recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Sveits Sveits’ flagg |
| Orientering |
|  Seiere sammenlagt i Verdenscupen: 0 |
| Verdenscupseiere, enkeltløp: 0 (3 pallplasseringer)
*Per 7. oktober 2018* |
| Europamesterskap |
| Bronse | 2016 Tsjekkias flagg Jesenik |  Sprintstafett |

**Andreas Kyburz** (født 5. mai 1988 i Rheinfelden) er en sveitsisk orienteringsløper som representerer den svenske orienteringsklubben Tullinge SK og det sveitsiske landslaget. Fra og med 2017 skal Kyburz representere den norske klubben IL Tyrving.

Kyburz deltok på Junior-VM (JWOC) i litauske Druskininkai i 2006 og i svenske Göteborg i 2008. Hans beste plassering fra junior-VM ble to 28. plasser på mellom- og langdistanse i 2008. 2. juni 2013 tok han sin første og hittil eneste pallplassering i verdenscupen i orientering da han løp inn til tredjeplass på mellomdistanse på Ammerud i Oslo. I 2014 tok han sin hittil beste VM-plassering da han ble nummer fem på mellomdistansen under VM i Italia i 2014. I mai 2016 tok han sin første internasjonale mesterskapsmedalje. Dette gjorde Kyburz sammen med resten av det sveitsiske laget som tok bronse på sprintstafetten under EM i tsjekkiske Jesenik. Dette var den aller første sprintstafetten som ble arrangert i et europamesterskap i orientering. 

5. oktober 2016 ble det klart at Andreas Kyburz skal representere den norske klubben IL Tyrving fra og med 2017-sesongen. Også lillebror Matthias Kyburz meldte overgang til bærumsklubben.

Referanser
----------

1. ↑  orientering.no. «Brødrene Kyburz til Tyrving». *orientering.no*. Arkivert fra originalen 6. oktober 2016. Besøkt 5. oktober 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Andreas Kyburz – World of O Rediger på Wikidata
* Kyburz Fan Club (tysk)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Torkjell Andreas Lund** (født 7. mai 1975) er en tidligere norsk fotballspiller. Etter å ha begynt karrieren i Kristiansand-klubben 
FK Vigør, var han innom 
Start (37 kamper, 13 scoringer), 
Molde (62 kamper, 42 scoringer) og engelske 
Wimbledon (elleve kamper, to scoringer)
før en alvorlig kneskade tvang ham til å legge opp i 2001.

Lund var en av de mest målfarlige spillerne i Tippeligaen på siste halvdel av 1990-tallet. Han scoret 55 mål på 99 kamper i den norske toppserien. Med Molde spilte han Mesterligaen i 1999 etter at han hadde satt inn utlikningsmålet som ga Molde avansement på bortemålsregelen i den avgjørende kvalifiseringskampen mot Real Mallorca. Han spilte også åtte landskamper, og scoret fire landslagsmål.

I 2014 ble han kåret til en av de 20 verste spisskjøpene i Premier Leagues historie av avisa Daily Mail.

Referanser
----------

1. ↑  Morten Pedersen (3. februar 2000). «Smart, sint og effektiv». Dagbladet.
2. ↑  "The top 20 WORST strikers in the history of Premier League" - *Daily Mail*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Andreas Lund – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Andreas Lund – national-football-teams.com Rediger på Wikidata

* (en) Andreas Lund – Soccerbase.com Rediger på Wikidata

* (en) Andreas Lund – EU-Football.info Rediger på Wikidata

* (no) Andreas Lund – Norges Fotballforbund Rediger på Wikidata

* (en) Andreas Lund – FBref Rediger på Wikidata
Gregorsmesse, cirka 1480 (Bode-Museum, Berlin)
**Gregorsmesse** (også kalt *Gregorius ridder*, *Gregusmesse* eller *Groårsmesse*) er en tradisjonell katolsk kirkehøytid til minne om pave Gregor I den store (ca. 540–604). Han ble tidligere minnet på sin dødsdag 12. mars, men da denne dagen faller i fastetiden, ble hans minnedag ved kalenderreformen i 1969 lagt til 3. september, dagen for hans bispevielse i 590. 

St. Gregor er ofte framstilt med en bok og en fjærpenn, og en due på skulderen. Det var forskjellige primstavmerker for dagen 12. mars: halvkors, ris, rokk, bok (ofte feiltolket som åkerteiger) eller en fugl. Denne fuglen skulle sikkert forestille en due, men i den norske folketroen ble den oppfattet som en kråke. Kråka trakk gjerne innover i landet på denne tiden, og dette ble ansett som et sikkert vårtegn. Et kjent rim om kråka lyder: «Gregorsmesse må de venta meg, Marimess kjem eg visst, kjem eg ikkje før Sumardagen, då skal eg koma om det er på ein stav!»

Gregorsmesse ble gjerne ansett som vårjevndøgn. Et rim kjent fra hele Norge er «Gregors tid, natt og dag like vid». Fra denne dagen skulle en ikke lenger tenne lys om kvelden. Noen steder var det vanlig at fattige barn gikk *gregoriusbrud* eller *gregoriusbrudgom* denne dagen. De kledde seg ut i brudeklær og gikk fra gård til gård og ba om almisser.

Var det sønnavind denne dagen kunne en vente et godt år.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** NKC
 |
Burmas riksvåpen
**Burmas statssegl** fikk sin nåværende utforming i 2008 etter en omstridt folkeavstemning om ny grunnlov. Grunnlovens kapittel 13 omhandler statsseglet.

Seglets sentralmotiv er et gull kartomriss av Burma på rød bunn, omkranset av to gull olivengrener.

Skjoldholderne er to gull mytiske løver. Over skjoldet er det et gull pentagram. Skjoldet er omgitt et tradisjonelt burmesisk blomsterarrangement. Under skjoldet er det et banner med den burmesiske teksten «Unionen Myanmar».

Historisk utvikling
-------------------

En påfugl har vært benyttet som nasjonalt emblem fra 1300-tallet. Emblemet ble beholdt som motiv i presidentflagget.

I sin første utforming etter europeisk mønster fra 1948 lå riksvåpenets kartomriss på en sølvmynt med de burmesiske ordene *ta pau'*. Banneret hadde teksten «Unionen Myanmar» eller «Unionen Myanmars president» på burmesisk. Skjoldet var omgitt av tre blå løver. Under Ne Wins sosialistiske styre fra 1962 ble den øverste løven erstattet av pentagrammet, mynten ble forandret til et tannhjul. Kransen av risaks ble lagt til omkring tannhjulet.

Utformingen av 1974 var sirkulært blått med et rødt kartomriss av landet som sentralmotiv plassert over et sølv tannhjul med fjorten takker og brun akse. To oransje risaks omga våpenet. De to løvene var blå. Pentagrammet over skjoldet var sølv. Under skjoldet var det et banner med den burmesiske teksten *Pyidaungsu Socialist Thamada Myanmar-naing-gan-daw*, «Den sosialistiske unionen Myanmar».

* 1989-20101989-2010
* Burmas riksvåpen 1948-1989Burmas riksvåpen 1948-1989
* Kongedømmet Burmas riksvåpen til 1948Kongedømmet Burmas riksvåpen til 1948

Referanser
----------

1. ↑  Om bruk av påfuglsymbolet (på engelsk)

| * v
* d
* r
Asiatiske riksvåpen |
| --- |
| Afghanistan  **·** Armenia  **·** Aserbajdsjan  **·** Bahrain  **·** Bangladesh  **·** Bhutan  **·** Brunei  **·** De forente arabiske emirater  **·** Filippinene  **·** Georgia  **·** India  **·** Indonesia  **·** Irak  **·** Iran  **·** Israel (Palestina)  **·** Japan  **·** Jemen  **·** Jordan  **·** Kambodsja  **·** Kasakhstan  **·** Folkerepublikken Kina (Hongkong  **·** Macao)  **·** Republikken Kina  **·** Kirgisistan  **·** Kuwait  **·** Kypros  **·** Laos  **·** Libanon  **·** Malaysia  **·** Maldivene  **·** Mongolia  **·** Myanmar  **·** Nepal  **·** Nord-Korea  **·** Oman  **·** Pakistan  **·** Qatar  **·** Russland  **·** Saudi-Arabia  **·** Singapore  **·** Sri Lanka  **·** Syria  **·** Sør-Korea  **·** Tadsjikistan  **·** Thailand  **·** Turkmenistan  **·** Tyrkia  **·** Usbekistan  **·** Vietnam  **·** Øst-Timor |
**Michael Horse** (født 1951) er en amerikansk skuespiller, maler og juvelhandler kjent fra den amerikanske tv-serien *Twin Peaks*.

Horse ble født Michael James Heinrich i Yaqui-reservatet i Tucson, Arizona, men vokste opp i Los Angeles. Horse hevder være av indiansk avstamning med en blanding av Yaqui-Mescalero Apache-Zuni-indianer. Han har i tillegg svenske og spanske aner.

Han filmdebuterte i *The Legend of the Lone Ranger* (1981). Deretter fulgte en hovedrolle i den relativt ukjente westernfilmen *The Avenging* (1982), samt biroller i flere mindre kjente filmer. Han hadde i samme periode også noen gjesteopptredener i TV-serier som *Knight Rider* og *Amazing Stories* før han i 1990 fikk rollen som Deputy Hawk i den amerikanske tv-serien *Twin Peaks*. I 1990-årene hadde han roller i filmer som blant annet *Passenger 57* (1992), tv-serieversjonen av *The Untouchables* (1993) og *North of 60* (1995–1997). Han har hatt gjesteopptredener i flere internasjonalt kjente TV-serier. I 2017 gjentok han rollen som Hawk i *Twin Peaks*.

Michael Horse er gift med Sandra Horse.

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6ns22m9, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Native American Artist Biographies: Michael Horse». *www.bischoffsgallery.com*. Besøkt 28. juli 2022.
4. ↑  «Actor Michael Horse and wife Sandra attend the "Class Action" Century...». *Getty Images* **(engelsk)**. Besøkt 28. juli 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Michael Horse på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Michael Horse i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Michael Horse på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (fr) Michael Horse på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Michael Horse på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Michael Horse hos The Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Myanmars sentralbank** (burmesisk: မြန်မာနိုင်ငံတော်ဗဟိုဘဏ်, transkipsjon: myan ma naing ngam taw ba ho bhan, IPA: mjəmà nàinŋàndɔ̀ bəhòʊbàn, engelsk: Central Bank of Myanmar (CBM)) er sentralbanken i Myanmar (tidligere Burma). 

Sentralbanken ble etablert i 1947, og har hovedsete i hovedstaden Nay Pyi Taw.

Historie
--------

Burma var en del av Britisk India, men ble okkupert av Japan under 2. verdenskrig, og tatt tilbake av Storbritannia i 1945. Landet ble uavhengig i 1948, som Unionen Burma.

Sentralbanken ble etablert 3. april 1948, som *Union Bank of Burma*, ved loven «Act of Union Bank of Burma 1947». Denne sentralbanken overtok funksjonen til de filialene Reserve Bank of India hadde i Rangoon. Sentralbanken fikk enerett på utstedelse av valuta, men var ikke en fullverdig sentralbank enda. I 1952 ble loven «Act of Union Bank of Burma 1947» vedtatt, som bl.a. avviklet *Burma Currency Board*, slik at Union Bank of Burma ble en fullverdig sentralbank.

Burma innførte et sosialistisk økonomisk system i 1962, og i 1967 ble bankene i landet nasjonalisert og lagt under sentralbanken. I 1975 ble sentralbankloven endret, og banknæringen ble gjeninnført, samtidig som banken endret navn fra *People's Bank of Union Bank of Burma* til *Union of Burma Bank*.

I 2011 ble sentralbanken en autonom enhet.

Sentralbanksjef
---------------

Pr mars 2018 er Kyaw Kyaw Maung sentralbankejef. Han overtok denne stillingen i 2013, etter Than Nyein.

Se også
-------

* Liste over verdens sentralbanker

Referanser
----------

1. ↑  Store Norske Leksikon - *Myanmars historie*, besøkt 20. mars 2018.
2. 1 2  Myanmars sentralbank - *Background History of Central Bank of Myanmar*, besøkt 30. mars 2018.
3. ↑  Myanmars sentralbank - *List of Governors of the Central Bank of Myanmar* Arkivert 4. februar 2021 hos Wayback Machine. besøkt 20. mars 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Bilde av Moss bibliotek
**Mossebibliotekene** holder til i Møllebyen i Moss og Rygge ungdomsskole. Moss bibliotek ligger ved Mosseelven, i møllebyen i sentrum. Biblioteket er plassert i samme gate som Moss by- og industrimuseum og SF kino Moss. Det flyttet inn i sine nåværende lokaler i 2002. Bygningen er fra 1914.

Før 2002 var Moss bibliotek plassert ved siden av Kirkeparken videregående skole, nærmere bestemt Chrysties gate 1.

Rygge bibliotek flyttet høsten 2016 inn i nye lokaler sammen med Rygge ungdomsskole. Det nye biblioteket er et bibliotek for både skolen og allmennheten, et kombinert skole og folkebibliotek.

Mossebibliotekene er en offentlig tjeneste for befolkningen i Mosseområdet. Både Moss- og Rygge er meråpne, hvilket betyr at lånere kan bruke biblioteket utenom bemannet åpningstid og ha tilgang til biblioteket store deler av døgnet alle dager i året. Bibliotekene har en rikholdig mediesamling bestående av blant annet fag- og skjønnlitteratur, tegneserier, tidsskrifter, aviser og DVD-er til utlån.

Referanser
----------

1. ↑  Moss kunstforening

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Mossebibliotekene – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** ISNI
 |
*Se pekerside for flere forekomster av Mosseveien.*

**Mosseveien** (19–299, 6A–286, 850) er en vei som starter i Gamlebyen i Oslo og følger E18 fra Ekebergskråningen til Vinterbro i Ås. Dette er en av hovedveiene fra Oslo til Østfold og Sverige. I Bydel Gamle Oslo har den husnummer 6A-59, i Bydel Søndre Nordstrand husnummer 71-850.

Historikk
---------

Bekkelaget, 1880. På dette tidspunktet het veien Ljabrochauséen.
Veien fikk dagens navn i 1929/1941.

> Veien hadde tidligere flere navn, fra 1860 het den Ljabrochausseen fra Gamlebyen til Ljan og videre over Ljabru og Klemetsrud til Sværsvann. Fra nåværende kryss med Ljabruveien til Gjersjøelva het den Ljanchausseen. Ljanchausseen fikk i 1929 navnet Mosseveien, mens Ljabrochausseen da ble kalt Ljabroveien. Fra 1941 ble hele veistrekningen kalt Mosseveien.» 
> 
> 
> 
> Oslo byleksikon, 2000
> 
> 

Den 7. oktober 1953 raste om lag 100 meter av Mosseveien ut ved Bekkelaget, i Bekkelagsraset. I leirskredet forsvant også grunnen under jernbanelinja. Lokaltoget fra Kolbotn fikk stoppet i tide, men Drøbakbussen ble tatt av skredet. I alt 5 mennesker mistet livet, hvorav 4 i bussen.

Veistandard
-----------

I Gamlebyen har veien kun ett felt i hver retning. For øvrig er den 3 felts vei med et kollektivfelt med variabel retning, frem til avkjørselen mot Holmlia der den går over til 4 felts motorvei. Ved avkjøringen til Kolbotn får E18 igjen 3 felt, men klassifisert som motortrafikkvei. 

I Ås er Mosseveien en kommunal vei som går parallelt med E6 langs Årungen.

På lenge sikt er planen at Mosseveien ikke lenger skal være en del av E18. I det fastsatte planprogrammet for *E6 Manglerudprosjektet* (2016) står det: «E18 skal skiltes om fra Mosseveien til en felles trasé med E6 fra Vinterbro til Abildsø, og videre via Ryen til Bjørvika. Mosseveien skal fortsatt ha en riksvegfunksjon.»  Denne veien er 3,4 kilometer lengre enn veien via Mosseveien.

I samme planprogram er trafikkutviklingen på Mosseveien de senere år beskrevet : «Ny sammenhengende 4-feltsveg fra Vinterbro til Åsland og åpningen av Nøstvettunnelen i 2009, har medført at E6 sørfra ved bygrensa har økt fra 36100 ÅDT i år 2008 til 47100 ÅDT i 2014, en økning på ca. 30 %. E18 Mosseveien har i samme periode hatt en trafikknedgang fra 21500 ÅDT til vel 16500 ÅDT, en nedgang på ca. 24 %.»

Referanser
----------

1. ↑  «Oslo kommune – Bydelsoversikt (M)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
2. ↑  E.M.Hansen og O.M.Hansen: «Bekkelagsraset – et 30 års minne», i Søndre Aker Historielag årbok 1983
3. ↑  Vegvesen.no Arkivert 18. september 2016 hos Wayback Machine. - *Planprogrammet for E6 Manglerudprosjektet fastsatt*

Litteratur
----------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Mosseveien». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 368. ISBN 978-82-573-1760-7.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**38. Iditarod Trail Sled Dog Race** hadde 71 deltagere fra USA, Jamaica, Canada og Storbritannia. Løpet hadde åpningsseremoni i Anchorage den 6. mars 2010. Løperne startet dagen etter i Willow.

Den 16. mars klokken 2:59 pm ankom Lance Mackey som vinner i Nome med tiden 8 dager, 23 timer, 59 minutter og 9 sekunder. Han ble den første til å ta fire etterfølgende seire i Iditarod, og den andre til å gjennomføre under 9 dager.

Hans Gatt kom inn klokken 4:04 pm. Han passerte Jeff King like før mål, etter Elim. Fire ganger champion Jeff King kom inn på tredjeplass med tiden 5:22 pm. Mens King ledet frem til midtveis av løpet, ble han tatt igjen av Mackey ved Kaltag checkpoint -- King had stopped to rest while Mackey pushed on. King lå an til å sette rekord for antall seire.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 10. mars 2010. Besøkt 17. mars 2010.
2. ↑  [*død lenke*]
3. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 22. mars 2010. Besøkt 17. mars 2010.
4. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 22. mars 2010. Besøkt 17. mars 2010.
5. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 14. mars 2010. Besøkt 17. mars 2010.
6. ↑
7. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 7. august 2011. Besøkt 17. mars 2010.

Eksterne lenker
---------------

* (en) 2010 Iditarod – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Saging på tvers av en planke.
Hånddrevet kappsag, også kalt snekkersag.
En **kappsag** er en sag hvor sagbladet er optimalisert for å kappe ved, altså skjæring på tvers av trefibrene (i motsetning til en kløyvsag hvor sagbladet er optimalisert for kløyving langs trefibrene).

Bruk
----

Hånddrevne kappsager kalles gjerne for «snekkersag», men det finnes også snekkersager som er kløyvsager. I dag har trolig de fleste snekkersager universalblad.[]

På maskindrevne kappsager legges typisk veden i en vugge som føres mot et tverrstilt sirkelsagblad, eller så kan det være selve sagbladet som føres mot vugga. Motoriserte kappsager kan drives på forskjellige måter, men stort sett er de elektriske eller traktormonterte og drevet over kraftuttaket. 

