Bikini Kill med vokalist Kathleen Hanna under en konsert i Sylvester Park i Olympia, Washington, 1. mai 1991.
**Riot grrrl** er en feministisk undergrunnsbevegelse som oppstod tidlig på 1990-tallet i Washington D.C. og Pacific Northwest, hovedsakelig i Olympia (Washington). Riot grrrl er også betegnelsen på en musikksjanger som har sitt utspring fra indie rock og punk. 

Bevegelsen var bygget på DIY-konseptet (Do It Yourself) og lagde musikk, magasiner (såkalte zines), kunst og en del var også involvert i politiske aksjoner. Møter ble holdt for å snakke om bl.a. kjønnsdiskriminering, voldtekt og seksualitet. Bevegelsen tillot kvinner å utfordre normer og idéer om femininitet mens de lagde musikk, kunst og annen kultur på deres egne premisser. De selvpubliserte, fotokopierte magasinene ble en trygg måte for dem å diskutere, gå nærmere i sømmene og stå imot den kulturelle undervurderingen av kvinner på.

Disse formene for DIY-feministisk kulturell aktivisme gjorde at flere band med dette utgangspunktet kom på banen. Bandene som blir assosiert med Riot grrrls-bevegelsen er blant andre Bikini Kill, Bratmobile, Huggy Bear, Heavens to Betsy og Sleater-Kinney. Disse bandene utfordret den kjønnsdiskriminerende punkscenen og ønsket å inspirere kvinner til å uttrykke seg på samme måte som menn hadde gjort de siste årene. Bandene brukte ofte ord som «cunt», «slut» og «dyke» og skrev ordene stolt på kroppen sin for å redefinere språket. 

Betegnelsen Riot grrrl oppstod da en gjeng skulle finne et navn på et nytt magasin som de skulle dele ut på show for å trekke nye folk til bevegelsen. De bestemte seg for å gå for en blanding av Jen Smiths «girl riot» og Tobi Vails «grrrl», som var en spøkefull undertittel til et nummer av hennes magasin Jigsaw, nemlig «Angry grrrl zine».

Mot slutten av 90-tallet ble sentrale band oppløst (Bikini Kill, Bratmobile, Heavens to Betsy) og interessen for bevegelsen så ut til å avta. Sentrale skikkelser i miljøet, som for eksempel Kathleen Hanna, har fortsatt å lage musikk, eksempler på dette er Le Tigre, MEN, Julie Ruin og White Flag. 

Den dag i dag er det flere velkjente artister og andre som har latt seg inspirere av bevegelsen, deriblant Beth Ditto i The Gossip, Pussy Riot og St. Vincent.

Referanser
----------

1. ↑  Monem, Nadine (red.) (2007). *Riot Grrrl: Revolution girl style now!*. London: Black Dog Publishing. s. 18. ISBN 9781906155018.
2. ↑  Monem, Nadine (red.) (2007). *Riot Grrrl: Revolution girl style now!*. London: Black Dog Publishing. s. 11. ISBN 9781906155018.
3. ↑  Dunn, Kevin & Farnsworth, May Summer: «We are the revolution»: Riot grrrl press, girl empowerment, and DIY self-publishing. I: Women´s studies, 41, 2012.
4. ↑  Marcus, Sara (2010). *Girls to the front: : The true story of the riot grrrl*. New York: Harper Perennial. s. 80. ISBN 9780061806360.
5. ↑  Hopper, Jessica (20. januar 2011). «Riot Girl: Still relevant 20 years on». The Guardian. Besøkt 29. mars 2015.

Eksterne lenker
---------------

* The British Library. «Riot Grrrl». Besøkt 29.03.2015.
* Feliciano, Stevie (19. juni 2013). «The Riot Grrrl Movement». New York Public Library. Besøkt 29.03.2015.
* Hanna, Kathleen. «My Herstory». letigreworld.com. Arkivert fra originalen 30. august 2012. Besøkt 29. mars 2015.
* Ryzik, Melena (3. juni 2011). «A feminist riot that still inspires». The New York Times. Besøkt 29. mars 2015.
* Schilt, Kristen. «The history of riot grrrls». Besøkt 29. mars 2015.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |