne-barrieren** er en barriere som skiller det sirkulerende blodet fra cerebrospinalvæsken i hjernen. Barrieren dannes av veggen i hjernens kapillærer, hvis innerste cellelag av endotelceller er så tettliggende at de utgjør en effektiv adskillelse mellom blodbanen og cerebrospinalvæsken. Dermed beskytter barrieren hjernen mot skadelige stoffer fra blodbanen.
Endotelcellene utgjør ikke bare en passiv barriere, men transporterer også aktivt stoffer som hjernen har bruk for. Hjernens stoffskifte (metabolisme) er primært basert på sukkerstoffer, og over blod-hjerne-barrieren transporteres det, under energiforbruk, aktivt store mengder glukose så vel som aminosyrer som blant annet kan brukes under dannelsen av signalstoffer. Ved sykdom i hjernen vil blod-hjerne-barrieren ofte bli utett, og proteiner fra blodet kan bevege seg ut i cerebrospinalvæsken.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** NDL **·** NKC
 |
***Blod på snø*** er en bok av Jo Nesbø, gitt ut i 2015.

Handlingen er lagt til Oslo i 1975, der man følger yrkesmorderen Olav Johansen.

*VG*s anmelder Sindre Hovdenakk gav positive kritikker og terningkast 5, mens NRKs anmelder Leif Ekle mente «Jo Nesbøs 'eksperiment'» ikke var «særlig vellykket».

Handling
--------

Det er desember 1977, noen dager før jul i Oslos kaldeste vinter siden andre verdenskrig. Olav Johansen er sønn av en alkoholiker og en brutal far som slår sin kone og sitter i fengsel etter å ha slått noen til døde. På dagen for løslatelsen fra fengselet dreper nitten år gamle Olav faren sin, det mener han i alle fall selv. Moren hans forteller imidlertid en helt annen historie, at ektemannen hennes rett og slett aldri kom tilbake til dem. Olav har vært en ivrig leser siden barndommen, men på grunn av dysleksi leser han ofte historier annerledes enn det som faktisk står i bøkene.

Olav begynner også leiemorder, etter at han har gitt opp studiene. Han tror ikke han er flink nok til å begynne med noe annet. Han forsøker også å hjelpe den døvstumme Maria, som ble tvunget til å begynne med prostitusjon for å betale gjelden til den rusmiddelavhengige kjæresten sin. For den kriminelle gjeng-lederen Daniel Hoffmann dreper Olav flere gangstere i Oslo som driver med heroin-virksomhet. Men Olav får også i oppdrag å myrde Hoffmanns yngre kone Corina. Men allerede ved første blikk forelsker Olav seg i den vakre kvinnen.

Referanser
----------

1. ↑  Sindre Hovdenakk (3. mars 2015). «Bokanmeldelse: Jo Nesbø: 'Blod på snø'». VG. Besøkt 7. juni 2019.
2. ↑  Leif Ekle (3. mars 2015). «Kort, fyndig og halvgodt fra Jo Nesbø». NRK. Besøkt 7. juni 2019.

Eksterne lenker
---------------

* *Blod på snø* på forlaget Aschehoug sine nettsider Arkivert 7. juni 2019 hos Wayback Machine.
**Bouchraya Hammoudi Bayoun**, født 1954, er en diplomat og politiker fra Den saharawiske arabiske demokratiske republikk som fra 13. januar 2020 har vært den omstridte republikkens statsminister. Den saharawiske arabiske demokratiske republikk (SADR) kontrollerer og utgjør den østlige delen av Vest-Sahara. SADR ble proklamert som egen stat i 1976, umiddelbart etter at Spania trakk seg ut av området som til da var kjent som Spansk Sahara. Kontrollen over området har siden vært omstridt mellom Marokko og SADR. SADR er anerkjent av 41 FN-land og er medlem av Den afrikanske union, men ikke medlem i FN. 

Bayoun har også vært statsminister i to perioder tidligere; fra 1993 til 1995, og fra 1999 til 2003. Han har også vært SADRs ambassadør til Algerie som er et av landets viktigste politiske støttespillere.

Biografi
--------

Bayoun er født i byen Dakhla i Vest-Sahara (det daværende protektoratet Spansk Sahara) i 1954. Han har studert økonomi ved Universitetet i Havanna på Cuba. Han startet sin politiske karriere som handels- og utviklingsminister i 1985 da Mohamed Lamine Ould Ahmed ble statsminister i den omtvistede republikken som styres av frigjøringsbevegelsen Polisario. 19. september 1993 overtok han som statsminister etter Mahfoud Ali Beiba og satt til 8. september 1995 da Ali Beiba kom tilbake som statsminister. Bayoun ble da utviklings- og handelsminister fram til 10. februar 1999 da han igjen overtok som statsminister. Fram til 2003 var han både stats- og innenriksminister.

Fra 2008 var Bayoun Polisarios representant i Spania, og etter det representerte han SADR i Algerie.

13. januar 2020 ble Bayoun innsatt som statsminister i SADR etter å ha blitt utnevnt av president Brahim Gali. Han overtok etter Mohamed Luali Akeik.

