recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Platygenia exarata*** er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Disse billene har larver i død ved eller humus, de voksne finnes ofte på blomster.

Utseende
--------

Middelsstore, litt avlange, blankt svarte gullbasser. Oversiden er glatt. Pronotum er rettlinjet tilsmalnet i den bakre delen, ved roten tydelig smalere enn dekkvingene. Dekkvingene er omtrent parallellsidige med dype punktstriper. Beina er forholdsvis lange og kraftige, leggene (*tibiae*) tykke, på mellom- og bakbeinet med en brem and lange, gule hår på innersiden.

Levevis
-------

Larvene lever i morkent treverk eller hule trær, utviklingen tar gjerne flere år. De voksne billene besøker ofte blomster.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i tropisk Afrika, i alle fall kjent fra Den demokratiske republikken Kongo og Ekvatorial-Guinea .

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
				+ Underfamilien Trichiinae Fleming, 1821
					- Stammen Platygeniini
						* Slekten *Platygenia* MacLeay, 1819
							+ ***Platygenia exarata*** Schaum, 1848

Referanser
----------

1. ↑

Kilder
------

* Schaum, H. (1848) Two decades of new Cetoniidae. *Transactions of the Entomological Society of London* 5:64-76.
* Oversikt over artene

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Platygenia exarata* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Platygenia exarata* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Platygenia exarata* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Albert Johanneson** (født 13. mars 1940 i Germiston i Sør-Afrika, død 28. september 1995 i Leeds, England) er kanskje mest kjent for at han var den første fargede fotballspilleren som spilte en FA-cupfinale på Wembley (1965, Liverpool – Leeds United 1-0).

Albert Johanneson kom til England første gang sjøveien, siden han var sjømann. Han ble anbefalt til Don Revie, som nettopp hadde blitt manager for Leeds United, av en sørafrikansk skolelærer, som tidligere hadde sett den svært talentfulle venstrevingen Albert Johanneson spille skolefotball i hjemlandet. I 1961 fikk Johanneson profesjonell kontrakt med 2.-divisjonslaget Leeds United. Johanneson var en svært hurtig og naturlig venstrebent vingspiller og det ble knyttet store forventninger til ham etter hans første kamper for Leeds United. Dessverre var formen hans svært variabel. Hans tidvise brillianse på venstrevingen kunne ikke holde ham på Leeds Uniteds førstelag, og Johanneson måtte snart avfinne seg med å spille på reservelaget. Introduksjonen av den unge skotten Eddie Gray som en klassisk venstreving på Leeds United i 1965 gjorde at sørafrikanerens førstelagsopptredener deretter ble svært begrenset, samtidig som Johanneson gikk gjennom mange skadeopphold (slik tilfellet ofte er med spillere som er så hurtig som Johanneson var). Likevel fortsatte Johanneson å være trofast mot Leeds United helt til 1970, da han meldte overgang til York City. Totalt spilte Johanneson 197 kamper for Leeds United og scoret 67 mål, inkludert et hat-trick mot DWS Amsterdam i Inter Cities Fairs Cup (forløperen til UEFA-cupen) i 1966/1967-sesongen, og et nytt hat-trick i samme turnering året etter mot Spora Luxembourg. I York City spilte han bare 26 kamper (tre mål) mellom 1970 og 1972, før han la opp som profesjonell fotballspiller. Det var svært synd at Johanneson ikke kunne være mer konsistent i sitt spill, og det er mange som mener at litt mer selvtillit ville ha forvandlet ham fra å være en stor fotballspiller til å bli en virkelig fantastisk spiller.

Livet etter fotballen behandlet ikke Johanneson godt og han sank etter hvert dypt i alkoholisme. Alkoholen førte til at Johanneson fikk dårlig økonomi og ødela ekteskapet. Han døde alene 28. september 1995 i en liten blokkleilighet i Leeds, og ble først funnet flere dager etterpå. Leeds-legenden Peter Lorimer talte i bisettelsen hans, der det også hadde møtt frem svært mange Leeds United-supportere (LUSC).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**De franske moralister** var en gruppering franskspråklige filosofer hvis skrifter spenner over ca 200 år, fra det sene 1500-tallet og inn på 1700-tallet. Deres tekster innordnes i den europeiske såkalte moralistikk. Med «moral» forstås i denne sammenheng ikke noe i retning av den normative etikk, men interessen for og analysen av menneskelig sosial handling og innstilling. Denne litterære strømning kjennetegnes dessuten blant annet ved sin essayistiske stil.

Begrepshistorie
---------------

Betegnelsen *franske moralister* ble preget av Amaury Duval (1760–1838), som i 1820 begynte publikasjonen av en rekke verker under tittelen *Collection de Moralistes Français*. Det var påtenkt 14 bind, men det ble med seks.

Representanter
--------------

Blant de franske moralister medregnes blant andre Montaigne, Charron, Pascal, La Rochefoucauld, La Bruyère, Vauvenargues, Duclos, Rivarol, Nicolas Chamfort, Montesquieu, Galiani, de Ligne, Joubert og Jouffroy.

Moralistenes vidd og ironi ble høyt skattet i de parisiske salonger. De hadde innflytelse på senere forfattere som Voltaire, Georg Christoph Lichtenberg, Johann Wolfgang von Goethe, Arthur Schopenhauer, Friedrich Nietzsche og Oscar Wilde.

Referanser
----------

1. ↑  Jfr. Margot Kruse: «Die französischen Moralisten des 17. Jahrhunderts», i: *Beiträge zur französischen Moralistik*, Berlin 2003, s. 1-27, s. 1
2. ↑  Collection de Moralistes Français, Paris 1820-22, 6 bind.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Universalis
 |
Kommisjonen i møte i 1943.
**De forente nasjoners krigsforbryterkommisjon** (United Nations War Crimes Commission, UNWCC) ble etablert 20. oktober 1943 i London og var i virksomhet til 28. februar 1948. Kommisjonen skulle samle bevismateriale for rettsoppgjøret etter andre verdenskrig.

I St. James-erklæringen 13. februar 1942 fastslo de okkuperte land, deriblant Norge at et rettsoppgjør med krigsforbryterne var et av krigens fremste mål. Det skulle hindre at folk tok saken i egne hender, når freden en gang kom. Den 20. oktober 1943 ble krigsforbryterkommisjone etablert av 17 allierte nasjoner, og Norges representant var Erik Colban. Sovjetunionen var ikke med. Kommisjonen ble på norsk kalt «Den offisielle komité» for å skille den fra «The International Committee for Penal Reconstruction and Development», som gikk under betegnelsen «Cambridge-komiteen».

Krigsforbryterkommisjonen skulle undersøke og samle bevismateriale, listeføre krigsforbrytere og rapportere til interesserte regjeringer. Materialet skulle tjene oppgjøret etter andre verdenskrig. Arkivet inneholdt til slutt over 40 000 tyske, italienske og japanske krigsforbrytere.

Ikke-bruk av arkivet
--------------------

Arkivet ble ikke gjort kjent for FNs medlemmer slik hensikten hadde vært. Årsaken til dette var trolig den kalde krigen mellom øst og vest. Arkivet kom imidlertid igjen for dagen i 1980 da den amerikanske historikeren Michael Palumbo samlet materiale til en bok om den italienske fascismen. Tidligere henvendelser om adgang til arkivet var blitt avvist. Palumbo antok at Israel fikk de opplysningene de ba om fra arkivet, da Adolf Eichmann ble stilt for retten i 1960.

Mens krigsforbryterkommisjonen vurderte bevismateriale og lovgrunnlag, var oppgaven til Sentralregisteret for krigsforbrytere og mistenkte CROWCASS (Central Registry of War Criminals and Security Suspects) å registrere tyske krigsfanger og ettersøke krigsforbrytere og vitner. CROWCASS hadde hovedkontor i Berlin.

Krigsforbryterkommisjonen var i virksomhet til 28. februar 1948, med noe etterfølgende rapporteringsvirksomhet. CROWCASS ble nedlagt 30. juni 1948, på et tidspunkt da rettsoppgjøret var ferdig blant annet i Norge.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Nøkleby, Berit (2004). *Krigsforbrytelser : brudd på krigens lov i Norge 1940-45*. Pax. ISBN 8253027109.
2. 1 2  Kolsrud, Ole. *Historisk tidsskrift (Oslo : trykt utg.). 1994 Nr. 3*. s. 301 flg.
3. 1 2  «Ukjent arkiv over krigsforbrytere i FN». *Hamar Dagblad*. 31. mars 1980.
4. 1 2  Aftenposten: Ukens nytt, fredag 20. november 1970
**De forente arabiske emiraters herrelandslag i fotball** er det internasjonale fotball-laget for De forente arabiske emirater. Landslaget ble til først i 1972, da de spilte sin første landskamp, mot Qatar i Gulf Cup of Nations, der de endte på tredjeplass. Landslaget de første årene deltok stort sett i Gulf-cupen. I 1986 spilte de kvalifisering til VM for første gang. De slo Saudi-Arabia over to kamper, og over to kamper tapte de på bortemålsregelen etter borteseier 2-1 og hjemmetap 2-3.

De forente arabiske emirater kvalifiserte seg til VM i Italia ved å først vinne sin pulje med Kuwait og Pakistan (Sør-Jemen hadde et landslag de planla å stille med, og dette trakk seg). Deretter ble det spilt en felles-asiatisk gruppe med Saudi-Arabia, Sør-Korea, Kina, Nord-Korea og Qatar. De to beste gikk videre, og De forente arabiske emirater kom på andreplass bak Sør-Korea.

I selve VM havnet de i gruppe med Vest-Tyskland, Jugoslavia og Colombia. De forente arabiske emirater tapte samtlige kamper. I Asiamesterskapet i fotball kom de til finalen i 1996, og tapte for Saudi-Arabia på straffesparkkonkurranse.

Eksterne lenker
---------------

* De forente arabiske emiraters profil hos FIFA.com Arkivert 28. juli 2018 hos Wayback Machine.
* De forente arabiske emiraters herrelandslag i fotball

| * v
* d
* r
Nasjonale fotballandslag i Asia (AFC) |
| --- |
|  | 
* Afghanistan
* Australia
* Bahrain
* Bangladesh
* Bhutan
* Brunei
* Burma
* De forente arabiske emirater
* Filippinene
* Guam
* Hongkong
* India
* Indonesia
* Iran
* Irak
* Japan
* Jemen
* Jordan
* Kambodsja
* Kina
* Kirgisistan
* Kuwait
* Laos
* Libanon
* Macao
* Malaysia
* Maldivene
* Mongolia
* Nepal
* Nord-Korea
* Nord-Marianene
* Pakistan
* Palestina
* Oman
* Qatar
* Saudi-Arabia
* Singapore
* Sri Lanka
* Syria
* Sør-Korea
* Tadsjikistan
* Taiwan
* Thailand
* Turkmenistan
* Usbekistan
* Vietnam
* Øst-Timor

 |  |
| 
* Tidligere:
* Nord-Vietnam
* Sør-Vietnam
* Sør-Jemen

 |
**Gond** er et dravidisktalende folkeslag i India som er knyttet til regionen Gondwana og delstatene Madhya Pradesh, Maharashtra, Andhra Pradesh, Bihar og Orissa. 

De taler dialekter av språket gondi, som kan være meget forskjellige fra hverandre. Noen har gått over til å tale hindi, marathi eller telugu.

Man regner med at gond-folket teller omkring 4 350 000 i dag. Folket er delt inn i flere stammer, deriblant Raj Gond og Muria. Raj Gond følger ikke det indiske kastesystemet, og de har ikke blitt påvirket av slike tradisjoner som at kua er hellig.

Deres religion omfatter lokale guddommer og forfedredyrkelse. Flere av stammene er kjent for sine egne tradisjoner og legender, som i høy grad er blitt overlevert gjennom sanger og fortellinger. *Pandwani* tilsvarer hinduismens *Mahabharata*, og *Lachmanjati* tilsvarer *Ramayana*. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** NDL
 |
***Gonatas*** er en slekt av biller som lever i død ved. De tilhører gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende
--------

Middelsstore, langstrakte, jevnbrede biller. På farge er de svarte eller mørkebrune. **Hodet** er stort og bredt med små, runde fasettøyne. Midt i pannen sitter det gjerne en flat knøl eller et kort horn. Overleppen (labrum) og kjevene (mandiblene) er sterkt utviklet, de sistnevnte godt synlige ovenfra. Antennene er 10-leddete, C-formede, men ikke knebøyde, de ytterste fem leddene har bladlignende utskudd og danner en løs vifte som ikke kan lukkes. **Brystskjoldet** (pronotum) er avrundet firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, blankt, med en lengdefure i midten. Det er et tydelig, smalt skille mellom brystskjoldet og dekkvingene. **Dekkvingene** er ganske lange, parallellsidige, blanke, med rader av firkantede groper.

Levevis
-------

Voksne og larver lever sammen i råtnende ved, og danner en slags samfunn. Dette kalles subsosialitet og er uvanlig hos biller. De voksne billene tygger trefliser som de fôrer til larvene, og hjelper dermed fordøyelsen. Både voksne og larver spiser dessuten de voksne billenes avføring (såkalt koprofagi). Dette øker næringsutbyttet siden avføringen har blitt infisert med mikroflora (bakterier og andre mikroorganismer) som frigjør næringsstoffer fra treet. De voksne billene hjelper også larvene til å bygge et puppekammer der de kan forvandle seg til en puppe.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt fra Java i vest til øyene i det vestlige Stillehavet i øst, inkludert Australia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien Passalidae - totalt 70 slekter
				+ Underfamilien Macrolininae
					- Slekten ***Gonatas*** Kaup, 1871
						* *Gonatas altidens* Heller, 1910
						* *Gonatas brevis* Kuwert, 1898
						* *Gonatas carolinensis* Gravely, 1918
						* *Gonatas cetioides* Zang, 1905
						* *Gonatas germari* (Kaup, 1868)
						* *Gonatas hebridalis* Boucher, 1991
						* *Gonatas intermedius* Hincks, 1938
						* *Gonatas minimus* Kuwert, 1891
						* *Gonatas minor* Gravely, 1918
						* *Gonatas naviculator* (Percheron, 1844)
						* *Gonatas odiosus* Kuwert, 1891
						* *Gonatas pumilio* (Kaup, 1868)
						* *Gonatas schellongi* Kuwert, 1891
						* *Gonatas tenimbrensis* Gravely, 1918
						* *Gonatas vanuatuensis* Boucher, 1991

Eksterne lenker
---------------

* Oversikt over artene
* (en) *Gonatas* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Gonatas* hos NCBI Rediger på Wikidata

* *Gonatas* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
Øya Barsakelmes, av Taras Sjevtsjenko (1848)
Barsakelmes markert på et kart fra 1853.
**Barsakelmes** eller **Barsa-Kelmes** (russisk: Барсакельмес, fra kasakhisk: «Du drar, men vender ikke tilbake») var tidligere ei øy i Aralsjøen.

Øya var før inntørkingen av Aralsjøen tok til i 1960 rundt 23 km lang og 7 km bred. På 1990-tallet ble Barsakelmes en halvøy på grunn av den vedvarende inntørkingen av innsjøen. Den sørlige delen av den tidligere øya består av et platå med høyeste punkt på 108 moh, mens den nordlige delen er et bølgende slettelandskap, som nå går over i saltslettene på den inntørkede bunnen av Aralsjøen. 

Den første registrerte undersøkelsen av øya ble foretatt i august 1848, da geografen A. Maksjejev og topografen A. Akisjev foretok en topografisk kartlegging av øya og beskrev dens landskap. De første skissene av den lokale naturen ble utført av Taras Sjevtsjenko under hans forvisning til festningen Novopetrovsk.

I 1939 ble *Barsa-Kelmes naturreservat* opprettet. Det er senere utvidet og omfatter i dag rundt 300 km². Reservatet er kjent for sitt rike plante- og dyreliv, som blant annet omfatter asiatisk villesel, persisk gaselle, stepperev og eurasisk ulv.

Eksterne lenker
---------------

* Barsakelmes (russisk)
* Barsakelmes nasjonalpark (russisk)
* Tsjernobrov V.A: *Øya Barsakelmes* (russisk)


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Jørn Holmen** (født 17. mai 1972) er en tidligere norsk fotballspiller som gjennom sin karriere har spilt for en rekke norske klubber som angrepsspiller. Holmen er i dag sportslig leder i Steinkjer Fotballklubb.

Holmen begynte sin karriere som ung fotballspiller i Henning Idrettslag, og i 1991 meldte han overgang til Steinkjer Fotballklubb, hvor han forble i fire år og blant annet spilte sammen med Petter Singsås. I 1995 dro Holmen videre til Hamarkameratene, hvor han fikk kamper i Tippeligaen under trener Peter Engelbrektsson. Året etter ble Holmen med Hamar-laget ned til førstedivisjon før han ved sesongslutt dro videre til Gjøvik-Lyn.

Etter Gjøvik-Lyn gikk karrieren videre til Romerike Fotball, hvor han i 1999 fikk spille flere førstedivisjonskamper for klubben. Han forlot Romerike i 2003 og dro tilbake til Steinkjer, hvor han så la opp som aktiv fotballspiller.

Referanser
----------

1. ↑  Steinkjer-avisa.no – Bak murene (Av Jan Erik Moe. Publisert 2. september 2005, besøkt 25. november 2010)

Eksterne lenker
---------------

* Holmens spillerprofil hos Hamarkameratene[*død lenke*]
**Loia** (også skrevet *Loja* og *Logja*) er en poll i Flekkefjord kommune som danner avslutningen på Stolsfjorden / Flekkefjorden. Den har utløp via Løgan, som er et kanalisert elveløp, til Grisefjorden ved Loga.

Innerst i fjorden ligger Flikka, som kan være opphav til navnet Flekkefjord, med nabogården Lavoll. Lavoll og Flikka var endestopp for båtskyss for reisende til de indre deler av vestfylket. 

Selv om der er tidevannsforbindelse til havet, er vannet lite saltholdig, og har brukt å fryse til, med metertykk is vinterstid. Det var vanlig å sage is i blokker, og lagre i ishus langs bredden, for å hente ut utover sommeren til kjøling av fersk fisk, spesielt makrell.

Loia ble også arena for et NM i kajakk. Selv om vannet egentlig er velegnet til det bruk, med rimelig rolige vind- og strømforhold og god plass, har det blitt få større stevner.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 13. mars 2018
2. 1 2  Loia på Norgeskart.no fra Statens kartverk, besøkt 13. mars 2018
3. ↑  «Loia». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 13. mars 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
***De forlatte barna*** er en roman av Margit Sandemo fra 1976. Originalens tittel var *De övergivna barnen*. Den ble publisert som føljetong i en rekke ukeblader i Norden, før den ble utgitt som bok nr. 24 i serien «*Margit Sandemos beste føljetonger*». I Andesfjellene blir en elv endret i sitt løp, slik at man kan utvinne mineraler fra fjellet. Indianere som bor i landsbyer under fjellet blir ikke advart i tide, og en rekke mennesker dør som følge av flommen den nye elven skaper. På en liten plantasje høyt opp i Andesfjellene er 7 små barn sperret inne og fanget. Hit kommer Kiron, villmarksmannen som ikke skyr noe, men som har flyktet fra hovedstaden, da han oppdager at kjæresten hans, Susann er gravid. Ved en feiltakelse kommer han til indianerlandsbyen, og berger barna. På veien tilbake med 7 små barn, mer eller mindre syke og dødende, endrer han oppfatning om mange ting, og kan ikke komme tilbake i tide til Susann, og barnet hun bærer på.

Utgivelser i utvalg
-------------------

* «Margit Sandemos beste føljetonger nr.24» Bladkompaniet 1984, ISBN 82-509-1474-0
* «Margit Sandemos beste dobbeltbok», Schibsted 2006

Kilder
------

* «Kjære Margit», Bladkompaniet 1994
**Boulevard Ney** er en boulevard i 18. arrondissement i Paris. Den er et ledd i kjeden av parisiske ytre boulevarder oppkalt etter franske marskalker («boulevards des Maréchaux»).

Beskrivelse
-----------

Boulevard Ney begynner fra rue d'Aubervilliers, og løper ved porte de la Chapelle, så porte des Poissonniers, så porte de Clignancourt og så porte de Montmartre, og slutter ved avenue de Saint-Ouen og porte de Saint-Ouen, der den avløses av boulevard Bessières. Den har en lengde på 3000 meter og en bredde på mellom 25 og 40 meter. Den fører gjennom de parisiske bykvarterer Chapelle, Clignancourt, Goutte d'Or og Grandes-Carrières.

Navnet
------

Boulevarden har sitt navn etter keiserrikets marskalk Michel Ney (1769-1815), *duc d'Elchingen, prince de la Moskova*, maréchal de France.

* Fra boulevarden nå og tidligere
* Nær porte de Saint-Ouen.Nær porte de Saint-Ouen.
* Boulevard Ney ved rue Jules-Cloquet.Boulevard Ney ved rue Jules-Cloquet.
* En tramway Enghien - Trinité på hjørnet avenue de la Porte-de-Montmartre/boulevard NeyEn tramway Enghien - Trinité på hjørnet avenue de la Porte-de-Montmartre/boulevard Ney
* Avenyen på 1930-talletAvenyen på 1930-tallet
**Jørn Lund** (født 30. januar 1946 i Viborg) er en dansk språkforsker. Fra 2002 til 2011 var han direktør i Det Danske Sprog- og Litteraturselskab (DSL). Han er utdannet som cand.mag. i dansk og språkpsykologi fra Københavns Universitet.

Innen ansettelsen på DSL var han lærer og forsker på Københavns Universitet og i flere år professor i dansk på den daværende Danmarks Lærerhøjskole, det nåværende Danmarks Pædagogiske Universitet.

Han ble sjefredaktør i Den Store Danske Encyklopædi i 1991, og i en periode fra 1995 var han samtidig direktør i det danske forlaget Gyldendals konserndireksjon. Han har vært leder for to språkpolitiske utvalg oppnevnt av kulturdepartementet. Jørn Lund var leder for Undervisningsministeriets kanonutvalg, som i 2004 utarbeidet en litteraturkanon til anvendelse i grunnskolen og på gymnasiet. Senere ble han leder for det samlede kanon-arbeidet under Kulturministeriet, som fremla sitt arbeidsresultat 24. januar 2006.

Lund har vært medlem i Det Danske Akademi fra 1989, blant annet som sekretær. Han er også medlem i Dansk Sprognævn og Rungstedlundfonden. Lund har i en årrekke vært formann for Fondet for dansk-norsk samarbeid og er nå rådgiver for fondets styre. Han er korresponderende medlem i Det Norske Akademi for Språk og Litteratur. Videre er han medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi.

Jørn Lund mottok i  2000 Admiral Carl Hammerichs minnelegat for sin innsats for dansk-norsk samarbeid. 

Lund har skrevet flere bøker.

Referanser
----------

1. ↑   LIBRIS, libris.kb.se, utgitt 7. januar 2013, besøkt 24. august 2018[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.dnva.no[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3  «Jørn Lund». *Den Store Danske* **(dansk)**. Besøkt 6. mars 2016.
4. ↑  «Nåværende medlemmer». *Det Norske Akademi*. Besøkt 6. mars 2016.
5. ↑  «Gruppe 5: Filologi og språkvitenskap». Det norske vitenskapsakademi. Besøkt 6. mars 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |

Portal: Danmark
**Enfield Town** (ofte kalt bare Enfield) er det historiske sentrum i distriktet bydelen Enfield i nordlige Stor-London. Det var tidligere en selvstendig by, men er nå absorbert av London. Det ligger 16,3 km nord-nordøst for sentrale London. Området er identifisert i London-planen som et av 35 betydelige sentre i Stor-London. Byen var opprinnelig underlagt grevskapet Middlesex, men ble underlagt som en del av Stor-London den 1. april 1965 da Londons myndighetslov av 1963 trådte i kraft. I henhold til folketellingen av 2011 har Enfield Town en befolkning på 115 762 innbyggere.

Historie
--------

I *Domesday Book* (1086) er det skrevet ned at Enfield hadde 400 innbyggere. Byen hadde også en *parc*, et skogkledt jaktområde. Rike londonboere reiste dit for å jakte, og flere bygde hus i det vakre området. 

I 1303 ga kong Edvard I byen et charter som tillot et ukentlig marked, noe byen fortsatt har. 

Barclays Bank i Enfield var det første sted i verden som fikk en minibank.

Stedet har en lang tradisjon for våpenproduksjon, da Royal Ordnance hadde en av sine første fabrikker der. Riflen Lee-Enfield .303, med navn etter stedet, var standardvåpenet til den britiske hær i mange år.

Referanser
----------

1. ↑   Mayor of London (Februar 2008): «London Plan (Consolidated with Alterations since 2004)» (PDF), *Greater London Authority*. Arkivert fra originalen (PDF) den 2. juni 2010.
2. ↑   «Enfield Ward population 2011» Arkivert 22. oktober 2016 hos Wayback Machine. *Neighbourhood Statistics*. Office for National Statistics

Litteratur
----------

* Pam, David (1992): *A Victorian Suburb. A History of Enfield*. Enfield: Enfield Preservation Society.
* Ford, Edward; Hodson, George H. (1873): *A History of Enfield in the County of Middlesex*. Enfield.
* Walford, Edward (1883): "Enfield", *Greater London*, London: Cassell & Co. OCLC 3009761

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** GeoNames **·** BBC Things
 |
**Agnar Kringlebotten** (født 29. november 1892 i Masfjorden, død 2. november 1972) var en norsk embedsmann og politiker (V).

Kringlebotten ble student i 1912 og cand.jur. i 1916. Han ble så dommerfullmektig i Nordre Helgeland og deretter advokatfullmektig i Oslo. I 1919 ble han ansatt som sekretær i Sosialdepartementet. Kringlebotten ble byråsjef i 1928, ekspedisjonssjef i 1939 og departementsråd i 1955.

Politisk tilhørte Kringlebotten partiet Venstre. Han var formann i Studentvenstrelaget i 1919, og formann i Østre Bærum Venstrelag fra 1932 til 1946. Han var i en årrekke medlem av Bærum herredsstyre og formannskap, og var Bærums varaordfører før krigsutbruddet. Etter frigjøringen i 1945 rykket han opp til ordfører siden førkrigsordfører Thv. Bjølgerud hadde dødd i løpet av krigsårene.

Kringlebotten ble i 1963 utnevnt i kommandør av St. Olavs Orden. Han var også ridder av Dannebrogordenen, kommandør av Finlands løves orden, kommandør av Nordstjerneordenen og kommandør av Kristusordenen.

Referanser
----------

1. ↑   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Budstikka, type referanse dødsannonse, utgitt 3. november 1972[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Strilen, utgitt 5. desember 1972[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2 3 4   Bergens Tidende, «70 år. Departementsråd A. Kringlebotten», utgitt 27. november 1962[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  «Departementsråd Kringlebotten fyller 70 år». *Aftenposten*, 27. november 1962.
6. 1 2  «70 år. Departementsråd A. Kringlebotten». *Bergens Tidende*, 27. november 1962.
7. ↑  «Agnar Kringlebotten er død.» *Strilen*, 5. desember 1972.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
Fra Engebret-bevegelsens siste møte, 18. mars 1985. Foto: Anne Britt Kilvik 
Engebret Café, der bevegelsens møter ble holdt. Foto: Mahlum 
**Engebret-bevegelsen** var et nettverk av kvinnelige journalister i Oslo. Nettverket eksisterte i rundt ti år fra det første møtet høsten 1974. Det siste møtet i regi av bevegelsen ble holdt 18. mars 1985.

Navnet fikk de fra Engebret Café, det gamle samlingsstedet for Oslo-journalistene, der møtene ble holdt. De fem journalistene som tok initiativ til nettverket, var Gerd Benneche (*Dagbladet*); (Reidun Kvaale (*Aftenposten*); Gerda Vislie (*Aftenposten*); Anne Lise Stafne (*Dagbladet*) og Harriet Eide (*Dagbladet*). Invitasjonen til første møte kom gjennom en liten annonse i fagbladet *Journalisten*, oktober 1974. «Noe å snakke om?» var tittelen på annonsen, der kvinnelige journalister ble invitert til et uformelt møte på Engebret café. På møtet 4. november 1974 var mer enn 60 kvinner til stede.

Journalistyrket var på denne tiden svært mannsdominert, og bevegelsen ble etablert som en protest mot eksisterende strukturer og konvensjoner i yrket. Nettverket var en debatt- og pressgruppe, som arbeidet for likestilling, hovedsakelig gjennom Norsk Journalistlag (NJ), men uten direkte tilknytning til journalistlaget. De ønsket å forbli en uformell bevegelse.

Tema som ble tatt opp, var krav om likelønn og bedre arbeidsvilkår, og spørsmålet om det fantes en egen kvinnelig journalistikk ble drøftet. Etterhvert tok flere av bevegelsens deltagere verv i journalistlaget, som dermed fikk sin første kvinnelige faglige sekretær, nestleder og leder. I 1981 ble NJs likestillingsutvalg opprettet, og i 1983 ble det fattet vedtak om kjønnskvotering. Likestillingsarbeidet ble ivaretatt av Norsk Journalistlag, og Engebret-bevegelsen oppløste seg.

> Bevegelsen hadde sitt tyngdepunkt i årene -74 til -80, så døde den gradvis ut. Men det betyr ikke at kampen døde hen, den bare flyttet seg.
> 
> 
> Anne Lise Stafne (2007)
> 
>

Referanser
----------

1. ↑  Utheim (2009), s. 82
2. ↑  Møst (1994), s. 23
3. ↑  Noen kilder, f.eks. Møst og Tovsen, nevner ikke Benneche, mens Lindstad og Utheim nevner henne som en av initiativtagerne. Utheim omtaler henne til og med som en viktig person i oppstarten av bevegelsen, på grunn av hennes bakgrunn som jurist, og allerede med tillitsverv i NJ
4. ↑  Lindstad (2009)
5. ↑  Utheim (2009), s. 78
6. ↑  Utheim (2009), s. 104
7. ↑  Utheim (2009), s. 2
8. ↑  Stafne (2007)

Kilder
------

* Lindstad, Siri (9. oktober 2009). «Ingen selskapsklubb». Kilden: informasjonssenter for kjønnsforskning.
* Møst, Aage (red.) (1994). *Oslo journalistklubb 100 år : 1894-1994 : festskrift*. Oslo journalistklubb. ISBN 8299325102.  [e-bok fra bokhylla.no]
* Stafne, Anne Lise (24. mai 2007). «Engebretbevegelsen». Kilden: informasjonssenter for kjønnsforskning.
* Tovsen, Marit (1985). *Kvinner i media*. Oslo: Likestillingsrådet.  [e-bok fra bokhylla.no]
* Utheim, Maria (2009). *Engebret-bevegelsen : likestilling, påvirkning og fagforeningsarbeid* (PDF). Oslo: Universitetet i Oslo.  [masteroppgave i journalistikk]

Eksterne lenker
---------------
**Dorgon** (kinesisk: 多爾袞, pinyin: *Duō'ěrgǔn*, mandsjuisk:  = «grevling»; født 17. november 1612 i Yenden i Mandsjuria – nå Xinbin i provinsen Liaoning i Kina, død 31. desember 1650 i Chengde) var en mandsjuisk prins og makthaver.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Dorgon var sønn av Nurhaci og en av hans koner, Hsiao-lieh (også skrevet Xiao-lie eller Xiaoliewu, som fikk tittelen keiserinne av Dorgon rett før han døde), og onkelen til den første av Qing-dynastiets keisere, Fu Lin.

### Regent

Dorgon ble regent i 1643 og ble raskt en mektig mann. Etter å ha avslørt angivelige kupplaner fra Hooge mot hans regenskap den 6. mai samme år, ble Hooge fratatt sin fyrstetitler og hans medsammensvorne henrettet. Dorgon skiftet raskt ut Hooges støttespillere (for det meste fra de gule banner) med sine egne folk, og fikk på den måte tetytere kontroll med ytterligere to bannere. I tidlig juni 1644 hadde han fast kontroll. Han regjerte så å si uinnskrenket i Shunzhi-keiseren sted mens denne var mindreårig. Han var ved siden av Nurhaci en av de viktigste veiberedere for Qing-dynastiet. Det var han som i 1644 kommanderte den mandsjuhæren som erobret Beijing.

Det var Dorgon som i 1645 utferdiget det ediktet som tvang alle hankinesere å rake av seg håret på pannen og bære hårpisk i nakken. Straffen det ble truet med for å la være, var henrettelse. Helt til Qing-dynastiets undergang på tidlig 1900-tall holdt denne bestemmelsen.

Han døde brått under en jakt i Kharahotun (Chengde i provinsen Hebei).

Dorgon ble etter sin død gitt keisertittel – den eneste gangen dette skjedde under Qing-dynastiet. Han fikk tittelen «Maode Xiuyuan Guangyie Dinggong Anmin Lizheng Cheng Jingyi Huangdi» (懋德修遠廣業定功安民立政誠敬義皇帝). Selv Shunzhi-keiseren bøyde seg dypt tre ganger foran hans kiste.[]

Noen måneder etter at Dorgon døde ble han fordømt av Qing-dynastiet og anklaget for diverse forbrytelser, men ble rehabilitert 130 år senere av keiser Qianglong.

Referanser
----------

1. 1 2   Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Dorgon, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   The Rise of Modern China, Sixth Edition, side(r) 25, kapittel 2[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   The Search for Modern China, First Edition, side(r) 32, kapittel 2[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   China Biographical Database[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  Thackeray, Frank W.; Findling, John E. (31. mai 2012). *Events That Formed the Modern World* **(engelsk)**. ABC-CLIO. ISBN 9781598849011.
6. ↑  Magill, Frank N. (13. september 2013). *The 17th and 18th Centuries: Dictionary of World Biography* **(engelsk)**. Routledge. ISBN 9781135924140.
7. ↑  Wakeman 1985, s. 300, note 231.
8. ↑  Dennerline 2002, s. 79.
9. ↑  Roth Li 2002, s. 71.
10. ↑  Miller, H. (24. juli 2013). *State versus Gentry in Early Qing Dynasty China, 1644-1699* **(engelsk)**. Springer. ISBN 9781137334060.
11. ↑  Weizheng, Zhu (23. april 2015). *Rereading Modern Chinese History* **(engelsk)**. BRILL. ISBN 9789004293311.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
***Bound on the Wheel*** er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Joe De Grasse.

Handling
--------

Gertz-familien bor i en leiegård, og rett under dem bor Coulahan-familien. Tom Coulahan er forelsket i Cora Gertz, selv om hun ikke liker familien hans. Men hun samtykker til slutt i å gifte seg med ham, og flytter inn sammen med resten av familien hans. Når faren til Tom dør, blir Tom en alkoholiker. Kort tid senere dør moren hans også.

En stund senere kommer Hans, en venn fra Tyskland, men Tom planlegger å rane ham. Cora ønsker å ta en overdose medisiner for å begå selvmord, men Tom plager henne til å hjelpe ham med å stjele fra Hans. Men Tom fyller sitt eget glass med Coras selvmordsdrikk, og drikker opp alt sammen. Cora og Hans begynner deretter et forhold.

Skuespillere
------------

* Elsie Jane Wilson som Cora Gertz
* Lon Chaney som Tom Coulahan
* Lydia Yeamans Titus som Mrs. Coulahan
* Arthur Shirley som Hans
* George Berrell

Referanser
----------

1. ↑  Bound on the Wheel
2. ↑  Alan Goble. *The Complete Index to Literary Sources in Film*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Bound on the Wheel* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Bound on the Wheel* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Aberfeldy** (Skotsk-gælisk: *Obar Pheallaidh*) er en by (*town*) i regionen Perth and Kinross i Skottland, beliggende ved elven Tay. Historisk sett er det innenfor området Atholl. Byen er omtalt i et velkjent dikt av Robert Burns. Aberfeldy ligger ved elven Tay, om lag 5 kilometer fra elvens utspring i Loch Tay. Nærmeste større by er Perth, ca. 30 kilometer sørøst for Aberfeldy. I henhold til folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 1 986 innbyggere, beregnet til 1 950 i 2014.

Den gamle vannmølla i Aberfeldy, nå en bokhandel.  Foto: David Greenhalgh 
Byen er også kjent for broen «Wade's Bridge», bygget i 1733 og designet av arkitekten William Adam (1689–1748), far av den mer kjente Robert Adam (1728–1792), nyklassisistisk arkitekt. Broen har navn etter general George Wade (1673–1748), som i løpet av tolv år i Skottland bygget 390 km med veier og rundt 30 broer i prosessen å kontrollere skottene. Aberfeldy er også omtalt i den tradisjonelle sangen «Loch Tay Boat Song».

Byens historie strekker seg tilbake til da general Wade erstattet fergen over elven Tay med en bro i 1733, som han selv betraktet som sitt fremst bedrift. Med broen vokste byen fram.

J.K. Rowling, forfatteren av bøkene om Harry Potter, eier herskapshuset Killiechassie House like ved Aberfeldy.

Referanser
----------

1. ↑  «The Birks Of Aberfeldy», 1787, RobertBurns.org
2. ↑  «Aberfeldy (Perth and Kinross)», City Population
3. ↑  «George Wade». *Oxford Dictionary of National Biography*.
4. ↑  «Loch Tay Boat Song», *Traditional Scottish Songs*
5. ↑  «Aberfeldy a short history» Arkivert 12. juni 2016 hos Wayback Machine. Highland Perthshire
6. ↑  Nichols, Michelle (22. november 2001): «Hogwarts hideaway for Potter author». *The Scotsman*.

Eksterne lenker
---------------

* Aberfeldy på Whiskywiki.no
* Aberfeldy&Loch Tay turistinformasjon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames
 |
**Carola Lingaas** (født 1974) er en sveitsiskfødt jurist og førsteamanuensis i rettsvitenskap ved VID vitenskapelige høgskole. Hun forsker innen internasjonal strafferett, internasjonale menneskerettigheter og minoriteters rettsstilling. Hun er utdannet med juridisk lisensiatgrad ved Universitetet i Zürich (1999), mastergrad i folkerett ved Universitetet i Oslo (2005) og doktorgrad samme sted fra 2017. Hennes avhandling *The Concept of Race in International Criminal Law* ble utgitt som bok på Routledge i 2019. Hun har tidligere arbeidet som delegat for Den internasjonale Røde Kors-komiteen i Sør-Sudan og i Norges Røde Kors, før hun begynte som stipendiat ved Det juridiske fakultet ved UiO i 2013. Hun har vært førsteamanuensis ved VID siden 2018.

Referanser
----------

1. ↑   Virtual International Authority File, oppført som Lingaas, Carola, 1974-, besøkt 8. november 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Disputas: Carola Lingaas». UiO. Besøkt 24. oktober 2022.
3. ↑  «Carola Lingaas». VID. Besøkt 24. oktober 2022.
4. ↑  «Slik tvitret Carola seg til plass på toppliste». VID. Besøkt 24. oktober 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
**Aberlady** (Skotsk gælisk: **Obar Lìobhaite**) er en landsby (*village*) i regionen East Lothian i Skottland. Ved folketellingen i 2001 hadde Aberlady 872 innbyggere. 
I 2006 ble folketallet estimert til 1 140 innbyggere.

Aberlady ligger på østkysten av Skottland sør for Firth of Forth. Den ligger om lag åtte kilometer nordvest for Haddington og 30 km øst for Edinburgh.

I middelalderen var Aberlady en viktig havneby på østkysten, og ble omtalt som *the Port of Haddington* (Haddingtons havn). I dag er landsbyen først og fremst kjent for verneområdene i Aberlady Bay. Aberlady ble det første verneområde med status som Local Nature Reserve i 1952, siden har det fått vernestatus som Site of Special Scientific Interest, Special Protection Area og Ramsarområde.

Referanser
----------

1. ↑  «Comparative Population Profile: Aberlady Locality» **(engelsk)**. Scotland's Census Result OnLine. Arkivert fra originalen 19. mai 2011. Besøkt 16. november 2008.
2. ↑  «Mid-2006 Population Estimates for Settlements in Scotland» **(engelsk)**. General Register Office for Scotland. 10. juli 2008. Arkivert fra originalen (Excel) 6. desember 2008. Besøkt 13. november 2008.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Ghadamis' plassering markert med blå fargeGhadamis' plassering markert med blå farge
**Ghadamis** (arabisk: غدامس, libysk-arabisk: ġdāməs) er en kommune i Libya. Den ligger i den nordvestlige delen av landet og har hovedstaden Ghadames. I 2003 lå innbyggertallet på 19 000, og med et flatemål på 51 750 km² ga det en befolkningstetthet på 0,37 innbyggere per km².

I vest grenser Ghadamis til Tunisia og Algerie, og internt i landet grenser den til:

* Nalut – nordøst
* Mizdah – øst
* Wadi Al Shatii – sør

Gamleby i Ghadames
------------------

Gamlebyen, innskrevet i 1986 som en del av UNESCOs Verdensarven ble avbefolket i løpet av 1990-tallet, og etterlatt de gamle bygningene i forfall grunnet mangel på vedlikehold.

Referanser
----------

1. ↑  The World Heritage Newsletter, No.9, Desember 1995.

Eksterne lenker
---------------

* «Ghadamis, Libya», *Falling Rain Genomics, Inc.*

| * v
* d
* r
Libyas kommuner |
| --- |
| Ajdabiya **·** Al Butnan **·** Al Hizam Al Akhdar **·** Al Jabal al Akhdar **·** Al Jfara **·** Al Jufrah **·** Al Kufrah **·** Al Marj **·** Al Murgub **·** An Nuqat al Khams **·** Al Qubah **·** Al Wahat **·** Az Zawiyah **·** Bani Walid **·** Benghazi **·** Darnah **·** Ghat **·** Ghadamis **·** Gharyan **·** Murzuq **·** Mizdah **·** Misratah **·** Nalut **·** Tajura Wa Al Nawahi AlArba' **·** Tarhuna Wa Msalata **·** Tripoli **·** Sabha **·** Surt **·** Sabratha Wa Surman **·** Wadi Al Hayaa **·** Wadi Al Shatii **·** Yafran | Libyas flagg |
***Cannibal ferox*** (også kjent som ***Make Them Die Slowly*** i USA og ***Woman from Deep River*** i Australia) er en italiensk grøsser-film fra 1981. Filmen er regissert og skrevet av Umberto Lenzi. Filmen blir ofte sammenlignet med en annen italiensk kannibal-film kalt *Cannibal Holocaust* som Lenzi prøvde å toppe med denne filmen. Begge filmene har relativt likt budskap, handling og innhold. Da filmen ble lansert reklamerte distributørene med at det var «den mest voldelige filmen noensinne» og at filmen var bannlyst i 31 land. Ingen offisiell liste med hvilke land filmen var ulovlig i har blitt gjort tilgjengelig, men mange av de landene som bannlyste den har tillatt den i ettertid.

Handling
--------

Tre antropologer reiser til regnskogen i Amazonas for å bevise en gang for alle at kannibalisme ikke eksisterer. Her møter de en kokain-sniffende eventyrer som har satt de innfødte til å lete etter smaragder for ham. Etter at han har torturert en av dem til døde for å ha gjemt unna noe av fangsten, går de til motangrep...

Filmskaperne har fokusert på å lage en mest mulig grotesk film med dyrelemlestelse, øye-uthuling, kastrering, kannibalisme og en levende skrikende kvinne penetrert gjennom brystene og hengt opp på jernkroker, for å nevne noe.

Annet
-----

Filmen skapte mye kontrovers i Norge og andre steder, og ble raskt utpekt som eksempel på grov videovold. Filmen ble, sammen med en rekke andre zombie- og kannibalfilmer totalforbudt på video i første halvdel av 1980-tallet. Først i 2005 tillot Medietilsynet filmen utgitt på DVD i Norge. .

Rolleliste
----------

* Giovanni Lombardo Radice ... Mike Logan
* Lorraine De Selle ... Gloria Davis
* Danilo Mattei ... Rudy Davis
* Zora Kerova ... Pat Johnson
* Walter Lucchini ... Joe Costolani
* Fiamma Maglione ... Myrna Stenn
* Robert Kerman ... Lt. Rizzo
* John Bartha ... Brooklyn Mobster
* Venantino Venantini ... Sgt. Ross

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Cannibal ferox* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Cannibal ferox* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Cannibal ferox* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Cannibal ferox* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Cannibal ferox* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Cannibal ferox* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Cannibal ferox* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Cannibal ferox* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
Hjelpekrysseren «Berlin» internert i Trondheimsfjorden 1914 - 1919
«**Berlin**» (senere kjent som «**Arabic**») var et tysk passasjerskip og senere hjelpekrysser. Skipet hadde et deplasement på 17 000 tonn og en besetning på 450 mann.

«Berlin» ble bygget i Bremen i 1909 ved verftet AG Weser og ble tatt i bruk av rederiet Norddeutscher Lloyd i linjetrafikk mellom New York og Middelhavet.

Ved utbruddet av første verdenskrig ble skipet beslaglagt av Den tyske keiserlige flåte og gjort om til hjelpekrysser. Etter å ha lagt miner i britisk farvann ble «Berlin» 16. november 1914 tvunget til å søke nødhavn i Trondheimsfjorden. Skipet ble senere internert og bevoktet av norske nøytralitetsvakter i Hommelvik, deretter i Lofjorden ved Levanger. Hendelsen var en grov krenkelse av den norske nøytraliteten. Det skapte også stor oppmerksomhet at skipet hadde greid å passere Agdenes festning uten å bli oppdaget. Flere av besetningsmedlemmene, deriblant skipssjefen og mange av offiserene, greide å rømme i årene som fulgte.

Etter krigen ble skipet overtatt av Storbritannia. I 1920 ble det gjort om til passasjerskip igjen, nå under navnet «Arabic». Frem til 1926 seilte «Arabic» for White Star Line, deretter ble det overtatt av Red Star Line.

I desember 1931 ble «Arabic» tatt til Genova der det ble hugd opp.

Eksterne lenker
---------------

* «RMS Arabic (III)»
* Jesber Andersen, Interneringen av hjelpekrysseren "Berlin" : interneringspolitikk i Norge under første verdenskrig, 2015. Masteroppgave NTNU.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |

Portal: Første verdenskrig
**Guillermo Hayden Wright** (født 1872 i Guayaquil i Ecuador, død 1949) var en mexicansk polospiller som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris.

Wright var med på det blandede laget som kom på tredjeplass i poloturneringen bak to blandede britisk- amerikanske lag under OL 1900 i Paris. Det var første gang polo var med som olympisk sport og fem lag deltok i poloturneringen. Laget
spilte kun en kamp, semifinalen, som de tapte 0-8 til det britisk- amerikanske laget *BLO Polo Club Rugby*, som siden tapte finalen mot *Foxhunters Hurlingham*. Det ble ikke spilt noen kamp om tredjeplassen og begge de tapende semifinalistene har senere blitt tildelt bronsemedaljer. Spillerne på laget var Guillermo Hayden Wright og de tre mexicanske brødrene Manuel, Eustaquio og Pablo de Escandón y Barrón.

OL-medaljer
-----------

* 1900 Frankrikes flagg Paris - Bronse Bronse i polo Blandede lag under OLs flagg Blandet lag (ZZX)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Guillermo Hayden Wright – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Guillermo Hayden Wright – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Guillermo Hayden Wright – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
*Proserpine*, 1873-1877, ved Tate Gallery i London. Maleri av Dante Gabriel Rossetti**Proserpina** er en romersk gudinne basert på den greske gudinnen Persefone. Navnevariasjonen skyldes uttalen hos de sicilianske grekerne som brakte kunnskapen om Proserpina til romerne (Sicilia var som kjent en gresk koloni før øya ble okkupert av romerne).

Proserpina er Jupiters og Ceres' datter, ofte fremstilt som en vakker ung jente. Hun skal ha blitt røvet med til dødsriket Hades av guden Pluto, og tvunget til å gifte seg med ham. Pluto hersket i dødsriket, slik at Proserpina dermed ble dødsrikets dronning. 

Proserpinas mor, fruktbarhetsgudinnen Ceres, lette etter sin forsvunnene datter. Da hun oppdaget hva som hadde skjedd nektet hun å returnere til gudens hjem, Olympus, og trampet i stedet sint rundt på Sicilia. Ørkener sprang opp i fotsporene hennes.

Jupiter ble bekymret av dette, og sendte guden Merkur for å hente Proserpina hjem. Pluto gikk med på å frigjøre henne, men ikke før Proserpina hadde spist granateplefrø – et tegn på trofasthet i ekteskapet. Proserpina forpliktet seg dermed til å vende tilbake til dødsriket i vinterhalvåret.

Proserpina ble dermed brukt til å forklare de skiftende årstidene; Om våren vender hun hjem fra Hades (dødsriket), og det gjør Ceres så glad at hun lar verden blomstre opp i glede og forventning. Mot høsten farger Ceres verden i brunt, oransje og gult – fargene i granateplet Proserpina spiste som et løfte på å vende tilbake til Hades. Det neste halvåret sørger fruktbarhetsgudinnen Ceres, og verden blir hvit og fargeløs – helt til Proserpina vender hjem til sin mor på våren.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC
 |