recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
«Lech» har flere betydninger.

**Lech** (uttales «lekj») er en elv i Østerrike og Tyskland, og en av sideelvene til Donau fra høyre. Navnet har keltisk opprinnelse, og er på latin *Licus*.

Elven har sitt utspring ved innsjøen Formarinsee i den østerrikske delstaten Vorarlberg. Etter 12 kilometer renner den deretter 78 kilometer gjennom Tirol. Den østerrikske delen av elveløpet heter Lechtal. Her renner Lech gjennom et uregulert rullesteinsleie. Dermed er Lech den eneste naturlige elven i de nordlige Alpene. Mellom Reutte og Füssen forlater elva Østerrike og mister sitt alpine preg. 

Etter grensen til Bayern, ved Füssen, tar den opp i seg Vils. Like nedenfor grensen går elven ned i Lechfall, en tolv meter høy foss. Lech fortsetter videre gjennom det bayerske Schwaben og senere Oberbayern. Her utnyttes elven også i flere vannkraftverk. Forggensee er de største av tilsammen 24 oppdemmede innsjøer.

De største byene langs Lech er Landsberg am Lech og Augsburg, hvor den tar opp i seg Wertach. I Augsburg forsyner Lech og Wertach byens store kanal- og vannkraftanlegg, som i 2019 ble oppført på Unescos liste over verdens kulturarv. Lech munner ut i Donau ved Marxheim i nærheten av Donauwörth. Den siste byen langs elvebredden før utløpet i Donau er Rain.

Vannføringen er i gjennomsnitt 115 m³/s, men varierer sterkt mellom 50 og 2000 m³/s.

Lechs løp i Bayern markerer grensen mellom alemanniske og bairiske dialekter og er østgrensen for landskapet Allgäu.

* LechfallLechfall
* Ved Füssen i Bayern.Ved Füssen i Bayern.
* Hochablass i Augsburg i 2005.Hochablass i Augsburg i 2005.

Referanser
----------

1. 1 2 3  , Austria-Forum |. «Lech, Fluss». *Austria-Forum* **(tysk)**. Besøkt 4. august 2019.
2. ↑  Centre, UNESCO World Heritage. «Water Management System of Augsburg». *UNESCO World Heritage Centre* **(engelsk)**. Besøkt 30. juli 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Lech (river) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Lech – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |



| * v
* d
* r
Donau |
| --- |
| Land | Tyskland • Østerrike • Slovakia • Ungarn • Kroatia • Serbia • Romania • Bulgaria • Ukraina • Moldova | Kart over Donau |
| Byer | Donaueschingen • Ulm • Ingolstadt • Regensburg • Passau • Linz • Wien • Bratislava • Győr • Komárno • Esztergom • Budapest • Baja • Vukovar • Ilok • Bačka Palanka • Novi Sad • Beograd • Smederevo • Drobeta Turnu Severin • Vidin • Ruse • Brăila • Galați • Tulcea |
| Sideelver | Iller • Lech • Regen • Isar • Inn • Enns • Morava • Rába • Váh • Hron • Ipeľ • Drava • Tisza • Sava • Timiș • Velika Morava • Jiu • Iskăr • Olt • Osam • Jantra • Vedea • Argeș • Ialomița • Siret • Prut |
**Tore Stangebye** (født 19. mai 1955) er konstituert konsernsjef og daglig leder i Berner-gruppen, samt styreleder for A/S Dagbladet.

Biografisk skisse
-----------------

Tore Stangebye vokste opp i bydelen Bøler i Oslo, og spilte i ungdomsårene fotball for Vålerenga fotballklubbs juniorlag. Han er utdannet bedriftsøkonom fra BI, og har en MBA i strategisk ledelse fra Markedshøyskolen i Bergen.

I årene 1991 til 1997 var han administrerende direktør for Dagbladet Trykk, før han overtok jobben som administrerende direktør for Drammens Tidende i fire år, (fra 1997 til 2001). Tore Stangebye jobbet som konserndirektør i Mecoms norske selskap Edda Media (tidligere Orkla Media Dagspresse), hvor han fra 2001 fikk eieransvar for lokalavisene i Vestfold, Telemark, Buskerud og Østfold. I januar 2007 takket han ja til å ta over jobben som ny konserndirektør for Avishuset Dagbladet. I en kortere overgangsfase fungerte Jan Lindh som konstituert konsernsjef mens Stangebye ble løst fra sin forrige stilling.

Diverse lederverv i næringslivet
--------------------------------

* Daglig leder i Berner Gruppen AS
* Styreleder i Db-Invest AS
* Styreleder i AS Dagblad – Trykk
* Styrets leder i AS Dagbladet
* Styreleder i Db Medialab AS
* Styreleder i Citypassagen AS
* Styreleder i Berner New Media AS
* Styremedlem i Papirkjøp AS
* Varamedlem ved AS Oslo Ridehus
**Tore Snefjellå** (født 14. juli 1922 i Mo i Rana, død 25. september 2000) var en norsk SIS-agent under andre verdenskrig.

Etter Ildgrubaffæren tok han seg over grensen til Sverige sammen med Arne Pedersen, og reiste til Storbritannia. Sammen med den eldre broren Ole Snefjellå drev han stasjonen «Frey I og II» på Gurskøya fra april 1944. I slutten av januar 1945 hadde okkupasjonsmakten peilet inn senderen, Wehrmacht ville ikke aksjonere mot «Frey» fordi de mente dette var Gestapos ansvar. Før Gestapo aksjonerte ble brødrene evakuert av KNM «Vigra» 24. januar. Gestapo fant sporene etter «Frey» og mennene i Oksavika ble torturert og sendt til Falstad fangeleir. Snefjellå ble deretter XU-agent og ble 25. april 1945 sluppet i fallskjerm ved Vaksdal sammen med Johan Viken. Fra Bergen rapporterte han om tyske aktiviteter på land og til sjøs.

Da kong Haakon var i Mo i Rana i 1946 takket han personlig brødrene Snefjellå for deres innsats. Tore Snefjellå ble tildelt St. Olavsmedaljen med ekegren og den britiske Distinguished Service Cross. Han arbeidet etter krigen i etterretningstjenesten, etter å ha vært i utenriksfart som telegrafist.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Utmerkelser

|  |  |
| --- | --- |
| St. Olavsmedaljen med ekegren | Distinguished Service Cross |

 |

Referanser
----------

1. 1 2  Bjørn Egge: Tore Snefjellå (nekrolog). *Aftenposten* 19. oktober 2000, s. 21.
2. ↑  Christensen, Dag (1988). *En spion går i land: brødrene Snefjellås utrolige innsats på norskekysten under krigen*. Oslo: Damm. ISBN 8259005085.
3. ↑  *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*. Oslo: Grøndahl Dreyer. 1995. s. 203. ISBN 8250421906.
4. ↑  Isungset, Odd: *Verkebyllen. Om menneskeskjebner og kald krig*. Oslo: Tiden, 1995.

Portal: Andre verdenskrig

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Norge Norges flagg |
| Orientering |
| Verdensmesterskap |
| Gull | 1970 Øst-Tysklands flagg Friedrichroda |  Stafett |
| Bronse | 1968 Sveriges flagg Linköping | Stafett |

**Per Fredrik Fosser** (født 1945) er en norsk orienteringsløper fra Eidsberg. Fosser har representert OL Flaggtreff og Indre Østfold OK, samt Göteborgs OK i studietiden.

Han ble verdensmester i orientering i 1970, som tredjemann på det norske stafettlaget. Han ble nummer 5 i det individuelle løpet. Fosser har også en bronsemedalje fra stafetten i VM i orientering fra 1968.

I 1970 deltok han på OL Flaggtreffs lag som ble norgesmester i stafett for herrer senior, sammen med Svein Syversen og Ole Homstvedt.

I sitt yrkesliv har Fosser vært boligsekretær i Eidsberg kommune og daglig leder i Eidsberg boligbyggelag. Han har også tegnet en rekke orienteringskart.

Referanser
----------

1. ↑  «World Orienteering Championship, senior statistics 1966-2006». Norges Orienteringsforbund. Arkivert fra originalen 18. juni 2008. Besøkt 12. desember 2011.
**Per Johan Frydenlund** (født 3. desember 1958 i Oslo) er en norsk jazzmusiker (saksofon, trommer og gitar/banjo), kjent fra flere innspillinger.

Frydenlund er mest kjent som gitarist i Barajazz (1979–1980) og Hot Club de Norvège (1979–2016),
men har også spilt i Christiania Jazzband (1974–1996), Ytre Suløens Jassensemble (1978), Canal Street Jazzband (1978–1980), Løver og Tigre (1983),
Vieux Carré Jazzband (1982–1987), Norske Rytmekonger (1984–1994), Christiania 12 (1992–1996), Mississippi Jazzband (1995–) og Frydenlunds Jazzbryggeri. Han har medvirket på utgivelser med Morten Gunnar Larsen, Svein Sundby, og i den senere tid vært mye med Oslo String Swing Artillerie.
Frydenlund ga ut *Gitar, sax, gitar og bass* med Svein Gusrud/Jon Larsen/Peter Opsvik (Hot Club Records, 1983)
samt soloplatene *Ut av skapet* (Spinner Records, 1996)
og *Alene dans* (Hot Club Records, 1998).

Referanser
----------

1. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 614312, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  biografi fra Norsk jazzarkiv (Desember, 2002).

Eksterne lenker
---------------

* Biografi fra Jazzbasen.
* Diskografi fra Jazzbasen.

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
***Baronia brevicornis*** er en dagaktiv sommerfugl i gruppen av svalestjerter, og eneste art i delgruppen Baroniinae. Arten er regnet som den mest primitive nålevende representanten for familien svalestjerter, og har noen fellestrekk med grupper som bare er kjent fra fossiler.

*Baronia brevicornis* har ganske skjøre vinger. Innsiden av bakvingene, mot kroppen, er innoverbøyd fordi vingeribben 3A mangler. Hunnene har en uvanlig type duftkjertler i bakkroppen.

Utseende
--------

En nokså stor sommerfugl (vingespenn ca. 50 millimeter) med avrundede vinger og ganske korte antenner, disse er betydelig mindre enn halvparten så lange som forvingen. Den mangler utskudd på bakvingene slik mange andre svalestjerter har. Vingene er mørkt brunlige med hvite flekker, to store flekker ved roten av bakvingen er gulaktige.

Levevis
-------

Larven lever på akasie-artene *Acacia cochliacantha*.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i et lite område i Mexico.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* sommerfugler (Lepidoptera)
	+ gruppe / overfamilie **dagsommerfugler** (Papilionoidea)
		- familie svalestjerter (Papilionidae)
			* **Baroniinae** Bryk, 1913
				+ slekt *Baronia* Salvin, 1893
					- ***Baronia brevicornis*** Salvin, 1893

Referanser
----------

1. ↑  IUCN 1996. *1996 IUCN Red List of Threatened Species.* www.iucnredlist.org. Søkedato: 5. november 2008.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Baronia brevicornis* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Baronia brevicornis* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Baronia brevicornis* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Baronia brevicornis* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Baronia brevicornis* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Baronia brevicornis* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
***Cocorí*** er ei barnebok av den costaricanske forfatteren Joaquín Gutiérrez. Den ble gitt ut i 1947 og er et av Costa Ricas viktigste og mest leste litterære verker. Den er oversatt til ti språk.

Bokas hovedperson er Cocorí, en mørkhuda gutt fra Costa Ricas karibiske kyst. Han får lov til å gå ombord på et cruiseskip, hvor blir han kjent med ei blond turistjente som etter en stund gir ham et kyss og en rose. Til gjengjeld ber hun ham om å få en edderkoppape. Han klarer å fange en, men når han kommer tilbake til havna, har skipet hennes reist. Han drar hjem igjen og oppdager at rosa allerede har visna, og begynner dermed å lure på hvorfor rosa levde så kort mens andre ting lever lenge. Resten av boka handler om hvordan Cocorí går rundt på en farlig tur i jungelen sammen med edderkoppapen Tití og skilpadda Doña Modorra for å finne svaret på spørsmålet. I slutten av boka kommer han tilbake til huset sitt og finner ut at mora, Drusila, har planta rosestilken i hagen og at det har grodd opp en hel rosebusk.

Boka har siden årtusenskiftet blitt anklaga for å være rasistisk, og enkelte har forsøkt å få den fjerna fra grunnskolepensumet.[1][2]

Referanser
----------

1. ↑  «Un libro infantil agita el racismo en Costa Rica», *El País*, 18. mai 2015.
2. ↑  «El libro infantil 'Cocorí', ¿una obra racista?», *CNN en español*, 25. mai 2015.

Eksterne lenker
---------------

* Bokas forside i ulike utgaver og språk (YouTube)
***Code Geass: Lelouch of the Rebellion*** (コードギアス 反逆のルルーシュ, Kōdo Giasu: Hangyaku no Rurūshu), som oftest referert til som ***Code Geass***, er en japansk animeserie, lagd av Sunrise, regissert av Gorō Taniguchi, og skrevet av Ichirō Ōkouchi. Figurene ble utformet av manga-gruppen Clamp.

