recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Klemetsrud energigjenvinningsanlegg i 2010.
**Klemetsrud** er en skolekrets i Søndre Nordstrand bydel sør i Oslo, med grenser mot Nordre Follo kommune og Østmarka. Bygda har navn etter Klemetsrud gård.

Bygda hadde en rekke gårder allerede i middelalderen, Klemetsrud er en av dem. Fremdeles er noen av gårdene bevart, men i 1980-årene ble boligområdene Mortensrud og Bjørndal bygd på tidligere jordbruksområder som Oslo kommune hadde kjøpt opp i 1960-årene. I motsetning til i resten av bydelen er den opprinnelige bebyggelsen på Klemetsrud gammel. Klemetsrud var en jordbruksbygd der jordbruksvirksomheten pågikk frem til 1980-tallet, selv om Oslo kommune kjøpte opp flesteparten av gårdene på 1960-tallet. I tillegg til gårdene Klemetsrud har området også noe gammel villa- og småhusbegyggelse.

I forbindelse med den storstilte utbyggingen av bydelen fra 1980-tallet har flere steder som tidligere ble regnet med til Klemetsrud skolekrets blitt til egne strøk. Disse omfatter Dal/Brenna, Bjørndal, og Mortensrud m/Lofsrud.

Klemetsrud skole kom allerede i 1867, Klemetsrud Vel og Klemetsrud Arbeiderforening ble begge dannet i 1910, Klemetsrud Idrettslag i 1920 og Klemetsrud kirke ble bygd i 1933. I 1970-årene kom Grønmo søppelfyllplass, og i 1986 begynte Klemetsrud forbrenningsanlegg driften. Deler av søppelfyllplassen har senere blitt til Grønmo Golfklubb.

Enebakkveien går igjennom den gamle bygda på sin vei fra Galgeberg til Enebakk, og Ljabruveien fra gamle Klemestrud skole til Ljabru ble bygd i 1850-årene. E6 går igjennom Klemetsrud på vei ut av byen.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Klemetsrud – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
Clemensallmenningens gateløp er markert ved ruinen av Clemenskirken i Gamlebyen.
Minneplakett på veggen i Kanslergata
**Klemetsallmenningen** eller **Clemensalmenningen** (dansk) er en av Middelalderbyen Oslos allmenninger. Allmenningene gikk på tvers av byen, mens stretene gikk på langs. Klemetsallmenningen løp mellom Bjørvikshavna i vest og Alnaelva i øst. Østre delen er bevart i Kanslergata. Vestre del av Klemetsallmenningen er ikke markert i terrenget i dag, men det foreligger planer for å reetablere den vestre delen av Klemetsallmenningen som turvei der det lar seg gjøre.

> Clemensallmenningen forløp er identifisert ved flere arkeologiske utgravninger. Innenfor planområdet er dette påtruffet av Gerhard Fischer i 1926 nærmest sjøen, Johan Meyer i 1892 og Peter Blix i 1877-78 i Smålensbanens trasé. Disse tegningene er satt sammen av Gerhard Fischer (Fischer 1950). Gateforløpet er ikke helt rett. Det går ikke parallelt med Bispeallmenningen, men kommer nærmere denne ned mot sjøen. 
> 
> 
> 
> Norsk institutt for kulturminneforskning, 2007
> 
> 

 
Klemetsallmenningen hadde navn fra Klemetskirka som lå like sørvest for krysset Klemetsallmenningen – *Østre strete*. Det var rundt dette veikrysset Oslo ifølge arkeologer oppnådde bystruktur rundt år 1000. Østre strete regnes i mange sammenhenger som Oslo bys første innfartsvei, mens Klemetsallmenningen var byens første bygate. Lenger vest krysset Klemetsallmenningen over Vestre strete som har blitt etablert noe senere.

I øst, over Alnaelva, ble Geitabru reist på et relativt tidlig tidspunkt. Brua er kjent blant annet fra sagalitteraturen. Geitabru knyttet Klemetsallmenningen sammen med veifaret over *lykkjun* og oppover Ekebergskrenten, nedre del av dagens Ekebergveien (se Middelalderens kongevei over Ekeberg.

Den andre av Middelalderbyens allmenninger som navnet er kjent på i dag, er Biskopsallmenningen. Biskopsallmenningen lå like nord for Klemetsallmenningen.

Skrivemåte i Diplomatarium Norvegicum (DN)
------------------------------------------

* *Klemedz almæinningenom* (DN Oslo, 1364)
* *Klemetzst almænninginum* (DN Oslo, 1367)
* *Clemezss almenninginom* (DN Oslo, 1389)
* *Klemetz almenningenom* (DN Oslo, 1409)
* *Clemetz almenningen* (DN Oslo, 1455)

Skrivemåte i Biskop Eysteins jordebog fra ca. 1390
--------------------------------------------------

* *Klemets-almenningrinn*

Referanser
----------

1. ↑  Petter B. Molaug, Norsk institutt for kulturminneforskning: *For Statsbygg. Konsekvensutredning nytt Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo. Delutredning kulturminner og kulturmiljø*, Oslo 2007

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki
 |
**Michael Albasini** (født 10. desember 1980) er en tidligere profesjonell sveitsisk landeveissyklist. Han avsluttet karrieren i Orica-GreenEDGE.

Meritter
--------

2002
European Championship, Road, U23 (), Bergamo (ITA)
2003
Stadtkriterium Thun
2005
Etappeseier og poengkonkurransen Sveits rundt
2006
Klatrekonkurransen og poengkonkurransen Sveits rundt
2007
Etappeseier Circuit Cycliste de la Sarthe
2008
Etappeseier Luxembourg rundt
2009
Sammenlagt og etappeseier Østerrike rundt
Etappeseier Sveits rundt
Etappeseier Baskerland rundt
2010
Sammenlagt og etappeseier Tour of Britain
2011
13. etappe, Vuelta a España
Etappeseier Bayern rundt
GP du canton d'Argovie
2012
Sammenlagt og 2 etappeseire, Catalonia rundt
Etappseier, Sveits rundt
2013
Etappeseier Paris-Nice
GP du canton d'Argovie
2014
3 etappeseire, Romandie rundt
Tre Valli Varesine
2015
2 etappeseire, Romandie rundt
2016
Etappeseier, Romandie rundt
2017
Etappeseier, Baskerland rundt
Etappeseier, Romandie rundt
2018
Etappeseier, Tour des Fjords

Referanser
----------

1. ↑

Eksterne lenker
---------------

* (en) Michael Albasini – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Michael Albasini – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Michael Albasini – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Michael Albasini – UCI Rediger på Wikidata

* (en) Michael Albasini – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Michael Albasini – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Michael Albasini – Cycling Quotient Rediger på Wikidata

* (en) Michael Albasini – CycleBase Rediger på Wikidata

* (en) Michael Albasini – TheSports.org Rediger på Wikidata
* (en) Michael Albasini – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Innenfor informatikk brukes navnet **operativmiljø** (engelsk: *operating environment*) om brukergrensesnittet som brukerne kjører programmer i. Det finnes to typer operativmiljøer:

* En kommandolinje: Brukeren kommuniserer med datamaskinen ved å skrive kommandoer på et tastatur, og får tilbakemeldinger i form av tekst på en skjerm.

