**Jean-Joseph Faict** (født 22. mai 1813 i Leffinge i den første franske republikk, død 4. januar 1894 i Brugge i Belgia) var en katolsk prelat og den 20. biskop av Brugge.[1][2]

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Jean Joseph Faict ble født i kystlandsbyen Leffinge på den tid da hele Vest-Flandern var en del av Det franske keiserrike. Faren hans var brygger (*Brouwerij De Croone*). Han studerte ved smådeminaret i Roeselare (filosofi) og deretter vedpresteseminaret i Brugge (teologi), før han gikk videre til Det katolske universitet i Leuven.

### Prest

Han ble presteviet 8. juni 1838. I 1839 tiltrådte han stillingen som professor i kirkehistorie, moralteologi og fysikk ved presteseminaret i Brugge, før han i 1849 overtok som leder av mindreseminaret i Roeselare.[3]

### Koadjutortbiskop, så ordinarie biskop, av Brugge

I februar 1864 ble han utnevnt til koadjutorbiskop av Brugge under Jean-Baptiste Malou, som døde måneden etter. Faict ble bispeviet i Brugge 18. oktober 1864.[2] I 1869–70 deltok han på Det første Vatikankonsil til det ble avbrutt ved den italienske erobring av Roman. Faicts periode som biskop varte i tre tiår, i en periode med sosial og politisk turbulens i mange deler av Vest-Europa, deriblant også i Belgia.

Av betydning innen kirken var pave Pius IX' encyklika *Quanta Cura* fra 1864. I den vendte paven sitt og kirkens ansikt mot forandringer. Kirken ble kompromissløst konservativ under Pius IX' lange pontifikat, og biskop Faict fulgte de pavelige retningslinjer under sin egen tid som biskop.

I politiske termer var Det liberale parti i fremmarsj, noe som innebar et fortsatt press i retning ytterligere sekularisering av politikk og samfunn i den belgiske stat, og fjerning av kirken fra kvasi-sivile funksjoner. Det kom nye lover om kirkegods og gravlunder. Religionsundervisning i skolen opphørte å være obligatorisk. Innenfor kirkesamfunnet utløste dette en gjenoppblomstring av et ultramontant press som biskopene selv hadde en tendens til å reflektere. Biskop Faict var ivrig i sitt forsvar av kirkelige privilegier, selv om beslutningene hans ofte var mildere og mer pragmatiske enn hans retorikk.

Der politikken ble mer polarisert, tok Faict side med konføderasjonen av katolske partier, og ble en innflytelsesrik støttespiller for den. Han utviklet sitt eget nettverk av utmerkede politiske og pressekontakter. Innenfor hans eget tradisjonelt konservative bispedømme i Brugge vendte fikk mange kommunestyrer katolske flertall i lokalvalget i 1876, noe som ble gjentatt på nasjonalt nivå i 1884.

Faicts periode som biskop var en periode med sterk vekst for kirken i hans egen region. Han var i stand til å ordinere nesten tusen nye prester i løpet av en embetsperiode på litt under tretti år. Han prioriterte personlig opplæring av prester, og sendte mange videre for å studere videre ved Leuven/Louvain eller Roma. Han arrangerte årlige retretter for prestene som tjenestegjorde under ham, og deltok alltid på disse selv.

Blant de troende var han en sterk tilhenger av opprettelsen av andaktsgrupper. Han var en spesiell tilhenger av mariansk kristen spiritualitet. Han støttet organisasjoner som støttet opp om ungdomsaktiviteter. Han var entusiastisk i sin oppmuntring til prosesjoner, pilegrimsreiser, folkemisjoner og andre aktiviteter som sannsynligvis ville bygge opp den kristne tros styrke i folket. Angående de sosiale problemer trodde han på viktigheten av veldedighet. Han var en stor støttespiller for foreningene *Sint Vincent* og *Frans Xavier*. Fra 1866 oppmuntret han laugene av kristne arbeiderforeninger.