Plot
----

*Code Geass* begynner etter at Det hellige riket Britannia erobret Japan, med bruk av kraftige, høyteknologiske roboter kalt Knightmare Frame. De fikk hele Japans befolkning ned på sine knær, og fjernet alle rettigheter og privilegier. Et sterkt etnisk skille ble bygd opp mellom britannianere og "Elevens", som det japanske folk ble kalt, ettersom Japan ble kalt "Area 11". Lelouch er en britanniansk prins, som ble fratatt alle rettighetene sine av den store herskeren av Britannia. Han kom bort i C.C. som ga han Geass – makten til å overtale hvem som helst. Dette, og hans utrolige strategiske hjerne, er hans våpen i kampen for hevn mot Britannia, for å frigjøre det japanske folk, men også for å skape en verden hvor søsteren hans kan leve i fred.

Eksterne lenker
---------------

* (ja) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Code Geass – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) *Code Geass* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Code Geass* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata

* (en) *Code Geass* på Metacritic Rediger på Wikidata
**Codex Hierosolymitanus**, også kjent som **Jerusalemcodeks 54** eller **Bryennios manuskript**, er et gresk samlemanuskript fra 1000-tallet. I eldre litteratur kalles det gjerne også *Codex Konstantinopolitanus*, ettersom det i lang tid befant seg i Konstantinopel. Der ble det formodentlig også skrevet av en ikke nærmere kjent *Leo*. Denne gav den årstallet 1056. De 120 pergamentbladene har et oktavformat på omkring 19 cm x 15 cm. Teksten omfatter per side ca. 23 linjer i en kolonne.

Omfang
------

Der Codex omfatter Didache, Barnabasbrevet, de begge Klemensbrevene, Maria av Kassobolas brev til Ignatius av Antiokia, den lange avfatning av Ignatiusbrevene og en liste over de bibelske bøker i den rekkefølge som Johannes Chrysostomus talte dem opp.

Besittelse og forvaring
-----------------------

Håndskriften befinner seg under nr. 54 i biblioteket tilknyttet klosteret av Den hellige grav i Gravkirken i Jerusalem, som tilhører patriarkatet Jerusalem. Skriftet var antagelig fra begynnelsen av den av patriarkatets bibliotek.

Offentliggjøringer
------------------

Sriftet ble funnet i 1873 i Konstantinopel av teologen Philotheos Bryennios, senere metropolitt av Nikomedia. I 1875 offentliggjorde han tekstene til de to klemensbrevene. Adolf Hilgenfeld benyttet *Codex Hierosolymitanus* i 1877 for den første trykte utgave av den på denne tid så godt som ukjente Didache.

Referanser
----------

1. ↑  Rudolf Knopf: *Der erste Clemensbrief*, s. 5.

Litteratur
----------

Rudolf Knopf: *Der erste Clemensbrief untersucht und herausgegeben*, Hinrichs: Leipzig 1899, i: Texte und Untersuchungen zur Geschichte der altchristlichen Literatur, Band 20, Heft 1 (Neue Folge, 5. Bd. Heft. 1).

Eksterne lenker
---------------

* Codex Hierosolymitanus Arkivert 14. april 2012 hos Wayback Machine.
* Rudolf Knopf: Der erste Clemensbrief
*Cocytius lucifer* er en sommerfugl som tilhører familien svermere (Sphingidae). Denne meget store arten lever fra Mexico i nord til Ecuador i sør.

Utseende
--------

En meget stor (vingespenn 140 – 160 mm), slank, brun svermer med gule flekker på sidene av bakkroppen og en gul flekk ved roten av bakvingen. Brystet er brunt med mørke sider, bakkroppen har en bred, brun midtstripe som er smalt svart i midten, på sidene er den svart med firkantede, gule flekker på ledd 2 – 4. Forvingen er lyst brunspraglet, rundt midten med tre brune siksak-tverrstriper, med to mørkebrune lengdestreker nær midten og én i vingespissen. Bakvingen er mørkebrun ytterst, ved forkanten med et trekantet, lyst felt, ved roten med en gul flekk. Larven er blålig grønn uten skråstriper på sidene. Hornet på bakkroppen er gulgrønt og knudrete.

* ♀ ♀
* ♀ △ ♀ △

Levevis
-------

Larven lever på busker og trær i familien Annonaceae. De voksne svermerne besøker blomster.

Utbredelse
----------

*C. lucifer* flyr i tropiske og subtropiske områder i lavlandet fra Mexico i nord til Bolivia og Brasil i sør.

Kilder
------

* Oehlke, W. Sphingidae of the Americas – *Cocytius lucifer*.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Cocytius lucifer* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Cocytius lucifer* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Cocytius lucifer* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Cocytius lucifer* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Cocytius lucifer* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Cocytius lucifer* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
Codex Amiatinus, fol. 5r: Esra som skriver
**Codex Amiatinus** er en av de eldste bevarte Bibelhåndskrifter og inneholder nesten hele teksten til den latinske bibeloversettelse Vulgata. Det ble til fra ca 692 i Northumbria og var munkenes storverk i St. Paul-klosteret i Jarrow ved Newcastle upon Tyne, som ble grunnlagt under Benedict Biscop. Det befinner seg i Firenze i Bibliotheca Laurenziana (Signatur *MS Amiatinus 1*).

Beskrivelse
-----------

Den ca 35 kg tunge *codex* i formatet 50 × 34 × 20 cm består av 1040 pergamentblader, hvorav 1029 med tekst eller bilder. Det er hovedeksempelet for de av Elias Avery Lowe nærmere granskede engelske varianter av uncialer.

dedikasjonsside
Det er praktfullt illuminert og regnes som et av de mest betydelige bibelhåndskrifter. De to figurative illuminasjoner er anferdiget etter senantikke forbilder og minner ikke så meget om Insularen Stil. Til tross for den høye alderen fremstår sidene som friske.

St. Paul's Monastery i Northumbria. Her bregynte man arbeidet på codexmanuskriptet i 692.
Opprinnelig begynte man på tre eksemplarer av Bibelen i året 692. Det var under abbed Ceolfrid. Det er sannsynlig at en av de medvirjende var Beda Venerabilis. Ceolfrid tok med seg boken til Roma som gave til pave Gregor II. Håndskriften dukker opp igjen på 800-tallet i klosteret San Salvatore di Monte Amiata i Toscana, der man omarbeidet dedikasjonsinnskriften. Her ble boken oppbevart frem til 1786. Da ble det bragt til Firenze – navnet *Codex Amiatinus* forholder seg således til klosteret der boken hadde vært i ni hundre år. De ble lenge antatt at ddet stammet fra Benedikt av Nursia i klosteret Monte Cassino. Etter at dette ble mer og mer betvilt, klarte Giovanni Battista de Rossi i 1888 å fastslå den store likhet det hadde med et fragment i British Library og hvis proveniens var ubestridt.

Litteratur
----------

* Konstantin von Tischendorf: *Codex Amiatinus. Novum Testamentum Latine interprete Hieronymo*. Avenarius, Leipzig 1854.
* Julian Weiß: *The Codex Amiatinus and his Birthplace*. I: *Studia et Biblica Ecclesiasctica*, Bind 2 (1890), s. 273–308 (Volltext).
* Rupert Bruce-Mitford: *The art of the Codex Amiatinus.* I: *Journal of the British Archaeological Association/3. Serie*, ISSN 0068-1288, Bind 32 (1969), s. 1–25.
* Christopher de Hamel: *Pracht und Anmut. Begegnungen mit zwölf herausragenden Handschriften des Mittelalters*. C. Bertelsmann, München 2018, ISBN 978-3-570-10199-5, s. 73–120.

Referanser
----------

1. ↑  Elias Avery Lowe: *English uncial*. Clarendon Press, Oxford 1960.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Codex Amiatinus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Veröffentlichungen zum Codex Amiatinus im Opac der Regesta Imperii
* Image of the codex, folio 950


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
Detalj fra Codex Frisianus. Bildet viser begynnelsen av kapittel 15 i Harald Hårfagres saga.
Snorre Sturlasson slik tegneren Christian Krohg framstilte ham. (Illustrasjon til Heimskringla, 1899)
**Codex Frisanus** (islandsk: *Fríssbók* eller *Frísbók*) er et pergamentskrift fra 1300-tallet. Skriftet ble sannsynligvis skrevet av en islending i Norge eller på Island, men kom raskt til Norge. Det inneholder Snorres *Heimskringla*, bortsett fra Olav den helliges saga. I tillegg er Håkon Håkonssons saga også tatt med.

Historikk
---------

Filologen Carl Richard Unger mener at manuskriptet er skrevet i Norge i begynnelsen av det 14. århundre. Dette begrunner han med at manuskriptet ikke er så preget av røyk og slitasje som de manuskripter som er funnet på Island, og at de notater og tilføyelser som er gjort før ca 1700, er gjort på norsk. Språkføringen tyder likevel på at en islending har ført den i pennen. Unger mener at de siste spalter er skrevet av en annen person, mest sannsynlig en nordmann. Dette begrunnes med endring av ortografien som Unger har gjort nærmere rede for i forordet til den trykte utgaven av codexen fra 1871. Codexen ble funnet i Bergen i 1550 og brakt til Danmark i 1600. Navnet Codex frisianus har manuskriptet fått etter bokens eier Otto Friis i Salling, Danmark. Boka har senere vært i eie hos etatsråd Jens (Janus) Rosenkrants, før den ble ervervet av historikeren Árni Magnússon og inngikk i hans store samling av manuskriper - den Arnamagnæanske Samling i København i 1696. Den er katalogisert som No. 45 Folio. Boka er utlevert til Island i 1980-årene.

Innhold
-------

Manuskriptet inneholder stort sett alle Snorres kongesagaer med unntak av Olav den helliges saga som er den lengste av alle sagaene. Det er skrevet en anmerkning fra avskriveren som tyder på av denne sagaen er skrevet i en egen bok som senere er gått tapt. I tillegg til Snorres sagaer er også Håkon Håkonssons saga, skrevet av Sturla Tordsson på 1260-tallet, tatt med, og et åpenrom i manuset tyder på at også Sverres saga, skrevet av Karl Jonsson på 1180-tallet, var tenkt skrevet inn.

Innholdsfortegnelse:

* Prolog
* Ynglingesagaen
* Halvdan Svartes saga
* Harald Hårfagres saga
* Håkon den godes saga
* Harald Gråfells saga
* Olav Tryggvasons saga
* Magnus den godes saga
* Harald Hardrådes saga
* Olav Kyrres saga
* Magnus Berrføtts saga
* Sigurd, Øystein og Olavs saga
* Magnus blindes og Harald Gilles saga
* Sigurd Slembes saga
* Inges saga og brødrene hans
* Håkon Herdebreds saga
* Magnus Erlingssons saga
* Håkon Håkonssons saga

Referanser
----------

1. ↑  Carl R. Unger, Codex Frisianus - en samling af norske konge-sagaer, Christiania 1871, forordet
2. ↑  Store norske leksikon, Codex frisianus

Eksterne lenker
---------------

* Oppslag i Store norske leksikon
* Digital utgave

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***Du og jeg***, (originaltittel: *You and Me*) er en amerikansk film noir fra 1938 regissert av Fritz Lang med Sylvia Sidney og George Raft i hovedrollene.

Handlingsreferat
----------------

Mr. Morris, eier av et stort varehus, ansetter tidligere lovbrytere som nå er løslatt på prøve for å gi dem en ny mulighet til å rehabilitere seg i samfunnet etter å ha sittet i fengsel. Men de andre ansatte vet ikke at disse nye ansatte kommer direkte fra fengsel. Blant disse nylige ansatte er Joe Dennis, som egentlig ønsker å reise til California på grunn av et forhold til Helen Roberts, som han ønsker å avslutte forholdet til.

På grunn av hans voldelige fortid, føler Joe at han ikke burde gifte seg med en så søt og uskyldig ung kvinne. Joe og Helen tilbringer en siste kveld sammen, og hun sier at hvis Joe ønsket å gifte seg med henne - så ville svaret hennes vært ja. De bestemmer seg plutselig å gifte seg med hverandre, samme kveld.

Men Helen sier de må holde bryllupet hemmelig, fordi sjefen deres Mr. Morris ikke godkjenner at ansatte gifter seg med hverandre. Faktisk har ikke sjefen deres noe imot dette. Men Helen har ikke lov til å gifte seg, når Joe fremdeles er på prøveløslatelse etter å ha sittet i fengsel. Men Joe og en gruppe andre ranerne planlegger en kveld å bryte seg inn på butikken til Mr. Morris, hvor de blir snart omringet av væpnede vakter.

Medvirkende
-----------

* Sylvia Sidney - Helen Dennis
* George Raft - Joe Dennis
* Barton MacLane - Mickey Bain
* Harry Carey - Jerome Morris
* Roscoe Karns - Cuffy
* George E. Stone - Patsy
* Warren Hymer - Gil Carter aka Gimpy
* Robert Cummings - Jim

Referanser
----------

1. ↑  «filmfront.no» **(norsk)**. Besøkt 1. juni 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Du og jeg (film)* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Du og jeg (film)* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Du og jeg (film)* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Du og jeg (film)* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Du og jeg (film)* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (de) *Du og jeg (film)* på filmportal.de Rediger på Wikidata

* (en) *Du og jeg (film)* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

Portal: Film
Parakai i Helensville.
**Helensville** er en by i på den nordlige delen av Nordøya i New Zealand. Den ligger 40 km nordvest for Auckland.

Området rundt Helensville ble opprinnelig kalt *Te Awaroa*, som betyr «Den lange veien» eller «Den lange elvedalen». De første europeerne som bosatte seg i distriktet var canadiske skogbrukere som het McLeod. John McLeod bygde et hus som han kalte «Helen's Villa» til ære for sin kone og navnet ble synonymt med det nærliggende området.

I begynnelsen livnærte stedets innbyggere seg av kauritre-hogst og foredling, men fra begynnelsen av 1900 tallet utviklet det seg en meieriindustri. Stedet ble også et turistmål rundt denne tiden fordi det fantes varme kilder i området vest for byen.

Selv om stedet ikke lenger er basert på skogbruk eller meierivirksomhet er det fremdeles et turistmål, mye på grunn av de historiske bygningene i området. Nærliggende vingårder har bidratt til et økonomisk løft de senere årene.

Byen har to skoler, en barneskole og en videregående med om lag 700 elever. I 2006 telte byen 2880 innbyggere.

Referanser
----------

1. 1 2  «Estimated Resident Population for Urban Areas». Statistics New Zealand. 30. juni 2015. Besøkt 31. januar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Helensville, New Zealand – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**De fem Eulsa-svikerne** viser til de ministre som tjente den koreanske keiser Gojong og som signerte Eulsatraktaten i 1905 mot Gojongs ønsker, noe som igjen overlot det meste av Koreas suverenitet til Japan, ved at traktaten gjorde Korea til japansk protektorat. De fem ministrene var:

* Utdanningsminister Lee Wan-yong (이완용;李完用)
* Forsvarsminister Yi Geun-taek (이근택;李根澤)
* Innenriksminister Lee Ji-yong (이지용;李址鎔)
* Utenriksminister Park Je-sun (박제순;朴齊純)
* Landbruks-, handels- og industriminister Kwon Jung-hyun (권중현;權重顯)

Den nå politisk svekkede keiser Gojong, signerte ikke traktaten. Andre ministre som opponerte mot traktaten var:

* Statsminister Han Gyu-seol (한규설;韓圭卨)
* Justisminister Lee Ha-young (이하영;李夏榮)
* Finansminister Min Young-ki (민영기;閔泳綺)

Men det hjalp ikke. De fem som signerte traktaten viste seg å være sterkere politisk enn både keiser og statsminister. Dette selv om det etter koreansk lov var et krav at keiseren måtte signere en traktat for at den skulle være bindende for Korea. Japanske myndigheter tvang statsminister Han til å gå av, og erstattet ham med tidligere utenriksminister Park.

Keiserens protest som lå i Emissæraffæren i Haag, samt den manglende godkjennelsen fra keiser Gojong og tilstedeværelsen av japanske tropper i Korea under forhandlingene forut for traktaten har gjort at senere historikere og jurister har satt spørsmålstegn ved gyldigheten til traktaten. Traktaten ble imidlertid ikke utfordret internasjonalt før Japans kapitulasjon etter andre verdenskrig.

Det var i 2005 at Research Center for National Issues (민족문제연구소) identifiserte de fem ministrene som i dag anses som ansvarlige for at Eulsatraktaten så dagens lys. Dette var en del av en lang liste med koreanere som hadde samarbeidet med Japan før og under Japans kolonisering av Korea (1910–1945).

Eksterne lenker
---------------

* (ko) Research Center for National Issues (민족문제연구소)
* (en) Book review of *Korea and the Politics of Imperialism, 1876–1910*, by C. I. Eugene Kim and Kim Han-kyo – James B. Palais, *The Journal of Asian Studies*, Vol. 28, No. 4, pp. 863–864.

Portal: Korea
**Helene Oleane Tambs-Lyche**, vanligvis bare **Helene Tambs-Lyche** (født 11. juli 1913, død 18. mars 1993) var en norsk entomolog. Hun har særlig arbeidet med bladlus. Hun var gift med Hans Tambs-Lyche.

Helene Tambs-Lyche studerte zoologi ved Universitetet i Bergen og hadde tatt sin hovedfagsoppgave i 1952 på bladlus. Dette var en lite undersøkt gruppe og hun ble en ledende ekspert i Norge på bladlus. Hun ble i 1959 ansatt som amanuensis ved Zoologisk museum i Bergen. I 1965 sluttet hun ved museet i Bergen, da hun flyttet til Bombay i India.

Senere bosatte hun seg i København og fortsatte på fritiden sitt studie på bladlus. Det kom etterhvert flere artikler på den norske bladlus-faunaen. Hun fikk etterhvert en stor samling med preparater, med omtrent 8 000 preparater fra norske bladlus Etter hennes død, ble samlingen gitt til Zoologisk museum i Bergen.

Helene Tambs-Lyche var medlem i Norsk Entomologisk forening.

Publikasjoner
-------------

Helene Tambs-Lyche har som fagperson skrevet vitenskapelige publikasjoner i en rekke fagtidsskrift, særlig i Norsk Entomologisk Tidsskrift.

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Helene Tambs-Lyche, (11.juli 1913 - 18.mars 1993).», besøkt 30. oktober 2022[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Greve, Lita. 1997. *Helene Oleane Tambs-Lyche 1913-1993. Minneord.* Fauna norv. Ser. B. 44:1
* Sømme, L. & Hansen, L.O. (bilderedaktør). 2004. *Entomologiens historie i Norge. Norsk entomologisk forening \* 1904-2004* Norsk entomologisk forening, Zoologisk museum, Universitetet i Oslo. 326 sider. ISBN 82-996923-1-8

Eksterne lenker
---------------

* Norsk entomologisk forening – for deg som vil lære mer om insekter.