I eldre tekstbaserte operativsystemer som f.eks. CP/M og MS-DOS, startet brukeren programmer ved å skrive kommandoer i kommandolinjen. Slike operativsystemer ble kalt *tekstbaserte*, fordi oppstart av programmer utelukkende skjedde via kommandolinjen.
Kommandolinjer brukes fortsatt. Eksempler er Unix-skall og Windows PowerShell i Windows Vista. Kommandolinjer brukes også av programmeringsspråk for å eksperimentere under programmering.
* Et grafisk brukergrensesnitt: Slike operativmiljøer er blitt benyttet i Mac OS, Microsoft Windows og andre grafiske operativsystemer, men også i nettlesere og andre programmer.

Et operativmiljø er ikke det samme som et operativsystem. Windows 1.0 var for eksempel et grafisk brukergrensesnitt til MS-DOS, selv om det hadde sin egen selvstendige API.
Artikkelen omhandler både distriktet og byen Kota Belud

Moskéen i Kota Belud.  Foto: Uwe Aranas (2013) 
**Kota Belud** er et distrikt i Patai Barat-divisjonen i den malaysiske staten Sabah. Distriktet ligger på vestkysten, nord for Kota Kinabalu, og har et areal på 1 386 kvadratkilometer og et folketall på 91 272 (2010). Administrasjonssenteret er byen Kota Belud.

Distriktet strekker seg østover opp mot Crockerfjellene, med deler av Kinabalu nasjonalpark. Malaysias høyeste fjell, Kinabalu, ligger på grensen til Ranau. De viktigste næringene er jordbruk og fiske.

Byen
----

Byen Kota Belud har 8 392 innbyggere, og regnes som et viktig kulturelt sentrum i Sabah.  Byen er kjent for sitt søndagsmarked, og en gang i året arrangeres «det store markedet», som er Sabahs største.

Referanser
----------

1. 1 2  Folketellingen for Sabah (2010) Arkivert 14. november 2013 hos Wayback Machine..
2. ↑  Rahman Dahlans nettside: Kota Belud, Core Economics Arkivert 3. oktober 2013 hos Wayback Machine.. Besøkt 29. september 2013. (en)
3. ↑  Sabah Tourism Board: Kota Belud Arkivert 26. september 2013 hos Wayback Machine.. Besøkt 29. september 2013. (en)
4. ↑  Sabah Tourist Board: Tamu Kota Belud Arkivert 28. september 2013 hos Wayback Machine.. Besøkt 29. september 2013. (en)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Egbert II av Meissen** (eller *Ekbert*), født ca. 1060, død 3. juli 1090, var greve av Braunschweig (Brunswick) og markgreve av Meissen. Han var eldste sønn til markgreve Egbert I av Meissen og tilhørte det saksiske hertugdynastiet Brunonene.

Han etterfulgte sin far som hertug allerede som mindreårig da faren døde 11. januar 1068. Han var gift med Oda, datter av hertug Otto av Meissen-Orlamünde, som han også arvet eiendommene etter. Blant disse eiendommene var også festningen Wanderslebener Gleichen.

Opposisjon mot keiseren
-----------------------

I 1073 gjorde sakserne opprør mot keiser Henrik IV av Det tysk-romerske rike. Opprøret ble ledet av hertug Magnus av Sachsen og Otto av Nordheim, men det ble slått ned av hertug Vratislav II av Böhmen i et slag ved Langensalza den 9. juni 1075. Det er usikkert ut fra kildene om Egbert II deltok aktivt i opprøret, men han hadde markert seg som motstander av keiseren og hans grevskap Meissen ble overtatt av hertug Vratislav II. Året etter klarte han å drive Vratislav ut av Meissen igjen, men ble lyst fredløs. Et frisisk distrikt som var i hans besittelse ble konfiskert og gitt til Erkebispedømmet Utrecht.

Opprinnelig støttet Egbert opp om motkongen Rudolf av Rheinfeld, men i likhet med flere andre saksiske adelsmenn trakk han tilbake støtten og forholdt seg mer nøytral. Etter at Otto av Nordheim døde i 1083 ble Egbert en av de mest profilerte motstanderne mot keiser Henrik IV. I 1085 ble imidlertid Egbert og keiseren forsonet for en tid, og Egbert var vertskap for keiseren i Sachsen i juli samme år. To måneder senere blusset konflikten mellom dem opp igjen, men i 1087 ble de på nytt forsonet.

Noen kilder har antydet at da motkongen Hermann av Salm døde i september 1088, ble Egbert overtalt til å bryte med Henrik og selv søke etter å bli tysk konge. Bak dette sto blant andre biskopene Hartwig av Magdeburg og Burchard av Halberstadt. Opposisjonen ble av kort varighet, og keiseren beleiret hans slott i Gleichen i fire måneder i 1088. På julaften klarte han å unnslippe fra beleiringen med en liten styrke. Han ble dømt fredløs og fradømt sine eiendommer i Meissen og Friesland. Egbert, som var på flukt uten særlig støtte, ble drept under en trefning i 1090.

Ettermæle
---------

Hans gjenværende eiendommer ble arvet av hans søster Gertrude av Braunschweig og hennes mann markgreve Henrik *den tykke* av Friesland. Deres datter Richenza av Nordheim, Egberts niese, giftet seg ca. 1107 med Lothair av Supplinburg, den senere keiser Lothair II av Det tysk-romerske rike. De fikk datteren Gertrude ca. 1115 som i 1127 giftet seg med hertug Henrik X av Bayern.

Referanser
----------

1. ↑  Navnet *Brunonene* stammer sannsynligvis fra hertug Brun I av Sachsen og har etter all sannsynlighet gitt opphav til navnet *Braunschweig*

Kilder
------

* Schlesinger, Walter (1959). *Ekbert II. In: Neue Deutsche Biographie (NDB)*. Berlin: Duncker & Humblot. s. 428. ISBN 3-428-00185-0.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
Uniformsmerke fra OMLT.
Tyske OMLT-soldater i Operations Coordination Center-Provincial i Kunduz.
**Operational Mentor and Liaison Team** var en del av ISAF- og NATO-styrkenes bidrag til Krigen i Afghanistan. OMLT-gruppene besto av 15-30 mann fra ulike land, som har en mentorrolle overfor grupper av Afghanistans nasjonalhær.

I tidligere konflikter har soldater med en tilsvarende funksjon blitt omtalt som «militære rådgivere».

OMLT består av styrker fra 27 land, blant annet Frankrike, Tyskland, Spania, Romania, Storbritannia, Australia, Nederland, Belgia, Canada, Kroatia, Italia, Sverige, Norge, Slovenia, Polen, Ungarn, Bulgaria, Serbia, Latvia og Portugal.

Det tilsvarende bidraget fra USA omtales som Embedded Training Teams (ETT).

Se også
-------

* Military Transition Teams for tilsvarende militæroperasjoner under Irak-krigen.

Referanser
----------

1. ↑  Fact Sheet: NATO’s OPERATIONAL MENTOR AND LIAISON TEAMS (OMLTs); nato.int, oktober 2009
2. ↑  (no) Afghanistans forsvar i Store norske leksikon
3. ↑  Ivar Johansen. Ombudsmannsnemnda for Forsvaret: En befaringsrapport fra Afghanistan; 2.5.2010
**Ultima Evolution** er en sportsbil fra britiske Ultima Sports som ble introdusert i 2015 som etterfølgeren til Ultima GTR. Evolution selges enten fabrikkmontert eller som byggesettbil, og kan fås som kupé eller kabriolet. Toppmodellen skal fabrikkny koste over en million før norske avgifter.

Spesifikasjoner
---------------

Bilen har bakhjulstrekk og midtmontert motor. Det finnes 3 motoroppsett, alle basert på General Motors sin LS V8 (en videreutvikling av Chevrolet small-block):

* **6.2 L LS3 V8:** 358 kW
* **7.0 L LS7 V8:** 522 kW
* **6.8 L kompressormatet LS V8:** 761 kW og 1247 Nm

Girkassen er 6-trinns manuell produsert av Porsche, og er montert i bilens lengderetning. Bilen har dobbel lenkearmsfjæring på for- og bakakslingene med coilover som gjør det mulig å justere oppsett av demper/fjæring og bakkeklaring.

Understellet består av en ramme av stålrør og deler av 5251-aluminium, og har innebygd veltebur for stivhet og sikkerhet. Karosseriet er laget av glassfiberarmert plast.

Bilen leveres med 457 mm (18-toms) alufelger som standard, men kan også fås med 483 mm (19 toms) felger. Dekkodene er 245/35 foran og 335/30 bak. Bremseskivene foran og bak har 323 mm diameter.

Ytelse
------

Tabellen nedenfor viser ytelser oppgitt av Ultima.

| Motor | Tid (sekunder) | Toppfart | Effekt | Effekt/masse-forhold |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 0–97 km/t | 0–160 km/t | 0–240 km/t | 0-160-0 km/t | 400 m |
| LS3 | 3.1 s | 6.4 s | 13.2 s | 10.5 s | 11.4 s | 290 km/t | 358 kW | 0.38 kW/kg |
| LS7 | 2.6 s | 5.3 s | 10.4 s | 9.4 s | 9.9 s | 320 km/t | 522 kW | 0.55 kW/kg |
| Kompressormatet LS | 2.3 s | 4.9 s | 8.9 s | 8.8 s | 9.2 s | 386 km/t | 761 kW | 0.8 kW/kg |
|

Referanser
----------

1. ↑  Sheehan, Sam. «Ultima Evolution unveiled with 1020bhp». Besøkt 28. november 2018.
2. ↑  «Meet Ultima’s £95k, 1020bhp supercar». Besøkt 28. november 2018.
3. 1 2 3 4 5  «Introducing the Ultima EVO Coupe». Besøkt 28. november 2018.
4. ↑  «Ultima Evolution unveiled». Besøkt 28. november 2018.
**Ivar Antonsen** (født 16. april 1946 på Fauske) er en norsk jazzmusiker (piano).

Han var tidlig opplært på trekkspill og orgel, inspirert av jazzmusikeren Art van Damme. Som 16-åring kom han i kontakt med bassisten Bjørn Alterhaug. Disse startet sitt første jazzband sammen.

Han studerte ved Norges musikkhøgskole (1967), der han kom i kontakt med storbyens jazzmiljø ved Jan Garbarek og Palle Mikkelborg, samt studerte moderne komposisjon under Finn Mortensen.

Hans egen I.A. Trio ble til i denne perioden, og inkluderte Espen Rud trommer og tidvis bassistene Terje Venaas, Sture Janson og Bjørn Alterhaug. Hans bidrag til gitaristen Thorgeir Stubøs plate *Flight*, (Hot Club Records, 1986), innspilt i 1985, er et godt eksempel på Antonsens sofistikerte stil. Han spilte sammen med Alex Riel (trommer), Krister Andersson (tenorsax) og Jesper Lundgaard (bass).

Musikklærer
-----------

Antonsen var rektor ved Tromsø musikkskole (1975–1977), og senere, Buskerud Musikkonservatorium (1981–1985). Deretter arbeidet han i San Diego i USA (1985) hvor han var musikklærer og senere professor i musikk ved California State University (1995–2004). Siden 2004 har han vært førsteamanuensis ved Norges musikkhøgskole.

I San Diego hadde Antonsen i en 20 års periode mange interessante samarbeidspartnere, blant annet med Ravi Shankars tablaspiller Abhiman Kaushal, trommeslager Duncan Moore, bassist Bob Magnusson og pianist Andy LaVerne.

Komponist
---------

Ivar Antonsen er også komponist. og hans komposisjoner er ofte bygd opp av sterke rytmiske figurer og er ofte harmonisk sofistikerte og melodisk komplekse, men samtidig logiske. Antonsens verker omfatter både moderne jazz og klassisk samtidsmusikk.

Antonsen har ellers spilt med bl.a Jon Christensen, Palle Danielsson, John Surman og Arild Andersen, Ben Webster, Jimmy Heath, Slide Hampton, Art Farmer, Sebastién Dubé, Finn Sletten, Trond Sverre Hansen, Tore Johansen, Roger Johansen og Karin Krog. Han etablerte egen kvartett i 2004 med Espen Rud, Knut Riisnæs og Terje Gewelt (dokumentert som radio konsert for NRK P2 Jazzklubben i 2006), samt ny kvartett med Hallgeir Pedersen (2005).

Ivar Antonsen spiller i en moderne neo-bop-stil. Hans spill har en sterk identitet og preges av et følsomt anslag, stor fantasi, kompleks harmonikk/rytmikk og teknisk overskudd. Ivar Antonsen har vært en av landets fremste pianister siden slutten 1960-tallet.[]

Utgivelser
----------

* *Double Circle* (Gemini Records, 1999)
* *Dream come true* Ivar Antonsen og Andy LaVerne (Taurus Records, 2000)

Eksterne lenker
---------------

* 9k – *Nasjonal jazzscene*
* Biografi fra Jazzbasen.
* Diskografi fra Jazzbasen.

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Ivar Bertinius Magne Alver** (1930–2021) var en norsk pressemann ansatt *Asker og Bærum Budstikke*.

Alver startet sin journalistiske karriere som journalistlærling i *Bladet Tromsø* i 1952. I 1958 flyttet han og kona til California i USA der han livnærte seg som snekker, laksefisker og som korrespondent for norske aviser. Under denne tiden intervjuet han sin store helt Louis Armstrong. I 1961 flyttet han tilbake til Norge for å begynne som stortingsreporter for *Norges Handels- og Sjøfartstidende* (1961–1965). Han var redaktør i *Romsdalsposten* (1965–1973). Deretter var han den første informasjonssekretæren i det nyetablerte Miljøverndepartementet (1973–1974). Fra 1974 til 1998 var han ansatt i *Asker og Bærum Budstikke*; Fra 1978 som reportasjesjef og fra 1983 som nyhetsredaktør. Han hadde også flere verv innen pressens organisasjoner.

Alver har i tillegg bakgrunn fra Forsvaret hvor han blant annet gjennomførte Befalsskolen. Han tjenestegjorde i Tysklandsbrigaden og i UNEF I på Gazastripen og hadde graden major da han sluttet i forsvaret.

Alver skrev to biografier; *Med penn og palett* (1981) som omhandler den nordnorske maleren Karl Erik Harr (1981) og *Lykkelige bilder* (1986) som omhandler den nordnorske maleren Jan Harr.

I 1997 ble han tildelt Norpress-prisen for sin innsats i den konservative presse. Han var også tildelt Hærens vernedyktighetsmedalje, FNs ekspedisjonskorpsmedalje og Idrettsmerkestatuetten.

I 2003 deltok han i det norske reality-tv-programmet *Eldrebølgen* på NRK.

Referanser
----------

1. ↑   Dagsavisen, side(r) 54, urn.nb.no, utgitt 13. desember 1990, besøkt 13. juni 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   NRK, www.nrk.no, utgitt 30. desember 2002, besøkt 15. juni 2021[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   asker.vareminnesider.no, type referanse dødsannonse, besøkt 23. august 2021[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Leif Agnar Ellevset: *Ivar B. M. Alver 1930-2021* Arkivert 25. august 2021 hos Wayback Machine. - Minneord i Budstikka 25. august 2021 og Aftenposten 30. august 2021
5. ↑  «Harstad Tidende 1986.08.30». Norge;Troms og Finnmark;;Harstad;;;;. s. 27.
6. 1 2  «NRK.no - Ivar». *www.nrk.no*. Besøkt 9. mars 2019.
7. 1 2 3 4  Øy, Nils E. (red.) (1998). *Pressefolk 1997*. Oslo: Norsk Presseforbund. s. 12–13. ISBN 82-7147-175-9.
8. ↑  Aftenposten morgen – Iver Alver redaktør av Romsdalsposten (7.5.1965, s.2)
9. 1 2  «Arbeiderbladet 1990.12.13». Norge;Oslo;;Oslo;;;;. s. 54.
10. ↑  «Forsvarsforum – Forsvarets mest kjente reality-stjerner: (14.1.2004)». Arkivert fra originalen 21. september 2016. Besøkt 5. mars 2012.
11. ↑  Alver, Ivar B.M. (1981). *Karl Erik Harr : med penn og palett / Ivar B. M. Alver*. Oslo: J. M. Stenersen. ISBN 8272010186.
12. ↑  Aftenposten - Norpress-prisen til Ivar Alver (3.6.1997, s.14)
**GAVI-stiftelsen** arbeider for å lette tilgangen til vaksiner for barn i fattige land. Den er et internasjonalt samarbeid mellom statlige og private donorer, og den norske stat er blant de aller største bidragsyterne. Andre store er Bill Gates og Storbritannia.

Dagfinn Høybråten (Norge) har siden 2011 vært styreleder for GAVI-alliansen. Seth Berkley (USA) er administrerende direktør.

Hovedkontoret ligger i Genève i Sveits.

I 2020 ble GAVI hedret med Fyrstinnen av Asturias' pris for internasjonalt samarbeid.

COVAX
-----

Tidlig under koronaviruspandemien ble det av WHO og under GAVI i samarbeid med vaksinekoalisjonen CEPI organisert en allianse for en rask og bred fordeling blant alle trengende land av fremtidige covid-19-vaksiner (*Covax-alliansen*). CEPI støtter en rekke vaksiner som alle i denne alliansen kan få, hvis vaksinene lykkes.

Fotnoter
--------

**Type numrering**
1. ↑  engelsk: **GAVI Alliance**, forkortelse for **Global Alliance for Vaccines and Immunisation**

Referanser
----------

1. ↑   Research Organization Registry Data (ROR release v1.19)[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Gavi, the Vaccine Alliance - Laureates - Princess of Asturias Awards». *The Princess of Asturias Foundation* **(engelsk)**. Besøkt 2. juli 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) GAVI Alliance – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Regjeringens beskrivelse av GAVI

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISNI
 |
**GDDR5** (forkortelse for *Graphics Double Data Rate, version 5*) er minnetype som anvendes i grafikkort, spillkonsoll og høyytelsesberegninger. Liksom forgjengeren GDDR4, er GDRR5 basert på DDR3 SDRAM. 25 Juni, 2008 ble AMD den første produsenten til å slippe produkter med GDDR5 minne i sitt Radeon HD 4870 grafikkort. 
Både nVIDIA og AMD benytter GDDR5 minne i sine nye dyreste produkter. 

Qimonda, en spin-off av Infineon, har demonstrert GDDR5, og gitt ut et hvitt papir om teknologiene bak GDDR5. Den 10. mai 2008 annonserte Qimonda at de kan masseprodusere 512 MB GDDR5 moduler på 3,6 GHz, 4,0 GHz og 4,5 GHz klokkehastighet. Samsung har annonsert planer for overgang til GDDR5 ved begynnelsen av 2008.

Hynix Semiconductor har introdusert bransjens første 1 GiB GDDR5 minne. Det støtter en båndbredde på 20 GB/s på en 32-bits buss, som gjør at minne-konfigurasjoner på 1 GiB på 160 GB/s med bare 8 kretser på en 256-bits bus.

Samarbeided mellom Qimonda med AMD og ATI har blitt bekreftet, og ATIs 4870- og 4870 X2-kort har henholdsvis 512MB og 2048MB GDDR 5- minne som minstekrav.

Referanser
----------

1. ↑  TG Daily – Hynix introduces 1 Gb GDDR5 DRAM
2. ↑  Register report Arkivert 6. juli 2008 hos Wayback Machine. 2. november 2007
3. ↑  Qimonda GDDR5 White Paper (814 KiB) [PDF]
4. ↑  GDDR5 in Production, New Round of Graphics Cards War Imminent. 11. mai 2008
5. ↑  Electronic Design report Arkivert 7. januar 2009 hos Wayback Machine. 2. november 2007
6. ↑  «Hynix Introduces Industry's First 1Gb GDDR5 DRAM». Hynix Semiconductor. 15. november 2007. Besøkt 19. november 2007. [*død lenke*]
Den første Ultimaker versjonen: Ultimaker Original
De to første Ultimaker versjonene. Ultimaker original til venstre og Ultimaker 2 til høyre
**Ultimaker** er et nederlandsk firma, som fremstiller 3D-skrivere med åpen standard.

I 2014 bedømte Maker Shed Ultimaker 2 som den beste 3D-printeren i sin prisklasse.

Ultimaker 3D-printere har kommet i flere versjoner, som blant annet Ultimaker Original og Ultimaker 2. Ultimaker 2 ble også utgitt i tre størrelser som ellers hadde det samme teknologisk utstyret: den opprinnelige størrelsen, Ultimaker 2 Go (med mindre byggevolum) og Ultimaker 2 Extended (med større byggevolum). Senere har blant annet Ultimaker 3 kommet.

Ultimaker er kjent for å bruke en proprietær størrelse på filamentet på 3.0 mm i diameter, i motsetning til 1.75 mm som brukes av de fleste andre 3D-filamentskrivere.

Se også
-------

* Sammenligning av 3D-skrivere

Referanser
----------

1. ↑  Make: Volume 42, the Ultimate Guide to 3D Printing 2015 s. 38-39

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ultimaker – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
***London-radio*** var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig.

*London-radio* utviklet seg til å bli en av de største illegale avisene, men hadde en beskjeden oppstart. Initiativet ble tatt av Viggo Aagaard, som startet med å skrive av London-nyhetene på skrivemaskin med gjennomslag, og spre noen eksemplarer til sine venner.

Navnet *London-radio* fikk skrivet først i oktober 1941. Nå ble det også utstyrt med teksten «første årgang». Utgivelsene var regelmessige; avisen kom daglig både hverdager og søndager. Da den uteble noen dager ved årsskiftet 1941-1942 oppga man at det var «tekniske grunner» for dette. Avisen var en ren radioavis, som brakte stenografiske referater av Regjeringen Nygaardsvolds norske nyhetssendinger fra BBC i London, fra januar 1941 ledet av Toralv Øksnevad («Stemmen fra London»),

Fra nyåret 1942 blir avisen stensilert. Vanligvis besto avisen av ett ark, men før påskeferien kom et nummer på 10 sider. I 1942 kom avisen med hele 200 nummer. I 1943 økte sidetallet til to eller flere. Antall utgivelser dette året var 150. I alt kom det 450 utgaver fram til 1944, med et anslått samlet opplag på trekvart million.

Sentrale i arbeidet med avisen ved siden av Viggo Aagaard var Lilleba Bøgenæs, Ingeborg Gjøen, Agnes Hagelsteen, Tor Hofsvang, John Roscher Nielsen og Siri Oppedal. De fulgte radiosendingene, redigerte, skrev stensiler og arbeidet med mangfoldiggjøringen. En periode ble avisen laget hos Yngvar Hauge, som også skrev i *London-radio*.

Gruppa bak avisen produserte også skrifter for andre grupper, og distribuerte andre illegale aviser via sitt nettverk. I 1943 sendte de ut *Norsk tidsskrift for hjemmefronten*.

Under okkupantenes store aksjon mot den illegale pressa under det såkalte «pressekrakket» i februar 1944 var de på sporet av *London-radio*. Viggo Aagaard og Siri Oppedal ble arrestert, men klarte å spille uskyldige og bløffe seg unna alvorlige anklager. Aagaard måtte innrømme kjennskap til avisen, men diktet opp en troverdig historie der en person som alt var i sikkerhet i Sverige fikk mesteparten av «skylda». På denne måten reddet de to avisen fra en større opprulling.

Også de andre illegale avisene viderebrakte nyheter fra London.

Referanser
----------

1. ↑  Side 67 – 69. Hans Luihn: *De illegale avisene*, Universitetsforlaget (1960)

Portal: Andre verdenskrig
W87-stridshode. Stridshodet har to ladninger: en fisjonsladning (den minste) og en fusjonsladning (den store)
**W87** er et amerikansk kjernefysisk missilstridshode. Stridshodet har en eksplosiv kraft på 475 KT, 19 ganger sterkere enn atombombene sluppet over Hiroshima og Nagasaki i 1945. Stridshodet ble laget for å kunne bli utstyrt på LGM-118A Peacekeeper-ICBM-er som var utstyrt med MIRV-er. Et Peacekeeper-missil kunne romme 10 W87-stridshoder, og når missilet nådde målet sitt ville stridshodene bli skutt ut individuelt mot hvert sitt mål noe som dekket et større område og gjorde missilen mer destruktiv enn noe annet. Etter at Peacekeeper-missilene ble utrangert i 2005 ble 250 W87-stridshoder plassert singulært på Minuteman III-missiler.

Beskrivelse
-----------

Stridshodet ble designet i februar 1982 ved Lawrence Livermore National Laboratory og ble produsert fra juli 1986 til desember 1988. Designet var svært likt W88-stridshodet som ble designet ved Lost Alamos National Labratory. W87 har alle de moderne sikkerhetstiltakene som en varmesikker plutoniumskjerne og en avansert armerings- og detonasjonsmekanisme. Stridshodet hr en diameter på 56 cm og en lengde på 180 cm. Det er sagt å veie rundt 200 til 250 kg. I dag er der 250 stridshoder i operativ tjeneste. De resterende har enten blitt lagret eller ødelagt. 

* W87 blir lastet oppå en MK.2 MIRV for et LGM-118A Peacekeeper-missil.
* W87 på en MIRV.
* Frigate Bird-prøvesprengningen. Den hadde omtrent samme eksplosiv styrke som et W87-stridshode.
* Skisse av et Peacekeeper-missil som viser silo og stridshoder.

Eksterne lenker
---------------
En **fokk** er et seil som føres på fokkestag eller fokkemast på seilfartøy.

Som stagseil på mindre skip og båter er en fokk et trekantet forseil som settes på stag mellom stormasten/formasten og baugen/baugsprydet. En tradisjonell stagfokk går ikke lenger akterover enn til masten. 

Stormfokk er et seil med lite areal og kraftig materiale beregnet for mye vind.

Genoafokk, også kalt genoa eller genua, betegner et forstagseil som strekker seg aktenfor masten. Graden av genoaens overlapp måles i prosent, slik at en 120 % genoa strekker seg 20 % bak masten, mens en 100 % genoa akkurat når masten. I senere tid har en del seilere begynt å bruke begrepene fokk og genoa om hverandre.

Rullefokk eller rullegenoa er et system der forstagswieren er erstattet med en profil, vanligvis av aluminium, som kan roteres slik at forseilet rulles rundt profilen ved reving av seilet. Nederst på profilen er det en snelle med et tynt tau som føres tilbake til cockpit. For å reve seile (redusere arealet), trekkes i tauet og rotasjon i profilen ruller opp seilet. 

En selvslående fokk er et forstagseil som uten manuell hjelp bytter hals når båten passerer vindøyet.

På fokkemast, forreste mast på flermastede fartøy, er fokk et firkantet råseil som føres på nederste rå. Se f.eks fullrigger.

Referanser
----------

1. ↑  (no) Fokk i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
Landskap fra nasjonalparken Sierra Madrona i Sierra Morena
**Sierra Morena** er en fjellkjede i Spania. Den ligger sør i landet, i den nordlige delen av den autonome regionen Andalucía. Den er om lag 400 km lang i øst-vestlig retning, og danner sørgrensen for den store høysletten Meseta Central, og vannskille mellom elvene Guadiana i nord og Guadalquivir i sør. 

Fjellkjeden ble dannet ved landheving som følge av at den afrikanske jordplaten flyttet seg nordover. Den er ikke så høy som Sierra Nevada eller Pyreneene, den høyeste toppen er Bañuela som er 1 330 meter over havet. 

Det er forekomster av bly, sølv, kvikksølv og andre metaller i fjellene, noen av disse har vært utnyttet siden forhistorisk tid.

Det er flere nasjonalparker i Sierra Morena, den mest kjente er Sierra Madrona.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sierra Morena – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Sierra Morena – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** BNE
 |
**Huai'an** (kinesisk: 怀安县; pinyin: *Huái'ān Xiàn*) er et fylke i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina. Det ligger under byprefekturet Zhangjiakou. 

Fylket hadde 242 963 innbyggere i 1999.

Kulturminner
------------

Zhaohuatempelet (*Zhaohua si*, 昭化寺) i storkommunen Huai'ancheng ble i 2001 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Administrative enheter
----------------------

Huai'an består av fire storkommuner og syv kommuner:

* Storkommunen Chaigoubao 柴沟堡镇
* Storkommunen Zuowei 左卫镇
* Storkommunen Toubaihu 头百户镇
* Storkommunen Huai'ancheng 怀安城镇

* Kommunen Dukoubao 渡口堡乡
* Kommunen Diliutun 第六屯乡
* Kommunen Xiwanbao 西湾堡乡
* Kommunen Xishacheng 西沙城乡
* Kommunen Taipingzhuang 太平庄乡
* Kommunen Wanhutun 王虎屯乡
* Kommunen Disanbao 第三堡乡

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 110 løper gjennom området. Den begynner i Beijing og passerer gjennom Zhangjiakou, Jining, Hohhot og Baotou til den ender i Yinchuan i den autonome region Ningxia Hui.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period,*i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Spillelokalet før åpningsrunden.
**London Chess Classic 2009** var den første utgaven av sjakkturneringen London Chess Classic og inneholdt totalt 8 spillere; de 4 beste spillerne fra England samt 4 inviterte spillere fra henholdsvis Norge, Russland, USA og Kina. Turneringen ble spilt fra 8. til 15. desember, og ble vunnet av Magnus Carlsen foran russiske Vladimir Kramnik.

Resultat
--------

| Nr | Spiller | Rating | Spilt | Seier | Remis | Tap | Poeng |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Norges flagg Magnus Carlsen | 2801 | 7 | 3 | 4 | 0 | 13 |
| 2. | Russlands flagg Vladimir Kramnik | 2772 | 7 | 3 | 3 | 1 | 12 |
| 3. | Englands flagg Michael Adams | 2698 | 7 | 1 | 6 | 0 | 9 |
| 3. | Englands flagg David Howell | 2597 | 7 | 1 | 6 | 0 | 9 |
| 5. | Englands flagg Luke McShane | 2615 | 7 | 2 | 1 | 4 | 7 |
| 6. | Kinas flagg Ni Hua | 2665 | 7 | 1 | 3 | 3 | 6 |
| 7. | USAs flagg Hikaru Nakamura | 2715 | 7 | 0 | 6 | 1 | 6 |
| 8. | Englands flagg Nigel Short | 2707 | 7 | 0 | 5 | 2 | 5 |
|

**Poengsystem:** 3 poeng for seier, 1 poeng for remis (uavgjort) og 0 poeng for tap.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
London Chess Classic |
| --- |
|  | 
* 2009
* 2010
* 2011
* 2012
* 2013
* 2014
* 2015
* 2016
* 2017
* 2018
* 2019

 |  |
*For sangen og albumet av den norske pop-gruppa Zoo, se Evig ung (sang) og Evig ung (album)*

***Evig ung*** (orig: *Burn it*) er en britisk dramaserie som gikk på BBC i 2003. Serien fulgte tre gutter i 20-årene i 2000-årenes Manchester.

Om
--

Serien tar utgangspunkt i tre kamerater som bor i Manchester, Carl (Chris Coghill), Jon (William Ash) og Andy (Kieran O'Brien). Andre personer i serien er Jons tidligere kjæreste Tina (Marhsa Thomason) som han finner tilbake til da det går opp for ham at hun ikke adopterte bort deres nå 13 år gamle datter Katie (Chelsee Healey), Andys kjæreste Emma (Lisa Faulkner), som etter at Andy har reist til Australia ender opp med Carl, Emmas bestevenninne Claire (Melanie Brown), Carls gamle kompiser, den dopselgende Paul (Iain McKee) og den gamle club-kompisen Rockin' Rolf Pat (Jason Done), Tinas arbeidsgiver Stephen (Antony Cotton) og Carls stesøster Jane (Emma Lowndes), som ender opp i ikke helt vellykkede forhold med både Paul og Andy.

Sendehistorie
-------------

På tross av relativt store navn fra både TV og musikkliv ble Evig ung ingen suksess i Storbritannia.[] En årsak kan være at den gikk på BBC Three som har et relativt begrenset publikum. 

I Norge har serien gått to ganger på NRK.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for filmdatabaser i Wikidata*
***The Easy Road*** er en amerikansk stumfilm fra 1921, regissert av Tom Forman.

Handling
--------

Sjømann og roman-forfatter Leonard Fayne gifter seg med den velstående Isabel Grace, hvis rikdom hemmer Leonards kreative evner. Etter forslag fra billedhugger Katherine Dare, reiser Isabel til Europa og gir ektemannen sin tillatelse til å bruke bank-kontoen hennes alt han ønsker. Leonard møter Ella Klotz, som planlegger selvmord fordi hun er i ferd med å bli blind.

Leonard tar med seg Ella til studioet sitt for å ta vare på henne, og han begynner å skrive igjen. I mellomtiden blir Isabel forfulgt av en tidligere frier ved navn Heminway. Men hun innser at hun fremdeles elsker ektemannen sin, og hun kommer derfor tilbake fra Europa. Heminway forsøker deretter å holde ekteparet fra hverandre.

Skuespillere
------------

* Thomas Meighan som Leonard Fayne
* Gladys George som Isabel Grace
* Grace Goodall som Katherine Dare
* Arthur Edmund Carewe som Heminway
* Lila Lee som Ella Klotz
* Laura Anson som Minnie Baldwin
* Viora Daniel som Laura

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 26. mai 2016.
2. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 15. januar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Easy Road* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Easy Road* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Easy Road* på American Film Institute Rediger på Wikidata
Fagernut vokterbolig
Arkitekt Paul Armin Due
**Fagernut** er en vokterbolig som ligger langs Bergensbanen ved Taugevatn i Ulvik kommune, ca. 10 kilometer vest for Finse. Den er oppført i 1904 og ble tegnet av arkitekt Paul Armin Due.

Av totalt 77 vokterboliger som ble bygget langs Bergensbanen var Fagernut den høyest plassert med 1310 meter over havet, og den ble gjerne beskrevet som utposten blant utpostene. Den ble oppført tre år før jernbanesporet ble lagt over fjellet, og utenom stein som ble hentet ut lokalt måtte alle byggematerialer fraktes på hesteryggen fra Flåm, en strekning på 43 kilometer. På kjøkkenet var det grue med vedfyrt ovn, mens boligens øvrige rom var utstyrt med koksovner.

Bygningen ble først benyttet som bolig for ingeniører under byggingen, og etter at jernbanestrekningen ble ferdigstilt i 1909 ble bygget gjort om til bolig for jernbanevokter. Av strekningen på 5 567 meter som vokterne på Fagernut hadde oppsyn med var det bare 200-300 meter som lå i det fri, det øvrige strekket gikk under snøoverbygg. For å forhindre at banevokterne gikk seg bort i mørke og snøfokk var det strukket en metallstreng mellom boligen og det nærmeste snøoverbygget som de kunne følge.

Vokterboligen hadde plass til to familier, en i hver ende av huset. Det var innlagt vann som kunne benyttes om sommeren, og det var installert telefon. Da Bergensbanen ble elektrifisert på 1960-tallet fikk også vokterboligen elektrisk strøm. Blant jernbanevokterne som var stasjonert på Fagernut var Gunnar Hjeltnes som også var en habil alpinist og representerte Norge under Vinter-OL 1952. Han startet som vokter i 1950 og bodde på Fagernut med kone og etter hvert tre barn i ti år.

I 1965 ble banevokterfunksjonen sentralisert, og Fagernut ble fraflyttet. Fra 1976 til 1990 ble Fagernut utleid til Statkraft.

I 1993 ble Finsetunnelen åpnet, noe som medførte at jernbanen ikke lenger passerer Fagernut. Imidlertid går den populære sykkelruten Rallarvegen forbi her, og Fagernut benyttes i denne sammenheng som museum og kafé i sommersesongen. Bygningen ble i 2002 fredet som kulturminne.

Referanser
----------

1. 1 2  Bach, Tron: Rallarvegen : kulturhistorisk vegvisar for høgfjellsvegen langs Bergensbanen s. 67-69, Cappelen, 1994, ISBN 8202146763
2. ↑  Jørstad, Finn R.: Historien om Finse : om fangstfolk, jernbanebyggere, hotellgjester, friluftsfolk, filmfolk, forfattere, flora, fauna og hotellet, 1222 m.o.h s. 27, 1998, ISBN 8273260526
3. ↑  Velkommen Fagernut! KulturPunkt
4. ↑  Fagernut vokterbolig Jernbane.net

Eksterne lenker
---------------

* «Fagernut». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
***The Eagle*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av Elmer Clifton.

Handling
--------

Etter morens død begynner John Gregory som en kjeltring kalt "The Eagle" som er fast bestemt på å ta hevn mot gruve-selskapet som hadde stjålet familiens formue. Ingen mistenker at Gregory er en kjeltring, ikke engang broren hans Bob eller Lucy som Gregory er forelsket i. John bryter seg til slutt inn på gruve-selskapets hovedkontor.

Men der oppdager han at en annen kjeltring allerede har kommet ham i forkjøpet, og som har myrdet nattevakten. Denne kjeltringen viser seg å være hans egen bror, Bob. Men når han blir arrestert, avbryter John rettssaken og tar på selv skylden. Men Bob begår selvmord kort tid senere, og Lucy - som oppdaget Bobs skriftlige tilståelse rett før John skal henrettes ved hengning, rir i full fart til fengselet for å redde John i tide.

Skuespillere
------------

* Monroe Salisbury som John Gregory
* Edna Earle som Lucy
* Ward Wing som Bob
* Alfred Allen

Referanser
----------

1. ↑  The Eagle
2. ↑  THE EAGLE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Eagle* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Lagget snik med staver av furu og bånd av bjørk fra Voss i Hordaland. Høyde 15 cm. Foto Anne Lise Reinsfelt / Norsk Folkemuseum, NF1925-0340.
**Snik** er et kar som ble brukt til transport og servering av mat eller drikke. Snik er et lagget trekar med ovalt eller rundt tverrsnitt. Sidene smalner svakt oppover. Den ble helst brukt til å ta med mat eller drikke til folk som arbeidet i jordet eller i utmarka. Den har ikke lokk, men man kunne binde over et skinn eller en klut. En snik kan romme fra ca. 0,2 til 3 liter.

Halldor O. Opedal forteller om bruk av snik: «Han var lagga og noko vidare ned enn oppe. Ofte hadde han skjepput botn. ........... Dei bruka sniken te bera våt vare i, helst mjølk, rjome, eller dravle. Deila ein skjå over sniken og så ein klut over skjåen. Snikane bar dei jamnast i meis.»

Referanser
----------

1. ↑  Opedal (1943 s. 162 f.
2. ↑  skjepput - ujevn
3. ↑  skjå - tynt skinn

Litteratur
----------

* Opedal, Halldor O. (1943): *Makter og menneske 5.* Oslo.
* Østby, Jon Birger(1984): *Nomenklatur for melkestell.* Med tegninger av Torill Sand. Oslo.

Eksterne lenker
---------------

* Se sniker i Digitaltmuseum
**Msta** (russisk: Мста) er ei elv i Tver oblast og Novgorod oblast i Russland. Elva starter fra innsjøen Mstino i Valdajhøydene nord for byen Vysjnij Volotsjok, og munner ut i innsjøen Ilmen. 

Msta var lenge en del av en viktig vannvei for handelen mellom Østersjøen og det sentralrussiske innlandet. Men med byggingen av Volga-Østersjøkanalen og jernbanen mellom Moskva og St. Petersburg på 1800-tallet forsvant også handelstrafikken over Msta. Den største byen langs Msta er Borovitsji.

Msta er berømt for strykene på en 30 kilometer lang strekning mellom Opetsjenskij Posad og Borovitsji, og er en populær raftingrute. Da vannveien over Msta var i drift var losing av handelsbåter gjennom strykene en viktig inntektskilde for innbyggerne i Borovitsji. 

De viktigste sideelvene til Msta er Berezajka og Uver.

Referanser
----------

1. 1 2  «Река Мста». *Russlands statlige vannregister* **(russisk)**. Besøkt 25. januar 2016.
2. ↑  «Мста». *Store sovjetiske encyklopedi* **(russisk)**. Besøkt 25. januar 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
***Mr. Queen*** (hangul koreansk: 철인왕후; romanisert koreansk: *Cheorinwanghu*) er en sørkoreansk TV-serie produsert og sendt av tvN i 2020.

Handling
--------

I moderne tid er Jang Bong-hwan (spilt av Choi Jin-hyuk) ansatt som kokk ved Det blå hus. Han er en fri sjel, men en dag befinner han seg i kroppen til dronning Cheorin (spilt av Shin Hye-sun) i Joseon. Kong Cheoljong (spilt av Kim Jung-hyun), den regjerende monarken, er en mild og omgjengelig person.

Imidlertid er han bare konge i navnet, mens den sanne makten egentlig utøves av den avdøde kong Sunjos kone, dronning Sunwon (spilt av Bae Jong-ok) som kun bruker Cheoljong som et figurhode. Dronning Cheorin oppdager snart at kongen ikke er det han ser ut til. Men han har også en langt mørkere og mistenksom side ved seg.

Roller
------

| Skuespiller | Rolle |
| --- | --- |
| Shin Hye-sun | Kim So-yong, dronning Cheorin |
| Kim Jung-hyun | Yi Won-beom, kong Cheoljong |
|

Referanser
----------

1. ↑  «Mr. Queen (2020)». *CJ Entertainment*. Arkivert fra originalen 8. januar 2021. Besøkt 16. november 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Mr. Queen* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Mr. Queen* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata
***Mr Jones*** (polsk: ***Obywatel Jones***, oversatt:  'Borger Jones'; ukrainsk: *Ціна правди*, oversatt: 'Sannhetens pris') er en spillefilm fra 2019. Den er regissert av Agnieszka Holland. Hovedrollen spilles av James Norton.

Filmen var nominert til Gullbjørnen på den 69. internasjonale filmfestivalen i Berlin. Handlingen er løselig basert på virkeligheten, og forteller om den walisiske journalisten Gareth Jones, som i 1933 dro til Sovjetunionen der han avdekket sannheten om Holodomor, den menneskeskapte sultkatastrofen i Ukraina som kostet millioner av mennesker livet.

Handling
--------

I 1933 er Gareth Jones en ambisiøs ung journalist, som har fått en viss berømmelse på grunn av sitt intervju med Adolf Hitler. Takket være hans forbindelser med David Lloyd George, den tidligere britiske statsministeren, er han i stand til å få offisiell tillatelse til å reise til Sovjetunionen. Jones har til hensikt å intervjue Josef Stalin, og forhåpentligvis finne ut mer om Sovjetunionens økonomiske ekspansjon og landets tilsynelatende vellykkede fem-årige utviklingsplaner.

Reise-tillatelsen gjør at Jones bare kan reise til Moskva. Men han reiser uoffisielt til Ukraina, hvor han oppdager beviser på Holodomor - inkludert forlatte landsbyer, sultende mennesker, kannibalisme og tvungen innsamling av korn. Men etter at Jones kommer tilbake til Storbritannia, sliter han med å få historiene sin tatt på alvor. Filmen avsluttes med å nevne at Jones døde mens han rapporterte fra det Indre Mongolia, men at han kan ha blitt myrdet av agenter som i all hemmelighet var knyttet til den sovjetiske hemmelige tjenesten.

Rolleliste
----------

* James Norton – Gareth Jones
* Vanessa Kirby – Ada Brooks
* Peter Sarsgaard – Walter Duranty
* Kenneth Cranham – David Lloyd George
* Joseph Mawle – George Orwell
* Celyn Jones – Matthew
* Krzysztof Pieczyński – Maxim Litvinov
* Beata Poźniak – Rhea Clyman
* Fenella Woolgar – frk. Stevens
* Martin Bishop – Ernest Bennett
* Edward Wolstenholme – Eugene Lyons
* Marcin Czarnik – Paul Kleb
* Matthew Marsh – William Randolph Hearst

Referanser
----------

1. ↑  «Mr Jones review – gripping Stalin-era thriller with James Norton». *the Guardian* **(engelsk)**. 9. februar 2020. Besøkt 23. april 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Mr. Jones* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Mr. Jones* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Mr. Jones* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Mr. Jones* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Mr. Jones* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Mr. Jones* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Mr. Jones* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Mr. Jones* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *Mr. Jones* på Metacritic Rediger på Wikidata
***Mrs. Dane's Danger*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Wilfred North.

Handling
--------

Den velstående David Dane er mye eldre enn sin kone Alice. Men omgangskretsen deres tror at det foregår en flørt mellom Alice Dane og hennes tidligere beundrer Rex Gordon. Men Gordon står i dyp gjeld til Simon Corey, en skruppelløs pengeutlåner. Han går derfor inn i Alices hjem om natten, med den hensikt å stjele hennes verdifulle perlekjede. Samtidig går Jasper Dicey inn i hjemmet deres med det samme formålet.

Dicey misliker Dane, som en gang hadde nektet å gi ham et lån. Dane kommer imidlertid uventet tilbake, og konfrontere de to kjeltringene og hans sovende kone på soverommet hennes. I et raseri er Dane i ferd med å skyte Gordon, når Dicey forklarer den virkelige årsaken til Gordons tilstedeværelse i hjemmet deres.

Skuespillere
------------

* Lillian Walker som Alice Dane
* Wilfrid North som David Dane
* Donald Hall som Rex Gordon
* William Dunn som Jasper Dicey
* L. Rogers Lytton som Simon Corey

Referanser
----------

1. ↑  MRS. DANE'S DANGER

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Mrs. Dane's Danger* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Mrs. Dane's Danger* på American Film Institute Rediger på Wikidata