Referanser
----------

1. ↑  «Finding a definitive solution to the Western Sahara Crisis» **(fransk)**. El Moudjahid. 19. november 2016. Archived from the original on 27. november 2016. Besøkt 27. juli 2022. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
2. ↑  «Hamudi Bucharaya: Marruecos se desinfla (*Marokko tømmes*)» **(spansk)**. Canarias7. 27. mars 2009. Arkivert fra originalen 17. september 2016. Besøkt 27. juli 2022.
3. ↑  «The government is evaluating its activities over the past year and is implementing a program for the year 2000.» **(fransk)**. Sahrawi Press Service. 21. desember 1999. Arkivert fra originalen 20. november 2008. Besøkt 27. juli 2022.
4. ↑  «El Frente Polisario releva a su representante en España» **(spansk)**. Libertad Digital. 1. januar 2008.
5. ↑  «Bucharaya Hamudi Beyun assumes his duties as Prime Minister of the Saharawi Government». Sahara Press Service. 15. januar 2020.
**Quirin François Lucien Adam** (født 31. mai 1833 i Nancy i Frankrike, død i 1918) var en fransk sinolog, orientalist og jurist. 

Adam ble divisjonspresident ved domstolen i Nancy 1883 og ble forflyttet til tilsvarende stilling i Rennes.

Av hans arbeider er de fremste *Grammaire de la langue mandchoue* (1873), *Grammaire de la langue tongouse* (1874), *Examen gramm. comparé de seize langues américaines* (1878), *Du polysynthétisme et la formation des mots dans les langues quiché et maya* (1878), *Les idiomes négro-aryens et maléo-aryens* (1883), og *Arte de la lengua de los Indios antis o campos ... con un vocabulario metodico e una introduccione comparativa* (1889).

Dessutom publiserte Adam flere studier av lothringske dialekter, og
hefter om Orienten, undervisningsspørsmål, og annet.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 11929810z, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   OPAC SBN, SBN-identifikator PUVV248500, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   datos.bne.es, BNE-identifikator XX820842[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   National Library of Portugal, PTBNP-ID 57304[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Léonore database, www2.culture.gouv.fr[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ICCU **·** BNE
 |
**Pair** (av latin *par*, «lik», sml. engelsk *peer*) har siden det 13. århundre betegnet politisk privilegerte høyadelige i Frankrike. Statusen som *pair av Frankrike* ble tildelt av den franske kongen og var den høyeste innen den franske adelen.

Rangens opprinnelse er ikke fullstendig klar, men fra det 13. århundre frem til den franske revolusjon hadde noen *pairs* spesielle oppgaver i forbindelse med kongekroninger. Etter restaurasjonen i 1814 og frem til 1848 var pairene medlemmer av førstekammeret i det franske parlamentet.

Omkring 1216 fantes det ni *pairs*: erkebiskopen av Reims, biskopene av Langres, Beauvais, Châlons-en-Champagne og Noyon, hertugene av Normandie, Burgund og Guyenne samt greven av Champagne. Mens erkebiskopen av Reims alltid hadde kronet kongen, er det uklart hvorfor de andre prelatene hadde fått denne statusen. Hertugene av Normandies status var bare teoretisk, siden hertugdømmet siden 1202 i realiteten hadde vært en selvstendig stat.

Noen år senere kom tre nye *pairs* til: biskopen av Laon og grevene av Flandern og Toulouse, og det totale tallet ble 12. I det sene 13. århundre falt to verdslige *pairages* til kronen, og tre nye ble opprettet i 1297. Senere falt de siste tre av de opprinnelige verdslige *pairages* til kronen, og det ble opprettet nye frem til det eksisterte 25 av dem.

Mellom de 12 «gamle» og de 13 «nye» ble det gjort en forskjell: Bare de gamle hadde i utgangspunktet spesielle oppgaver ved kongekroninger. Etter hvert som de gamle *pairages* gikk inn i kronen, ble det opprettet nye for å fylle disse bestemte oppgavene.

Litteratur
----------

* Richard A. Jackson: «Peers of France and Princes of the Blood», i *French Historial Studies*, vol. 7, nr. 1 (vår 1971), pp. 27-46
Austråttborgen**Lucie Nilsdatter Gyldenløve** (fødselsår ukjent, død 1555) var en norsk adelskvinne og eier av Austråttgodset. Hun var datter av Nils Henriksson og Inger Ottesdotter Rømer til Austrått, og gift med Jens Tillufssøn Bjelke.

Lucies søster *Eline* døde i 1532, og Lucie innledet et forhold til enkemannen, svogeren Nils Lykke, som først resulterte i et guttebarn, og deretter i Nils' død i 1535, anklaget for incest. Lucie må en tid etter dette ha giftet seg med den dansk-skånske lavadelsmannen Jens Tillufssøn Bjelke. De to giftet seg senest i 1540, og kort til etter skriver han seg «*til Austrått*». Overdragelsen av Austråttborgen fra Inger til dem ble stadfestet av kongen i 1552. Det har vært spekulert i om Lucies skandale var årsaken til at Jens, som var av lavadelig byrd, ble vurdert som «god nok» for henne. 

Lucie druknet i 1555 utenfor Sunnmøre, på en sjøreise som hun gjorde sammen med moren Ingerd og datteren Gunhild. Hun ligger begravet i Ørland kirke. Ektemannen Jens døde fire år etter, og sønnen *Åge Bjelke* (1552–1603), som var den yngste av parets fem sønner, overtok Austråttborgen i en alder av 7 år. Åges morbror Henrik Nielssøn var hans formynder.

Lucie Nilsdatter opptrer både i Henrik Ibsens skuespill *Fru Inger til Østeraad*, Peder Wright Cappelens skuespill *Lucie, jomfru til Østråt* og Edvard Hoems «slottsopera» *Lucie*.

Referanser
----------

1. ↑  (no) Niels Lykke i Norsk biografisk leksikon
2. ↑  Peder W. Cappelen (1980). *Lucie, jomfru til Austråt*. Oslo: Gyldendal.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Pais Arena Jerusalem** (hebraisk: פיס ארנה ירושלים, *HaPais Arena Yerushalayim*), tidligere **Jerusalem Arena** (hebraisk: הארנה ירושלים, *HaArena Yerushalayim*), er en flerbruksarena i Jerusalem. Arenaen ble finansiert og bygget av Jerusalems byråd og fondet til Mifal HaPayis, Israels nasjonale lotteriselskap. Bygget sto ferdig i september 2014 og ligger i Jerusalems sportskvartal, i nabolaget Malha, vegg i vegg med Teddy Stadium. Arenaen har seter til 11 000 tilskuere under basketball-kamper og 15 654 på konserter.

Om arenaen
----------

Pais Arena i oktober 2016.
Innendørs har arenaen et areal på 40 000 kvadratmeter og kan huse idrettskonkurranser, konserter, internasjonale konferanser og kulturarrangementer. Arenaen har også et idrettsmedisinsk senter, klubbrom, kontorer og to mindre saler. Hele komplekset er på 47 370 kvadratmeter.

Arenaen er del av en rekke idrettsfasiliteter i Jerusalems sportskvartal, som også omfatter en svømmehall, tennisbaner og en isbane.

Historie
--------

I 2004 offentliggjorde Jerusalems ordfører, Ehud Olmert, at byrådet skulle starte byggingen av en ny basketball-arena innen ett år. Grunnsteinen ble lagt i desember 2005 a year. Prosjektet ble fullført sent i 2014 og kostet over 400 millioner shekel, en kostnad som ble delt mellom lotteriselskapet Mifal HaPayis, israelske idrettsmyndigheter og Jerusalem kommune. Arenaen åpnet offisielt dørene 11. september 2014.

Pais Arena i 2015.

Referanser
----------

1. ↑
2. 1 2  «Pais Arena Jerusalem». Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp). Besøkt 28. mai 2015.  «Arkivert kopi». Archived from the original on 17. april 2015. Besøkt 31. januar 2019. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
3. ↑   **(hebrew)**. Besøkt 3. september 2014.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)

Eksterne lenker
---------------

* (he) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Jerusalem Arena – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Alan Goodwin «Dex» Poindexter** (født 5. november 1961, død 1. juli 2012) var en NASA-astronaut og sjøoffiser. Han var sønn av John Poindexter, kjent fra Iran-Contra-skandalen. Alan Poindexter tok en bachelorgrad i flyteknikk fra Georgia Institute of Technology i 1986 og en master i luftfartsteknikk fra United States Naval Postgraduate School i 1995.

Poindexter ble utvalgt av NASA i 1998 og ble trenet som romfergepilot. I desember 2002 ble han utnevnt til pilot på STS-120, som har bragt Harmony-modulen til Den internasjonale romstasjonen, men på bakgrun av den store omlegging av planene etter Columbia-ulykken to måneder senere, kom han ikke av sted. I juli 2006 ble han utnevnt til pilot på STS-122 som bragte Columbusmodulen opp til stasjonen i februar 2008.

I 2009 fungerte Poindexter som CAPCOM (kommunikasjonleder) på STS-125 og senere også med STS-127. I juli 2009 var han sjøkaptein på STS-131 som blant annet medbragte et Multi-Purpose Logistics Module til romstasjonen. Han lot seg pensjonere i 2010 etter en alvorlig infeksjon, som han pådrog seg i forbindelse med sitt siste oppdrag. Tilsammen var han i rommet i 27 dager, 21 timer og 9 minutter.

Poindexter døde i forbindelse med en ulykke på jetski, hvor hans sønn traff ham. Poindexter var i første omgang ved bevissthet, men døde senere på hospitalet.

Referanser
----------

1. ↑   «Retired Astronaut Dies In Pensacola Beach Jet Ski Accident», besøkt 2. juli 2012[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Retired NASA astronaut killed in jet ski accident involving his son». *NY Daily News*. 2. juli 2012. Besøkt 5. april 2016.
3. 1 2 3  *Astronaut Alan Poindexter dies in accident at Pensacola Beach*. [*død lenke*]
4. ↑
***Papilio nephelus*** er en sommerfugl i familiegruppen svalestjerter. Den lever helt sørøst i Asia

Utseende
--------

Kroppen har et ytre skjelett (hudplater) som holder de bløte indre organer på plass. Det ytre hudskjelettet er bygd opp for det meste av kitin. Bakkroppens indre organer består av fordøyelsesorganer, forplantningsorganer og åndedrett. Åndedrettet hos sommerfugler foregår ikke ved lunger, men ved at luft hentes inn og ut av kroppen gjennom små hull i hudskjelettet (spirakler). I kroppen er det et svært finmasket system av trakéer som leder oksygenet til kroppens vitale deler. En blodvæske som sirkulerer i kroppen, pumpes rundt av et avlangt rørformet hjerte.