Portal: Litteratur
**Harry Catterick** (født 26. november 1919, død 9. mars 1985) var en engelsk fotballspiller for Everton FC. Han huskes imidlertid best for sin tid som manager i samme klubb.

Catterick overtok som manager i Everton etter Johnny Carey i 1961 og viste seg snart som en motiverende leder med evne til å få profilerte spillere til å skrive under for klubben. Under Cattericks autoritære ledelse ble Everton engelske seriemestere i 1962/63-sesongen. Laget vant FA-cupen i 1966, var tapende finalist i FA-cupen i 1968 og ble seriemestere igjen i 1969/70-sesongen.

Mange trodde at Evertons lag fra 1969/70-sesongen ville dominere engelsk fotball resten av 70-tallet, men allerede den påfølgende sesongen måtte *The Toffees* slite for å unngå nedrykk.

Samtidig begynte Cattericks helse å skrante og han hadde flere hjerteinfarkt. Mange fryktet at jobben som Evertonmanager ville ta livet av ham. Og i 1973 ble han derfor presset til å gå av som manager for blåtrøyene.

Catterick døde på Goodison Park i 1985 etter å ha sett Everton spille mot Ipswich Town FC.

Referanser
----------

1. ↑   transfermarkt.com, oppført som Harry Catterick †, Transfermarkt spiller-ID 253803, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Harry Catterick på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Harry Catterick – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Harry Catterick – Transfermarkt (manager) Rediger på Wikidata
**Henry «Harry» Chambers** (født 17. desember 1896 i Willinton Quay i Northumberland, død 29. juni 1949) var en engelsk fotballspiller. Mest kjent er han for sin tid i Liverpool FC.

Karriere
--------

Chambers spilte for North Shields Athletic før han ble hentet til Liverpool av manager Tom Watson i April 1915. Uheldigvis signerte han like før den engelske ligaen tok en pause på grunn av 1. verdenskrig, så han spilte i følgende klubber før han gjorde sin debut for Liverpool: Kings Park (lån), Belfast Distillery (under krigen) og Glentoran (under krigen).

Debuten hans kom i en 1. Divisjons kamp borte mot Bradford på Valley Parade 30. august 1919 i en kamp Liverpool vant 3-1. Han åpnet scorings-kontoen sin for Anfield klubben i denne kampen.

Etter å ha scoret i debuten etablerte han seg raskt til å bli den udiskutable målkongen på Liverpool i årene etter krigen. Han ble topscorer i klubben 4 år på rad. Hans mange mål hjalp Liverpool til å vinne ligaen både i sesongene 1921/1922 og 1922/1923. i Disse to sesongene scoret han 41 mål på 72 kamper, noe som gjør at han scoret et mål for hver 1.76 kamp. Totalt scoret han 151 mål på 338 kamper for Liverpool inkludert et minneverdig hat-trick i 5-1 seieren mot byrival Everton på Anfield i oktober 1922.

Venstrebenete Chambers med kallenavnet "Smiler" (smileren) spilte 8 landskamper for England og scoret 5 mål. Debuten på landslaget fikk han 22. oktober 1922 på The Hawthorns, (hjemmebanen til West Bromwich, mot Irland hvor han gjorde begge målene da England vant 2-0.

Chambers forlot Liverpool til West Bromwich i april 1928 da han var blitt 32 år gammel. Selv om hadde scoret et mål for hver 2,2 kamp for Liverpool ble han i West Bromwich av en eller annen grunn benyttet som forsvarsspiller. Før han ga seg som aktiv spiller var han også innom Hereford.

Chambers døde i 1949, 52 år gammel.

Statistikk
----------

### Medaljer

* **1921/22:** Ligavinner 1. Divisjon med Liverpool.
* **1922/23:** Ligavinner 1. Divisjon med Liverpool.

### Kamper som klubbspiller

* **Liverpool.** 1915 – 1928. 338 kamper. 151 mål.
* **West Bromwich.** 1928 – ?. ? kamper. ? mål.
* **Hereford.** ? – ?. ? kamper. ? mål.

### Kamper som landslagsspiller

* Englands flagg **England.** 1921 - 1923. 8 kamper. 5 mål.

Se også
-------

* Statistikk om Liverpool FC.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Harry Chambers – national-football-teams.com Rediger på Wikidata

* (en) Harry Chambers – EU-Football.info Rediger på Wikidata
* Profil på Liverpools offisielle hjemmeside.
**Venariapalasset** (italiensk: **Reggia di Venaria Reale**) er en tidligere kongelig residens og hage i Venaria Reale, nær Torino i Piemonte i Nord-Italia. Palasset er en av residensene til fyrstehuset Savoia og fikk verdensarv-status i 1997.

Palasset ble tegnet og bygget fra 1675 av Amedeo di Castellamonte, på oppdrag fra Karl Emanuel II, som trengte en base for sine mange jaktekspedisjoner i heilandskapet nord for Torino. Navnet *Venatio Regia* er latin og betyr «kongelig jakt». Palasset ble bygget ut og utvidet til en luksuriøst residens for Huset Savoia. Komplekset er et prakteksempel på barokkstil, med sine tallrike dekorasjoner og kunstneriske utsmykninger. 

Residensen ble stående ubrukt mot slutten av 1700-tallet, og etter napoleonskrigene ble det benyttet til militære formål frem til 1978. Da satte myndighetene i Piemonte, med støtte fra EU, i gang et av de største restaureringsprosjektene i Europa for å få palasset tilbake til sin opprinnelige prakt. Palasset åpnet for publikum 13. oktober 2007 og har siden blitt et populært turistmål og utstillingsområde.

Venariapalasset er kjent for sin monumentale arkitektur og barokk-interiør av Filippo Juvarra. Det omfatter blant annet *Galleria Grande* med sine marmordekorasjoner, Cappella di Sant’Uberto og den omliggende hagen. Palasset hadde i åpningsåret 1 048 857 besøkende, noe som gjorde det til det sjette mest besøkte museet i Italia.

Referanser
----------

1. ↑  «The restoration project». *La Venaria Reale* **(engelsk)**. 17. januar 2018. Besøkt 7. mai 2022.
2. ↑  «Musei, monumenti e aree archeologiche statali» (PDF). *ilsole24ore.it* **(italiensk)**. 5. januar 2017. Arkivert fra originalen (PDF) 6. januar 2019. Besøkt 7. mai 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (it) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Reggia (Venaria Reale) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
Bambleskjærården. Såstein rett sør for innløpet til Åbyfjorden.
**Såstein** er to mindre øyer i Langesundsbukta i Bamble kommune, på utsiden av Elviklandet, øst for Såsteinsundet og sør for Rognsfjorden og Åbyfjorden.

På 1700-tallet var Såstein (Saastein) bebodd av en familie.

De to øyene Store Såstein og Lille Såstein, adskilt av et meget smalt sund, utgjør med tilhørende holmer og skjær 306,2 dekar. Den sørlige delen av Store Såstein er et område på 205,6 dekar skjærgårdspark som er regulert for allmennheten. Denne delen er preget av fjellknauser, kløfter og furuskog. Den resterende delen av det nordre området er et hytteområde.

Et areal på rundt 75 dekar på Lille Såstein er i 1980 gitt til staten av familien Ragnvald Jacobsen for at det skulle opprettes et sjøfuglreservat.

Såstein har mange gode ankrings plasser som er i bruk for offentligheten hele året av kystgående fartøy.

Sommeren 2009 gikk lasteskipet «Full City» på grunn ved øya og utløste et større oljeutslipp. Man kan finne små oljerester fra forliset den dag idag.

Referanser
----------

1. 1 2  (no) «*«Full City» brøt prosedyren før oljekatastrofe*». ***Dagbladet***. 2. august 2009. Besøkt 2. august 2009.

Eksterne lenker
---------------

* Bamble kommunes omtale, med kart over øya[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Helga-Marie Nordby** (født 14. mars 1977 i Fredrikstad i Norge) har MA[*klargjør*] i kuratorpraksis fra Goldsmiths College i London i tillegg til cand.mag. i kunsthistorie, Teatervitenskap, samt filosofi fra Universitetet i Oslo.

Hun er freelancekurator bosatt i Oslo og Berlin. Fra 2005 til 2009 var hun ansatt som daglig leder ved Unge Kunstneres Samfund (UKS). Fra 2009 til 2012 var hun instituttleder for Kunstakademiet i Tromsø, Det kunstfaglige fakultet, Universitetet i Tromsø. Hun har blant annet kuratert UKS-Biennalen 2004, utstillinger i London og Berlin, utstilling under Momentum - nordisk biennale for samtidskunst 2006 og en rekke utstillinger med norske og internasjonale kunstnere på UKS. Hun var kurator for Norsk Skulpturbiennale 2013 på Vigeland-museet, og er fast kurator for Advokatfirmaet Selmers kunstsamling.

Hun er leder for Lofoten International Art Festivals kunstneriske råd siden 2009, og styremedlem i Kunst i Oslo. Hun satt som Norges representant i Kulturkontakt Nords jury for Kunst- og kulturprogrammet i perioden 2012-2016. Nordby er initiativtager til SALT - Et nomadisk initiativ for kunst og arkitektur i Arktis som åpnet på Sandhornøy i Gildeskål kommune i 2014. Salt-prosjektet reises nå[*når?*] i Oslo på Festningsallmenningen.

Referanser
----------

1. ↑  Ings, Simon. New Scientist, Can Europe’s arts festivals illuminate our crisis-ridden world? 23.09 2015
2. ↑  Coldwell, Will (13. september 2014). «Just add SALT: Norway’s new Arctic arts and music festival». *The Guardian* **(engelsk)**. ISSN 0261-3077. Besøkt 29. november 2016.
3. ↑  Schophoff, Julius. Die Zeit, Flut Eis und Gähnen 22.08 2015
**James Jay «Jim» Denney** (født 10. juni 1957 i Duluth, Minnesota) er en amerikansk tidligere skihopper som representerte Duluth XC Ski Club.

Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1974 til 1980. Hans beste sammenlagtplassering i Hoppuka var 23.-plass i 1978/79, og hans beste plassering i enkeltrenn var 8.-plass i Garmisch-Partenkirchen 2. januar 1979. Han var med i OL i 1976 og 1980, og ble nummer 8 i storbakken i Lake Placid i 1980. I VM i Lahtis i 1978 ble han nummer 14 i normalbakken og nummer 27 i storbakken. Han var også på det amerikanske laget som ble sist av 10 lag i lagkonkurransen, som var prøvegren. I VM i skiflyging i Vikersund i 1977 ble han nummer 39 av 42 deltakere.

Jim Denney vant det individuelle rennet i normalbakken i Lahtis 3. mars 1979. Han ble nasjonal mester i 1976 og 1977. Hans sønn med samme navn hoppet internasjonalt (hovedsakelig i kontinentalcupen) fra 2002 til 2006, og deltok i kvalifiseringen i OL i Pragelato (Torino) i 2006.

Referanser
----------

Kilder
------

* Sports Reference: Jim Denney Arkivert 5. februar 2013 hos Wayback Machine. (besøkt 13. februar 2011)
* Jens Jahn, Egon Theiner: *Enzyklopädie des Skispringens*. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider
* Lahden Kaupunginmuseo (Lahtis Bymuseum): Resultater spesielt hopp 3. mars 1979 Arkivert 7. november 2007 hos Wayback Machine. (besøkt 13. februar 2011)
* Eastern Ski Jumping & Nordic Combined Foundation, Inc.: United States National Ski Jumping Champions 1904-1980 (besøkt 13. februar 2011)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jim Denney – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Jim Denney – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Jim Denney – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
Etter at «rekonstruksjonen» av De amerikanske sørstatene etter den amerikanske borgerkrigen mislyktes, ble det fra 1870-tallet og framover innført raseskille der svarte og hvite i praksis fikk ulike tjenestetilbud. Samfunnssystemet og lovgivningen for segregeringen ble populært kalt *Jim Crow*, oppkalt etter en komisk rollefigur fra tidligere på 1800-tallet som karikerte mørkhudete i USA på en nedsettende og rasistisk måte. Den siste «Jim Crow-loven» ble avskaffet i 1965.
**Jim Crow-lovene** var en rekke lover som gjaldt i flere delstater i USA mellom 1876 og 1965. Lovene innebar rasemessig segregering gjennom å påby at de offentlige områdene hvor svarte og hvite kunne ferdes skulle holdes adskilt. Dette gjaldt for eksempel skoler, sykehus, offentlig transport, restauranter og hoteller. I realiteten innebar lovene, selv om de ga uttrykk for at svarte og hvite var likeverdige, at svarte ble utsatt for omfattende diskriminering.

Jim Crow-lovene om formelt raseskille ble avviklet gradvis etter den banebrytende dommen i «Brown mot skolestyret» 1954, da USAs høyesterett erklærte en rekke raseskillelover grunnlovsstridige. De siste lovene ble opphevet i 1964 og 1965.