* Tanngeometrien til en kløyvsag (bildet) har en annen geometri enn sagbladet til en kappsagTanngeometrien til en kløyvsag (bildet) har en annen geometri enn sagbladet til en kappsag
* Vanlige tannmønstre på kappsager, merk at alle er symmetriskeVanlige tannmønstre på kappsager, merk at alle er symmetriske

Farer i bruk
------------

Kappsagen har historisk sett vært et farlig redskap, og det er mange som har mistet fingre, hender eller på annen måte skadet seg alvorlig på kappsag. De fleste nye kappsager har sikkerhetsystemer som skal hindre dette. Som mange andre maskindrevne sager kan også moderne kappsager likevel være farlig ved feil bruk.

Se også
-------

* Gjæresag, en type sag for å sage i bestemt vinkel (i dag ofte kombinert som kapp- og gjærsag i en og samme sag)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
**Kapproingsbåt** er en båt som er spesialbygd for og/eller brukes til kapproing. Lenge før roing ble organisert som egen idrett, drev kystbeboere, fiskere og sjøfolk med forskjellige former for kapproing – i egnede og uegnede farkoster.

Under Lofotfisket ble det kapprodd til de beste fangstplassene hver eneste dag. Blant skipsmannskap har det vært populært med kapproing med lettbåter og livbåter under landligge. Også i sjøer og elver er det drevet kapproing.

Fremdeles drives kapproingskonkurranser med vanlige robåter en rekke steder, blant annet «Nordlandsbåtfemmila» som er et landsdelsmesterskap i roing med Nordlandsbåt over 5 nautiske mil. Konkurransen har vært avholdt hvert år siden 1997.

Båter i rosport
---------------

I rosport brukes spesialbygde, lange, slanke båter av engelsk opprinnelse. Norges første roklubb, Fredriksstad Roklub ble startet i 1877. Snarlig etterfulgt av Drammen Roklubb (1878), Christiania Roklub (1878), Hamar roklubb (1881) og Bergens roklub (1906). De olympiske klassene er singelsculler, toer uten styrmann, dobbeltsculler, firer uten styrmann, dobbeltfirer og åtter.
**Kaptein Mark** (italiensk: **Comandante Mark**) var en tegneserie skapt av de italienske serieskaperne EsseGesse (Giovanni Sinchetto, Dario Guzzon og Pietro Sartoris) i 1966. I Norge gikk serien i bladet Præriebladet i periodene 1968–1990.

Handling og hovedpersoner
-------------------------

Handlingen foregikk under den amerikanske uavhengighetskrigen. Kaptein Mark var leder for Ontarios Ulver i Ontario, Canada. "Ulvene" holdt til på et fort på ei øy i Ontariosjøen. Han var ikke fremstilt spesielt stor eller atletisk, men har overvant stort sett det han kom over av fiender.

Andre hovedpersoner her var Mister Bluff og hans hund Flok samt den alltid overtroiske og sørgmodige indianeren Triste Gufas. En annen hovedperson er Ontariofortets kokke Betty som har et godt øye til Mark og som Mark har et godt øye til. Det er imidlertid lang mindre flørting her enn det er i EsseGesses andre kjente serie Kaptein Miki. En meget spesiell hovedperson er også Kroken (i noen serier kalt Jernkroken), en sjøulk som er kaptein på et krigsskip han i en tidlig serie stjal fra noen engelskmenn. Dette krigsskipet påførte engelskmennene mange store tap. Kroken har mistet den ene hånden og fått erstattet den med en krok, derav navnet. Denne kroken tilegnes visse menneskelige egenskaper, og den nærer et fryktelig hat til engelskmennene.

Mye av humoren i serien er knyttet til Bluff, Gufas og Flok. Gufas og Flok hater hverandre, det er ikke uvanlig at Gufas baksnakker og mishandler Flok, og at Flok tar hevn ved å bite Gufas i rompa. I regelen vinner Flok kampen til slutt. En del humor er også knyttet til Betty og hennes flørting med Mark.

Plottene besto i hovedsak av at Mark og "ulvene" bekjempet forskjellige skurker og de forhatte engelske koloniherrene.

Trivia
------

Det var bare i Norge at Mark var kaptein. Opprinnelig het han Il commandante Mark (Kommandant Mark)
En kapteins armbind med FIFA's" - My game is fair play" slagord skrevet på det.
**Lagkapteinen** av et fotballag er en spiller på laget, som er valgt til å være på banen som leder; de er ofte en av de eldre/eller mer erfarne spillerne i troppen, eller en spiller som kan sterkt påvirke spillet, eller har gode lederegenskaper. Lagets kaptein er vanligvis identifisert ved bruk av et armbind.

Ansvar
------

USAs kaptein Abby Wambach (venstre) og Storbritannias kaptein Steph Houghton (høyre) håndhilser før avspark i 2015
Den eneste offisielle ansvaret for en kaptein som er angitt i spillereglene er å delta i myntkast før avspark (for valg av mål eller å ta avspark først) og før en straffesparkkonkurranse. I motsetning til hva som ofte blir sagt, har kapteinen ingen særskilte fullmakter til å utfordre en beslutning av dommer. Men dommere kan snakke med kapteinen om generell orden og atferd hvis det er nødvendig.

Se også
-------

* Lagkaptein

Referanser
----------

1. ↑  «Captain». Arkivert fra originalen 1. desember 2017. Besøkt 17. desember 2016.
2. ↑  "About Football Glossary" Arkivert 5. mars 2016 hos Wayback Machine. *about.com*
3. 1 2  Association, The Football. «The website for the English football association, the Emirates FA Cup and the England football team». Besøkt 17. desember 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Association football captain armbands – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Kapteinens rollebeskrivelse – Norges Fotballforbund
**Inger Johanne Agerup** (født 27. juni 1936 i Bergen) er en norsk journalist, kjent som programleder for NRK Radio der hun var med på å bygge opp *Sånn er livet*.

Hun tok eksamen ved handelsgymnasiet i 1955 og begynte frilans for *Morgenavisen*. Med stipend studerte hun så journalistikk, radio og fjernsyn ved University of Wisconsin i 1957, før hun tok eksamen fra Journalistakademiet i 1959. Etter å ha vært journalist i Gyldendal Norsk Forlag 1959-1961, i *Billedbladet NÅ* 1961-1963, gikk hun frilans i aviser såvel som radio og fjernsyn, da for NRK der hun i 1963 ledet TV-programmet *Vi unge*. Hun var endog redaktør av *Revmatikeren* 1969-1972 og ledet radioprogrammer om revmatisme i 1969. Fra 1971 var hun redaktør for radioprogrammet *Sosialposten*.

I 1974 fikk hun fast ansettelse i NRK som programsekretær i Opplysningsavdelingen, og virket i P1 frem til 1986, avbrutt av et studium i *International Humanitarian Law* ved Henri Dunant-institutt i Genève (1984). Senere meldte hun overgang til stilling som programredaktør i Samfunnsavdelingen der hun ble forfremmet til redaksjonssjef. Agerup gikk så til Allmennavdelingen i P1 og ble i 1990 ansatt som programsjef i P1 (stedfortredende kanalsjef). Hun var kanalsjef til 1993, da hun ble programsjef i Faktaredaksjonen og Kulturkanalen der hun var programredaktør i WOK og forestod portrettintervjuet *Blådressen*.

Inger Johanne Agerup har vært medlem av Norsk Redaktørforening og sittet i flere råd og utvalg, blant andre Rådet for Norad og U-landsutvalget til Norske Kvinners Nasjonalråd. Hun har NRK Radios gullnål.

Referanser
----------

1. ↑  «Hun er NRKs mest anonyme toppsjef». Bergens Tidende. 28.1.1992.
2. ↑  Eva Granheim (28.8.1999). «Stemmen for deg som bare har radio». Bergens Tidende.
**Inger Charlotte Sartz** (født Bruun 21. desember 1818 i Larvik, død 14. februar 1877 i Vanse) var en norsk forfatter og prestefrue.

Liv og virke
------------

Inger Charlotte Sartz utga tidlig i 1860-årene to bøker under psevdonym. *Små Fortællinger for Børn af en Præstekone* utkom i Trondheim i 1860, og *Anton og Malle. To fortællinger i Rim af En der har børnene kjær* samme sted året etter. Hennes *Juleaften. En fortælling af provstinde Inger Johanne Sartz samt nogle af hendes Smaadigte* utkom posthumt i 1886, med et forord forfattet av sønnen Constantius Flood. Hennes fortellinger har et kristelig-moraliserende preg.

Familie
-------

Inger Charlotte Sartz var datter av tobakksfabrikant Johan Christian Bruun og Lovise Fredrikke Fabricius.
Hun ble 24. mars 1835 gift med handelsmann i Porsgrunn Paulus Mathias Fredericus Flood av slekten Flood. Etter hans død i 1847 ble hun gift for annen gang, 11. juli 1849, med sogneprest til Stryn, senere sogneprest og prost til Vanse, Hans Henrik Bøcher Sartz. I sitt første ekteskap ble hun mor til forfatteren Constantius Flood.

Bibliografi
-----------

* 1860: *Små Fortællinger for Børn af en Præstekone*, Köhler, Trondheim
* 1861: *Anton og Malle. To fortællinger i Rim af En der har børnene kjær*, Petersen, Trondheim
* 1886: *Juleaften. En fortælling af provstinde Inger Johanne Sartz*, forord af Constantius Flood, Dreyer, Stavanger

Referanser
----------

1. ↑  Hagemann, Sonja (1970). *Barnelitteratur i Norge 1850-1914*. Oslo: Aschehoug. s. 44. ISBN 8203038689.

Kilder
------

* *Norsk kvinnelitteraturhistorie*. Pax. 1990. s. 277. ISBN 8253014988.
* *Dette skrev kvinner*. Oslo: Skolen. 1984. s. 190. ISBN 8257900109.

Eksterne lenker
---------------

* Lokalhistoriewiki: Inger Charlotte Sartz, besøkt 30/7 2020.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**PubMed** er en søkemotor som gir tilgang til sammendrag fra den bibliografiske databasen Medline. Den er gratisversjonen av Medline. PubMed er verdens største database innen medisin, sykepleie, odontologi, veterinærmedisin, helsestell og preklinisk vitenskap. Den har referanser til artikler fra ca. 4 800 tidsskrifter internasjonalt fra 1966 og fremover. De fleste referansene har engelsk sammendrag. PubMed oppdateres daglig. 

Medline har bibliografidata for artikler fra mer enn 18 millioner vitenskapelige tidsskrifter fra 1948 og frem til i dag.

PMID
----

Artiklene i PubMed er indeksert med PMID-nummer (PubMed Identifier) som forenkler søk og oppslag på henvisninger, referansestoff og -studier. I 2005 var mellom 15 og 16 millioner artikler indeksert og antallet øker med ca. 1 million årlig.

Finansiering
------------

PubMed finansieres av United States National Library of Medicine (NLM) som i sin tur finansieres av National Institutes of Health.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) PubMed – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Bruk av PMID for å forenkle artikkelreferanser

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
Telefontornet i Stockholm omkring 1890 som spredte ledningene ut til telefonabonnentene.
**Public switched telephone network** (**PSTN**) også kjent som *Plain Old Telephone System* (*POTS*) er et linjesvitsjet telefonnettverk basert på kobberkabler. Linjesvitsjet betyr i denne sammenheng at forbindelsen (telefonsamtalen) etableres gjennom nettet basert på et gitt telefonnummer, forblir åpen og kobles ned igjen etter at samtalen er over. Dette til forskjell fra et moderne pakkesvitsjet datanettverk hvor datastrømmen blir stykket opp og sendt som pakker til en adresse etter behov (TCP/IP).

PSTN omtales ofte som *analog telefoni* til forskjell fra ISDN som er en digital variant, også denne linjesvitsjet.

Båndbredden for en standard telefonikanal er 3,1 kHz (300–3400 Hz) noe som kan sendes over rimelige ikke-tvunnede kobberkabler av tvilsom kvalitet uten problemer. På den tiden da PSTN ble benyttet fantes det ingen standarder for kvaliteten på kablingen som ble benyttet, i motsetning til i dag. Således var fenomener som kryss-snakk (eng.:cross-talk) (å høre naboen på linja) ikke uvanlig.

Et moderne PSTN telefoninett benytter som regel et pakkesvitsjet datanettverk mesteparten av veien fra mottaker til sender, unntatt den siste strekningen fra endesentralen og ut til abonnenten (eng.:last-mile) hvor eksisterende telefonkabler blir benyttet.

Se også
-------

* ISDN
* IP-telefoni
* Fasttelefoni

Referanser
----------

1. ↑  «How Telephones Work». *HowStuffWorks* **(engelsk)**. 1. april 2000. Besøkt 25. februar 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Evakueringen av barn fra London under andre verdenskrig hadde kodenavnet Operation Pied Piper, etter eventyret om Rottefangeren fra Hameln. Kitty Barne bidro til innkvarteringen i Sussex, og skrev om dette i sin barnebok *Visitors from London* (1939).
**Marion Catherine «Kitty» Barne** (født 17 nov 1882, Petersham, Surrey, død 3. februar 1961, Darenth, Kent) var en britisk barnebokforfatter og dramatiker.

Hun studerte ved Royal College of Music, og giftet seg i 1912 med Eric Streatfeild, en slektning av barnebokforfatteren Noel Streatfeild. Under andre verdenskrig var hun frivillig i Women's Voluntary Service, og var ansvarlig for mottaket av evakuerte barn fra London til Sussex. Dette ga inspirasjon til *Visitors from London* (1939), som skildrer hvordan fire søsken og deres tante Myra får ansvar for en gruppe på 17 evakuerte bybarn, barn som er ukjent med livet på landet. Handlingen er lagt til 1939.

Barne debuterte med *The Easter Holidays* i 1935, den er senere gjenutgitt som *Secret of the Sandhills*. I alt skrev hun over tyve bøker, mange med musikk som tema. I ettertid er hun best kjent for hestebøkene *Rosina Copper* (1954) og *Rosina and son* (1956), og for *Visitors from London* (1939), som ble tildelt Carnegie Medal in Literature.

Ingen av hennes bøker er oversatt til norsk.

Referanser
----------

1. ↑   Trove, Trove person-ID 790177, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   MAK, PLWABN-ID 9810691907105606[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   NUKAT, NUKAT autoritetspost n2013045388[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w671051v, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   carnegiegreenaway.org.uk[Hentet fra Wikidata]
6. ↑  «Kitty Barne – Rosina Copper, Mystery Mare». *The Horn Book Magazine*. Horn Book, Inc. 2 (32). 1956.
7. ↑  carnegiegreenaway.org.uk Kitty Barne Arkivert 8. juni 2009 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Katherine Towle „Kittie" Knox** (1874 –1900) var en amerikansk landeveissyklist. Hun var det første afroamerikanske medlem League of American Wheelmen (LAW), (direkte oversettelse: Forbundet for mannlige amerikanske syklister).

Hun ble født som datter av en hvit mor, Katherine Towle og en afroamerikansk skredder, John. H. Knox. Faren døde da datteren var sju år gammel. Moren flyttet deretter med datteren og den eldre sønnen Ernest til Bostons fattigkvarter West End. I Boston fikk Kittie arbeid som syerske.

Knox ble tidlig opptatt av sykling og sparte nok penger som syerske til å kjøpe seg en sykkel. Hun ble godt kjent i nabolaget for turene sine. Selv om det var tvil om hun som kvinne kunne delta i sykkelkonkurranser for menn, gjorde hun det likevel og vant flere av dem.

Knox gikk inn i LAW i 1893 på et tidspunkt da det var få kvinnelige medlemmer i forbundet. I 1895 endret organisasjonen vedtektene slik at den kun ble tillatt for hvite medlemmer. I 1895 bestemte imidlertid forbundet at vedtektsendringene ikke skulle ha tilbakevirkende kraft, slik at Knox beholdt sitt medlemskap. Hun insisterte på å delta i sykkelløp selv om hun langs ruten ofte ble nektet adgang til restauranter og hoteller. Knox ble kjent ikke bare for sine sportsprestasjoner, men også for sine smarte sykkelklær. Ulikt som for hennes mannlige medsyklister, ble Knox' klær og apparisjon forøvrig, gjenstand for mye oppmerksomhet.

* Kittie Knox før 1900.Kittie Knox før 1900.
* Knox' gravsted, prydet med tegningen av en sykkel.Knox' gravsted, prydet med tegningen av en sykkel.

Litteratur
----------

* Finison, Lorenz J.: *Boston's cycling craze, 1880-1900 : a story of race, sport, and society.* Amherst : University of Massachusetts Press, 2014.

Referanser
----------

1. 1 2   muse.jhu.edu[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   mountauburn.org[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   blog.library.si.edu[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2 3  «Breaking the Cycle: the Kittie Knox story – Smithsonian Libraries and Archives / Unbound» **(engelsk)**. Besøkt 26. mars 2023.
5. ↑  «Kittie Knox (1874 – 1900) | Mount Auburn Cemetery». *www.mountauburn.org*. Besøkt 26. mars 2023.
6. ↑  «Boston's cycling craze, 1880-1900 : a story of race, sport, and society / / Lorenz J. Finison.». *siris-libraries.si.edu*. Besøkt 26. mars 2023.
**The Itals** er en jamaicansk reggaegruppe. Rastafarianerne bruker uttrykket i-tal når noe er rent og naturlig, uten i-tal vil man simpelthen ikke overleve. Dette er både gruppens navn og budskap. The i-tals regnes som en av de mest suksessrike roots reggaebandene. Gruppen besto opprinnelig av Keith Porter, Ronnie Davis og Lloyd Ricketts, som senere ble skiftet ut med Davis Isaac. Medlemmene av the Itals holder til på landsbygda, Westmoreland, Jamaica og er selvforsynt med alt de trenger.

Gruppen the Itals ble dannet av Ronnie Davis. Ronnie Davis og Keith Porter hadde sunget som en duo på et par singler på starten av 1970-tallet, og Keith ble fort gruppas andre medlem. Når en venn av dem begge, Lloyd Ricketts, ble et fullverdig medlem ble de en trio. Det var det Davis hadde håpet på fra starten av. I 1976 kom the Itals med sin første utgivelse sammen, «In A Dis A Time». Singelen gikk rett til topps på Jamaica og er fortsatt en av the Itals mest kjente sanger. The Itals ble inspirert av suksessen i 1976 og leverte flere sterke roots reggae singler opp gjennom 1970-tallet. Blamt andre «Don't Wake the Lion», «Brutal» og «Temptation» endte alle svært høyt på jamaicanske hitlister. 

The Itals produserte mange reggaelåter som gikk rett inn på hitlistene på 1970-tallet, og signerte med det amerikanske Nighthawk Records i 1981. Året etter kom de Itals med sitt debutalbum. Albumet «Brutal Out Deh» inneholder flere av 1970-tallets storslagere. I 1983 dro the Itals på sin første turne i USA, og allerede året etter kom deres andre album «Give Me Power», som gikk helt til topps på CMJ's reggae ranking. I året 1985 var the Itals blant de hundre beste artistene i verden ifølge «Pollstar Magazine».

I 1985 ble the Itals nominert til Grammypris for beste reggaealbum med albumet «Rasta Philosophy» som ble utgitt tidligere samme år. Dette var the Itals tredje album. Tre år senere, 1988, utga the Itals gjennom Nighthawk Records sitt fjerde album, «Cool and Dread». Nok en gang beviste the Itals at de abselutt er en av Jamaicas mest suksessrike roots reggaeband. 

I 1995 ble the Itals omgjort til en duo da grunnlegeren, Ronnie Davies, forlot gruppa for å starte et nytt band. Men allerede i 1997 ble Keith Porters datter, Suan Porter, the Itals tredje medlem. De var nok en gang en trio. Gruppa regnes som en av Jamaicas ypperste roots reggaeband og har i de senere dager gitt ut albumene «Modern Age»" i 1998, «Mi Livity» i 2003 og «Let Dem Talk» i 2009.

The Itals er i høyeste grad aktive som reggaeband. Gruppa har spilt i over 15 nasjoner og har turnert spesielt mye i Nord-Amerika.

Diskografi
----------

* Brutal Out Deh (1982)
* Give Me Power (1984)
* Rasta Philosophy (1985)
* Early Recordings (1987)
* Cool and Dread (1988)
* Modern Age (1998)
* Mi Livity (2003)
* Let Dem Talk (2009)

Eksterne lenker
---------------

* (en) The Itals på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) The Itals på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) The Itals på Songkick Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
*For country- og visesangeren med samme navn, se Tom Bråthen*.

**Tom Reidar Bråthen** (født 27. februar 1950 på Slemmestad) er en tidligere fotballspiller. Han spilte for hjemstedsklubben Slemmestad IF, Drafn og Strømsgodset.

Bråthen ble regnet som en meget lovende fotballspiller og spilte i 1966 en juniorlandskamp for Norge. Han var en teknisk midtbanespiller, med et bredt finteregister, men var en anelse for langsom på høyere nivåer.

Han kom til Drafn da klubben rykket opp i 2. divisjon i 1969, og spilte derfor to sesonger på nest øverste nivå. Etter et opphold tilbake i Slemmestad IF gikk ferden videre til Strømsgodset i 1976, der han spilte totalt 19 kamper på to sesonger. Tom avsluttet sin karriere i Slemmestad, og har senere trent lag i de lavere divisjoner, inkludert Drafn i 2002–2004.

Referanser
----------

1. ↑  «Tom Reidar Bråthen». Norges Fotballforbund. Besøkt 6. mai 2013. [*død lenke*]
2. ↑  «Tom Bråthen». Strømsgodset Toppfotball. Besøkt 6. mai 2013. [*død lenke*]
**Theodor Harald Hanisch** (født 20. april 1947 i Tønsberg) er en norsk samfunnsforsker, embetsmann og forretningsmann. Han var arbeidsdirektør fra 1995 til 2000.

Hanish er magister (mag.art.) i sosiologi fra Universitetet i Oslo (1973). Han var leder for Institutt for samfunnsforskning i Oslo 1978-1989 og statssekretær i Gro Harlems Brundtlands regjering 1986-1989. Han var også leder for CICERO Senter for klimaforskning 1990-1993.

Hanish var assisterende arbeidsdirektør 1992-1994 og arbeidsdirektør fra 1995. Han valgte å gå av i 2000 etter at det ble avdekket overrapportering av arbeidsformidling i Arbeidsmarkedsetaten (nå NAV).

Fra 2000 har han i hovedsak vært leder og gründer i næringslivet. I 2001 startet han bemanningsbyrået Personalhuset AS. Hanisch var styreleder i Enova 2002-2008 og er styreleder i konsulentselskapet Sitepartner AS. Han har også vært styreleder/styremedlem i flere andre selskaper.

Hanisch har også vært styreleder i Risør Trebåtfestival og i Risør Kammermusikkfestival.

Referanser
----------

1. ↑   75 års omtale i Aftenposten 20. april 2022
2. ↑  Naturlig at Hanish går - Stavanger Aftenblad 23. oktober 2000
3. ↑  Et eventyr for Ted Hanish - Finansavisen 25.oktober 2005

Eksterne lenker
---------------

* (no) Ted Hanisch hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
* Ted Hanish - Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Robert Fitzpatrick** (født 2. juli 1937, død 23. oktober 2010) var en amerikansk skuespiller, filmprodusent, advokat, og ved sin død direktør for Allied Artists International.

Robert Fitzpatrick ble født i Texas, men vokste opp i New Jersey. Han rømte hjemmefra og dro til New York i en alder av femten år, der han ble skuespiller i flere off-Broadway-produksjoner.

Fitzpatrick studerte ved Princeton University og vervet senere til USA Marine Corps. Etter å ha tjenestegjort som kaptein i Vietnamkrigen, dro han til Hollywood og arbeidet som skuespiller og modell. Han hadde roller i flere filmer for selskapet 20th Century Fox, blant annet *Dear Brigitte* (1965) og *Goodbye Charlie* (1964). Han tok en jusutdannelse ved UCLA Law School, og ble siden en velkjent advokat for underholdningsbransjen som representerte mange kunstnere og musikere, blant annet The Beatles, The Who, The Rolling Stones og Peggy Lee. Han slo seg sammen med manager og produsenten Robert Stigwood i administrasjonen av firmaet Stigwood Fitzpatrick Inc. og Casserole Music Corp hvor han var president og leder. I 2000 ble han president for musikkdivisjonen til Allied Artists, og senere forfremmet til president for moderselskapet Allied Artists International.

Fitzpatrick døde den 23. oktober 2010 i en alder av 73 år på et sykehus i Los Angeles-området, etter en lang kamp mot lungesykdom.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Morris, Christopher (24. oktober 2010): «Exec-attorney Robert Fitzpatrick dies», *Variety*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Robert Fitzpatrick på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Robert Fitzpatrick hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* Omtale hos *CHC Network News*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Robert Gerald Fowler** (født 5. desember 1931 i Krugersdorp, død 27. desember 2001 i Johannesburg) var en sørafrikansk syklist som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.

Fowler vant en olympisk sølvmedalje i banesykling under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det sørafrikanske laget som kom på andreplass på 4000 meter forfølgelseritt bak Italia. De andre på laget var Thomas Shardelow, Alfred Swift og George Estman.

OL-medaljer
-----------

* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Sølv Sølv i sykling, 4000 m forfølgelsesritt, lag Sør-Afrikas flagg Sør-Afrika

Eksterne lenker
---------------

* (en) Robert Fowler – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Robert Fowler – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Robert Fowler – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Robert Fowler – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Robert Fowler – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Robert Fowler – Cycling Archives Rediger på Wikidata
**Odd Kjell Skjegstad** (født 29. juni 1935) er en tidligere journalist og informasjonsleder i flere virksomheter. Han er vokst opp på Uthus gård i Romedal i Hedmark som sønn av journalist Adolf Skjegstad.

Skjegstad tok erksamen ved Hamar katedralskole, Hans første jobb som 19 åring, var som lærer i Roan. Han begynte deretter som journalistlærling i Hamar Stiftstidende og ble senere journalist i Morgenposten i Oslo.

I elleve år var han informasjonssjef i Landbrukets Sentralforbund. Han har vært konserndirektør for kommunikasjon og samfunnskontakt i NSB. Han hadde informasjonsansvaret i NSB ved Tretten-ulykken i 1975, da 27 mennesker mistet livet.

Han har også vært leder av informasjon i Tine Norske Meierier, Landbrukets Sentralforbund, Norsk Tipping, Norges Vel og Senterpartiet. Han har vært styreleder i DNT Norske Turistforeningers landsstyre, FRIFO Norsk Friluftsliv, Norsk Komunikasjonsforening med flere.

Skjegstad har også skrevet flere bøker sammen med Håkon Tysdal, blant annet en biografi om politikeren Hans Borgen.

Som pensjonist er Skjegstad en mye brukt foredragsholder.[]

Referanser
----------

1. ↑  Hør om Alf Prøysen i 2014, i *Vi i LOP - Medlemsblad for Landslaget for offentlige pensjonister*, nr. 2 2013, s. 7-9
2. ↑  85 års omtale i Aftenposten 29. juni 2020
3. ↑  «… eit gjetord gjevt» og omdømmearbeid Arkivert 30. april 2018 hos Wayback Machine. i Kommunikasjon nr. 3/2009
4. 1 2  
«Kulturmenyen». Folkeakademienes Landsforbund. Arkivert fra originalen 2. april 2015. Besøkt 30. april 2017.
5. ↑  Odd Kjell Skjegstad (27. mars 2017). «På feil spor». Aftenposten. Besøkt 30. april 2017.
6. ↑  «Det var i de EEC-tider? Ny bok og spennende minner». Sandermosen stasjon. Arkivert fra originalen 7. november 2016. Besøkt 30. april 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
Peter I Øys beliggenhet i Antarktis
**Odd I-ekspedisjonen** var en forskningsekspedisjon til Antarktis i 1927 som ble utrustet av hvalfangstrederen Lars Christensen fra Sandefjord. Ekspedisjonsfartøyet, hvalbåten «Odd I», ble ført av Anton S. Anderssen, mens Eyvind Tofte var vitenskapelig leder for ekspedisjonen.

«Odd I», tilhørende A/S Odds flytende kokeri «Pythia», forlot Sør-Georgia i begynnelsen av januar 1927 med kurs mot Sør-Shetlandsøyene. Den 7. og 8. januar passerte de to store isfjell, begge et par hundre kilometer lange og 40 meter høye. Tofte antok at dette måtte være de største isfjell som noensinne var observert, og at de stammet fra kalving av isbarrieren i Weddellhavet. Fra Deceptionøya gikk ferden videre til Det antarktiske arkipel, og fra Anvers Island ble kursen satt videre mot Peter I Øy. Det ble foretatt rekognosering etter hval i Bellingshausenhavet, men med nedslående resultat. De ankom Peter I Øy 17. januar 1927, men pakkis forhindret det som ville ha blitt den første ilandstigningen på øya. De seilte imidlertid rundt øya og foretok kartlaggeing og fotografering fra fartøyet. Den 22. januar var de tilbake ved Deceptionøya.

Odd I-ekspedisjonen var den første av en rekke på ni vitenskapelige ekspedisjoner til Antarktis som ble finansiert av Lars Christensen. I perioden 1927–31 ble det gjennomført fire ekspedisjoner med polarskuta «Norvegia», og fra 1931–37 fire ekspedisjoner med MT «Thorshavn». Disse var direkte medvirkende til Norges anneksjon av Peter I Øy, Bouvetøya og Dronning Maud Land.

Referanser
----------

1. ↑  Joh. N. Tønnessen (1969). *Den moderne hvalfangsts historie*. 3 - Den pelagiske fangt 1924–1937. Sandefjord: Norges Hvalfangstforbund. s. 298, 310.

Eksterne lenker
---------------

* Informasjon om ekspedisjonen Norsk polarhistorie

Portal: Antarktis
**Koninklijk Concertgebouw** (Konglige konserthus) er et konserthus i Amsterdam kjent for sin gode akustikk.  Ved 125-års jubileet i 2013 gav dronning Beatrix Concertgebouw status som kongelig (koninklijk). 

Bygningen ble åpnet i 1888 og var tegnet av Adolf Leonard van Gendt (Dolf van Gent) og inspirert av Neue Gewandhaus i Leipzig. Byggingen begynte i 1883, og 2186 pilarer av tre ble banket ned i bakken som fundament.  Bygningen var ferdig i 1886, men utfordringer med adkomsten gjorde at den offisielle åpningen var 11. april 1888. Husorkesteret, Concertgebouworkest holdt sin første konsert 3. november 1888. 

Grote Zaal ("Store sal") har plass til 1950 personer, og er 27,5 m lang, 27,75 m bred og 18 m høy.  Salens romklang gjør den spesielt god for musikk fra den sene romantiske perioden, men ikke like god for The Who og Pink Floyd som spilte der i 1960-årene. Gustav Mahler, Richard Strauss og Igor Stravinsky har dirigert sine egne verker i dette rommet.

Orgelet ble bygd i 1891 av Michael Maarschalkerweerd fra Utrecht, og er det største av de 127 orglene han bygde. 

Bak hovedsalen ligger en mindre oval scene, Kleine Zaal ("Lille sal") med 430 plasser. Denne brukes i stor grad til kammermusikk. Bygget har også en speilhall med plass til 350 personer som brukes til mottagelser og konferanser.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 22. mars 2007. Besøkt 15. juni 2022.
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 15. juni 2018. Besøkt 15. juni 2022.
3. ↑  Montgomery, Paul L. (13. april 1988). «Dutch Hail Concertgebouw's 100th». *The New York Times* **(engelsk)**. ISSN 0362-4331. Besøkt 15. juni 2022.
4. ↑  «- Concertgebouw - Nederlands». *www.concertgebouw.nl* **(nederlandsk)**. Besøkt 15. juni 2022.
5. ↑  «Maarschalkerweerd Orgel» **(nederlandsk)**. Besøkt 15. juni 2022.
6. ↑  «- Concertgebouw - Nederlands». *www.concertgebouw.nl* **(nederlandsk)**. Besøkt 15. juni 2022.