Brystpartiet består for det meste av vingenes muskulatur. Sanseorganer for syn, smak og lukt er stort sett plassert i hodet. Nervesystemet består av en bukmarg med to nervestrenger og én nerveknute (ganglion) i hvert kroppssegment. Den første nerveknuten, som ligger foran munnåpningen, er spesielt stor og omtales som hjerne.

Larvens hode består av en hard hodekapsel med noen punktøyne. Under øynene er det noen små antenner larven bruker til å finne riktig føde. Larvens bakkropp består nesten bare av fordøyelsessystemet. Dette er ganske kort og mye av maten larven spiser passerer før all næringen er tatt opp. Avføringen kommer ut som små kuler bakerst på kroppen. Larvene ånder gjennom åpninger i hudskjelettet (spirakler), langs kroppens sider.

Levevis
-------

Paringen skjer ved sammenkobling mellom de to kjønnene.

Larven er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Larven lever som plantespiser.

*Papilio nephelus* tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er en puppestadium, en hvileperiode, der sommerfuglens indre og ytre organer endres. Larvens bøyelige og myke kropp omdannes til en puppe med hardt skall. Når skallet er hardt, begynner omdanningen fra larve til den voksne (imago) sommerfuglen. De indre organer brytes i varierende grad ned til en cellemasse. En omorganisering skjer og dyret bygges opp igjen. Puppeperioden varierer etter temperaturen.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* sommerfugler (Lepidoptera)
	+ gruppe / overfamilie dagsommerfugler (Papilionoidea)
		- familie svalestjerter (Papilionidae)
			* delgruppe Papilioninae
				+ slekt *Papilio*
					- ***Papilio nephelus*** Boisduval, 1836

Kilder
------

* www.funet.fi – Lepidoptera database
* Papilionidae – revised GloBIS/GART species checklist Arkivert 9. september 2010 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Papilio nephelus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Papilio nephelus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Papilio nephelus* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Papilio nephelus* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Papilio nephelus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* *Papilio nephelus* – www.nic.funet.fi/
**Estrid av obotritterne** (født ca. 970, død ca. 1035) var en svensk dronning og gift med Olof Skötkonung av Sverige. Deres sønn Anund Jakob ettertrådte kong Olof i 1022 etter farens død. De hadde også en datter ved navn Ingegjerd Olofsdatter som var lovet bort til Olav Digre av Norge, men ble i stedet giftet bort til en fyrste i Novgorod, Jaroslav I av Kiev.

Olof Skötkonung var den første konge i Sverige som regnes som kristen. Han hadde under et krigstokt røvet med seg en slavisk kvinne ved navn Edla som han tok til seg som frille. Edla fødte ham to barn, sønnen Emund den gamle og datteren Astrid Olofsdatter. Sistnevnte ble gift med kong Olav Digre da den første avtalen med Olofs datter Ingegerd ble brutt. Fredsavtalen med Norge ble da opprettholdt til tross for at ekteskapet var imot Olofs vilje. Da Olof giftet seg var det med en kristen kvinne, Estrid (et annet navn kan være Astrid), men som også var av slavisk bakgrunn fra folkeslaget obotritterne i nordøstlige Tyskland. Antagelig var Estrid av kongelig eller adelig byrd og at ekteskapet var en dynastisk allianse.

Det er få kunnskaper om Estrid, bortsett fra at Snorre Sturlason gir både Estrid og Olof dårlig attest i *Olav den helliges saga*. Olof blir fremstilt som tverr og sur og en mann som bryter sitt ord. Hans dronning Estrid blir beskrevet som «stor på det og var ikke god mot stebarna sine».

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Estrid ofthe Obotrites, Kindred Britain ID I4008, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Kindred Britain[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  *Olav den helliges saga*, kap. 80, 91
4. ↑  *Olav den helliges saga*, kap. 88

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Alan R. Moon** (født 18. november 1951) er en britisk brettspillskaper. Født i Southampton, England, men bor for tiden i USA. Han regnes som en av de ledende designerne innen brettspillsjangeren eurogames. I Norge er Ticket to Ride og 10 Days-serien hans mest kjente spill. Totalt har han designet eller vært co-designer på over 75 brettspill

Biografi
--------

I 1979 startet Alan R. Moon i Avalon Hill, først som assisterende redaktør for bladet The General, men han ble snart involvert i utviklingen av nye spill. I 1981 fikk han sitt første spill publisert, utgiver var Avalon Hill. Spillet, Black Spy, var en varriant av kortspillet hjerter.
Etter fire år i Avalon Hill, var han en kort periode hos Parker Brothers før han valgte å satse på en karriere som profesjonell brettspillskaper. Selv om han fikk noen spill utgitt, var han lenge avhengig av å ha andre jobber på siden. 

Sitt virkelige gjennombrudd fikk han med Elfenland, som vant den høythengende prisen Spiel des Jahres i 1998. Med dette var han etablert som et av de store navnene i spillbransjen. De neste årene kom spill som Union Pacific og 10 Days in the USA, før han i 2004 igjen vant Spiel des Jahres. Denne gangen for Ticket to Ride, hvor spillerne skal reise på kryss og tvers av USA ved hjelp av tog. Ticket to Ride har senere utviklet seg til en hel serie av spill, og er for mange en god inngang til eurogames.

Oversikt over viktige spill
---------------------------

* 1992 Santa Fe
* 1998 Elfenland
* 1999 Union Pacific
* 2001 San Marco
* 2003 10 Days in the USA
* 2004 Ticket to Ride
* 2005 Diamant (med Bruno Faidutti)

Priser
------

* Spiel des Jahres for Elfenland (1998) og Ticket to Ride (2004)

Referanser
----------

1. ↑   MAK, PLWABN-ID 9811470256005606[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.boardgamegeek.com[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.dianajonesaward.org[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2
5. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 23. august 2010. Besøkt 29. mars 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Intervju i norske brettspillguiden

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |
***Painted Lips*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av Edward LeSaint.

Handling
--------

Lou McTavish har blitt oppdratt veldig strengt av faren sin, kaptein McTavish. Men etter at hun får høre at faren visstnok skal ha blitt drept i en kamp, tillater hun seg å akseptere vennskapet til sangerinnen Rose. De to kvinnene besøker en klubb kalt Straw Cellar, hvor Lou tiltrekker seg oppmerksomheten til Jim Douglass. Men han planlegger å hevne seg på Andrew Solman, en som en gang hadde fornærmet søsteren hans.

Jim tar snart med seg Lou, og trener henne i fem måneder til å oppføre seg det sømmer seg for en kvinne av høyere sosiale klasser, hvoretter han introduserer henne for Andrew. Han frir til Lou, men hun avviser ham. Kort tid senere kommer kaptein McTavish tilbake, etter å ha brukt flere måneder på å lete etter datteren sin.

Skuespillere
------------

* Louise Lovely som Lou McTavish
* Alfred Allen som kaptein McTavish
* Lew Cody som Jim Douglass
* Hector Dion som Andrew Solman
* Beatrice Van som Mrs. Silver
* Betty Schade som Rose
* Mattie Witting som Mrs. Callahan

Referanser
----------

1. ↑  Painted Lips
2. ↑  PAINTED LIPS

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Painted Lips* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Painted Lips* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Painted Lips* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Orrevegen** er en gjennomfartsvei i bydelen Heimdal sør for Trondheim sentrum like ved tettstedet Heimdal og bydelsområdet Saupstad. Vegen går østover fra Kongsvegen før den svinger nordover mot Skyttervegen. Vegen består av eneboliger mot vest og sør, men er også tilkomstveg for om lag halvparten av lavblokkene tilhørende Søbstadmyra borettslag mot øst, som ble oppført i perioden 1970–1971 og består av i underkant av 200 boenheter.

Den fungerer også som tilførselsvei til blindveien Tiurvegen og er tilstøtende til den lengre Sørbruvegen i sørgående retning mot Heimdal sentrum. Orrevegen ble regulert i 1950 under navnet *Blåklokkevegen*, som også er navnet på en gate ved Nardo. Den fikk sitt nåværende navn i 1964 og er oppkalt etter orrfugl (*Lyrurus tetrix*).

Litteratur
----------

* Bratberg, Terje T. V. (2008). *Trondheim byleksikon*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 418. ISBN 978-82-573-1762-1.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**HMS «Hood»** var en britisk slagkrysser. Den var basert på et design fra 1915, og var et av totalt fire skip av denne typen som ble bestilt i 1916 som et krisetiltak grunnet første verdenskrig.

Byggingen av «Hood» begynte ved Clydebank i Skottland i september 1916. Etter Jyllandsslaget ble det lagt til 5 000 tonn med ekstra pansring. Byggingen av de andre tre skipene ble stoppet i mars 1917. «Hood» ble sjøsatt 22. august 1918, og ble satt inn i aktiv tjeneste 15. mai 1920 under kommandør Wilfred Tomkinson. Hun hadde da kostet 6 millioner britiske pund.

I mellomkrigsårene var hun det største krigsskipet i verden. Hennes navn og mål gjorde at hun ble kjent som «Mektige Hood» («Mighty Hood»). Siden skipet var såpass kjent ble det mest benyttet til PR og rene maktdemonstrasjoner, og utgjorde selve symbolet på britenes overlegne sjømakt. Skipet ble ansett for å være velproporsjonert, pent og elegant, og «Hood» ble kjent og gjenkjent overalt hvor hun seilte.

«Hood» ble gitt en oppgradering i 1930 og en ny oppgradering var planlagt i 1941 for å få skipet opp på samme standard som andre moderniserte fartøy fra første verdenskrig. Krigsutbruddet gjorde det imidlertid umulig for Royal Navy å fjerne henne fra aktiv tjeneste, og hun fikk derfor aldri den planlagte oppgraderingen. Allerede før krigen brøt ut var hun derfor umoderne.

Som flaggskip i Force H ledet av James Somerville, tok hun del i ødeleggelsen av den franske flåten i Mers-el-Kebir i juni 1940.

Under slaget om Danmarkstredet ble hun trolig truffet av en 15" granat fra «Bismarck», som antente ammunisjons­magasinet akterut. Umiddelbart etterpå spredde eksplosjonen seg til de bakre ammunisjonsmagasinene, slik at kjølen brøt sammen.

Eksplosjonen rev skipet i tre deler, som i sin tur formet to vrakområder. Siden eksplosjonen var umiddelbar og ekstremt voldsom er det overraskende at tre personer overlevde forliset, mens 1418 omkom, trolig momentant.

Forliset av HMS «Hood» ble et hardt slag for britene, mens det på tysk side ble en moralsk seier, like mye som en taktisk seier.

Vraket av HMS «Hood» ble funnet på om lag 3 000 meters dyp i 19. juli 2001 av David Mearns, etter 39 timer med søk.

Se også
-------

* For andre skip med samme navn, se HMS «Hood»

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) HMS Hood (51) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) HMS Hood (51) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN
 |

Portal: Andre verdenskrig
*Baryonyx* var en fiskeeter, her med en fisk i munnen.
***Baryonyx*** var en rovdinosaur som levde i Kritt perioden. De fleste dinosaurer kan grupperes i noen få grunnfasonger, men det hender iblant at vi oppdager en som er annerledes. *Baryonyx* er en av dem. *Baryonyx* var en av de store rov dinosaurene, med en lav kropp som balanserte på de sterke bakbena ved hjelp av en lang hale. Men den holdt halsen rett frem, ikke i en S-form, slik som andre kjøttetende dinosaurer. Kjevene var lange og smale og fulle av små, spisse tenner, og dette gjorde at hodet så ut som et krokodillehode. Forbena var svært store, og på den første fingeren, tommelen, satt det en svær klo som var over 30 cm lang. Navnet *Baryonyx* betyr nemlig "tung klo". *Baryonyx* kunne bli 9 meter lang og 3,5-4 meter høy. 

*Baryonyx* på Natural History Museum i London.
"*Hva kan en slik skapning ha spist?"* er et spørsmål som har blitt diskutert blant forskere. Noen små rester etter det siste måltidet ble funnet i mageregionen til det eneste *Baryonyx*-skjelettet som er oppdaget. Dette var hovedsakelig skjell og ben etter fisk. *Baryonyx* var åpenbart en fiskeeter. *Baryonyx* bruker de mange små tennene i de lange kjevene til å holde det glatte byttet godt fast, så bærer den fisken inn blant bregnene i skyggen av bartrærne for å spise. Forskerne har også funnet deler av *Iguanodon* ben i magehulen til *Baryonyx*. Vi kan ikke helt forestille oss denne dinosauren angripe noe slikt som en levende *Iguanodon*. *Baryonyx* kunne kanskje ha brukt de svære kjevene sine til å drepe, men tennene har ikke riktig form eller størrelse for denne type jakt. Kan hende var *Baryonyx* like mye åtseleter som en fisker. Kanskje de lange kjevene kunne stikkes inn i døde dinosaurer og nå innvollene, slik gribbene gjør i dag. *Baryonyx* er den rovdinosauren som hadde flest tenner, dobbelt så mange på hver side av kjeven. En normal rov dinosaur hadde 16, mens *Baryonyx* 32. Dette er også et tegn på at Beryonyx var fiskeeter, de mange små tennene var perfekte til å snappe opp glatte fisker fra vannet.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Slakbreen** er en 15 km² stor isbre på Spitsbergen, Svalbard, mellom Reindalen og Van Mijenfjorden, i det sørøstre Nordenskiöld Land. Dette er den tredje største isbreen i Nordenskiöld Land, bare overgått av Fridtjovbreen og Grønfjordbreen. Den er en ca. 10 km lang bre som starter umiddelbart vest for Gruvfonna og nord for Sjaktbreen, Johan Ankerfjellet (843 m) og Landsverktoppen (982 m) – og går deretter nordvestover til Reindalen. Breen har lagt foran seg et 1 km bredt belte av morenemateriale. I sør strekker Johan Ankerfjellet og i nord Slaknosa (662 m) seg som vegger langs breen. 

Breen ligger nord for Ankerbreen og fortsetter østover under navnet Sjaktbreen. Slakbreen har en liten vestlig del samt morenematerialet innenfor Nordenskiöld Land nasjonalpark.

Slakbreen er oppkalt etter formen på breen.

Referanser
----------

1. ↑  Slakbreen *Stadnamn i norske polarområde*, Norsk polarinstitutt. Besøkt 11. mars 2013

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |
**Barzan Ibrahim El-Hasan al-Tikriti** (født 17. februar 1951 i Tikrit, død 15. januar 2007) (også kalt: Barazan Ibrahim al-Tikriti og Barasan Ibrahem Alhassen) (arabisk: برزان إبراهيم الحسن التكريتي) var en av Saddam Husseins tre halvbrødre. Han var tidligere leder for Iraks hemmelige tjenester, Mukhabarat. 

Fra 1988 til 1998 var han Iraks representant i FN. 

Fram til 1995 var han ansvarlig for Saddams personlige formue. Denne oppgaven ble imidlertid gitt til et nettverk med utenlandske meglere. Saddam besluttet at ingen i Irak kunne være tiltrodd denne jobben. 

Amerikanske ledere plasserte ham i det de kalte «Saddam's Dirty Dozen», som var ansvarlige for mange tilfeller av tortur og drap i Irak. Han ble fanget 17. april 2003. 

5. november 2006 ble Barzan, sammen med Saddam og den tidligere lederen for Iraks høyeste domstol, Awad Hamed al-Bandar, dømt til døden.

3. januar 2007 annonserte offisielle representanter at Barzan Ibrahim al-Tikrit og Awad Hamed al-Bandar ble planlagt hengt torsdag 4. januar 2007. Eksekveringen ble utsatt etter sterkt internasjonalt press. al-Tikriti ble henrettet ved hengning 15. januar 2007.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, oppført som Barzan Ibrahim el-Hasan al-Tikriti, Find a Grave 17466187, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   edition.cnn.com, arkiv-URL web.archive.org[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Jomana Karadsheh (05.11.2006). «Dujail case: Saddam gets death». IBN live. Besøkt 04.01.2007.
4. ↑  «Hussein's co-defendants to be hanged Thursday». CNN.com. 03.01.2007. Besøkt 04.01.2007.
5. ↑  Aftenposten:

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Slakkline** er betegnelsen på en sport hvor man balanserer på en dynamisk (elastisk) line. En slakkline er i motsetning til *stram line*, et svært ustabilt underlag å balansere på. Dette gir en utfordring i forhold til balanse og kroppskontroll. Lina spennes opp mellom to faste sikringspunker, typisk trær med diameter over 10 cm. Linelengder varierer typisk mellom 3 og 50 meter. En nybegynnerline er ofte 5-10 meter.

En mer utfordrende variant av slakkline er en *høyline*. En høyline spennes gjerne opp over juv, elver eller fosser i så stor høyde at man må sikres for å ikke risikere å falle ned. Dette gjøres ved hjelp av to slakkliner eller slakkline+klatretau (med uavhengige festepunkter), klatresele og en klatreslynge som forbinder personen til slakklina. Norge har mange flotte plasser å rigge høyline. Rjukandefossen i Hemsedal er et av disse stedene. Verdensrekorden i høyde er satt av Christian Schou den 3.August 2006 og ble gjentatt av Aleksander Mork den 7.Oktober(begge fra Norge) over Lysefjorden, på Kjerag 1000moh. "Just for fun" og med det faktum at det ikke var noen tidligere godkjent verdensrekord (Guiness World Record), eller innlevert noen rekordforsøk-søknad for 1000 meters høyde på slakkline, signerte Aleksander en avtale/kontrakt med Schibsted Forlag som representerer Guiness World Record i Norway. Schibsted Forlag stilte med 2 observatører og Aleksander mottok på Kjærag det første offisielle GWR-sertifikat for 1000m slakkline. Stuntet ble utført under forholdsvis røft vær med sterk vind. Med respekt ble rekordforsøket på forhånd avklart med Christian Schou – som mottok et GWR-sertifikat flere måneder senere.

Sporten oppsto i klatremiljøet, som en hyggelig aktivitet nede i basecampen. Til å begynne med brukte man klatreutstyr til å sette opp lina, men etterhvert har det kommet aktører på markedet som produserer spesiallaget utstyr for slakkline. Deriblant den norske produsenten slakkline.no, som var Europas første produsent av dedikert slakklineutstyr.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
Et **slagvåpen** er et våpen som holdes i hånden og brukes for å påføre skade på målet. Slagvåpen skiller seg fra stikkvåpen (eller stakevåpen) som spyd. Stridsøks og kølle er eksempel på slagvåpen. Morgenstjerne omtales både som stakevåpen og som slagvåpen. Stridshammer ble brukt i middelalderen og var et jernhode på et 50 cm lant skaft til bruk særlig mot rustningskledde motstandere. Stridshammeren hadde liten betydning og utbredelse i Norge, og ble mest brukt symbolsk av myndigheter og overklasse. Et maleri (epitaf i Gol stavkirke) fra 1699 viser bonden Bjørn Frøysåk fra Gol med en stridshammer. Gerhard Schøning avbildet stikkvåpen og slagvåpen, blant annet stridshammer, på sin reise gjennom Gudbrandsdalen i 1775.

Utsnitt av maleri som viser bonden Bjørn Frøysåk, opprinnelig i Gol stavkirke.
Norheim skjelner mellom «blankvåpen», som baserer seg på en skarp egg til hugg eller støt, og våpen som baserer seg på vekten av våpenet. Slike blankvåpen sitter ikke på et langt skaft som klubber eller økser, og ble bare benyttet mot andre personer, ikke til jakt. Et slagvåpen fungerer som en forlengelse av brukerens kropp. Hensikten med å bruke et våpen er å *konsentrere* kraften i slaget og *lagre* energien. Den lagrede energien virker på målet innenfor en mye kortere tid enn brukeren av våpenet brukte på å tilføre den til våpenet, og øker derved brukerens effekt.[]

De eldste slagvåpnene var enkle klubber (dels brukt synonymt med kølle). Klubber eller køller kom tidlig i bruk blant vektere og lensmenn, og køller er fortsatt et vanlig våpen i politiet. Vekterne (nattevaktene) i norske byer hadde på 1700-1800-tallet morgenstjerne som våpen. I middelalderen ble en rekke nye typer køller utviklet.[] Moderne slagvåpen inkluderer batonger, ofte brukt av politistyrker.

Noen typer slagvåpen
--------------------

* Batong
* Knokejern
* Kubotan
* Nunchaku
* Tonfa
* Morgenstjerne
* Bo

Bilder
------

* TonfaTonfa
* BatongBatong
* KnokejernKnokejern
* NunchakuNunchaku
* KubotanKubotan
* MorgenstjerneMorgenstjerne
* BoBo

Referanser
----------

1. ↑  Melsæter, Arne J. (1983). *Norskbrukte marineblankvåpen i den Dansk/norske fellesflåte og den Norske marine: utvikling og katalog 1550-1940*. [Oslo]: Forsvarsmuseet.
2. ↑  *Våpeninstruks for politiet*. [Oslo]: Departementet. 1989.
3. 1 2 3 4  Norheim, Per Terje (2000). *Våpen i Norge: fra spyd og luntelåsmuskett, til Krag-Jørgensen og bajonett*. [Oslo]: Damm. ISBN 8276432123.
4. ↑  Thømt, Torill (29. september 2014). «Bjørn Frøysåk». *Norsk biografisk leksikon* **(norsk)**. Besøkt 28. januar 2019.
5. ↑  *Eksempelsamling for politi og rettsvesen*. Oslo: Juristmållaget. 1995. ISBN 8299346908.
Denne bygningen i Berlin huset fra 1942 kontoret til statsråden for de okkuperte østområdene (RMfdbO), Alfred Rosenberg. Foto: 2014 
**Reichsministerium für die besetzten Ostgebiete** (**RMfdbO**, norsk: «riksministeriet for de besatte østområdene») var det tyske øverste sivile forvaltningsorganet for okkuperte områder i Sovjetunionen under andre verdenskrig. Det ble opprettet av Adolf Hitler i juli 1941, og ble ledet av nazipartiets sjefsideolog Alfred Rosenberg.

Under Rosenbergs ledelse begynte riksministeriet avkollektiviseringen av det sovjetiske landbruket. Rosenbergs idé var å fremstille tyskerne som «frigjørere» i den sovjetskeptiske delen av befolkningen. Rosenberg ønsket å føre en myk politikk i øst og hadde samtidig en stor del av det overordnete ansvaret for de omfattende ugjerningene begått av okkupasjonsmakten. Rosenbergs tilnærming ble vanskeliggjort blant annet av Erich Kochs utnevnelse til rikskommissær i Ukraina. Kochs brutale politikk førte til at de som i utgangspunktet var vennlige til nyordningen ble drevet over på Sovjetunionens side igjen.[]

Rosenberg hadde planlagt fire rikskommissariater i de okkuperte områdene: Ostland (Baltikum), Ukraina, Moskva og Kaukasus. De to sistnevnte eksisterte kun på papiret da områdene aldri var under tysk kontroll, mens de to førstnevnte kun hadde kort levetid ettersom Sovjetunionen gjenerobret områdene over de neste to årene.

Referanser
----------

1. ↑  Lehnstaedt, S. (2016). *Occupation in the East: The Daily Lives of German Occupiers in Warsaw and Minsk, 1939-1944.* Berghahn Books.
2. 1 2  *Norsk krigsleksikon 1940-45*. [Oslo]: Cappelen. 1995. ISBN 8252525490.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Carina Burman** (født 1960) er en svensk forfatter og dosent i litteraturvitenskap, virksom ved Uppsala universitet. 

Burmans litterære forfatterskap har ofte hatt et nær forbindelse med hennes litteraturvitenskapelige forskning.[] Hun disputerte i litteraturvitenskap ved Uppsala universitet i 1988 med en avhandling om Johan Henrik Kellgren. En litterær gjengivelse av Kellgrens liv fulgte siden i romandebuten *Min salige bror Jean Hendrich* 1993. «Jeg begynte å skrive en roman ettersom det ble material til overs som jeg ikke kunne bruke vitenskapelig», sier Burman selv i et intervju (se ekstern lenke nedenfor). 

Romanen *Den tiende sanggudinnen* (1996) handler om en ung kvinnelig litteraturhistoriker i Uppsala 1909, som bedriver uventet spennende og intrikate arkivstudier omkring Sophia Elisabet Brenner. Samtidig arbeidet Burman selv med en utgave av en annen kvinnelig forfatters, Fredrika Bremers, brev. Denne utgaven utkom i to bind 1996. Til Bremers liv vendte Burman tilbake med en biografi i 2001.

Som forsker har Burman viet seg til flere prosjekter i Svenska Vitterhetssamfundets regi og i samarbeid med sin mann Lars Burman: Kellgrens skrifter (1995), flere verk av Bremer samt Erik Gustaf Geijers dikt (1999). Og igjen ga det vitenskapelige arbeidet utslag i det litterære arbeidet: om Geijers forhold til Amalia von Helwig handler romanen *Islandet* (2001). 

En av Burmans romaner utspilles i nåtid, *Cromwells hode: antropologisk komedie* (1998). For øvrig utgjøres Burmans produksjon for det meste av historiske romaner med litterære motiver. Språket i de historiske romanene utmerkes av at de er på tidligere epokers litterære språk. I de seneste romanene *Babylons gater* (2004) og *Hvit som marmor* (2006) prøver forfatteren (liksom i *Den tiende sanggudinnen*) kriminalromanens form, likevel med en klar litteraturhistorisk tilknytning: hovedperson i begge romanene er (den fiktive) 1800-tallsforfatterinnen og amatørdetektiven Euthanasia Bondeson.

Priser (utvalg)
---------------

| Årstall | Pris |
| --- | --- |
| 2008 | Birger Schöldströms pris |
| 2007 | Lotten von Kræmers pris |
| 2002 | Tegnérpriset |
| 2001 | Lundequistska bokhandelns litteraturpris |

Referanser
----------

1. 1 2 3   Sveriges befolkning 1985, oppført som Annie Carina Persson Burman, född 1960-10-22, www.arkivdigital.se, besøkt 30. juni 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 121812340, besøkt 13. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator mub20231185129, besøkt 26. april 2023[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (sv) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Carina Burman – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenske Litteraturbanken **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC
 |