Opphavet til betegnelsen
------------------------

Begrepet har vært i bruk i lang tid i USA, og skriver seg fra 1829 da den hvite artisten Thomas Dartmouth framførte sangen og karikatur-dansen *Jump Jim Crow*, inspirert av en antakelig tilbakestående svart mann fra Cincinnati ved samme navn. «Jim Crow» ble deretter brukt nedsettende som kallenavn på svarte i USA, og etterhvert om raseskillelover, de såkalte «Jim Crow-lovene».

Begrepet er fortsatt i bruk, ikke minst blant svarte i USA. For eksempel brukte president Barack Obama begrepet flere steder i sin bok *Audacity of Hope*.

Bilder
------

* Drikkefontener for hvite og svarte menneskerDrikkefontener for hvite og svarte mennesker
* Skilt for det "svarte" venterommet på en busstasjon i Durham, North Carolina, mai 1940Skilt for det "svarte" venterommet på en busstasjon i Durham, North Carolina, mai 1940
* Venterom for svarteVenterom for svarte

Se også
-------

* Afrikansk-amerikanere
* Borgerrettsbevegelsen i USA (1955–1968)
* Neger

Referanser
----------

1. ↑   Godbolt, James: borgerrettsbevegelsen i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 18. juli 2020 fra

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jim Crow laws – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** LCCN
 |
**Tom Sudmann Therkildsen** (født 13. juli 1960 - død september 2015) var en norsk informasjonsviter og politiker (Ap).

Therkildsen var utdannet cand.polit. med hovedfag i informasjonsvitenskap fra Universitetet i Bergen. I studietiden var han også leder av Norsk Studentunion. Fra 1987 til 1989 var han amanuensis ved UiB, før han var stipendiat samme sted fra 1989 til 1991. Fra 1991 til 1992 var han førstekonsulent ved høgskolestyret for Sogn og Fjordane, før han var kontorsjef ved UiB fra 1992 til 1994. Han var en periode leder av Arbeiderpartiets lokalforening ved Universitetet i Bergen.

I 1994 ble han politisk rådgiver i Nærings- og energidepartementet, før han i 1996 ble rådgiver for daværende finansminister Jens Stoltenberg etter en kort periode som IT-sjef ved Universitetet i Bergen. Fra mai til oktober 1997 var Therkildsen statssekretær i Finans- og tolldepartementet, før han gikk tilbake til stillingen som IT-sjef ved UiB.

Therkildsen gikk deretter til en stilling som strategisk rådgiver for Statoil-sjef Harald Norvik. I Statoil hadde han ansvaret for ansvaret for utredningene om delprivatiseringen av Statoil og selskapets forhold til Statens direkte økonomiske engasjement i oljesektoren. I mai 2000 ble Therkildsen utnevnt til statssekretær ved Statsministerens kontor. Etter at Stoltenberg I-regjeringen gikk av i 2001 gikk Therkildsen tilbake til Statoil. Etter sammenslåingen til StatoilHydro arbeidet Therkildsen i strategi- og analyseavdelingen innenfor naturgass.

Referanser
----------

1. ↑   Nekrolog signert Harald Norvik, 18. september 2015
2. ↑  «Therkildsen ny statssekretær». *NTBtekst* (30. mai 1997)
3. ↑  «Tilbake hos Jens». *Bergens Tidende* (1. november 1996)
4. 1 2  «Navn : Ny jobb». *Bergens Tidende* (16. juli 1994)
5. ↑  Aftenposten (nekrolog), signert Jonas Gahr Støre, Jens Stoltenberg, Norvald Mo, Lisbeth Berg-Hansen, Stein Hernes, Hilde Singsaas, Jan-Erik Larsen. 18. september 2015.
6. ↑  «Statssekretær med hjemmekontor». *Aftenposten Morgen* (31. oktober 1996)
7. ↑  «Ingen om-møblering». *Bergens Tidende* (28. november 1996)
8. ↑  «Offisielt fra statsråd». *NTBtekst* (30. mai 1997)
9. ↑  «Nytt fra statsråd». *Aftenposten Morgen* (4. oktober 1997)
10. ↑  «Topptungt på arbeidernes tenkeloft». *Bergens Tidende* (22. juli 1998)
11. ↑  «- Samrøre mellom Ap og Statoil». *Dagbladet* (1. desember 1998)
12. ↑  «Fra olje til Stoltenberg». *Dagens Næringsliv* (6. mai 2000)
13. ↑  «Offisielt fra statsråd». *NTBtekst* (5. mai 2000)
14. ↑  «De politiske kameleonene». *Klassekampen* (21. desember 2002)
15. ↑  «Felles plattform : Oversikt over ansatte på stillingsnivå 3» (PDF). StatoilHydro. mai 2007. Besøkt 28. januar 2009. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Tom Therkildsen hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
* (no) Therkildsens blogg

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Olav Sigurd Stokke** (født 4. mai 1934) er en norsk forsker med utviklingsbistand som spesialområde. Han er seniorforsker ved Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI), der han har arbeidet siden 1960-tallet.

Olav Stokke er utdannet mag.art. i statsvitenskap (1960) og var forskningsstipendiat ved NUPI fra 1962-65. Fra 1965-72 var han ansatt som forsker ved Nordiska Afrikainstitutet i Uppsala, før han vendte tilbake til NUPI. Stokke har i mange år vært leder for NUPIs avdeling for utviklingsstudier og har i flere perioder tjenestegjort som fungerende direktør og forskningssjef for NUPI.[1] Han har vært rådgiver for Regjeringen i bistandspolitiske spørsmål (Finansdepartementet 1973, Utenriksdepartementet 1983-84).

Stokkes vitenskapelige produksjon omfatter bl.a.:  
 
- *The UN and Development: From Aid to Cooperation* (Bloomington, IN, 2009)  

- *Norge og den tredje verden. Program, oppfølging og perspektiver for en ny økonomisk verdensordning* (Oslo, 1979)  

- *Sveriges utvecklingsbistånd och biståndspolitik*. (Uppsala, 1978)  

- *Norsk Utviklingsbistand* (Uppsala, 1975)  

- *Nigeria. An Introduction to the Politics, Economy and Social Setting of Modern Nigeria* (Uppsala, 1970)  

Stokke har også redigert en lang rekke antologier og har i mange år vært redaktør for *Forum for Development Studies*.

Referanser
----------

1. ↑   www.nupi.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Profil på www.nupi.no
3. ↑  St. meld. nr. 71 (1972–73), St. meld. nr. 36 (1984–85)
4. ↑  Utgis av det britiske forlaget Routledge

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |