recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Curtiss F6C Hawk** var et jagerfly brukt av den amerikanske marine, og var i utgangspunktet identisk med den amerikanske hærens **Curtiss P-1 Hawk**. Flyene som ble levert til den amerikanske marine skilte seg i utgangspunktet ikke fra de levert til hæren i annet enn betegnelsen. Marinen brukte frem til 1962 et system hvor første bokstav/bokstavgruppe stod for flytype, etterfulgt av et siffer som representerte hvilket fly i rekken av denne flytypen produsenten hadde levert til marinen ( hvis det var det første uteble sifferet ), og en siste bokstav som representerte produsenten. F6C står for «F» for «Fighter» ( jagerfly ), «6» for den sjette jagerflytypen produsenten har levert til marinen og «C» for Curtiss som produserte flyet. Men på grunn av andre behov og prioriteringer skilte raskt F6C-serien seg fra P-1-serien.

En F6C-3 med flottører

Varianter
---------

Curtiss F6C-1 Hawk
Curtiss F6C-2 Hawk
**F6C-1** – Fem F6C-1 ble levert til U.S. Navy fra september 1925. Denne modellen var stort sett identisk med P-1, men kunne påmonteres flottører. To F6C-1 ble senere oppgradert til samme standard som F6C-2.

**F6C-2** – Denne versjonen ble levert til U.S. Navy fra november 1925, og skilte seg fra F6C-1 ved en forsterkning av skroget og andre endringer nødvendig for bruk på hangarskip. I alt seks F6C-2 ble bygget, inkludert to ombygde F6C-1.

**F6C-3** – 35 F6C-3 ble levert til U.S. Navy fra oktober 1926, og to F6C-1 ble i tillegg oppgradert til F6C-3 standard. Denne versjonen tilsvarte P-1A, men brukte én 7,62 mm mitraljøse og én 12,7 mm mitraljøse som standard bestykning.

**F6C-4** – 31 F6C-4 ble levert til U.S. Navy fra februar 1927, utstyrt med Pratt & Whitney R-1340 Wasp 9-sylindrede luftavkjølte stjernemotorer etter at U.S. Navy hadde bestemt seg for å kun bruke stjernemotorer av vedlikeholdshensyn.

Spesifikasjoner
---------------

Curtiss F6C-4 Hawk

| Dimensjoner | F6C-3 Hawk | F6C-4 Hawk |
| --- | --- | --- |
| Lengde | 6,96 m | 6,86 m |
| Vingespenn | 9,60 m | 9,60 m |
| Høyde | 3,25 m | 3,33 m |
| Vingeareal | 23,41 m² | 23,41 m² |
| Nettovekt | 980 kg | 898 kg |
| Ytelser | F6C-3 Hawk | F6C-4 Hawk |
| Topphastighet | 248 km/t | 249 km/t |
| Klatrehastighet | 3,5 min til 1525 m | 2,5 min til 1525 m |
| Maksimal lastet vekt | 1 344 kg | 1 263 kg |
| Rekkevidde | 1 054 km | - |
| Andre data | F6C-3 Hawk | F6C-4 Hawk |
| Mannskap | 1 | 1 |
| Motor | 1× Curtiss D12 vannavkjølt 12-sylindret V-motor ( 400 hk ) | 1× Pratt & Whitney R-1340 luftavkjølt 9-sylindret stjernemotor ( 410 hk ) |
| Bestykning | 1× 7,62 mm mitraljøse 1× 12,7 mm mitraljøse | 1× 7,62 mm mitraljøse 1× 12,7 mm mitraljøse |

Referanser
----------

* *Curtiss Navy Hawks*, Aircraft in Action 156 ( ISBN 0-89747-342-6 )
* *The Complete Book of Fighters*, Green/Swanborough ( ISBN 0-86288-220-6 )
* *U.S. Military Aircraft Designations and Serials*, Midland ( ISBN 0-904597-22-9 )

Eksterne lenker
---------------

* (en) Curtiss F6C Hawk – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Curtiss PW-8** var et amerikansk jagerfly basert på konkurranseflyene til Curtiss (R2C/R3C). Det regnes som opphavet til serien med Curtiss jagerfly som gikk under navnet «Hawk». Prefikset «PW» står for «Pursuit Watercooled», og ble brukt på jagerfly med vannavkjølte motorer, mens «PA» («Pursuit Aircooled») ble brukt på jagerfly med luftavkjølte motorer. Fra 1925 fikk alle nye jagerfly prefikset «P» for «Pursuit».

I alt tre prototyper ble bygget under betegnelsen **PW-8**, men i mai 1924 ble betegnelsen tilbakedatert til **XPW-8**. Den første prototypen ble fløyet første gang i januar 1923. Den var utstyrt med en Curtiss D12 V-motor med en ytelse på 440 hk. Bestykningen var to 7,62 mm mitraljøser. Denne prototypen ble forløperen til observasjonsflyet O-1 Falcon.

Den andre prototypen, som fløy første gang i mars 1924, var mer aerodynamisk og skulle danne grunnlaget for produksjonsserien. United States Army Air Corps var imponert over konkurranseflyene til Curtiss og bestilte 25 PW-8 i september 1923, som ble levert i perioden juni til august 1924. Disse skilte seg stort sett fra den andre prototypen kun ved endringer i drivstoffsystemet. En standard PW-8 satte 23. juni 1924 ny fartsrekord for flyging kyst til kyst i USA, med 21 timer og 58 minutter. Dette var første gang et fly hadde krysset denne distansen på under et døgn.

Den tredje prototypen (**XPW-8A**) gikk gjennom en rekke endringer, blant annet plasseringen av radiatoren – og ble senere under betegnelsen **XPW-8B** blant annet utstyrt med nye trapesoide vinger av samme type som Boeing hadde utviklet til sin PW-9. Boeing hadde i 1924 med XPW-9 utklasset både en serieprodusert PW-8 og en Fokker XPW-7 (en amerikansk versjon av Fokker D.XI), alle utstyrt med den samme Curtiss D12-motoren. Dette fikk Curtiss til å følge Boeings eksempel både med vingeform og plassering av radiatoren, og i desember 1924 var XPW-8B klar for evaluering. Denne skulle bli prototypen til **P-1 Hawk**.

Spesifikasjoner
---------------

| Dimensjoner | PW-8 |
| --- | --- |
| Lengde | 6,86 m |
| Vingespenn | 9,75 m |
| Høyde | 2,69 m |
| Vingeareal | 26,66 m² |
| Nettovekt | 994 kg |
| Ytelser | PW-8 |
| Topphastighet | 270 km/t |
| Marsjhastighet | 257 km/t |
| Klatrehastighet | 9 minutter til 3 050 m |
| Maksimal lastet vekt | 1 429 kg |
| Rekkevidde | 780 km |
| Andre data | PW-8 |
| Mannskap | 1 |
| Motor | 1× Curtiss D12 vannavkjølt 12-sylindret V-motor (440 hk) |
| Bestykning | 2×7,62 mm mitraljøser |

Litteratur
----------

* *Curtiss Army Hawks*, Aircraft in Action 128, ISBN 0-89747-286-1
* *The Complete Book of Fighters*, Green/Swanborough, ISBN 0-86288-220-6
* *U.S. Military Aircraft Designations and Serials*, Midland, ISBN 0-904597-22-9
**Aleksandr Nikolajevitsj Uvarov** (russisk: Александр Николаевич Уваров; født mars 1922, død 24. desember 1994) var en sovjetisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo.

Uvarov ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Han var med på det sovjetiske laget som vant turneringen foran USA og Canada. Det var ti lag som deltok, etter gruppespillet spilte de seks beste lagen en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Sovjetunionen vant alle de fem kampene sine og vant serien med maksimale ti poeng foran USA med åtte og Canada med seks poeng.

Uvarov ble verdensmester i ishockey to ganger, 1954 i Stockholm og i 1956, OL-turnering i Cortina d'Ampezzo var også det 23. verdensmesterskapet i ishockey. Han spilte 59 landskamper for Sovjetunionens herrelandslag i ishockey og scoret 23 mål.

OL-medaljer
-----------

* 1956 Italias flagg Cortina d'Ampezzo - Gull **Gull** i ishockey Sovjetunionens flagg Sovjetunionen

VM-medaljer
-----------

* 1954 Sveriges flagg Stockholm - Gull **Gull** i ishockey Sovjetunionens flagg Sovjetunionen
* 1956 Italias flagg Cortina d'Ampezzo - Gull **Gull** i ishockey Sovjetunionens flagg Sovjetunionen
* 1955 Tysklands flagg Köln/Düsseldorf/Krefeld - Sølv Sølv i ishockey Sovjetunionens flagg Sovjetunionen

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aleksandr Uvarov – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Uvarov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Uvarov – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Uvarov – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Klimaproxy fra iskjerner som dekker de siste 140 000 årene viser tydeligere spor av Dansgaard-Oeschger-hendelser på den nordlige halvkulen (nederst), men de to fra Antarktis (øverst) ikke gjør det.
**Dansgaard-Oeschger-hendelser** (kortform *DO-hendelser*, i faglitteratur på engelsk *DO-events*) er hurtige klimasvingninger som fant sted i siste istid. Det er funnet 23 slike hendelser mellom 110 000 og 23 000 BP. Navngivere til fenomenet er Willi Dansgaard og Hans Oeschger.

På den nordlige hemisfære karakteriseres en DO-hendelse av en hurtig oppvarming som etterfølges av en langsom nedkjøling. En fullstendig syklus kan ha et tidsspenn på flere århundrer.

I holocen opptrer sammenlignbare, men mindre voldsomme klimatiske sykluser som kalles Bond-hendelser.

Litteratur
----------

* W. Dansgaard, J. W. C. White und S. J. Johnson (1989): *The abrupt termination of the Younger Dryas climate event.* Nature. 339: 532-533
* W. Dansgaard, S. J. Johnsen, H. B. Clausen, D. Dahl-Jensen, N. S. Gundestrup, C. U. Hammer, C. S. Hvidberg, J. P. Steffensen, A. E. Sveinbjornsdottir, J. Jouzel und G. C. Bond: *Evidence for general instability of past climate from a 250-kyr ice-core record.* Nature, 364, s. 218-220, 1993

Eksterne lenker
---------------

* Meddelse fra DMG – side 19 (PDF; 5,41 MB)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Reginald «Hooley» Smith** (født 7. januar 1903 i Toronto, død 24. august 1963) var en canadisk ishockeyspiller som deltok under vinter-OL 1924 i Chamonix.

Smith ble olympisk- og verdensmester i ishockey under vinter-OL 1924 i Chamonix. Han spilte på Toronto Granites som representerte Canada under OL-turneringen. Det canadiske laget vant turneringen overlegent, de vant alle fem kampene. De vant sine tre kamper i gruppespillet med sammenlagt 85-0; Tsjekkoslovakia 30-0, Sverige 22-0 og Sveits 33-0. I semifinalen beseiret de Storbritannia med 19-2 og i finalen USA med 6-1. OL-turneringen i ishockey var også verdensmesterskapet i ishockey. Spillerne på Canadas OL-lag (Torono Granites) var Smith, Cyril Slater, Harry Watson, Harold McMunn, Dunc Munro, Beattie Ramsay, Jack Cameron, Ernie Collett og Albert McCaffery.

OL-medaljer
-----------

* 1924 Frankrikes flagg Chamonix - Gull **Gull** i ishockey (Canada)

VM-medaljer
-----------

* 1924 Frankrikes flagg Chamonix - Gull **Gull** i ishockey (Canada)

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, oppført som Reginald Joseph Smith, Find a Grave 7045758, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Reginald Smith – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Reginald Smith – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Reginald Smith – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Reginald Smith – National Hockey League (NHL) Rediger på Wikidata

* (en) Reginald Smith – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Reginald Smith – Hockeydb.com Rediger på Wikidata

* (en) Reginald Smith – Hockey-Reference.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
En samtidig tegning av mordet på erkebiskop Thomas Becket.
**Reginald FitzUrse** (født 1145, død 1173) var en av de fire riddere som myrdet Thomas Becket, erkebiskop av Canterbury, den 29. desember 1170 i Canterburykatedralen. FitzUrse var den første som slo Becket i hodet med sverdet.

Hans navnet er avledet fra normannisk-fransk *Fitz* som betyr «sønn av», og *Urse* som betyr «bjørn». Hans våpenskjold hadde et emblem av en bjørn. Han var den eldste sønnen av Richard FitzUrse, og ved dennes død arvet han eiendommer i Williton, Somersetshire, Somerset, i Northamptonshire og ved Barham, Kent, mellom Canterbury og Dover. Han levde for en tid ved Barham Court i Teston. Byens navn, Barham, er avledet fra *bear* (bjørn), og «ham» ettersom det var en *hamlet* (grend).

Etter mordet på erkebiskopen dro de til Saltwood og videre til South Malling, i nærheten av Lewes. De ble bannlyst av paven, og kong Henrik II av England rådet dem til å flykte til Skottland. Da ryktet om udåden kom nordover ble de tvunget til å dra tilbake til England og fant ly i Knaresborough som tilhørte Hugh Morville, en av de fire ridderne, og de ble der et år i stor elendighet inntil de overga seg til kongen. Henrik II viste ikke hva han skulle gjøre med dem, og sendte dem videre til paven. Før han dro overlot FitzUrse sine eiendommer til sin bror. Paven kunne ikke gjøre annet en pålegge dem bot og de skal da ha dratt videre til Det hellige land.

Det er antatt de alle døde i løpet av de tre årene etter mordet, dog er det en del legender som forteller at Reginald FitzUrse dro til Irland hvor han grunnla familien McMahon. *Mc* bety «sønn av», og *Mahon* skal bety «bjørn», men det kan være et sammentreff.

Referanser
----------

1. ↑  Oxford Dictionary of National Biography
2. ↑  The Falaise, Boulers, FitzUrse and Gernet Families c.1100-c.1300)
3. ↑  Reginald FitzUrse
4. ↑  Spelman, Henry: *The history and fate of sacrilege*, 4. utg 1895. side 183.
5. ↑  McMahon Surname Origin

Se også
-------

* Hugh de Morville
* William de Tracy
* Richard le Breton

Portal: Historie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Den himmelske renhets palass
**Den himmelske renhets palass**, eller ***Qianqing*palasset** (kinesisk: 乾清宫, pinyin: *Qiánqīng Gōng*) er et palass i Den forbudte by i Beijing i Kina. Den er den største av de tre hallene i det indre hoff (de to andre er Enhetshallen og Den jordiske ros palass), og ligger i nordre del av Den forbudte by. Under Qing-dynastiet var palasset ofte benyttet som audienshall for keiseren, som her holdt sine rådslag med Storrådet. 

Den himmelske renhets palass er et byggverk med dobbelt taksprang, satt på en hvit marmorplattform. Den er knyttet til Den himmelske renhets port i sør med en elevert gangvei. Under Ming-dynastiet residerte keiseren her. Her var det ni rom i to etasjer, men 27 senger. Dette var et sikkerhetstiltak; keiseren kunne hver kveld bestemme seg for hvilken seng han ville overnatte i. Denne ordningen ble videreført inn i Qingdynastiet.

Men da Yongzheng-keiseren besteg troen fant han det ikke passende at han skulle bo samme stedet der hans forgjenger, den ærverdige Kangxi-keiseren, hadde bodd i seksti år. Han flyttet dermed inn i Den mentale kultivasjons hall, en mindre hall litt vest for palasset. Den himmelske renhets palass ble de omgjort til keiserlig audienshall, der han holdt hoff, mottok ministre og emissærer, og holdt banketter. Sentralt i palasset, på en forseggjort plattform, er en trone og et skrivebord. Her skrev keiseren notater og undertegnet dokumenter under rådsmøter med sine ministre. En caisson med en sammenkveilet drage er innsatt i taket. 

Over troen er en skrifttavle med teksten «正大光明» (*Zhèng dà guāng míng*), håndskrevet av Shunzhi-keiseren. Dette kan oversettes på flere måter: «Vær anstendig, ærlig og storsinnet», eller «Ha ingen hemmelighet og gjør ingen skammelig dåd». 

Fra Yongzheng-keiseren og fremover plukket i hemmelighet keiseren selv ut sin etterfølger; ett eksemplar av dette hans testamente ble gjemt bak denne skrifttavlen, og et annet hadde han alltid på sin person.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Reginald George Coleman** (død 19. mars 1992) var en britisk offiser. Han deltok i andre verdenskrig og kjempet i 1940 i Norge. Coleman ble tildelt det norske Krigskorset for sin innsats.

Coleman var opprinnelig i Territorial Army. I 1938 ble han offiser i Royal Leicestershire Regiment. Han var da kaptein og tjenestegjorde som etterretningsoffiser.

Etter Tysklands angrep på Norge i april 1940 ble Colemans avdeling sendt til Norge for å motstå invasjonsstyrkene. Den ble landsatt ved Åndalsnes og rykket fram over Dovre og nedover Gudbrandsdalen. Coleman utmerket seg i kamp ved Lillehammer 21. april 1940. For denne innsatsen ble han Mentioned in Despatches og i 1942 tildelt det norske Krigskorset.

Under kampene i Norge ble han skadet, men unngikk å bli tatt til fange av tyskerne. Han kom seg over til Sverige, der han en tid var internert før han ble returnert til Storbritannia. Coleman fortsatte deretter sin krigstjeneste. I november 1944 ble han igjen skadet i strid.

Coleman nådde rang av major. Han gikk i 1961 ut av reservetjenesten.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  «Coleman, Reginald George» Arkivert 26. mars 2016 hos Wayback Machine. Royal Leicestershire Regiment.
2. ↑  Erik Gjems-Onstad (red.): *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*, Oslo: Grøndahl Dreyer, 1995, s. 32, 40.
3. ↑  «IWM interview», noter til intervju med Imperial War Museum fra 1986.
4. ↑  *London Gazette*, nr. 42520, 24. november 1961, s. 8515.

Portal: Andre verdenskrig
Ordenstegn for kommandørridder av Den hvite elefants orden
Ordenstegn for følgesvenn (4. klasse) av Den hvite elefants orden
**Den hvite elefants orden** (thai: เครื่องราชอิสริยาภรณ์ อันเป็นที่เชิดชูยิ่ง ช้างเผือก [kʰrɯ̂a̯ŋ ra:.tɕʰá ì.sà.rí.já.pʰon an pen tʰî: tɕʰɤ̂t tɕʰu: jîŋ tɕʰâ:ŋ pʰɯ́a̯k]) er en thailandsk orden. Den rangerer som nummer seks av landets ordener. 

Ordenen ble innstiftet i 1851 av konge Rama IV da som et ærestegn for kongen selv, senere også for medlemmer av hans familie, det kongelige hoff og i enkelttilfeller også utlendinger. I 1873 ble ordenen omorganisert og den fikk sitt nåværende navn. Ordenen er i dag en av Thailands hyppigst tildelte.

Inndeling
---------

Den hvite elefants orden har hatt ulike inndelinger over tid. I 1901 ble graden *storbånd* tilført. Den nåværende strukturen ble endelig regulert i 1941. Ordenen har åtte grader:

* Storbånd (spesialklasse)
* Storkorsridder (1. klasse)
* Kommandørridder (2. klasse)
* Kommandør (3. klasse)
* Følgesvenn (4. klasse)
* Medlem (5. klasse)
* Gullmedalje (6. klasse)
* Sølvmedalje (7. klasse)

Insignier
---------

Ordenstegnene for lavere grader av Den hvite elefants orden består av en medaljong med flere lag av blomsterelementer og en midtmedaljong med avbildning av en hvit elefant. Ordensstjernen består av en sentral medaljong som bærer en avbildning av tre hvite elefanter. Medaljongen er omgitt av seksten stjerneodder i rosa. Det hele er satt på en stjerne bestående av fire store stråler med flere mindre flammestråler i korsvinklene. Både ordenstegnet for lavere grader og ordensstjernen for de høyere er opphengt i båndet i en krone og et solsymbol. 

Ordensbåndet er rødt med grønne kanter og smale gule og blå striper.

Tildeling
---------

Den hvite elefants orden tildeles thailandske statsborgere som er offiserer eller som arbeider i statstjenesten. Ordenen tildeles i stort antall, slik at alle offiserer og statstjenestemenn av en viss status mottar ordenen. Den kan også tildeles utlendinger, i særdeleshet Thailands honorærkonsuler utenlands, og fremmede lands diplomater.

Norske innehavere
-----------------

Den hvite elefants orden er også blitt tildelt nordmenn. En av disse var diplomaten Wilhelm Thorleif von Munthe af Morgenstierne, en annen havnemester og honorær generalkonsul Geo Foss. Diplomatene John Bjørnebye og Sten Lundbo er også innehavere av Den hvite elefants orden.

Kilder
------

* (en) Guy Stair Sainty og Rafal Heydel-Mankoo: *World Orders of Knighthood and Merit*, andre bind, Buckingham: Burke's Peerage, 2006, s. 1651–1654.
* The Most Exalted Order of the White Elephant, fra Thailands regjeringskabinett

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Territoriet Yukons flagg
**Yukons flagg** er delt i tre felter i fargene grønt, hvitt og blått og har territoriets våpen i midtfeltet. Fargene symboliserer Yukon med den grønne taigaskogen, den hvite snøen og det blå elvene og innsjøene. Våpenet i midten viser symboler for territoriets natur, ressurser og historie. Øverst i våpenet vises merket for England: Et rødt kors på hvitt felt, et såkalt Georgskors. Korset har i midten en blå skive med et heraldisk mønster for pelsverk. Dette skal til sammen vise til de første europeiske utforskerne av Yukon og til pelsjakten som dro dem dit. Det hvite bølgemønsteret i den blå hoveddelen av skjoldet representerer Yukon. De røde trekantformene representerer fjellene og de gule skivene gull og andre mineralressurser. På toppen av skjoldet troner en malamute-hund. Skjoldet er flankert av to korslagte grener av blomsten geiterams (eng. *fireweed*, vit. *epilobium angustifolium*). Denne er territoriets offisielle blomstersymbol.

Flagget ble vedtatt 1. desember 1967. Det er resultatet av en offentlig konkurranse, som ble vunnet av Lynn Lambert.

Litteratur
----------

* *Symbols of nationhood*, 1991

Eksterne lenker
---------------

* The Yukon Flag
* Yukon Flag Act

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Sharleen Stratton** (født 9. oktober 1987 i Brisbane i Queensland) er en australsk stuper som har representert Australia i flere internasjonale konkurranser.

I likhet med mange andre stupere, begynte Stratton å konkurrere i gymnastikk, men byttet til stuping i en alder av tolv år. Stratton vant gull-medalje under Samveldelekene 2006 som ble avholdt i Melbourne og konkurrerte under OL i Beijing som ble avholdt i 2008. Stratton deltok sammen med Briony Cole i tre meter synkronstup for kvinner under Sommer-OL 2008. Stratton klarte å beholde tredjeplassen for Australia under VM i svømming 2007. Kvinnenes 3 meter stuping under Sommer-OL 2008 kom Stratton på syvendeplass totalt. Samme plass havnet hun på under VM i svømming 2011. 

I 2011 vant Stratton bronsemedalje under VM i svømming 2011 i 3 meter synkron kvinner sammen med Anabelle Smith.

Referanser
----------

1. ↑  «China gets first gold, Canada and Australia qualify for the Olympics». FINA. 16. juli 2011. Arkivert fra originalen 2. april 2012. Besøkt 31. juli 2011.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sharleen Stratton – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Sharleen Stratton – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Sharleen Stratton – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Sharleen Stratton – Australian Olympic Committee Rediger på Wikidata

* (en) Sharleen Stratton – Commonwealth Games Federation Rediger på Wikidata

* (en) Sharleen Stratton – FINA Rediger på Wikidata
* Australian Olympic Committee profile[*død lenke*]
**Yukitaka Fukita** (japansk: *吹田 幸隆*) (født 28. august 1972) er en japansk tidligere skihopper fra Sapporo som konkurrerte internasjonalt i årene 1990-2002.

Hans beste internasjonale resultater kom i universiaden (studentlekene). Han vant storbakkerennet i universiaden i Zakopane i 1993, ble nummer 4 i normalbakkerennet og fikk 2.-plass i lagkonkurransen. I universiaden i Astún (Jaca) i 1995 vant han det individuelle rennet og ble igjen nummer 2 i lagkonkurransen. I verdenscupen var hans beste enkeltplassering 9.-plass i storbakken i Sapporo 23. januar 1999. Hans beste plassering sammenlagt i verdenscupen var 42.-plass i 1994/95. I verdenscupen i skiflyging 1995/96 ble han nummer 30 sammenlagt. Han fikk 37.-plass sammenlagt i sommer-Grand Prix 1996 og 61.-plass sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka 1996/97.

Fukita vant til sammen fire renn i kontinentalcupen. Hans beste sammenlagtplasseringer i kontinentalcupen var 12.-plass i 1996/97 og 16.-plass i 2000/01.

Sammenlagtplasseringer i verdenscupen (poeng til de 30 beste i hvert renn):

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| År | 1994/95 | 1995/96 | 1996/97 | 1998/99 | 2000/01 |
| Plassering | 42 | 43 | - | 58 | 68 |

Referanser
----------

1. ↑  FIS: Yukitaka Fukita (hoppresultater, ikke fullstendig, besøkt 16. juni 2017)
2. 1 2 3  Adam Kwieciński: Yukitaka Fukita Arkivert 6. oktober 2015 hos Wayback Machine. (hoppresultater, besøkt 16. juni 2017)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Yukitaka Fukita – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
**Kaperbåt** betegner en privat, væpnet båt i pirattrafikk med sin regjerings godkjennelse. Kaperfarten startet på 1600-tallet. En kaper (betegner både båten og kapteinen ombord) fikk utstedt kaperbrev som legitimerte virksomheten og gav dem som drev den en viss rettslig beskyttelse da de unngikk å bli straffet som sjørøvere dersom de ble tatt til fange av fienden. 

Kapertrafikk pågikk i krigstid og var en del av sjøkrigen. Virksomheten gikk ut på å ta kontroll over fiendens handelsskip og føre dem og deres last til egen havn som prise.

Kaperbåtene var av høyst varierende størrelse, fra 2 ½ til 50 lester. Bestykningen kunne variere fra en til ti kanoner.

I Norge spilte kapertrafikken en stor rolle under krigen mot England fra 1807 til 1814, spesielt på Sørlandskysten. Ca 70 kaperbåter ble utrustet i Kristiansand. 450 skip ble kapret og tatt inn til Norge i krigsårene, 300 av dem ble ført til Kristiansand. 14 skip ble rustet i Trondheim. 
En kjent norsk kaperkaptein var Paul Andreas Kaald.

Kaperbrev ble forbudt ifølge Pariskonvensjonen av 1856.

Se også
-------

* Kaperfart
En **kapellan** er en stillingsbetegnelse brukt bl.a. i Den norske kirke og brukes om prester som ledes av en sogneprest. Kapellanen har da et eget ansvarsområde. Opprinnelig var det en prest med ansvar for et kapell, men begrepet ble også tatt i bruk om prester som har spesielle tjenester utenfor vanlig menighetsarbeid, og etterhvert til og med om prester som har særskilte oppgaver innenfor en menighet.

Feltprester har i mange land status som kapellaner, og det samme gjelder prester knyttet til politi, brannvesen, sykehus, skoler osv.

Residerende kapellan var, som navnet tilsier, sogneprestens (eller prostens) stedfortreder. Under seg hadde den residerende kapellan en kallskapellan og undertiden også en huskapellan. (Stillingstittelen "huskapellan" har aldri blitt benyttet i Den norske kirke.) Det geistlige hierarkiet har forholdt seg til følgende: 

* Biskop
* Domprost
* Prost
* Sogneprest (forandret etter ny kirkelov av 1994, der kapellaner har blitt innrømmet sogneprest-status)
* Stiftskapellan
* Residerende kapellan
* Kallskapellan
* Kapellan
* Hjelpeprest

De ulike betegnelsene på underordnet geistlighet i prestegjeldene er nå til dels forlatt og erstattet med fellesbetegnelsen "sogneprest".

Se også
-------

* Huskapellan (personalkapellan)

Kilder
------

* (no) Kapellan i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |
***Dignitatis humanae*** (latin «om menneskets verdighet») er en av Det andre vatikankonsils erklæringer og handler om religionsfrihet.

I erklæringen heter det «Dette Vatikankonsil erklærer at mennesket har rett til religionsfrihet» Denne friheten begrunner erklæringen teologisk: «[R]etten til religionsfrihet er basert på selve menneskeverdet slik dette er tilkjennegitt i Guds åpenbarte ord og ved fornuften.»

Menneskets forpliktelser overfor Gud, sier erklæringen, kan bare oppfylles hvis det ikke skjer under tvang (art. 10). Dette innebærer at religionsfriheten også må gjelde dem som, etter kirkens oppfatning, ikke lever slik Gud vil: «Følgelig vil rett til frihet bestå også hos dem som ikke oppfyller forpliktelsen til å søke sannheten og holde fast ved den…» Siden religionsutøvelse ofte forutsetter et fellesskap, gjelder religionsfriheten ikke bare enkeltindivider, men trossamfunn (art. 4).

Religionsfriheten er nødvendig for at kirken skal kunne drive sin virksomhet, men tilsvarende frihet må også gjelde andre trossamfunn. Dette får konsekvenser for kirkens forhold til staten. Staten har en forpliktelse til å sikre religionsfrihet for alle: «Staten skal videre sørge for at likhet for loven, som er en betingelse for samfunnets vel, av religiøse grunner ikke krenkes åpent eller skjult, og religion må heller ikke gi årsak til diskriminering». Erklæringen avviser ikke at et enkelt trossamfunn kan ha en særlig relasjon til staten, men dette må ordnes på en slik måte at andres frihet ikke krenkes.

Referanser
----------

1. ↑   Douglas Pratt, *The Church and Other Faiths : The World Council of Churches, the Vatican, and Interreligious Dialogue*, Peter Lang, Berlin 2010, ISBN 978-3-0343-0454-2, s.180
2. ↑  art. 2 (Sitatene er hentet fra den norske oversettelsen som finnes på Den katolske kirkes nettsider)
3. ↑  art. 2
4. ↑  art. 2
5. ↑  art. 6

Eksterne lenker
---------------

* *Dignitatis humanae* på engelsk på Vatikanets nettsider
**Yanis Keller** (født 21. september 2002) er en sveitsisk skiskytter, som representerer klubben SC Einsiedeln. Han trenes av Christian Stebler og Ilmar Heinicke.

Idrettskarriere
---------------

### Sesongene 2015/16 - 2017/18

Keller vant fellesstarten i «challenger»-klassen (junior) i det sveitsiske mesterskapet i 2016, og i 2017 fikk han gull på normaldistansen og stafetten i samme klasse. Han vant ungdomsklassen i Swiss-Cup sammenlagt i sesongene 2016/17 og 2017/18. Under det sveitsiske mesterskapet i 2018 vant han fellesstarten i eliteklassen.

### 2018/19

Han kom på andreplass i Alpencup i skiskyting 2018/19 for ungdom sammenlagt, kun slått av Florian Stasswender fra Tyskland. Han vant fellesstarten i det sveitsiske mesterskapet i skiskyting, og han vant ungdomsklassen i Swiss-Cup 2018/19 sammenlagt. I februar deltok han i Vinter-EYOF 2019, og kom der på 27.-plass på normaldistansen, og Sveits kom på åttendeplass på stafetten.

### 2019/20

Keller representerer Sveits under Vinter-OL for ungdom 2020. Der kom han på 14.-plass på normaldistansen, med fem bom på de fire skytingene. Oleg Domitsjek fra Russland vant denne distansen. Han deltok også på sprinten, der han kom på 32.-plass, og han kom på fjerdeplass på singel miksstafett, der han gikk sammen med Yara Burkhalter.

Referanser
----------

1. 1 2   www.lausanne2020.sport, besøkt 12. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Sporthilfe.ch - *Yanis Keller*, besøkt 14. januar 2020.
3. ↑  Biathlon Regional Cup der Alpenregionen (Alpencup) der Saison 2018/19 - *Gesamtrangliste Jugend Männlich*, besøkt 14. januar 2020.
4. ↑  Lausanne 2020 - *Biathlon: Men's 12.5km Individual* Arkivert 15. januar 2020 hos Wayback Machine. besøkt 13. januar 2020.
5. ↑  Lausanne 2020 - *Single Mixed Relay - Switzerland* Arkivert 14. januar 2020 hos Wayback Machine. besøkt 14. januar 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Yanis Keller – Olympedia Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos Vinter-OL for ungdom 2020 Arkivert 14. januar 2020 hos Wayback Machine.
***Sandersiella kikuchii*** er en art av krepsdyr, som lever på bunnen i havet. Dette er en art i slekten *Sandersiella*, som inngår i familien Hutchinsoniellidae i den høyere gruppen av Cephalocarida. Dette er alle anatomisk arkaiske krepsdyr.

Cephalocarida-artene har en langstrakt, 2–4 mm lang leddet kropp med stort hode. Hovedkroppen (thorax) består av 10 ledd. I likhet med andre krepsdyr har de grenete bein, bare de første antennene er enkelt-leddede. Andre antennepar er plassert bak hodet også hos voksne Cephalocarida (ikke bare hos larvene), og dette er enestående blant krepsdyr og bestemmer denne gruppen som distinkt fra andre krepsdyr.

Referanser
----------

1. ↑  Robert D. Barnes, *Invertebrate Zoology*, Holt-Saunders International 1982, side 672. ISBN978-0-03-056747-6.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sandersiella kikuchii* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Sandersiella kikuchii* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Sandersiella kikuchii* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Sandersiella kikuchii* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Sanderstead** er en landsby i distriktet Croydon i London, beliggende på en høyde i utkanten av et tettbygd strøk av Stor-London. Det var tidligere et verdslig sogn i Surrey, men har siden 1965 tilhørt Stor-London. Tradisjonelt har området vært dominert av landbruk, men det er nå et forstadsområde for pendlere til sentrale London og Croydon. Sognekirken All Saints' Church, et kulturmonument listet i klasse I, er datert fra 1200-tallet, men ble betydelig endret i senere perioder. Sanderstead er opprinnelsen til slektsnavnet Sanders.

Stedet ligger på høy mark i utkanten av det urbane området. Det har vært bosetning der minst siden romersk tid. Arkeologiske levninger etter en romano-britisk gård ble funnet under byggearbeidet på en av de to skolene, Atwood. Disse ble ytterligere gravet ut i 1980-årene da skolen ble bygget ut, og man fant spor etter flere hytter, gruer, smykker og keramikk. Noe av keramikken var importert fra Nord-Afrika. 

Sanderstead skiller seg ut i mengden av britiske landsbyer ved at den ikke har noen pub; Warlingham som ligger like i nærheten har seks puber. Årsaken til dette er at både Atwood-slekten, som eide den ene herregården, og sognepresten var motstandere av alkoholholdig drikke. Et brev fra sognepresten til de to sognene Sanderstead og Warlingham hvor han kalte de som drakk «syndere» er bevart i British Library. 

Den ene herregården ble gjort om til et hotell på begynnelsen av tallet. Rett før andre verdenskrig tok RAF over. I 1938 ble bygningen skadet av brann, og på 1950-tallet ble den revet. Bare en liten del er bevart; det står nå en lavblokk på stedet. 

Sanderstead stasjon betjener tog til East Croydon, London, East Grinstead og Uckfield.

Referanser
----------

1. ↑   «Sanderstead», Vision of Britain. Arkivert fra originalen den 12. april 2012 av Wayback Machine.
2. ↑  Church of All Saints, *British Listed Buildings*
3. ↑   Sanders, Ralph (2007): *Generations, a Thousand Year Family History*, ISBN 1425795722

Litteratur
----------

* Maun, Ian (2009): *From Commons to Lord's, Volume One: 1700 to 1750*. Roger Heavens. ISBN 9781900592529.

Eksterne lenker
---------------

* Sanderstead Village Community
* History of Sanderstead Village
* Sanderstead kirkesogn, Den engelske kirke

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Jillian Michaels** (født 18. februar 1974) er en personlig trener fra Los Angeles, California.

Michaels er kjent for sine opptredener som personlige trener fra de amerikanske TV-programmene *The Biggest Loser* og *Losing it with Jillian*. Michaels begynte sin karriere som personlig trener fordi hun var overvektig som tenåring. I 2009, på TV-showet The Doctors, viste Michaels frem et fotografi av seg selv da hun var tolv år gammel, da hun veide 79 kg og var 150 cm høy, og hun var dermed 25-30 kilo overvektig. Da hun var tretten år gammel meldte moren henne på et kampsport-kurs. Deretter viet hun seg til å hjelpe overvektige mennesker ned i vekt. 

Michaels gjorde sin debut på den første episoden i sesong 1 av TV-serien The Biggest Loser i 2004. Michaels var trener for flere av dette programmets deltakerne frem til 2006, da hun ble erstattet av Kim Lyons. Hun returnerte til The Biggest Loser i 2007. Sammen med Bob Harper var Michaels også trener i den australske versjonen av samme program. Den 7. desember 2010 annonserte Michaels via Twitter at den ellevte sesongen av showet skulle bli hennes siste. Den 1. juni 2010, debuterte TV-kanalen NBC med en ny spin-off reality-serie kalt Losing it With Jillian. 

Hun returnerte for sesong 14 som hadde premiere i USA 6. januar 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted

* (en) Jillian Michaels – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Jillian Michaels på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Jillian Michaels på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Jillian Michaels hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* Weight Om AOL Health – Diet & Fitness
* Jillian Michaels Weight Loss Line
* lKFI AM 640[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NKC **·** MusicBrainz
 |
**Sandeåsen** er en ås i Søndre Slagen i Tønsberg kommune, lokalisert omtrent to kilometer nordøst for Tønsberg sentrum.

Åsen ble brukt som gravplass i jernalderen, og spor etter gravhauger kan ennå ses på nordre del av åsryggen. Kjent bebyggelse i norsk senmiddelalder, med småbruk og plasser tilknyttet Sande gård.

Sande gård var gammelt klostergods og underlagt St. Olavsklosteret i Tønsberg frem til reformasjonen, da den ble krongods. I 1671 ble Sande overdratt til Peder Griffenfeld og i 1700 innlemmet under Jarlsberg hovedgård. Rundt 1750 ble området stykket opp og solgt til byens borgere.

I nyere tid spredt bebyggelse frem 1970-tallet, hovedsakelig med hus og næringsbygg tilknyttet vestre Sande gård, senere også Skjold gartneri. Deretter utstrakt bygging av boliger, herunder eneboliger, rekkehus, så vel som to mindre boligblokker. I dag til sammen rundt 250 boenheter, fordelt på tre gatefelt, der ett av disse er lokalisert i selve åssiden og to på markområdet rundt foten. Her ligger dessuten en barnehage, samt Sandeåsen skole, som tjener som barneskole også for de tilgrensende områdene Presterødåsen, Olsrød og Gauterød.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  Johnsen, O.A.: Sem og Slagen – en bygdebok, 148. Sande med Døsserød, Klosterteigen og Gårdbo. Arkivert 2010-11-13, hos Wayback Machine.
**Daewoo Matiz** (1998–) er en bybil bygget av den sørkoreanske bilprodusenten Daewoo, som en etterfølger til bybilen Daewoo Tico (1991–2001).

**M100** var under 3,5 meter og tegnet av Giorgetto Giugiaro ved ItalDesign. Den hadde 0,8-liters 3-sylindret motor med 51 hk bygget av britiske Tickford.
 Pris levert Bergen var 118 000 kroner.

**M150** (2000–05) fikk litt endret utseende og en 1-liters motor. Den kostet 125 000 kroner i Norge. M150 ble lenge fortsatt laget av *Uz-DaewooAuto* i Usbekistan og solgt blant annet i Kina som Chevrolet Lechi.

**M200** (2005–09) var basert på konseptbilen Chevrolet M3X, også den med design av Giorgetto Giugiaro ved ItalDesign. Solgt i store kvanta, blant annet i India som Chevrolet Spark. I Norge het den **Chevrolet Matiz** og kostet 134 000 kroner.

**M300** (2009–15) ble solgt som **Chevrolet Spark**, bortsett fra i India der den heter Chevrolet Beat etter konseptbilen fra 2007. Den var Danmarks mest solgte bil i 2011 og kostet 110 000 kroner i Norge for 1-liters motor på 68 hk (kom også med 1,2 liter på 81 hk). **Spark EV** ble i 2011 Chevrolets første elektriske bil.

**M400** (2015–) fikk blant annet Apple CarPlay og Android Auto.

Bilder
------

* Første serieFørste serie
* Andre serieAndre serie
* Tredje serieTredje serie
* Første serie (Chevrolet Spark)Første serie (Chevrolet Spark)
* Andre serie (Chevrolet Spark)Andre serie (Chevrolet Spark)
* Tredje serie (Chevrolet Spark)Tredje serie (Chevrolet Spark)
* Chevrolet Spark EVChevrolet Spark EV
* Fjerde serie (Chevrolet Spark)Fjerde serie (Chevrolet Spark)

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Search Wikimedia CommonsSearch Wikimedia Commons |   |  Wikimedia Commons har media  relatert til (kategori): ***Daewoo Matiz***  eller  ***Chevrolet Spark***
 |

 |

Referanser
----------

1. ↑  Kjell Magne Aalbergsjø, *Daewoo Matiz* i det norske bilbladet Bil den 3. januar 1999.
2. ↑  *Rommelig og rimelig småtass* i Bergens Tidende den 5. desember 1998.
3. ↑  *Billig, billig, billig* i Avis1 aften den 23. mai 2002.
4. ↑  *Modernisert Chevrolet Matiz* i Fædrelandsvennen den 20. juni 2005.
5. ↑  *Norges billigste* i Stavanger Aftenblad den 3. desember 2012.
6. ↑  *Elbil fra GM* i Agderposten den 27. oktober 2011.
Hovedbygningen på Vestre Øverland
**Øverland** er et kulturlandskap på Haslum i Bærum som danner inngangen til Bærumsmarka.

Øverland gård i Bærum, Akershus, ved Bærumsmarka består av to deler som heter *Øverland Vestre* og Øverland Østre. 

Siden 1947 har **Øverland Vestre** vært eid og drevet av Norges Vel. Gården består av 400 daa jord og 1500 daa skog. Primærproduksjon er korn. En del er leid ut til Øverland andelslandbruk. Et arboret har en samling med trær fra hele verden. Steinerskolene i Oslo og Bærum har anlagt en skolehage på gården som drives økologisk. Naturbrukslinja ved Stabekk videregående skole driver landbruksopplæring på gården.

Øverland Østre har bygninger fra 1960-tallet. Bygningene, gårdstunet og gårdsveien har kulturhistorisk verdi. Murenveien er registrert som historisk vei opp til Ankerveien. Denne strekningen anses å være en del av Bispevegen/Pilegrimsleden. Videre har gården kalkovn, steinbrudd og veifar fra før-reformatorisk tid (før 1537).

Se også
-------

* Øverland, pekerside

Referanser
----------

1. ↑  Øverland andelslandbruk
2. ↑
**Dunkiny «Donnie» Allison** (født 7. september 1939) er en tidligere fører i den amerikanske motorsporten NASCAR, som tok ti seire i løpet av sin karriere som varte fra 1960-tallet til begynnelsen av 1980-tallet. Han er bror av 1983-mesteren Bobby Allison og onkel til Davey Allison.

Donnie er nok mest kjent for sin deltakelse i et krasj i siste runde, og en påfølgende slåsskamp med Cale Yarborough i Daytona 500-løpet i 1979. Allison ledet løpet i siste runde, med Yarborough svært nær bak. Da Yarborough forsøkte å passere Allison på den siste langstrekken før mål forsøkte Allison å blokkere ham. Yarborough nektet å gi seg, og i det han gikk opp på siden av Allison kom hans venstre hjulpar utenfor banen og traff det våte og gjørmete gresset. På grunn av dette mistet Yarborough kontrollen over bilen, og traff Allisons bil midtveis på langstrekken, noe som førte til at begge traff veggen i aller siste sving. Etter at bilene stoppet på gresset innenfor banen begynte Allison og Yarborough å krangle. Etterhvert stoppet også Bobby Allison ved siden av banen, og kom for å støtte broren da en slåsskamp brøt ut. Dette var under det aller første TV-sendte NASCAR-løpet. Richard Petty, som ved krasjtidspunktet lå mer enn en halv runde bak, vant løpet. Slåsskampen skapte overskrifter over hele USA, og all publisiteten var viktig for NASCARs vekst.

Donnie var aldri en heltidsfører i NASCAR.

Allison konkurrerte også i Indianapolis 500 to ganger, med en fjerdeplass i 1970 og en sjetteplass i 1971.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Donnie Allison – Alabama Sports Hall of Fame Rediger på Wikidata

* (en) Donnie Allison – Florida Sports Hall of Fame Rediger på Wikidata

* (en) Donnie Allison – racing-reference.info Rediger på Wikidata

* (en) Donnie Allison – Driver Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Forbundet Mot Rusgift** (FMR) er en norsk, ruspolitisk organisasjon som retter sin virksomhet inn mot studenter og fagfolk ved universiteter og høgskoler. Organisasjonen ble stiftet som Norges Studerende Ungdoms Avholdsforbund (NSUA) i 1904 og skiftet navn til Forbundet Mot Rusgift i 1973.

FMR arbeider gjennom enkeltmedlemmer, lokallag og sympatisører, og har engasjert seg sterkest i forebyggende arbeid. Flere store prosjekter har vært innrettet mot å endrerussefeiringen, og skape en mindre alkoholpreget studentkultur. I perioder har organisasjonen også engasjert seg i diskusjonen om behandlingsspørsmål og internasjonale rus-spørsmål.

FMRs viktigste talerør er tidsskriftet *Mot Rusgift*, som også ligger i fulltekst på Internett. 

FMR er medlemsorganisasjon i Actis – rusfeltets samarbeidsorgan, EURAD – Europe Against Drugs, ExtraStiftelsen Helse og Rehabilitering, Studieforbundet Næring og Samfunn, AV-OG-TIL, Aksjonsuka mot narkotika, og flere andre samarbeidsorganer – og organisasjoner.

Referanser
----------

1. ↑  «Forbundet Mot Rusgift: Stifting av NSUA 14.11.1904». Forbundet Mot Rusgift. 28. september 2005. Besøkt 4. desember 2014.
2. ↑  «Hva skjedde i NSUA/FMR 1972 -1973 - Kamp og kunnskap gjennom 100 år (historiebok)». 2. oktober 2005. Besøkt 4. desember 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Forbundet Mot Rusgift på Facebook Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** Brønnøysundregistrene
 |
**«Terra Nova»** (*latin* for Newfoundland) var en ishavsskute på 744 brt som ble bygget i 1884 for hval- og selfangstflåten i Dundee. De ti første årene ble hun benyttet i den årlige selfangsten i Labradorhavet, før hun ble utrustet til ekspedisjonsskip.

«Terra Nova» var ideell for fart i polare strøk. Hennes første oppdrag som ekspedisjonsskip var som assistanseskip for Jackson-Harmsworth-ekspedisjonen til Frans Josefs land fra 1894 til 1897. I 1898 ble hun kjøpt av Bowring Brothers og seilte under Nicholas Kennedys kommando, senere underkaptein Abram Kean.

I 1903 seilte hun sammen med eks-hvalfanger «Morning» til McMurdo-sundet i Antarktis for å hente ut medlemmene av Discovery-ekspedisjonen under ledelse av Robert F. Scott.

«Terra Nova», fotografert i desember 1910 av Herbert Ponting.
I 1909 ble hun for 12 000 pund kjøpt inn av Scott for å tjene som ekspedisjonsskip på den britiske sydpolekspedisjonen, kjent som Terra Nova-ekspedisjonen. Forsterket fra med kraftige eikebord som beskyttelse mot den antarktiske pakkisen, seilte hun fra Cardiff den 5. juni 1910. Ekspedisjonen gjennomførte viktige vitenskapelige undersøkelser, men Scotts siste ekspedisjon er best kjent for kappløpet mot Sydpolen og det tragiske utfallet der Scott og fire andre polfarere omkom på tilbakeveien.

Etter å ha returnert fra Antarktis i 1913, ble «Terra Nova» kjøpt tilbake av de forrige eierne og gjenopptok selfangst ved Newfoundland. I sin karriere som selfanger stod hun for en fangst på om lag 800 000 skinn. I 1918
ble hun chartret av Dominion Steel and Coal Corporation for å transportere kull fra kullgruvene i North Sydney i Nova Scotia til Bell Island.

I 1942 ble hun satt inn for å befrakte forsyninger til Grønland for entreprenører fra Newfoundland. Den 13. september 1943 ble hun skadet i isen og sank sørvest av Grønland. Besetningen ble reddet av en kutter fra US Coast Guard. I juli 2012 ble vraket funnet på ca. 300 meters dyp av et amerikansk forskningsskip.

«Terra Nova»s gallionsfigur ble demontert i 1913 og sendt til National Museum of Wales. Skipsklokken oppbevares ved Scott Polar Research Institute, hvor den daglig benyttes for å signalisere tepause.

Referanser
----------

1. 1 2 3  *Encyclopedia of Newfoundland and Labrador*, Joseph R. Smallwood Heritage Foundation, 1991. ISBN 0-9693422-1-7.
2. ↑  Christiansen, Ann (18. august 2012). «Robert Scotts polarskip funnet utenfor Grønland». *Aftenposten*. Besøkt 19. august 2012.
3. ↑  «R/V «Falkor» discovery of S.S Terra Nova» **(engelsk)**. Schmidt Ocean Institute. 13. august 2012. Besøkt 19. august 2012.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** NKC
 |
**«Thor kører sine bukke»** eller **«Thor i kamp med jætterne»** er en skulpturgruppe av den danske billedhuggeren Carl Bonnesen (1868–1933) på Carlsberg Bryghus i København.

Bonnesens første skisse av monumenter over den norrøne tordenguden Tor ble modellert i forbindelse med en konkurranse om en springvannsgruppe til plassen ved Videnskabernes Selskab, utskrevet av brygger Carl Jacobsen i 1891. Konkurransen ble imidlertid vunnet av Anders Bundgaard med «Gefionspringvannet», som siden fikk en plassering ved Langelinie.

I 1902 tok allikevel Carl Jacobsen initiativ til utførelsen av Bonnesens gruppe, i stort format og i kobber. Det ble kunstsmeden Viggo Hansen som fikk det vanskelige arbeidet med å hamre figurene ut i kobberplater. Den ferdige figurgruppen ble oppstilt i 1906, på taket av Carlsbergbryggeriets nye brygghus, 4 meter høy og 4 og en halv meter bred. Tor ses i vilt ritt med hammeren Mjølner i hånden og med bukkene Tanngrisner og Tanngnjost foran, mens jettene (jotnene) vrir seg i grimaser under.

* Skulpturen av den norrøne tordenguden Tor med hammeren hevet og bukkene foran vogna er smykket med hakekors, den gang et nøytralt dekorelement i europeisk kultur.Skulpturen av den norrøne tordenguden Tor med hammeren hevet og bukkene foran vogna er smykket med hakekors, den gang et nøytralt dekorelement i europeisk kultur.
* Detalj av jotnene (jettene) i frisen under hovedfiguren.Detalj av jotnene (jettene) i frisen under hovedfiguren.

Referanser
----------

1. ↑  *Thormonumenter av C. J. Bonnesen*, svanekiaer.dk Arkivert 18. mars 2012 hos Wayback Machine.
2. ↑  *Carl Bonnesen artworks*, Weilbachs kunstnerleksion, kulturarv.dk

Eksterne lenker
---------------

* (en) Thor sculpture (Carlsberg) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

Portal: Danmark