recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Juliana Morell** (født 16. februar 1594 i Barcelona, død 26. juni 1653 i Avignon) var en spansk forfatter som tok doktorgrad i jus. Hun inntrådte i ordenslivet som nonne.

Liv og virke
------------

Morell tilhørte en familie av konverterte jøder i Barcelona i Spania,[] og emigrerte med sin far da hun var åtte år til Lyon i Frankrike. Hun studerte latin, gresk, hebraisk, retorikk, dialektikk, etikk og musikk som autodidakt. I 1606, 12 år gammel, forsvarte hun offentlig sine teser i etikk og dialektikk summa cum laude.[] Hun studerte siden fysikk, metafysikk, kanonisk rett og sivilrett som autodiakt. På sin fars ønske kunne hun ta doktorgrad i juridikk etter at hun hadde forsvart sine teser i juridikk for viselegaten i det pavelige palass i Avignon foran en stor tilhørerskare av aristokrater.[]

Morell gikk i 1609 inn i dominikanerordenen i klostret Sainte-Praxède i Avignon for å unnslippe et arrangert ekteskap.[] Hun ble med tiden priorinne og viet seg også til forfatterskap.[]

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 123078245, besøkt 14. august 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   FemBio-Datenbank, FemBio-ID 20056, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.novatarrega.cat[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Gran Enciclopèdia Catalana, Gran Enciclopèdia Catalana-ID 0044339[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 123078245, besøkt 7. mars 2015[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Roca Y Cornet, Joaquín; Varios Autores (1868). «Juliana Morell». Memorias de la Academia de buenas letras de Barcelona 2º. pp. 355–384. Consultado el 27-08-2009.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC **·** NLA
 |
**Tine Teigene Dalen** (født 2. november 1990) er en norsk friidrettsutøver som representerer Sportsklubben Vidar. Hun konkurrerer i sprint og hekkesprint.

Karriere
--------

Dalen vant sin første NM-medalje som senior ved NM i friidrett 2008. Her vant hun bronse på 1000 meter stafett, sammen Therese Bache, Siri Eritsland og Alvilde Ossum. Året etter tok hun NM-sølv på 400 meter hekk, bak Hege Vold.[]

I NM i friidrett 2011 vant hun sitt første NM-gull, da SK Vidar tok gull på 1000 meter stafett. De andre på laget var Astrid Mangen Cederkvist, Folake Sekinat Akinyemi og Line Kloster. Hun deltok også på 100 meter hekk, og endte på femteplass.[]

Dalen la idretten på hylla i 2013 og valgte å gå videre til underholdning- og kommunikasjonsbransjen.[]

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 236559[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tine Teigene Dalen – World Athletics Rediger på Wikidata

* (en) Tine Teigene Dalen – Diamond League Rediger på Wikidata
**Tine Kristin Jensen** (født 1957) er en norsk psykolog, som er professor i klinisk psykologi ved Psykologisk institutt ved Universitetet i Oslo og forsker I ved Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress (NKVTS) knyttet til Seksjon for traumer, katastrofer og tvungen migrasjon. I forbindelse med koronavirusutbruddet i 2020 representerer hun NKVTS i den nasjonale krisestaben.

Faglig arbeid
-------------

Hun forsker på barn og traumer, utviklingspsykologi og kulturpsykologi i tillegg til behandlingsforskning. Hun har bl.a. forsket på barn som har vært utsatt for seksuelle overgrep, hvordan norske foreldre og barn opplevde Jordskjelvet og tsunamien i Indiahavet 2004, ungdom som var på Utøya 22. juli og deres familier, unge enslige asylsøkere samt behandling av traumatiserte barn.

Hun er cand.psychol. fra Universitetet i Oslo i 1986, tok doktorgrad der i 2005 og er spesialist i klinisk psykologi. Hun arbeidet i flere år klinisk i barne- og ungdomspsykiatrien, særlig med seksuelle overgrep mot barn. Hun har siden 2005 vært seniorforsker og siden 2015 forsker I ved Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress (NKVTS). Hun ble i 2013 førsteamanuensis ved Psykologisk institutt og fikk opprykk til professor i psykologi i 2015; hun er fortsatt knyttet til NKVTS i en bistilling.

Som student i 1980-årene var hun AU-medlem i NSU og aktiv i arbeidet for afghanske flyktninger i Afghanistankomiteen.[]

### Utgivelser (utvalg)

* Dyb, Grete & Jensen, Tine Kristin (red.) (2019). *Å leve videre etter katastrofen: Stressreaksjoner og oppfølging etter traumer.* Gyldendal Akademisk. ISBN 9788205522602. 216 s.
* Jensen, Tine Kristin & Ormhaug, Silje Mørup (2016). Behandling av barn og ungdom som har erfart traumer, I: *Barn, vold og traumer. Møter med unge i utsatte livssituasjoner.* Universitetsforlaget. ISBN 9788215026411. Kapitel 15, s 237 - 250.
* Filkukova, Petra; Hafstad, Gertrud Sofie & Jensen, Tine Kristin (2016). Who can I trust? Extended fear during and after the Utøya terrorist attack. *Psychological Trauma.* ISSN 1942-9681. 8(4), s 512- 519. doi: 10.1037/tra0000141

Referanser
----------

1. ↑  «– Vi må spørre hvordan vi kan fore­bygge en psyko­sosial katastrofe»
2. ↑  Tine Jensen
3. ↑  Fire av ti unge flyktninger strever psykisk
4. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** CRIStin
 |
**Funksjonell grammatikk** er de teoriene innen lingvistikken som ser på språkets funksjoner som nøkkelen til å forstå de språklige prosessene og strukturene. Funksjonelle språkteorier går ut i fra at siden språket hovedsakelig er et verktøy, er det naturlig å anta språkets strukturer studeres og forstås best ved å ta hensyn til de funksjonene de utfører.

Funksjonelle grammatikkteorier skiller seg fra formelle teorier ved at de sistnevnte har som mål å definere de forskjellige elementene i språket og beskrive forholdet mellom dem som systemer av formelle regler eller operasjoner, mens de førstnevnte definerer funksjonene som utføres av språket og deretter forbinder disse funksjonene med de språklige elementene som uttrykker dem. Dette vil si at funksjonelle teorier tar hensyn til måten språket faktisk brukes i kommunikativ kontekst, og ikke bare de formelle relasjonene mellom de språklige elementene.

I vid forstand kan de implisitte teoriene i de fleste arbeida innen deskriptiv lingvistikk og språktypologi klassifiseres som funksjonelle.

Rammeverk
---------

De fins ei rekke ulike grammatikkteorier med ei funksjonell tilnærming. Noen av de mest innflytelsesrike er:

* Strukturalist-funksjonalismen fra Prahaskolen, som ble utvikla på 1920-tallet som det første funksjonalistiske rammeverket.
* Simon Diks funksjonelle diskursgrammatikk, fra 1970- og 1980-tallet.
* Michael Hallidays systemisk-funksjonelle grammatikk.
* Rolle- og referansegrammatikk, som ble utvikla av Robert Van Valin.
* Typologisk-funksjonell grammatikk.
* Dansk funksjonell grammatikk.
* Leksikalsk-funksjonell grammatikk, som ble utvikla av Joan Bresnan og Ronald Kaplan på 1970-tallet.
**Waterlandsk** er en nederlandsk dialekt som snakkes i den nederlandske regionen Waterland, et område mellom Zaanstreek og IJ. Dialekten er i slekt med andre noord-hollandske dialekter som zaansk og vestfrisisk.

Dialektene som regnes til waterlandsk ble nøye beskrevet av lingvisten Jac. van Ginneken i boken *Drie Waterlandse dialecten* (utgitt i 1954, Alphen a.d.Rijn av Publ. St. Bevolkingsonderz. Zuiderzeepolders). I disse to bindene beskrives markensk, volendamsk og monnickendams dialekt. Den siste var utgangspunktet for den «vanlige» waterlandske dialekten.

Takket være en strøm av innflyttere fra Amsterdam har spesielt dialekten i Purmerend blitt satt under meget sterkt press, det antas at denne dialekten vil komme til å forsvinne mens amsterdamsk vil overta dens plass.

En variant av waterlandsk er volendamsk, som kun snakkes i landsbyen Volendam og der er det vanlige dagligspråket. Volendamsk skiller seg på flere punkter fra de andre dialektene, noe som har ulike årsaker. Volendam er en katolsk fiskerlandsby midt i et ellers protestantsk område, og dermed et unntak. Landsbyen lå avsondret fra andre landsbyer og dens økonomi var avhengig av fisket og Zuiderzee, og ikke av Waterland. Dette var faktorer som gjorde at dialekten kunne utvikle seg uavhengig av waterlandsk generelt. I det 19. århundre flyttet mange «schokkers» (beboere fra Schokland) til Volendam fordi deres egen øy ble evakuert. Schokkersk, dialekten deres, har påvirket volendamsk, og demed vært med på å sørge for at volendamsk utviklet seg annerledes enn waterlandsk.
En **funksjonell luftromsblokk** er en avgrenset del av luftrommet der medlemsstatene i Den europeiske union (EU) har ansvar for å samarbeide slik at det resulterer i et sømløst luftrom på tvers av landegrensene. Målet er effektivitetsgevinster, økt trygghet og reduserte klimautslipp per flyvning.

EU-lovgivningen om «Det felles europeiske luftrom» krever at medlemsstatene skal organisere arbeidet på en mest mulig effektiv måte, blant annet ved å sørge for bedre samarbeid og samordning mellom de statlige aktørene. Et av tiltakene er å opprette funksjonelle luftromsblokker som omfatter luftrommet over flere medlemsstater. Per 20. april 2012 er det etablert ni slike luftromsblokker gjennom melding til Europakommisjonen:

* NEFAB: Estland, Finland, Latvia, Norge
* NUAC: Danmark, Sverige
* BALTIC FAB: Polen, Litauen
* FABEC: Frankrike, Tyskland, Belgia, Nederland, Luxembourg, Sveits
* FAB CE: Tsjekkia, Slovakia, Østerrike, Ungarn, Kroatia, Slovenia, Bosnia og Hercegovina
* DANUBE: Bulgaria, Romania
* BLUE MED: Italia, Malta, Hellas, Kypros, (Egypt, Tunisia, Albania, Jordan)
* UK-IRELAND FAB: Storbritannia, Irland
* SW FAB: Portugal (Lisboa FIR), Spania

Referanser
----------

1. ↑  NEFABU.eu
2. ↑  Samferdselsdepartementet (8. oktober 2015). «Funksjonelle luftromsblokker - NEFAB». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 11. oktober 2020.
3. ↑  Functional airspace blocks (FABs)
**Canadian Hot 100** er en hitliste over de 100 mest populære sangene i Canada den siste uken. Listen publiseres hver tirsdag av magasinet *Billboard* og ble lansert 31. mars 2007. Listen er i dag den ledende hitlisten for singler i Canada. 

Den kanadiske listen har mange likheter med *Billboards* amerikanske liste Hot 100, begge listene omfatter fysisk og digitalt salg og nedlastning som måles og registreres av selskapet Nielsen SoundScan. I tillegg registreres strømming og radio-avspillinger målt av Nielsen BDS. Canadas radioliste utarbeides på grunnlag av antall avspillinger i mer enn hundre radiokanaler innen musikksjangre som rock, country, moderne voksenpop og moderne hitmusikk.

Den første sangen som toppet Canadian Hot 100, var «Girlfriend» av Avril Lavigne 31. mars 2007. Ved utgangen av 2018 hadde listen hatt 134 ulike nummer én-hits.

Historie
--------

Listen ble grunnlagt i 2007, og den første listen ble utgitt 31. mars samme år. Den ble tilgjengelig for allmennheten først 7. juni samme år, på Billboards nettsted. Listen er den første Hot 100-listen som *Billboard* har etablert utenfor USA. 

*Billboard* listesjef Geoff Mayfield sa ved lanseringen at den nye *Billboard* Canadian Hot 100 skal tjene som Canadas fremste liste over de mest populære sangene i landet. *Billboard* Canadian Hot 100 ledes av Paul Tuch, sjef for den kanadiske divisjonen i Nielsen BDS. Dette skjer i partnerskap med Silvio Pietroluongo, *Billboards* sjef for hitlister og sjef for *Billboard* Hot 100.

Referanser
----------

1. 1 2  «Billboard Launches Canadian Hot 100 Chart». *Billboard*. 7. juni 2007. Besøkt 7. juni 2007.
2. ↑  «Billboard's Canadian Hot 100 Now Incorporates Spotify Listening». *Billboard*. 23. desember 2014. Besøkt 23. desember 2014.
3. ↑  «Canadian Hot 100 – Week of March 31, 2007». *Billboard*. Nielsen Business Media, Inc. Besøkt 8. oktober 2018.
4. ↑  «2007 Archive - Canadian Hot 100». *Billboard*. Arkivert fra originalen 9. oktober 2018. Besøkt 8. oktober 2018.
5. ↑  «2018 Archive: Canadian Hot 100». *Billboard*. Arkivert fra originalen 5. september 2018. Besøkt 25. desember 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Hitlister i verden |
| --- |
| Afrika | 
* Sør-Afrika

 |
| Asia | 
* Filippinene
* India
* Indonesia
* Israel
* Japan
* Kina
* Libanon
* Malaysia
* Pakistan
* Sør-Korea
* Taiwan

 |
| Europa | 
* Belgia
* Danmark
* Estland
* Finland
* Frankrike
* Hellas
* Irland
* Island
* Italia
* Kroatia
* Litauen
* Nederland
	+ Nederlandse Top 40
	+ Dutch Charts
* Norge
* Polen
* Portugal
* Romania
* Russland
* Slovakia
* Slovenia
* Spania
* Storbritannia
* Sveits
* Sverige
* Tsjekkia
* Tyskland
* Ungarn
* Østerrike

 |
| Nord-Amerika | 
* Canada
* Honduras
* Mexico
	+ AMPROFON
	+ Monitor Latino
* USA

 |
| Oseania | 
* Australia
* New Zealand

 |
| Sør-Amerika | 
* Argentina
* Brasil
* Colombia
* Surinam
* Venezuela

 |
**Canadian Women's Hockey League** (*CWHL* Fransk: Ligue canadienne de hockey féminin) var en ishockeyliga. Ligaen ble etablert i 2007 som en kanadisk kvinnes senior league i Greater Toronto Area, Montreal, og Ottawa, og ligaen utvidet seg til slutt til Alberta, så vel som lag i Kina og USA gjennom hele sin tid. Ligaen ble lagt ned 1 mai 2019, etter 12 sesonger. For det meste av sin eksistens var det det høyeste nivået i kvinnehockeyligaen i Nord-Amerika mens den var registrert som en amatørforening. Det betalte spillerne et stipend i løpet av de to siste sesongene.

Referanser
----------

1. ↑  «The Canadian Women's Hockey League to Discontinue Operations». *Canadian Women's Hockey League* **(engelsk)**. 31. mars 2019. Arkivert fra originalen 2. mai 2019. Besøkt 31. mars 2019.  «Arkivert kopi». Archived from the original on 2. mai 2019. Besøkt 24. juni 2021. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Canadian Women's Hockey League – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Tegneseriemuseet i Norge.  
Foto: Anders Einar Hilden (2007)
**Tegneseriemuseet i Norge** ble opprettet i 1996 av Norsk Tegneserieforum. Museet overtok ansvaret for samlingene fra Tegneserieakademiet etablert 1970 og Det nasjonale Tegneseriearkivet etablert 1987. 

Tegneseriegalleriet i Oslo ble opprettet 20. juni 1996 av Norsk Tegneserieforum, GRAFILLs tegneseriegruppe, landsforeningen Tegneserievennen, Oslo Tegneserieforum og TEGN A/L for å stille ut ny og gammel tegneseriekunst av norske og utenlandske tegneserieskapere sentralt i Oslo. Landets første og eneste rene tegneseriegalleri de første årene. En rekke utstillinger med blant annet Bud Grace med serien *Ernie*, Don Rosa med De ti avatarene. 

Det var fra år 2000 vært en del av Tegneseriemuseet i Norge, flyttet til Brandbu og forkortet navnet til Tegneseriegalleriet og har en fast utstilling av rundt 75 norske tegneserieskapere. Museet lå i Oslo til 2000, men flyttet så til Brandbu i Gran kommune og har i dag foruten 700 m² med utstillinger, 700 hyllemeter med ca. 200 000 objekter.

Norsk Tegneserieforum, Donaldistene, Pirayaklubben i Norge, Tegneserierådet, Tegneseriemuseets Venner, Tegneseriehuset A/L og landsforeningen Tegneserievennen holder alle til i museet. 2001-2008 drevet som privat stiftelse. Inngår fra 1. juli 2008 i offentlige Follo Museum som en avdeling.

Det nasjonale tegneseriearkivet
-------------------------------

Tegneseriearkivet i Oslo ble opprettet av Norsk Tegneserieforum i januar 1986 som nasjonalt informasjons- og dokumentasjonssenter for tegneserier og tegneserielitteratur. I 1997 ble det innlemmet i tegneseriemuseet. Arkivet er ment å være forsknings- og referansearkiv som står til rådighet for studenter og lærere ved universiteter og høyskoler, og for alle andre som arbeider med tegneserier og tegneserielitteratur. Arkivets oppgave er å samle inn alle tegneserier og all tegneserielitteratur som blir utgitt i Norge samt skandinavisk litteratur om emnet. 

Arkivet samler også internasjonal faglitteratur om tegneserier. I faglitteraturen inngår nyere hovedoppgaver fra norske universiteter og høyskoler, forskningsrapporter med mere. Arkivet skal arbeide for økt informasjon om tegneserier og tegneserielitteratur, og legge forholdene til rette for forskning og undervisning på området.

Eksterne lenker
---------------

* Tegneseriemuseet

Portaler: Litteratur | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Kart med tilnærmet plassering av området for elymisk bosetning og viktigste byer.
**Elymisk språk** er det utdøde språket til oldtidsfolket elymere som bodde på vestsiden av Sicilia. Det er ikke kjent om emymisk var et indoeuropeisk språk. De bevarte kildene er både begrenset og fragmentert, noe som gjør det vanskelig å identifisere dets slektskap med andre regionale språk. Det har vært spekulert at elymisk var beslektet med italiske språk, men denne tolkningen er omstridt.

Kun en håndfulle elymiske tekster har blitt bevart. Disse består av noen få stedsnavn og personnavn; flere mynter med gresk skrift gir navnene på elymiske byer; og rundt 170 fragmenter fra keramikk har elymisk tekst formidlet med det greske alfabet, som ble funnet i ruinene av den elymiske byen Segesta. Alle tekstene er datert til mellom 500- og 300-tallet f.Kr. Flertallet av tekstene var meget korte og fragmentariske, kun noen få bokstaver, med et lite antall lengre tekster som åpenbart inneholdt et navn, tidvis fulgt av «Jeg er». En vase funnet ved Montedoro, rundt 15 km sørvest for Palermo, har den eneste kjente fullstendige inskripsjonen på elymisk. En forsøksvis oversettelse har vært: «Jeg [vasen] er [en gave] for/av Ata Tuka».

Problemet med identifiseringen av elymisk språk kan bli sammenfattes i to posisjoner: Historiske lingvister er enig at en del merkverdigheter i språket, som ikkealfabetiske symboler gravert på en del fragmenter av dedikasjonsvaser, og genitiv i *-ai* som er funnet på bortimot alle fullstendige sekvenser, og dette betraktes som av ikkegresk og av østlige opprinnelse. Andre lingvister har klassifisert språket som indoeuropeisk på grunnlag av en del likheter med italiske språk. Til dags dato er problemet med dets lingvistiske tilknytning uløselig om ikke nye arkeologiske undersøkelser i elymiske bosetninger kan gi nytt lys.

Litteratur
----------

* Schrijver, Peter (2000): «Elymian» i *Encyclopedia of the Languages of Europe*, red. Glanville Price. Blackwell Publishing. ISBN 0-631-22039-9
**Heidetraut (Heidi) von Weltzien Høivik** (født 1942) er næringslivsforsker. Hun er professor emeritus ved Handelshøyskolen BI.

Hun har PhD fra University of Colorado (1972).Hun har tilleggsutdannelse fra Harvard University, Institute for Educational Management. (1991) Høivik var prorektor ved BI 1989-1994. I 2003 ble hun tildelt "Honorary Doctor" av The Estonian Business School for hennes banebrytende arbeid for næringslivsetikk som President av European Business Ethics Network (1999-2008).
Hun har vært gjesteforsker og gjesteprofessor i Tel Aviv (1995-1997), New Zealand og Kina. Fra 2008- 2018 fungerte hun som rådgivende gjesteprofessor for Center for Business Ethics at SASS (Shanghai Academy of Social Sciences).

Hennes forskning omfatter blant annet næringslivsetikk og ledelse, samt Bedriftens Samfunnsansvar. Av spesiell interesse er utvikling av varsling i offentlig og privat sektor. Hun har vært styremedlem i Transparency International Norge.

Referanser
----------

1. ↑  «Heidetraut Von Weltzien Høivik». *Handelshøyskolen BI*. Besøkt 23. juni 2017. [*død lenke*]
2. ↑  «Sikring av varslerens rettsvern: Er det nok med lover og interne regler? - Universitetet i Oslo». *www.uio.no* **(norsk)**. Besøkt 23. juni 2017.
3. ↑  «– Korrupsjon er vanligere enn vi tror». *Dagsavisen* **(norsk)**. 12. januar 2016. Besøkt 3. oktober 2017.

Eksterne lenker
---------------

* 

* (no) Publikasjoner av Heidi Høivik i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | CRIStin
 |
**John William Sutcliffe** (født 14. april 1868 i Shibden, død 7. juli 1947 i Bradford), bedre kjent som **John Willie Sutcliffe** var en engelsk fotballspiller og utøver av Rugby union. Sutcliff spilte profesjonell fotball for Bolton Wanderers, Manchester United og Plymouth Argyle. Han er den siste spilleren som har vært landslagsutøver i begge idrettene. Sutcliffe ble senere fotballtrener.

Karriere som rugbyspiller
-------------------------

Sutcliffe startet karrieren som rugbyspiller i 1886, da han spilte for Bradford Rugby Club. Han spilte for Heckmondwike da han spilte sin eneste landskamp da England møtte New Zealand Natives i 1889.

Heckmondwike ble suspendert fra spill i Rugby Football Union etter beskyldninger om brudd i amatørbestemmelsene, og Sutcliffe begynte å spille fotball.

Karriere som fotballspiller
---------------------------

### Karriere som klubbspiller

Sutcliffe gikk over til fotball etter at rugby union-laget han tilhørte, ble suspendert, og ble spiller for Bolton Wanderers. Han spilte FA-cupfinale med klubben i 1894, men Bolton Wanderers tapte. Sutcliffe spilte en sesong med Millwall Athletic, fra 1902 til 1903, før han gikk til Manchester United. Han fikk sin debut for klubben 5. september 1903, da Manchester United spilte 2–2 mot Bristol City på hjemmebane i engelsk 2. divisjon. Sutcliffe spilte sammenlagt 28 kamper for klubben, hvor 21 var i serien og sju i FA-cupen. Sutcliffe fikk til Plymouth Argyle i 1905, og tilbragte de påfølgende sju sesongene i klubben. Sutcliffe avsluttet karrieren som fotballspiller i Southend United.

### Landslagskarriere

Sutcliffe spilte sammenlagt fem landslagskamper for England. Fire av kampene fant sted da Sutcliffe var Bolton Wanderers-spiller, den siste etter at han hadde gått til Millwall Athletic.

Karriere som trener
-------------------

Sutcliffe var spillende manager for Southend United fra 1912 til 1913. Han var manager for nederlandske Vitesse fra 1914 av og et stykke inn i første verdenskrig. Sutcliffe hadde også et treneroppdrag, uten å være manager, for Bradford City, som fant sted fra mai 1919.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  McCartney (2013), s. 413
2. ↑  Williams, Lush og Farrar (2009), s. 178
3. ↑  Biddiscombe, Curry og Hayden (2011), s. 230
4. ↑  «John Sutcliffe», spillerstatistikk fra StretfordEnd.co.uk. Besøkt 6. september 2015 (en)
5. ↑  Gunzi (red.; 1998/2001), s. 118

Litteratur
----------

* Gunzi, Christiane, red. (1998/2001). *The official Manchester United illustrated encyclopedia* **(engelsk)** (2001 utg.). Picthall & Gunzi. ISBN 0-233-99964-7.  Sjekk datoverdier i `|dato=` (hjelp)
* Iain McCartney (2013). *The official Manchester United Players' A–Z* **(engelsk)**. London: Simon & Schuster. ISBN 978-1-47112-846-2.
* Williams, Graham; Lush, Peter; Farrar, David (2009). *The British Rugby League Records Book* **(engelsk)**. London: London League. ISBN 978-1-903659-49-6. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

Eksterne lenker
---------------

* (en) «John Willie Sutcliffe», spillerstatistikk fra StretfordEnd.co.uk

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Blåsenborg** er et område i Storhaug bydel Stavanger. Blåsenborg er området fra Nytorget og til Sankt Hansvollen. 

Ofte deles området opp i Øvre- og Nedre Blåsenborg. Skillet er omtrent fra Pedersgata og ned mot Verksgata som er Nedre Blåsenborg. Den øvre delen er Øvre Blåsenborg. En regner Blåsenborg fra Langgata og nesten til Sankt Hansgata.

Hva som er årsaken til navnet Blåsenborg er uvisst, men det kan være at det har vært en bygdeborg fra eldre jernalder eller at fjellskrente har minnet om en borg. Ordet *blåsen* kan vise til å blåse. Ingen fornminner er registrert herfra.

Blåsenborg var tidligere en del av Hetland prestegård. Dette området av Stavanger ble utbygd mellom 1820 og 1900. Mens de aller fleste boligene samt forretningsbyggene langs Nytorget, Pedersgata og Langgata ble bygd mellom 1820 og 1860. 

Blåsenborg skole var den første faste skolen i Hetland herred da den ble opprettet i 1834. Det var 70 elever i to avdelinger. Ved byutvidelen i 1848 ble dette en del av Stavanger.

I området bodde det stort sett fattigfolk og arbeidsfolk. Det gjenspeiles i mange små hus. Omkring 1850 var det ikke uvanlig at det bodde 20 til 25 mennesker i hvert hus, som i snitt hadde fire kvadratmeter til disposisjon.

Bebyggelsen består stort sett av sammensatt småhusbebyggelse i to til tre etasjer. Unntaket er den store høyblokken på Blåsenborg som ble oppført på 1960-tallet på den gamle tomten til Blåsenborg skole. Høyblokka på Blåsenborg med bensinstasjon i kjelleren har siden vært et evig diskusjonstema. Framtida skulle ligge i høyblokker, men det ble bare med denne ene. Høyblokka i Pedersgata 17 består av 60 leiligheter fra 40 til 52 kvadratmeter. For de minste leilighetene var det opprinnelig innskuddet 18.100 kroner, og husleien 240 kroner i måneden.

Det var planer om å bygge flere høyblokker på 1960-tallet, men det ble med den ene. Pedersgata 13 og deler av nummer 11 brant ned omkring 1970. Nummer 11 ble stående i flere år brannskadd og ubebodd før det ble revet. Eieren ønsket å bruke eiendommene som grunnlag for et nytt høybygg, men fikk det ikke godkjent. I dag er det fortsatt hull i husrekken, og tomtene blir brukt som parkeringsplasser.

Referanser
----------

Kart over Blåsenborg i 1844. Pedersgata er gata som går fra vest mot øst omtrent midt på kartet. Kartet er et utsnitt av kartet publisert av Arne Kvitrud i 2015
* Bjørnar Tuftedal: *Almueskolen i Stavanger*, Stavanger Aftenblad, 23. juni 1975.
* Annalisa Thelin Knutsen : Pedersgaten på langs. Velkommen til en rusletur gjennom Pedersgaten i Stavanger. –
* Arne Kvitrud: Var det et benediktinerkloster øst for middelalderbyen i Stavanger? Ætt og heim, 2015.
* Håkon Omgård: I morgen bør forbudet mot bygging forlenges, Rogalands avis, 8. mai 1974. *Om brannen i Pedersgata 11 og 13.*
* Stavanger Aftenblad: Innskudd og husleie opp i Pedersgaten 19. Høyblokken betydelig dyrere enn antatt, mai 1971.

Noter
-----

1. ↑  Bjørnar Tuftedal
2. ↑  Stavanger Byleksikon, side 111.
**Lessing-Othmer** er et romaniseringssystem for mandarin utviklet av Ferdinand Lessing (1882–1961) og Wilhelm Othmer (1882–1934). Sinologen Richard Wilhelm benyttet også *Wilhelm-Lessing'sches System* som navn på systemet.

De tyske handelsfolkene i den kinesiske byen Tsingtau (pinyin: Qingdao) ville få i gang kurs i kinesisk skriftspråk. Wilhelm Othmer og Ferdinand Lessing, som virket ved Den tysk-kinesiske høyskole i byen (åpnet oktober 1909) stod for ledelsen av kursene. De benyttet da ikke det britiske Wade-Giles-systemet i sin undervisning, men utviklet – slik også andre tyske sinologer gjorde det – et eget system som svarte bedre til tyskeres bruk. 

Tyske lærere i Kina vedtok i 1911 at Lessing-Othmer-systemet skulle være standards, og det ble dermed spredt og utbredt i Tyskland og i tysktalende kretser i Kina og annetsteds. Det kom i alminnelig bruk; for eksempel benyttet Hermann Bohner seg av Lessing-Othmer-systemet i sitt transkripsjonsarbeid. Senere gikk systemet ut av bruk.

Litteratur
----------

* Ferdinand Lessing, Wilhelm Othmer: *Lehrgang der nordchinesischen Umgangssprache*. Teil 1 in 2 Bänden. Tsingtau: Deutsch-Chinesische Druckerei und Verlagsanstalt, 1912. (Engelsk versjon: Ferdinand Lessing, Wilhelm Othmer: *Manual of the mandarin language*. Shanghai [u.a.]: Kelly & Walsh, 1914)
* Ching-yü Chow, Wilhelm Chan: *Proben chinesischer Literatur- und Umgangssprache, im Orig. Text mit deutscher u. engl. Übers. sowie in Umschrift nach Lessing-Othmer u. d. System d. Association phonétique internationale auf Schallplatten gesprochen od. gesungen*. Unter Leitg von Wilhelm Schüler. Sperlings Phonotek, Nr. 14055-14060, Stuttgart: O. Sperling, 1929

Eksterne lenker
---------------

* Konverteringstabell mellom forskjellige romaniseringssystemer
**Belianske Tatra** (slovakisk: *Belianske Tatry*) er en del av Tatrafjellene i Slovakia.

Belianske Tatra består av en 14 kilometer lang hovedrygg, som løper omtrent fra Tatranská Javorina i nordvest til Tatranská Kotlina i sørøst. I den sentrale delen møter den hovedryggen til Høye Tatra nesten vinkelrett. Totalt dekker fjellene et område på 67 km². Fjellene har navn etter den nærliggende byen Spišská Belá.

Fjellene er begrenset:

* mot nordvest av Podtatranská brázda-dalen
* mot nordøst av fjellene Spišská Magura
* mot øst og sørøst av Podtatranská kotlina-bekkenet
* i sør og sørvest av Høye Tatra.

Via fjellsadlene Kopské sedlo (1 749 m) og Sedlo pod Príslopom (1 081 m) er fjellene forbundet til henholdsvis Høye Tatra eller Spišská Magura. 

Hovedryggen, som går i vest-østlig retning, faller bratt mot sør, mens korte, skogkledde siderygger forgrener seg mot nord. I motsetning til Høye Tatra dominerer ulike typer kalkstein i Belianske Tatra. Som et resultat ble karstfenomener, spesielt huler, dannet her. Floraen er også mer mangfoldig enn i nabofjellene.

Belianske Tatra ble kjent som turistmål i forbindelse av utviklingen til det nærliggende Høye Tatra i løpet av 1800-tallet. Livlig turisme begynte imidlertid først etter andre verdenskrig. I 1949 ble fjellene en del av den nyetablerte Tatra nasjonalpark (TANAP). Flere merkede turstier fører gjennom området, blant annet over den flate, østre delen av hovedryggen. 1. juli 1978 stengte nasjonalparkadministrasjonen hovedryggen for turister, etterfulgt i 1980 av Monkova dolina-dalen. Bare i den sørlige skråningen over dalene Zadné Meďodoly, Predné Meďodoly og Dolina Siedmich prameňov førte brukbare stier. I 1993 ble en sti fra kommunen Ždiar via Monkova dolina over de sentralt beliggende passene Široké sedlo til Kopské sedlo gjenåpnet. Siden 1997 har fjellhytta *Chata Plesnivec*, som ligger i den sørøstlige delen av fjellet, igjen blitt brukt til turistformål. Det mest kjente stedet i regionen er dryppsteinhulen Belianska jaskyňa nær Tatranská Kotlina.

Referanser
----------

1. ↑  «Belianske Tatry : Climbing, Hiking & Mountaineering : SummitPost». *www.summitpost.org*. Besøkt 12. februar 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Belianske Tatra Mountains – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Belianske Tatra Mountains – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** NKC **·** GeoNames
 |
**John Wodehouse**, 1. jarl av Kimberley, (født 7. januar 1826, død 8. april 1902) var en engelsk statsmann. Han var sønn av Henry Wodehouse og barnebarn av den 2. baron Wodehouse, som han etterfulgte i 1846.

Han var født i London og ble utdannet ved Eton College og Christ Church i Oxford. Wodehouse giftet seg med Florence Fitzgibbon, datter av den siste jarlen av Clare, i 1847.

Han var av arv en liberal politiker, og i 1852–56 og 1859–61 var han understatssekretær i utenriksdepartementet under George Hamilton Gordon og Henry John Temple.

I perioden 1856–58 var han ekstraordinær utsending til Russland, og i 1863 ble han sendt på et spesialoppdrag til København i et forgjeves forsøk på å finne en fredelig løsning på spørsmålet om Schleswig-Holstein. Oppdraget var mislykket, men antagelig var ingenting annet mulig.[]

Wodehouse ble understatssekretær for India i 1864, men mot slutten av det året ble han gjort til Irlands stattholder. I denne stillingen måtte han forholde seg til den første manifesteringen av fenianismen, og i anerkjennelse av hans suksess ble han utnevnt til jarl av Kimberley i 1866, men ble Lord Privy Seal i Gladstones regjering. I juli 1870 ble han overført fra den stillingen for å bli statssekretær for koloniene.

På dette tidspunktet kom de store diamantfunnene i Sør–Afrika, og den nye byen Kimberley ble oppkalt etter kolonisekretæren på dette tidspunktet.

Etter en periode i opposisjonen fra 1874 til 1880, returnerte Wodehouse til kolonikontoret i Gladstones neste regjering. Men på slutten av 1882 byttet han ut denne stillingen med den som kansler for Chancellor of the Duchy of Lancaster og så som statssekretær for India, en post han beholdt i resten av Gladstones perioder ved makten (1882-1885, 1886, 1892-1894), selv om han kombinerte den med Lord President of the Council.

I Archibald Philip Primroses regjering (1894–95) var han statssekretær for utenriksdepartementet.

Referanser
----------

1. 1 2   The Peerage, oppført som John Wodehouse, 1st Earl of Kimberley, The Peerage person ID p3636.htm#i36354, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, oppført som John Wodehouse Kimberley, BNF-ID 13338769j[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Social Networks and Archival Context, oppført som John Wodehouse, 1st Earl of Kimberley, SNAC Ark-ID w6pr8695, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   basert på følgende heuristikk avledet fra tidslinjen fra andre hendelser[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   The Peerage person ID p3636.htm#i36354, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
6. 1 2 3   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) John Wodehouse, 1st Earl of Kimberley – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) John Wodehouse, 1. jarl av Kimberley hos Hansards parlamentsdebatter Rediger på Wikidata

* (en) John Wodehouse, 1. jarl av Kimberley hos The Peerage Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF **·** BNF (data) **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |
**Árni Jónsson** var en islandsk skald og abbed i klosteret Munkaþverárklaustur (Munketværåklosteret) på Island i det 14. århundre, viet i 1370. Han dro utenlands i 1379 og det antas at han har dødd i utlandet kort tid etterpå.

Árni var angivelig en dyktig skald og han tilskrives en dråpa om biskop Gudmundur Arason som er bevart. Det er også bevart to lausaviser som sannsynligvis er skrevet av Árni. 

Den islandske filologen Finnur Jónsson omtaler den 79 vers lange dråpaen slik: *«Efter en kort personlig indledning anfører digteren, at der på den nordlige holm (Island) fødtes en tredje styrer på troens skib, som han vil besynge (de to andre er Torlak d. hellige og Jón d. hellige). Så kommer der en lang skildring og højtravende lovprisning af Gudmund, hans egenskaber og gode gærninger; endelig opregnes mange ting, hvormed Gudmund sammenlignes. Digtets positive indhold kendes fra Arngrims saga, men denne ligger dog ikke til grund, ti jærtegnene fortælles i en noget forskellig rækkefølge; forfatteren har vel meddelt dem efter sin egen hukommelse eller læsning i særlige jærtegnsopskrifter. Digtet er langt livligere end Einars, sprog og fremstilling let og flydende og ordstillingen ret ligefrem. Overfor omskrivninger har Árni ikke været så afholdende som Eysteinn, men de, han bruger, er meget simple. Alt i alt er digtet ret tiltalende.»*

En *Þorgils* var abbed i klosteret fra 1379 til 1385, og det kan tyde på at Árni enten har innsatt en annen abbed før han dro utenlands eller at han døde kort tid etter.

Referanser
----------

1. ↑  Finnur Jónsson, *Den oldnorske og oldislandske litteraturs historie*, bd 3

Kilder
------

* Tímarit hins íslenska bókmenntafélags (Islandsk litterært tidsskrift), 8. árgangur 1887, s 205
* Sunnudagsblaðið, 10. april 1966

Eksterne lenker
---------------

* Guðmundar drápa – norrøn tekst på nettsiden Scaldic poetry (besøkt 28.12.2015)
* To lausaviser etter Árni på nettsiden Scaldic poetry (besøkt 28.12.2015)
**John Foster Wilson** (født 20. januar 1919, død 25. november 1999) var en britisk talsmann for offentlig helse, best kjent for sitt arbeid for å forhindre blindhet i utviklingsland i Afrika og i Sør-Asia og Sørøst-Asia.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Wilson ble født i Nottinghamshire som sønn av metodistprost George Henry Wilson. Etter å ha blitt blind i et uhell i laboratoriet på skolen i Scarborough i 1931, begynte han sin videre utdannelse ved Worcester College for blinde, i dag hetende New College Worcester, og oppnådde et stipend for å studere jus ved St Catherine's College ved Universitetet i Oxford. Etter eksamen ble han kontorsjef ved Royal National Institute for the Blind i 1941.

### Karriere

Han tjenestegjorde som et medlem av Colonial Offices delegasjon som undersøkte blindhet i Afrika i tiden 1946-1947.

Wilson var involvert i flere organisasjoner, mest kjent er Royal Commonwealth Society for the Blind (i dag kjent som Sightsavers International), hvor han ble dens første direktør i 1950, men også i Disability Awareness in Action, International Agency for the Prevention of Blindness og IMPACT.

Ved hans tilskyndelse etablerte Verdens helseorganisasjon (WHO) det første internasjonal byrå for forebygging av blindhet som han selv tjenestegjorde som president fra 1974 og fram til han pensjonerte seg i 1982.

Wilson døde i Brighton i 1999.

### Personlig liv

Wilson ble gift i 1944 til Chloe Jean McDermid («Jean»). De fikk to døtre, Jane og Claire.

Hans enke fortsatte hans arbeid ved Sightsavers International. Hun ble tildeltl den britiske imperieordenen i 1981 for sitt veldedighetsarbeid. Også Wilson fikk den samme orden.

Arv
---

En skole ble etablert i hans ære i Bangladesh som ble hetende «Sir John Wilson School».

Bibliografi
-----------

* *Ghana's Handicapped Citizens* (1961)
* *Travelling Blind* (1963)
* *World Blindness and Its Prevention* (1980)

Æresbevisninger
---------------

* *Helen Kellers internasjonale pris* (1970)
* *World Humanity Award* (1978)
* *Royal Society of Medicine's Richard T. Hewitt Award* (1991)
* *Albert Schweitzers internasjonale pris* (1993).
* OBE (1955)
* CBE (1965)
* Adlet (1975)
* *Albert Lasker Public Service Award* (1979)

Referanser
----------

1. ↑  Fødsel registrert i Basford Registration District for første kvartal i 1919.
2. ↑  *The New Beacon* (vol. 84); *The Times* (London) (tirsdag 30. november 1999), s. 27.
3. 1 2  *Who's Who*, 1980, s. 2768.
4. ↑  «Meet our founder» Arkivert 3. juni 2012 hos Wayback Machine. *Sightsavers International*.
5. ↑  Ekteskap registrert i Uxbridge Registration District i tredje kvartal av 1944.
6. ↑  «J.F. Wilson, 80, Whose Work Saved Millions From Blindness», *The New York Times*.
7. ↑  «Meet Lady Jean Wilson» Arkivert 16. februar 2013 hos Wayback Machine. *Sightsavers International*.
8. ↑  Lasker Foundation Arkivert 16. juli 2010 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Sightsavers' nettsted
* The Independent: Obituary
* IMPACT

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BBC Things
 |
PeispusterEn **blåsebelg** er et redskap for tilførsel av oksygen til ild for å øke temperaturen. 

Blåsebelgen består vanligvis av en trekantet sekk, en *belg*, og en munning i den ene enden hvor luften blåses ut. Når blåsebelgen trekkes opp, slippes luften inn gjennom en ventil. Når belgen trykkes sammen, og lufttrykket på innsiden overstiger lufttrykket ute, stenges ventilen, og luften tvinges ut gjennom munningen i stor hastighet.

De vanligste bruksområdene er i smier, glassovner og peiser. En liten blåsebelg til hjemmebruk kalles gjerne **peispuster** eller **peisblåse**.

Musikkinstrumenter med belger
-----------------------------

Blåsebelger brukes også i flere typer musikkinstrumenter. Slike belger danner luftverket i spesielle blåseinstrumenter som pipeorgler, harmoniumer, sekkepiper, trekkspill og lirekasser. Belgene pumper luft inn til pipene i for eksempel sekkepiper og pipeorgler eller til tungene i fritungeinstrumenter.

Referanser
----------

1. ↑  Artikkelen «Belg (musikk)» i *Store norske leksikon*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bellows – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
Euribor
**Euro Interbank Offered Rate** (**Euribor**) er en daglig beregnet referanserente basert på den gjennomsnittlige renten bankene tilbyr for usikrede lån til andre banker i euro-pengemarkedet (eller interbankmarkedet).

Hensikt
-------

Euribor-renten brukes som en referanse for blant annet handel i rentederivater, i stor grad på samme måte som LIBOR ofte brukes for finansielle instrumenter basert på engelske pund (Pound Sterling) eller amerikansk dollar. De utgjør med andre ord fundamentet for verdens mest likvide og aktive rentemarkeder. Lokale referanserenter, som Paris' PIBOR og Frankfurts FIBOR fusjonerte til Euribor ved opprettelsen av Den økonomiske og monetære union (EMU) 1. januar 1999.

Tekniske kjennetegn
-------------------

Et representativt panel av banker beregner daglig hvilken rente (avrundet til to desimaltall) de tror en stor bank vil tilby en annen stor bank for terminvise interbankinnskudd i euro-sonen, med varighet fra én uke inntil ett år. Alle bankene i panelet er forpliktet til å sende inn sin beregning senest klokken 10.45 CET (det vil si norsk vintertid, eller klokken 11.45 norsk sommertid) hver dag *Trans-European Automated Real-Time Gross-Settlement Express Transfer system* (TARGET) er åpent. Klokken 11.00 CET vil Reuters beregne Euribor, og umiddelbart publisere den på sidene 248–249 som er tilgjengelig for deres abonnenter og andre informasjonsformidlere.

Den publiserte Euribor-renten er en avrundet, justert gjennomsnittsrente. De høyeste og laveste 15 prosent av de innsendte beregningene elimineres. Gjennomsnittet av resten beregnes, og avrundes til et tall med tre desimaler.

Euribor-renten er en spotrente, det vil si at den er virksom først to dager etter beregningsdagen. Som amerikanske pengemarkedsrater, er de *Actual/360*, det vil si beregnet med eksakt dagsberegning ut ifra et år på 360 dager.

Euribor ble første gang publisert 30. desember 1998, med virke fra og med 4. januar 1999.

Renteswaps
----------

Renteswaps basert på kortsiktig Euribor-rente handles for tiden i interbankmarkedet med forfall opptil 50 år frem i tid. En «fem års Euribor»-rente sikter faktisk til den femårige swaprenten målt mot seksmåneders Euribor. «Euribor + *x* poeng» når man snakker om et finansielt instrument, betyr at instrumentets kontantstrøm må trekkes fra på swapens rentekurve for nullkupongobligasjoner endret av *x* poeng, for å tilsvare swapens faktiske markedspris.

Eonia
-----

En annen utbredt referanserente i euro-sonen er Eonia, også publisert av European Banking Federation, som er et daglig vektet gjennomsnitt av alle usikrede lånetransaksjoner i interbankmarkedet som skjer i løpet av natten.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Euribor – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie
 |
**Richmond Alexander Lattimore** (født 6. mai 1906 i Paotingfu i Kina, død 26. februar 1984 i Rosemont i Pennsylvania i USA) var en amerikansk dikter og oversetter til engelsk, kjent for sine oversettelser av Det nye testamente og av flere av de greske klassikere, særlig for sine versjoner av *Iliaden* og *Odysseen*.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han var sønn av David og Margaret Barnes Lattimore og ble født i Kina i Qingdynastiets tid. Han ble uteksaminert fra Dartmouth College i 1926. Hans bror Owen Lattimore var sinolog og ble utsatt for falske anklager i McCarthy-tiden. Han ble senere rehabiliert ettersom det ble funnet at det ikke var hold i beskyldningene. Deres søster Eleanor Frances Lattimore var forfatter og illustratør av barnebøker.

Richmond var Rhodes Scholar ved Christ Church i Oxford, og tok sin B.A. i 1932, og deretter doktorgrad ved University of Illinois i 1934. 

### Dikter, oversetter

Han begynte ved greskseksjonen ved Bryn Mawr College det påfølgende år, og giftet seg med Alice Bockstahler, som han fikk to sønner med. Fra 1943 til 1946 tjenestegjorde Lattimore i United States Navy, men vendte etter krigen tilbake til stillingen ved Bryn Mawr College, med periodiske gjestestillinger ved andre universiteter, frem til sin pensjonering i 1971. Han fortsatte med sin diktning og sine oversettelser resten av livet, med to dikt publisert posthumt.

Han oversatte Johannes' åpenbaring i 1962. Han fortsatte med resten av Det nye testamente; hans oversettelse ble publisert posthumt i 1996 med tittelen *The New Testament*.

Lattimores oversettelse av Aristofanes' *Froskene* ble utmerket med Bollingen Poetry Translation Prize i 1962.

Kort før sin død ble han døpt som katolikk, delvis grunnet sitt arbeide med oersettelse av Lukasevangeliet.

Referanser
----------

1. 1 2   Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Richmond-Lattimore, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, BNF-ID 12887248q[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6x068xw, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2   Notable Names Database[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   poets.org[Hentet fra Wikidata]
7. ↑   dbcs.rutgers.edu[Hentet fra Wikidata]
8. ↑  Rev. George W. Rutler. «Richmond Lattimore». CatholiCity. Besøkt 6. oktober 2014.

Eksterne lenker
---------------

* Deborah E. Kamen. «Lattimore». *Department of Greek, Latin and Classical Studies*. Bryn Mawr College. Arkivert fra originalen 7. mars 2008. Besøkt 19. september 2009.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** BNE **·** MusicBrainz
 |
**Jacob Hintze** (1622–1702) var en tysk kirkemusiker og komponist av salmemelodier.

Liv og virke
------------

Jacob Hintze var sønn av Georg Bernau og Catharina Rückers. Faren var bymusikant i Bernau og sønnen fikk musikkutdanning i Berlin og Spandau mellom 1638 og 1643. Etter at svennetida var over tilbrakte han de tradisjonelle vandreårene i ulike østersjøbyer, og hadde senere korte arbeidsforhold som musiker i Berlin, Spandau, Insterburg og Küstrin. Fra 1651 virket han i Stettin, og fra 1659 og livet ut var han bymusikant i Berlin.

Mellom 1666 og 1698 gav Hintze ut den 12. til 28. utgaven av den protestantiske salmeboka *Praxis pietatis melica* («fromhetsøvelser på vers»), som Johann Crüger startet opp i 1640. Hintze føyde til egne komposisjoner. den mest kjente salmen er *Gib dich zufrieden und sei stille* over en tekst av Paul Gerhardt som Johann Sebastian Bach la til grunn for flere koralbearbeidinger.

I 1664 giftet Jacob Hintze seg med Anna Catharina Reuschel, datter av en bokbinder. Sammen fikk de tre barn.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 11. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Musicalics, Musicalics komponist-ID 90987[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  bach-cantatas.com

Kilder
------

* (de) Martin Geck: «Hintze, Jacob.» I *Neue Deutsche Biographie* (NDB). Bind 9, Duncker & Humblot, Berlin 1972, ISBN 3-428-00190-7, s. 193 (digitalisering).

Eksterne lenker
---------------

* (de) Verk av og om Jacob Hintze i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
* (de) Jacob Hintze i *Deutsche Biographie*
* Trykksaker av og om Jacob Hintze, VD17

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** Hymnary
 |
**Transpersonlig psykologi** er en skoleretning og problemfelt innenfor psykologien som studerer det transcendente eller åndelige aspektet til det menneskelige sinnet. Den transpersonlige psykologien ble grunnlag i 1969 i California da Abraham Maslow og Anthony Sutich ga ut det første nummeret av 'The Journal of Transpersonal Psychology'. JTP beskriver transpersonlig psykologi som "studiet av menneskehetens høyest potensial, og erkjennelsen, forståelsen og innsikten av forenende, åndelige og transcendente bevissthetstilstander". Transpersonlig psykologi omfatter åndelig selvutvikling, høydepunktsopplevelser, medium-opplevelser, systematisk transe (meditasjon) og studier av paranormale hendelser.

Den transpersonlige psykologien har utviklet seg fra psykoanalysen og humanistisk psykologi. Sigmund Freuds elev Roberto Assagioli nevnes ofte, men også Carl Gustav Jung utforsket aspekter ved det åndelige og den kollektive bevisstheten. Andre psykologer som har jobbet med transpersonlige problemstillinger er William James, Ken Wilber, Stanislav Grof, Sigmund Freud og Otto Rank

Referanser
----------

1. ↑  JTP, 1969
2. ↑  Lajoie and Shapiro, 1992:91
3. ↑  Cowley & Derezotes, 1994; Miller, 1998; Davis, 2003

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** NDL **·** NKC
 |