recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Sirkeci Garı
**Sirkeci** er en bydel i den historiske delen av Istanbul (Konstantinopel), i kommunen Eminönü. Sirkeci er også navnet på hovedjernbanestasjonen på europeisk side (*Sirkeci Garı*)

Konstantinopels første bymur leda ned til en liten innbuktning på Det gylne horn på det stedet som i dag er Sirkeci. I bysantinsk tid var lia mellom sjøen og stedet der Topkapipalasset ligger i dag, bevokst med store sypresser. 

Under Det ottomanske riket ble Sirkeci bebygd med strålende palasser tilhørende sultaner og høytstående personer. Etter hvert som byen ble mer og mer overfylt, forlot eliten sine gamle palasser og flytta ut til Üsküdar og andre steder langs Bosporos. Palassene forfalt, de store hagene ble til villnis og sypressene ble hogd ned.

Under Krimkrigen midt på 1800-tallet oppretta Storbritannia og Frankrike en opplagsplass for tropper og militært utstyr ved Sirkecibukta. På samme tid ble dagens fyr reist som erstatning for det gamle Ahirkapi-fyrhuset.

Jernbanestasjonen
-----------------

Da det etter Krimkrigen ble snakk om å bygge jernbane til Istanbul, gikk de første planene ut på å framføre banen gjennom Beyazit og videre i tunnel ned til Det gylne horn. Sultan Abdülaziz stilte imidlertid grunn til rådighet langs stranda nedenfor Topkapipalasset. Vakre parkanlegg og hager ble ofra for å få fram jernbanen langs stranda; noe av bymuren måtte også rives. I 1872 var jernbanen ferdig fram til Sirkeci, og året etter ble en midlertidig stasjonsbygning reist.

For den permanente stasjonsbygningen ble den tyske arkitekten August Jachmunds utkast valgt. Jasmund oppholdt seg i Konstantinopel for å studere ottomansk arkitektur, og underviste på den polytekniske skolen i byen. Stasjonen ble åpna i 1890 under navnet *Muşir Hamdi Paşa*, og regnes som et hovedverk innen europeisk orientalisme. Den hadde et eksotisk preg, med mosaikker og annen orientalsk utsmykning, store klokketårn og terrasser som førte ned til sjøen. Om kvelden var hele stasjonen opplyst av gassbluss. Sirkecistasjonen ble et forbilde for stasjonsarkitektur i mange land i Mellom-Europa. Fra 1895 tjente Sirkeci som endestasjon for den navngjetne Orientekspressen.

Flytrafikken har for lengst tatt jernbanens plass som viktigste internasjonale transportmiddel, og Sirkeci er ikke lenger Istanbuls port mot den store verden. I dag tjener stasjonen først og fremst som endestasjon for forstadsbanetrafikken fra de vestlige bydelene, og det kosmopolitiske klientellet er erstatta med byens jevne befolkning. Området rundt stasjonen er dessuten blitt hardt belasta av biltrafikk.

Når Marmarayprosjektet er fullført i 2010 går Istanbuls skinnegående transport og Sirkeci inn i en ny æra, men da i en nybygd, underjordisk stasjonshall.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
**Hanna Midtsundstad** (født 22. september 1999) er en norsk kombinertløper som representerer Våler IF. Hun ble den første kvinnelige norgesmesteren i kombinert da hun vant Gundersen under NM i kombinert 2016. Hun konkurrerer også i skihopping, og har laggull fra NM i skihopping 2019.

Idrettskarriere
---------------

Hun vant 3 km Gundersen under NM i kombinert 2016, som var det første norgesmesterskapet i kombinert for kvinner som ble arrangert. Under NM i kombinert 2017, som ble arrangert i november 2016, fikk hun sølv på 5 km Gundersen, bak Anna Odine Strøm. Hun vant 5 km Gundersen under Sommer-NM i kombinert 2017 i september, og fikk sølv på samme distanse under Sommer-NM i kombinert 2018. 

NM i kombinert 2019 ble arrangert i november 2018, og Midtsundstad fikk der bronse på 5 km fellesstart, og hun fikk sølv på lagsprint sammen med Mari Leinan Lund. Hun deltok igjen i NM i kombinert 2020, og fikk der bronse på 2,5 km Gundersen, og hun kom på femteplass på 5 km Gundersen. 

Den 18. desember 2020 debuterte hun i verdenscupen i Ramsau under 2020/21-sesongen, der hun kom på ellevteplass. Under NM i kombinert 2021 fikk hun bronse på 2,5 km Gundersen, og hun kom på fjerdeplass på 5 km Gundersen.

Hun ble tatt ut i den norske troppen til Ski-VM 2021.

Referanser
----------

1. ↑   Det internasjonale ski- og snøbrettforbundet, oppført som Hanna MIDTSUNDSTAD, FIS kombinertutøver-ID 196875[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.glomdalen.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Kombinert uttak VM Oberstdorf 2021». Norges Skiforbund. 12. februar 2021. Besøkt 15. februar 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hanna Midtsundstad – FIS (kombinert) Rediger på Wikidata

* (en) Hanna Midtsundstad – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata

* (pl) Hanna Midtsundstad – skijumping.pl Rediger på Wikidata

* (en) Hanna Midtsundstad – TheSports.org Rediger på Wikidata
* Hanna Midtsundstad på Facebook Rediger på Wikidata

* Hanna Midtsundstad på Instagram Rediger på Wikidata
**Bjørnstad**, også skrevet **Bjørnestad**, er en storgård i Båstad i Indre Østfold kommune, med gårdsnummer 152 og bruksnummer 1 i tidligere Trøgstad kommune. Per 1914 omfattet den en skyld av 18,41 mark. Bjørnstad er en av de eldste gårdene i området og er kjent siden middelalderen. Av eldre skriftformer kan nevnes *i Biænnæstadom* (1368), *i Biænnastadkom* (ca. 1400), *Biørnestad* (1593), *Biorunstad* (1612), *Biornestad* (1723). Gården har en vakker beliggenhet med god utsikt over Øyeren.

På Bukholmen på eiendommen finner man en av de største gravrøysene fra bronsealderen av den typen man finner langs Øyeren.

Historie
--------

Gården ble i 1819 taksert til 3367 speciedaler. I folketellingen i 1835 omfattet gården hovedbruket Bjørnstad og tre underliggende husmannsplasser med et totalt folketall på 22, herunder fire tjenestefolk på hovedbruket. Gården produserte 1,5 td. rug, 2,5 td. bygg, 24,5 td. havre, 1 td. erter og 2 td. poteter. Det var 4 hester, 18 storfe, 15 får og 2 svin på gården. I 1865 ble gården taksert til 5355 speciedaler og hadde 452 mål åker og dyrket eng og 170 mål natureng. Den produserte 40 td. havre, 4 td. bygg, 3 td. rug, 1 td. erter og 15 td. poteter. Det var da 5 hester, 30 storfe og 15 får på gården. Ved tellingen i 1907 hadde gården 972 mål innmark i tillegg til 400 mål skogmark og 225 mål havnegang. Den produserte 8 hl. rug, 28 hl. havre, 3 hl. blandkorn, 14 hl. poteter og 3 hl. grønnfor, og hadde 6 hester, 29 storfe og 3 svin.

Gården var i 1835 eid av Tarald Pedersen Bjørnestad (f. 1764). I 1868 var A.B. Sogn blitt eier, og gården ble deretter solgt ved auksjon til kjøpmann C. Gulliksen og apoteker Haanshus for 4600 speciedaler. Gulliksen ble senere eneeier og solgte gården til Olai Simonsen i 1876. Hans etterkommere tok navnet Bjørnstad etter gården.

Litteratur
----------

* Hans Veiby, *Trøgstad herred : 1814–1914 : bidrag til en bygdebeskrivelse*, Fredrikshald, Sem, 1914
Det karakteristiske «overtrekket» en mosdyrkoloni lager på f.eks. alger. Denne kolonien av arten *Membranipora membranacea* er imidlertid død, bare «eskene» står igjen.
**Mosdyr** er en rekke av små vannlevende, fastsittende dyr. Enkeltdyrene er vanligvis under 1 mm store, men de lever i kolonier som kan bli mange centimeter store (opptil 1 m). Dyrenes bakkropp danner et eskeformet skall (kalt *zooecium*), som hele dyret kan trekke seg tilbake i.

Koloniene består av mange slike zooecier som sitter tett i tett, og kan danne et hvit- eller gråaktig «belegg» på steiner, muslingskall, krepsdyr eller alger. De fleste artene er marine, men klassen Phylactolaemata lever i ferskvann.

Mosdyrene har et coelom, men mangler et sirkulasjonssystem og ekskresjonssystem. Forkroppen danner en tentakelkrans som dyrene filtrerer vannet med, for å livnære seg på organiske partikler og plankton. Tarmkanalen er U-formet, slik at endetarmsåpningen også ligger på forkroppen.

Til forskjell fra kamptozoene, som ligner litt i sin kroppsbygning, munner endetarmen ikke i tentakkelkransen. Dette er bakgrunnen for det vitenskapelige navnet Ectoprocta (gresk *ektos* = «utenfor», *proktos* = endetarmsåpning). Kamptozoer ble til tider betegnet som «Bryozoa Entoprocta» (*entos* = «innenfor»). I dag har man gått bort ifra å sammenfatte disse to gruppene.

Tidligere antok man at mosdyr var nærmest beslektet med armfotinger og foronider, og at de stod nærmere deuterostomiene enn protostomiene. Nyere fylogenetisk forskning har vist at de hører til protostomiene, men de nøyaktige slektskapsforholdene er ikke klarlagt ennå.

Mosdyr har en karakteristisk, lueformet larve (cyphonautes).

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Mosdyr* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Mosdyr* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Mosdyr* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (no) *Mosdyr* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Mosdyr* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Mosdyr* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Mosdyr* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *Mosdyr* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Mosdyr* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Bryozoa* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Bryozoa* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Japans flagg |
| Skihopping |
| Skihopp Junior-VM på ski |
| Gull | 2012 Erzurum |  Lagkonkurranse  |

**Kaori Iwabuchi** (født 28. april 1993 i Ueda) er en japansk skihopper, som representerer Matsumoto University.

Etter flere sesonger i kontinentalcupen debuterte Iwabuchi i verdenscupen den 3. desember 2011 i Lysgårdsbakkene på Lillehammer, hvor hun kvalifiserte seg til finaleomgangen og endte på en 22.-plass.

Under Junior-VM på ski 2012 i Erzurum tok Iwabuchi gull i lagkonkurransen, sammen med Yūki Itō, Yurina Yamada og Sara Takanashi.

Hun ble tatt ut i den japanske troppen til Ski-VM 2015 i Falun, der hun kvalifiserte seg til normalbakkerennet og endte på en 36.-plass.

Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble hun nummer 18 i normalbakkerennet.

Referanser
----------

1. ↑  «Ski Jumping - Results Book» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 16. februar 2022. Besøkt 25. februar 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kaori Iwabuchi – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Kaori Iwabuchi – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata

* (pl) Kaori Iwabuchi – skijumping.pl Rediger på Wikidata
**Erik Oluf Melvold** (født 17. april 1940 i Vang, død 29. november 2007 på Kampen i Oslo) var en norsk pedagog, filolog og historiker. Han var også en aktiv politiker, og satt i bystyret for SV.

Melvold var utdannet cand. philol. Han arbeidet i flere år som lærer ved Forsøksgymnaset i Oslo. Han tok over som rektor for skolen etter Mosse Jørgensen, og var rektor der i to år. Mot slutten av 1970-tallet ble han lærer ved Bjerke videregående skole (som da het Linderud vgs), hvor han underviste i fagene norsk og historie. Han underviste også en periode ved Fagerborg videregående skole frem til 1994. Han startet da «prosjekt Oslo-patriot» i samarbeid med Skoleetaten i Oslo. I prosjektet ble det utviklet 39 temahefter med emner som presenterte Oslos historie, tiltenkt elever og lærere i grunnskole og videregående skole. Han utarbeidet totalt 50 temahefter av denne typen. Byvandringer i Oslo lå Melvolds hjerte nær, og han guidet byvandringer i en årrekke, både gjennom sin jobb som lærer og på fritiden.

Han arbeidet som pedagogisk veileder i Skoleetaten i Oslo før han i 2005 gikk av med pensjon. Hans guidede byvandringer ble en del av tilbudet i Den kulturelle skolesekken.

I 1991 ble han tildelt Oslos høyeste utmerkelse, St. Hallvard-medaljen. Han mottok i 2000 Oslo Byes Vels ærespris, Bypatrioten for sitt arbeid med byhistorie og byvandring.

Han bodde store deler av livet i Sonsgata på Kampen i Oslo. Han var der aktiv i Kampen Historielag. Han kalte selv Kampen for «Oslos Beverly Hills» i en rekke intervjuer.

Se også
-------

* Liste over kjente pedagoger ved Bjerke videregående skole

Referanser
----------

1. ↑  Gravferdsetaten i Oslo kommune
2. 1 2 3 4  Kampen Historielag (4. desember 2007). «Erik Oluf Melvold er død» **(norsk)**. kampenhistorielag.no. Besøkt 4. april 2010. [*død lenke*]
3. ↑  Erik Oluf Melvold. «Oslo presentert gjennom 39 temahefter med emner fra byens historie» **(norsk)**. Utdanningsetaten.no. Besøkt 4. april 2010.
4. 1 2  «Oslo-patrioten Melvold går av med pensjon» **(norsk)**. Utdanningsetaten.no. 4. desember 2007. Besøkt 4. april 2010. [*død lenke*]
5. ↑  «Tidligere mottakere av St. Hallvard-medaljen». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 10. januar 2014. Besøkt 30. januar 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Alfonso Carafa** (født 16. juli 1540 i Napoli i Italia, død 29. august 1565 i Monteoliveto ved Napoli) var en av den katolske kirkes kardinaler, og ble erkebiskop av Napoli 1557 da han var 17 år – han ble ikke bispeviet før 1565.

Han ble utnevnt til kardinal i mars 1557 av pave Paul IV, med *Santi Giovanni e Paolo* som tittelkirke.

Han deltok ved konklavet 1559 som valgte pave Pius IV.

I 1560 ble han falskt anklaget[] for å ha fjernet visse ting fra det apostoliske kammer og holdt innesperret på Castel Sant'Angelo i flere måneder, fratatt sine verv i Roma, dømt til bøter på 1 000 000 gullscudi og beordret utvist fra Roma. Etter at han hadde gjenvunnet pave Pius IVs tillit fikk han i 1562 vende tilbake til sitt erkebispedømme.

Han var grandnevø til pave Paul IV. Andre kardinaler i samme slekt var Filippo Carafa della Serra (kreert 1378), Oliviero Carafa (1467), Carlo Carafa (1555), Antonio Carafa (1555), Diomede Carafa (1555), Decio Carafa (1611), Pier Luigi Carafa (1645), Carlo Carafa della Spina (1664), Fortunato Ilario Carafa della Spina (1686), Pierluigi Carafa (1728), Francesco Carafa della Spina di Traetto (1773), Marino Carafa di Belvedere (1801) og Domenico Carafa della Spina di Traetto (1844).

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** BNE
 |
**Johannes «Jan» Willem Brand** (født 24. juni 1908 i Amsterdam, død 29. juni 1969 i Rotterdam) var en nederlandsk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Brand vant en olympisk sølvmedalje i landhockey under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det nederlandske laget som kom på andreplass i landhockeyturneringen bak India. Etter at laget fra Tsjekkoslovakia hadde trukket seg, var det ni lag fra ni nasjoner som deltok i turneringen, som ble spilt i perioden 17. til 26. mai. Nederland vant sin gruppe og i finalen møtte de India som var vinnere av den andre gruppen. Finalen, som ble spilt 26. mai 1928 på Olympiastadion i Amsterdam med 23 400 tilskuere, tapte Nederland med 0-3. Brand spilte alle fire kampene i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1928 Nederlands flagg Amsterdam - Sølv i landhockey Nederlands flagg Nederland.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jan Brand – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Jan Brand – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Jan Brand – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Jan Brand – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
**Erik Must** (født 26. januar 1943) er en norsk investor med eierinteresser i en lang rekke mellomstore norske selskaper. Han er en av de største investorene på Oslo Børs.

Han er utdannet siviløkonom fra Handelshøjskolen i København.

Must har vært hovedeier i forlaget Gyldendal og i Arendals Fossekompani siden midten av 1980-tallet, og han er også blant de viktigste eierne i NHST Media Group.

Ifølge tidsskriftet *Kapital* hadde han i 2022 en formue på 13,2 milliarder kroner.

Siden 1990-årene har han hatt nær kontakt med Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) og har vist stor interesse for ny teknikk og innovasjon. Han fattet interesse for forskningen innen informatikk på søkealgoritmer som senere ledet til etableringen av selskapet Fast. Han var også en pådriver for å utvikle samarbeid mellom fagmiljøene i informatikk og molekylærbiologi og finansierte det første professoratet i bioinformatikk i Norge.

«Gjennom 20 år ha han bidratt med 35 mill kr til satsingen bioinformatikk og molekylærbiologi på NTNU. Finansieringen har bidratt vesentlig til drift av forskning og viktige kjernefasiliteter som også brukes nasjonalt og internasjonalt. Hans rolle som katalysator og finansieringskilde har vært viktig for utvikling av bioinformatikk som fag ved NTNU og bidratt til at NTNU har blitt et ledende fagmiljø på dette området. Erik Must har hatt stor betydning for fagmiljøene i molekylærbiologi og informatikk gjennom strategisk forsknings­finansiering av professorat og forskningsinfrastruktur. Det har igjen hatt betydning for norsk industri som har gjort internasjonal suksess. Også forskningsinfrastrukturen benyttes av norske og internasjonale miljøer.»

Must ble i 2022 tildelt NTNUs ærespris.

Referanser
----------

1. ↑   Budstikka, «Jubilanter: 70 år», utgitt 26. januar 2013[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  «Erik Must | Kapital». *www.kapital.no* **(norsk)**. Besøkt 28. september 2022.
4. ↑  Stavrum, Gunnar (29. juni 2022). «Erik Must». *Norsk biografisk leksikon*. Besøkt 28. september 2022.
5. ↑  «Reddet av aksjer og bøker». *Dagens Næringsliv*. 4. august 2016.
6. 1 2 3  «Doktorpromosjon 2022 - NTNU». *www.ntnu.no*. Besøkt 17. november 2022.

Eksterne lenker
---------------

* «Erik Must» i *Norsk biografisk leksikon*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook
 |
Avkjølingsspann av jern. Spannet har vært forsinket, men har nå bare rester av sink igjen. Spannet har vært brukt i Rakkestad i Østfold. Høyde 43,8 cm. Foto Anne-Lise Reinsfelt / Norsk Folkemuseum, NFL.26765.
**Avkjølingsspann** er en beholder til avkjøling av melk. Avkjølingsspann er laget av metall. De har rette sider og to ører i toppen til å løfte i. Volumet kan variere fra 10 til 40 liter. Spann på under 30 liter er gjerne sylinderformet, mens større spann kan ha et ovalt tverrsnitt for å øke avkjølingsflaten i forhold til melkemengden.

I 1860-årene tok man i bruk avkjøling av melk i vann, en ny metode som fikk stor betydning for seterbruket. Det første avkjølingsanlegget av denne typen ble anlagt på Odnes i Søndre Land, og omkring 1870 ble denne metoden tatt i bruk flere steder både i Gudbrandsdalen og i Valdres. Om bruk av denne metoden i Valdres skriver Knut Hermundstad:*I bekker og kjelder vart det laga vasskummar. Bøndene kjøpte seg avkjølingsspann som dei silte mjølki i. Spanni sette dei så i kummane. Mjølki heldt seg då søt lengre. Dei sa det vart meir og betre fløyte når dei bruka avkjøling. Men denne bruksmåten var det berre ein og annan Valdres-bonde som bruka.* For slik avkjøling kunne det lages en karm av bord eller en laftet firkant i en bekk der man satte spannene ned. Noen støpte også murer for slik avkjøling og andre la en renne inn i et avkjølingskar i melkebua. Fordelene med avkjøling skulle være at melken holdt seg søtere og bedre. Den var bedre som for til små kalver og små griser. Smør og prim ble også bedre, men folk savnet den gamle surosten. Det ser ut til at denne avkjølingsmetoden går av bruk når separatoren kommer på 1900-tallet, mens andre først anla slike kjøleanlegg når de begynte med melkelevering fordi de mente at den avkjølte melken tålte transporten bedre.

Referanser
----------

1. ↑  Ødegaard (1918) s. 172-218.
2. ↑  Gudheim (2013) s. 102.

Litteratur
----------

* Gudheim, Helge (2013): *Kinning, bresting og ysting i Valdres sett i norsk og internasjonal sammenheng*. Ulnes.
* Ødegaard, N. (1918): *Kristians amt 1814-1914: en kort oversigt.* Kristiania.
* Østby, Jon Birger (1984): *Nomenklatur for melkestell. Med tegninger av Torill Sand.* Oslo

Eksterne lenker
---------------

* Se avkjølingsspann i DiditaltMuseum
Fra en *Jugendweihe* i Øst-Berlin i 1989  Foto: Robert Roeske, Deutsches Bundesarchiv 
Diplom utstedt til Jugendweihe i Nordrhein-Westfalen i 1969, av Deutscher Freidenker-Verband.
**Jugendweihe** (Ungdomsinnvielse) er en sekulær seremoni praktisert i Tyskland. Seremonien skjer ved 14-årsalder. Den oppsto på 1800-tallet som et frikirkelig alternativ til den romersk-katolske og protestantiske konfirmasjon. Senere utviklet Jugendweihe seg til å bli en ateistisk tradisjon.

Historie
--------

Begrepet Jugendweihe ble nevnt første gang i 1852, i frireligiøse grupper.

I 1881 ble Deutsche Freidenker Bund (DFB) (tysk fritenkerforbund) etablert. Det dreide seg om en ateistisk, borgerlig gruppe. Parallelt oppsto også en tilsvarende bevegelse i arbeiderklassen. På 1900-tallet ble Internationalen Proletarische Freidenker etablert, og denne distanserte seg fra den borgerlige bevegelsen.

Fra 1890 ble en innføring av ungdommen i arbeidslivet, del av Jugendweihe. Det ble innført også innført undervisning, basert på en frisinnet verdensanskuelse. Weimarrepublikken var en blomstringstid for Jugendweihe, som fremfor alt ble praktisert i arbeiderpartiene SPD og KPD.

I DDR var Jugendweihe en pendant til den kirkelige konfirmasjon, og ble tilbudt mot slutten av det åttende skoleåret. Elevene ble offisielt tatt opp i de voksnes rekker. Ungdommene avga sin bekjennelse til den sosialistiske stat, til vennskap med Sovjetunionen og de sosialistiske vennskapsstater, såvel som til kampen for fred og mot imperialismen. Av all DDR-ungdom deltok i 1970- og 1980-årene, 97 % i Jugendweihe, og undervisning var tett knyttet til skoleundervisningen forøvrig.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «DRA: Dokument des Monats März 2005». *www.dra.de* **(tysk)**. Arkivert fra originalen 15. august 2016. Besøkt 13. mai 2017.
2. ↑  Andreas Meier. «Struktur und Geschichte der Jugendweihen/Jugendfeiern» (PDF). Konrad Adenauer Stiftung. «1881 wurde der Deutsche Freidenker Bund (DFB) unter dem Vorsitz Ludwig Büchners gegründet – ein Jahr nach der „Vereinigung aller rationalistischen Gesellschaften der Welt", dem Internationalen Freidenkerbund (IFB) in Brüssel. Horst Groschopp, der Präsident der Humanistischen Akademie ( Freidenker nennen sich ungefähr seit l990 „Humanisten") in Berlin-Mitte (HAB), nennt in „Dissidenten. Freidenkerei und Kultur in Deutschland" (Berlin 1997 S. 97) den freireligiösen Bund „Mutterorganisation der fre idenkerischen Kulturbewegung der Dissidenten".»

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GND
 |

Portal: Tyskland
**Peter Coates** (født 13. januar 1938) i er en britisk forretningsmann fra Goldenhill, Stoke-on-Trent, Staffordshire. Han er sønn av en gruvearbeider. Coates har blitt oppført som den 25. rikeste personen i britisk fotball. Han tjente sin første formue på et cateringsfirma (Stadia and Lindley Catering) som stod for leveransene av mat til områdets fotballarenaer. På noen få år ble firmaet leverandør til nesten samtlige britiske fotballarenaer.

Fortjenesten fra virksomheten ble anvendt til å etablere nye tippekiosker, som senere ble til den landsdekkende bookmakerkjeden Provincial Racing.

I 1988 ble han majoritetseier i Stoke FC og var styreformann fram til 1997. I 1999 solgte han Stoke FC til et konsortium av islandske forretningsmenn for cirka £ 3,5 millioner. Konsortiets navn var Stoke Holding DA og hadde forretningskontor i Luxembourg. Handelen ble fullført 15. november 1999. 23. mai 2006 fullførte Coates tilbakekjøp av Stoke FC ved å betale £ 1,7 millioner. Ytterligere £ 3,3 millioner ble betalt for å slette den islandske gjelden. 

Det var Coates' datter Desire som hadde idéen om å begynne med nettgambling. I 2000 ble nettsiden bet365 skapt. I 2008 hadde firmaet en verdi på minst 1,8 milliarder dollar, ifølge avisen Birmingham News.

Referanser
----------

1. 1 2   www.thesun.co.uk[Hentet fra Wikidata]
Illustrasjon: Stian Tranung, 2014 
**Avlyd** er en type vokalskifte som forekommer i større eller mindre grad i alle indoeuropeiske språk. Vokalskiftet kan skje mellom bøyningsformer av samme ord og mellom etymologisk beslektede ord. 

Et eksempel på avlyd i norske bøyningsformer er det sterke verbet *s**y**nge*, *s**a**ng*, *har s**u**nget*. Et eksempel på avlyd i beslektede ord er *b**i**nde* og *b**å**nd*.

Opprinnelsen er i urindoeuropeisk der vokalen skiftet mellom kort og lang *e*, kort og lang *o* og ingen vokal. Påvirkning fra nabolyder har gjort skiftene mer kompliserte i datterspråkene, for eksempel i de ulike bøyningsklassene av sterke verb i de germanske språkene.

Begrepet, som stammer fra det tyske *ablaut*, blei for første gang brukt på begynnelsen av 1800-tallet av lingvisten Jacob Grimm.

Litteratur
----------

* Haugen, Odd Einar (1998). *Grunnbok i norrønt språk*. Oslo: Ad notam Gyldendal. s. 51–53. ISBN 82-417-0970-6.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
**Beleriand** var et landområdet fra J.R.R. Tolkiens Midgard, som lå i den nordvestre delen av Midgard i det første tidevervet. Opprinnelig var Beleriand bare navnet på området rundt Balarbukta, men så ble navnet gitt til hele landet. Elementet *Beler/Balar* refererer antakelig til maiaen Ossë, som ofte var ved Balars kyst.

Mot vest og sør hadde Beleriand en lang kyst som møtte det Storehavet Belegaer, mot nord lå høylands regionene Hithlum, Dorthonion og Himring åsene, mot øst lå fjellkjeden Ered Luin (Blåfjellene) som nådde nesten helt ned til havet i sør. Landet Nevrast i nordvest ble også noen ganger sett på som en del av Beleriand.

Elva Sirion, den største elva i hele Beleriand, rant fra nord til sør og delte Beleriand inn i Vest Beleriand og Øst Beleriand. Fra øst til vest gjennom landet løp også en rekke med åser og et plutselig fall i høyde, disse var kjent som Andram, *Langmuren*. (Elva sank ned i bakken ved *Sirionmyrene*, og så dukket den opp igjen nedenfor Andram ved *Sirions porter*.) Øst for Langmuren lå elva Gelion, og de seks sideelvene dens som kom fra fjellene Ered Luin, i området kjent som Ossiriand eller *Landet av de syv elver*. Elva Brithon og elva Nenning var de to nedre elvene i de vester områdene kjent som Falas.

I året 583 i det første tidevervet ble det aller meste av Beleriand ødelagt under Vredens krig mellom valaene og Morgoth. Bare noen svært få deler av Øst Beleriand overlevde denne krigen, og de ble kjent som Lindon. (Til tross for dette er det noe som tyder på at ikke alt var helt ødelagt i det andre tidevervet, men dette ble helt klart ødelagt ved Númenors fall.)

Det må likevel sies at gravene til både Túrin Turambar og Morwen overlevde og ligger på øya Tol Morwen, noe som oppfyller en gammel profeti. På samme måte er det også deler av Dorthonion som ble øya *Tol Fuin*, og åsen Himring ble stående som øya *Himling*. Alle disse øyene sammen ble kjent som *De Vestre Øyer*.

Regioner og Kongeriker i Beleriand
----------------------------------

* Arvernien
* Brethilskogen
* Dimbar
* Doriath
* Estolad
* Falas
* Himlad
* Nan-tathren (Piletrærnes land)
* Talath Dirnen
* Taur-en-Faroth (Jegernes skog)
* Taur-im-Duinath
* Thargelion
* Ossiriand eller Lindon

Byer i Beleriand
----------------

* Belegost
* Brithombar
* Eglarest
* Gondolin
* Himring
* Menegroth
* Nargothrond
* Nogrod
* Vinyamar

*Beleriand har hatt mange forskjellige navn i Tolkiens tidligere skrifter (se:* The History of Middle-earth*): **Broceliand, Broseliand, Golodhinand, Noldórinan, Geleriand, Bladorinand, Belaurien, Arsiriand, Lassiriand, Ossiriand**.*

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**La Serena** er en by i Chile og hovedstad i Coquimbo-regionen. Byen ligger ved Stillehavet og har en befolkning på 163 900 (2004). Den ble grunnlagt etter ordre av Pedro de Valdivia rundt 1540 for å sikre sjøforbindelsen mellom Santiago de Chile og Lima, og er dermed Chiles nest eldste by. Byen har klart å bevare deler av sin historiske arktitektur. Dette, samt en del flotte strender, har gjort at byen er et turistsenter. 

Puclaro-demningen skaper et reservoar med gode forhold for kitesurfing.

Byen er sete for et katolsk erkebispedømme.

Historie
--------

La Serena og Coquimba
Den første byen som spanjolene grunnla i regionen Coquimbo, var La Serena. Juan Bohón grunnla den 15. november 1543 med tanke på skipsruten mellom kysten ved Santiago de Chile og ved Lima i Peru. Men byen ble rasert kraftig da indianere gikk til angrep den 22. juli 1549. Francisco de Aguirre grunnla den så og i på nytt den 26. august 1549, og gav den navnet **San Bartolomé de La Serena**. Den  4. mai 1552 gav spanskekongen den navnet La Serena.

Byen ble ofte utsatt for angrep fra engelske pirater, som Bartolomé Sharp i 1680 og Edward Davis i 1686. Rundt 1700ble nyen utbygd som festning mot piratplagen. I 1801 og 1847 ble byen rammet av kraftige jordskjelv.

Rundt om 1920 ble byen en viktig utskipingshavn etter at jernmalm var blitt funnet i områdene innenlands.

| * v
* d
* r
Kommuner i Coquimbo |
| --- |
| Elqui | Andacollo  **·** Coquimbo  **·** La Higuera  **·** La Serena  **·** Paihuano  **·** Vicuña |
| Limarí | Combarbalá  **·** Monte Patria  **·** Punitaqui  **·** Río Hurtado  **·** Ovalle |
| Choapa | Canela  **·** Illapel  **·** Los Vilos  **·** Salamanca |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |



1. 1 2  ; *Folketellingen 2017 i Chile*; besøksdato: 12. januar 2021.
**Jug** (russisk: Юг) er ei elv i den europeiske delen av Russland. Den er 574 kilometer lang, med et nedbørfelt på 35 600 km². Middelvannføringen ved Gavrino, 35 km fra munningen, er 290 m³/s.

Elva har sine kilder i de langstrakte Nordrussiske høyder, rundt 40 kilometer nordøst for byen Nikolsk i Vologda oblast. Derfra renner den først et stykke i sørvestlig retning, før den ved Nikolsk gjør en stor sving mot nord og meanderer seg gjennom ganske dypt innskårne daler. Deretter renner den mot nordøst og passerer innom Kirovsk oblast, hvor den gjør en ny stor sving mot nordvest. 35 kilometer før munningen kommer sideelva Luza inn fra øst. Ved Velikij Ustjug løper Jug sammen med elva Sukhona, som kommer inn fra vest, og danner med det Nordre Dvina.

Ordet *Jug* betyr direkte oversatt «sør», men det har likevel etymologisk sannsynligvis ingenting med himmelretningen å gjøre.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Река Юг». *Russlands statlige vannregister* **(russisk)**. Besøkt 22. januar 2016.
2. 1 2  «Yug At Gavrino» **(engelsk)**. R-ArcticNET. Besøkt 22. januar 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Jug** er et kortspill for 2–5 personer. Spillet ligner litt på vri-åtter, men det er to vesentlige forskjeller: man legger kortene med billedsiden ned, og man kan juge om hvilket kort man legger på, eller jukse ved å legge på mer enn ett kort. Hvis man blir tatt i juks, enten det dreier seg om å ha lagt på feil kort eller for mange kort, så må man ta inn bunken. Den som kvitter seg med alle kortene, har vunnet. Det går ikke an å vri.

Spilleregler
------------

Man benytter en vanlig kortstokk med 52 kort, med fargene spar, kløver, ruter og hjerter. Hver spiller får utdelt fem kort. Resten av kortene legges med billedsiden ned. Det øverste kortet i denne bunken snus og legges med billedsiden opp ved siden av bunken. Spilleren til venstre for den som delte ut kortene, begynner.

Spillet går ut på å legge på ett kort av gangen, med billedsiden ned. Man sier høyt hvilket kort man legger på, og man må følge fargen, valøren på kortet trenger ikke å overstige. For eksempel må man spille kløver hvis det er kløver som ligger med billedsiden opp. I dette spillet er det også lov å jukse. Det kan gjøres på en av to måter, (1) enten ved å legge på et kort av en *annen* farge (*juge*), (2) eller ved å legge på *mer enn ett kort*.

Neste spiller kan velge å (1) si "JUG" og dermed påstå at forrige spiller la på et annet kort enn det som ble sagt, eller (2) si "FLERE KORT" og dermed påstå at forrige spiller la på mer enn ett kort. Hvis det stemmer at det ble jukset og at dette ble gjort på den måten det ble påstått, så må den som jukset ta inn hele bunken. Men hvis forrige spiller ikke jukset, eller om det ble jukset på annen måte enn det som ble påstått (f.eks. ved at *flere kort* ble lagt på, mens påstanden var at det var *jug*), så er det den som kom med den feilaktige påstanden som må ta inn bunken.

Den spilleren som står for tur til å legge på, kan altså legge på et kort med billedsiden ned i riktig farge (og si høyt hva det er), eller *juge* ved å legge et annet kort med billedsiden ned og si høyt et kort i riktig farge selv om det ikke er det det faktisk er, eller jukse ved å legge på mer enn ett kort og da på samme måte påstå at det er et kort i riktig farge. I tillegg til disse valgmulighetene kan spilleren trekke inntil tre kort fra bunken, så lenge det er kort igjen i bunken, før spilleren legger på.

Den som blir kvitt alle kortene vinner idet neste spiller legger på. Man vinner altså ikke ved å legge på alle kortene på én gang dersom neste spiller røper at det ble lagt på *flere kort*.

Man kan også spille uten at man kan legge på flere kort, men gjemme enkelte. Hvis man i dette tilfellet blir tatt for å gjemme må man ta inn bunken.
**Diane Ladd** (født **Rose Diane Ladner** 29. november 1935 i Meridian i Mississippi) er en amerikansk skuespiller, regissør og produsent. 

Ladd har i løpet av sin skuespillerkarriere dukket opp i over 120 roller, i flere populære TV-programmer og mini-serier i løpet av perioden 1958–2003, samt i flere store filmer, deriblant Alice Doesn't Live Here Anymore (1974), Wild at Heart og Rambling Rose (1991), Ghosts of Mississippi, Primary Colors, 28 Days (2000), American Cowslip (2008) og flere andre kjente filmer. Hun har vært gift tre ganger, og hun er moren til skuespilleren Laura Dern som hun fikk med sin eksmann, skuespilleren Bruce Dern.

I tillegg til sin Oscar-nominasjon for sin karakter Alice She Don`t Live Here Anymore, ble Diane Ladd også nominert (igjen innen kategorien Beste kvinnelige birolle) for begge filmene Wild at Heart og Rambling Rose. I begge disse filmene spilte hun sammen med sin datter Laura Dern. Dern fikk en nominasjon for beste kvinnelige hovedrolle for Rambling Rose. Denne doble mor og datter-nominasjonen for Ladd og Dern i filmen Rambling Rose var første gang i Oscar-historien at en slik hendelse hadde inntruffet. De var også nominert til to Golden Globe Awards det samme året.

Ladd har også hatt flere jobbet innen teater. Hun hadde sin Broadway-debut i stykket Carry Me Back to the Morningside Heights i 1968. I 1976 spilte hun i stykket A Texas Trilogy: Lu Ann Hampton Laverty Oberlander som hun fikk en Drama Desk Award-nominasjon for.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 27. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Internet Broadway Database, oppført som Rose Diane Lanier, Internet Broadway Database person-id 91975, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Internet Broadway Database, Internet Broadway Database person-id 48718, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w66152kc, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Diane Ladd – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Diane Ladd på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Diane Ladd i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Diane Ladd på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (da) Diane Ladd på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Diane Ladd på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Diane Ladd på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Diane Ladd hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) Diane Ladd hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Diane Ladd hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE **·** Discogs
 |
Jugorskijhalvøyas beliggenhet
**Jugorskijhalvøya** (russisk: Югорский полуостров – *Jugorskij poluostrov*) er ei 18 000 km² stor halvøy i det autonome området Nenetsia i Russland. Den avgrenses i vest av Khajpudyrbukta i Petsjorahavet, i nordvest av Jugorskijsundet, som skiller den fra øya Vajgatsj, og i nordøst av Karahavet, og østover til munningen av elva Kara og Bajdaratskbukta.

Halvøya består for det meste av kupert lavland med høyder opp til 200 meter. Langs kysten finnes mange marine og glasiale avsetninger. Langs den sentrale del av halvøya ligger den lave fjellkjeden Paj-Khoj, en nordlig utløper av Uralfjellene. Det høyeste punktet er Gora Moreiz på 467 moh. Den største elva på halvøya er Bolsjaja Oju, som munner ut i Jugorskijsundet.

Klimaet på halvøya er subarktisk, med 7 måneder vinter og en kort, kald sommer. Middeltemperaturen varierer fra -20 °C i januar til +7 °C i juli, og årlig nedbør er 300 mm. Sammenlignet med Barentshavet, som mottar relativt varme havstrømmer fra Atlanterhavet, er Karahavet mye kaldere, og er frosset over i ni måneder hvert år. På grunn av dette er det ofte om våren og høsten at østkysten av Jugorskijhalvøya er tilfrosset, mens vestkysten er isfri. Området består hovedsakelig av tundra, med en sparsom vegetasjon for det meste bestående av mose, lav og gress.

Halvøya har navn etter *Jugra*, som var navnet russerne brukte om landområdene øst for Petsjora og Ural fra 1000- til 1700-tallet.

Foruten nenetsere bor det også noen russere på den tynt befolkede halvøya. De største bosetningene er havna Amderma i nord, og Ust-Kara helt i sørøst. Ved Ust-Kara ligger også Kara-krateret, som ble dannet av et meteorittnedslag for rundt 70 millioner år siden.

Eksterne lenker
---------------

* «Югорский полуостров», Store sovjetiske encyklopedi


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
**Blanche Barton** er oppvokst i San Diego, California. Hun innledet et forhold til Church of Satan-leder Anton LaVey i 1984 etter at han hadde skilt seg fra sin ledsager i tjuefem år, Diane Hegarty. Da Hegarty trakk seg fra sin rolle som Church of Satan High Priestess, tildelte LaVey rollen og tittelen til Zeena LaVey (datter av LaVey og Hegarty), som tjente fra 1985–1990. I 1990 fratok Zeena seg rollen som yppersteprestinne, og LaVey tildelte så tittelen til sin eldste datter, Karla LaVey. Ved LaVeys død hevdet Barton 29. oktober 1997 rollen som yppersteprestinne, selv om Karla LaVey ikke hadde fratatt seg rollen som yppersteprestinne. 7. november 1997 holdt Karla LaVey en pressekonferanse for å kunngjøre faren Anton LaVey død. Det var på dette tidspunktet at Barton og Karla LaVey kunngjorde at de ville lede Satans kirke som medoverprestinner.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Blanche Barton på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Belgica og Gallia like før romernes erobringer
**Belgae** var en gruppe med stammer som var bosatte i det nordlige Gallia og mellom Den engelske kanal og de vestlige bankene av Rhinen fra det 3. århundre f.Kr. eller tidligere. I sitt verk *Commentarii de Bello Gallico* om gallerkrigene, ga Julius Cæsar en beskrivelse av disse folkene. Både Cæsar og andre klassiske forfattere omtalte dem som gallere, men som forskjellige fra «keltiske» gallere. Ifølge Cæsar snakket de et keltisk språk, men hadde germanske aner.

Deres eksakte etniske tilhørighet er omstridt. Ifølge Cæsar hadde de andre skikker og lover enn de keltiske gallerne, mens den greske historikeren Strabon på sin side nedtonet disse forskjellene. Mange språkforskere antar at de snakket et keltisk språk. Arkeologiske bevis, såvel som tekstanalyser og toponymer, viser likevel at de hadde genetiske, kulturelle og historiske forbindelser med folkene øst for Rhinen, deriblant germanerne.

Ut fra studier av lokale stedsnavn er det blitt hevdet at *Belgae* ikke snakket keltisk, selv om keltisk hadde vært innflytelsesrikt blant folkenes ledere som et medium til omverdenen. Teorien om den såkalte Nordwestblock, går ut på at keltisk ikke var hovedspråket nord for Ardennene. Enkelte språkforskere opererer med en teoretisk utdødd og distinkt grein av indoeuropeisk, som har eksistert i området før den keltiske og germanske innflytelsen, og som er blitt kalt gammelbelgisk.

Eksterne lenker
---------------

* Belgae i Roman-Britain.org

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Diane Dezura** (født **Nelson** 1. juli 1958 i Burnaby), canadisk curlingspiller som deltok i de olympiske leker 2002 i Salt Lake City.

Nelson vant en olympisk bronsemedalje i curling under vinter-OL 2002 i Salt Lake City. Hun var med på det canadiske laget som kom på tredjeplass i curlingturneringen for damer bak Storbritannia og Sveits. De tapte semifinalen mot Storbritannia med 6-5, men vant bronsefinalen over USA med 9-5. De andre på laget var Kelley Law, Julie Skinner, Georgina Wheatcroft og Cheryl Noble.

Hun ble verdensmester i curling i 2000 i Glasgow.

OL-medaljer
-----------

* 2002 USAs flagg Salt Lake City - Bronse **Bronse** i curling, damer Canadas flagg Canada

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Diane Nelson – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Diane Nelson – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Diane Nelson – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Diane Nelson – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Diane Nelson – Canadian Olympic Committee Rediger på Wikidata

* (en) Diane Nelson – World Curling Tour Rediger på Wikidata

* (en) Diane Nelson – World Curling Federation Rediger på Wikidata
**Marienthron** *(norsk: Marias trone)*, også kalt kloster Nimbschen, var det kloster i Nimbschen sør for Leipzig hvor Katharina von Bora, Martin Luthers hustru, hadde vært nonne.

Da dette cistercienserinneklosteret ble opprettet av markgreve Heinrich der Erlauchte i juli 1243, lå det i Torgau. Men nonnene forlot dette stedet allerede i 1250 og begav seg til småbyen Grimma. I 1258 kjøpte de noen eiendommer i det nærliggende Nimbschen, og i 1270-årene bygde de et nonnekloster der. Nonnene levde av inntekter fra åtte omliggende landsbyer og av det landbruk de drev på eget gods. Innenfor klostermurene hadde de i tillegg til de vanlige klausurbygninger (med kirke, sakristi, kapittelsal, korsgang, kjøkken og spise- og soverom) også mølle, bekeri, bryggeri, slakteri, smie, høylover, krøtterstaller, urte- og frukthaver, teglmakeri, dike for fiskeoppdrett, dukmakeri og gravplass. Det var også hus for de to skriftefedrene fra mannsklosteret Pforta, og hus for nonnenes ansatte. Abbedissen bodde i abbedihuset, som også tjente som gjestehus. Abbediet utøvet grunn- og rettsmyndighet i det omliggende området. 

I 1509 vet man at nonnekonventet omfattet 44 kornonner som for det meste kom fra den lavadelige stand. Derutover bodde fem legsøstre og 39 lønnsarbeidere i klosteret. Det var dette året at Katharina von Bora i en alder av ni eller ti år ble bragt av sin far, enkemannen Hans von Bora, til klosteret. Abbedissen var Katharinas tante. I 1516 avla hun sine klosterløfter. Etter at den lutherske bevegelse hadde tiltatt i styrke begynte nonner å forlate klosteret. Om natten den 7. april 1523 ble tolv nonner hemmelig ført bort fra klosteret. Ni av dem, som ikke kunne vende tilbake til slektninger, rømte til Wittenberg. Der hjalp Luther dem med å finne ektemenn. Men den Katharina ønsket å gifte seg med, kunne ikke på grunn av motstand fra sin familie. Luther prøvde da å gifte henne bort med en mann nesten førti år eldre enn henne, en prest omtrent 60 år gammel. Denne gangen var det Katarina som nektet. Dersom hun ikke fikk gifte seg enten med en Nikolas von Amsdorf (46 år) eller Martin Luther (41 år), aktet hun å leve ugift resten av livet. Luther giftet seg da med henne den 27. juni 1525. 

I 1529 ble gudstjenesten i Marienthron reformert etter evangelisk (luthersk) mønster. Abbedissen og de 17 gjenværende nonner ble fristilt til å forlate klosteret dersom de ønsket det. Etter abbedissens død i 1536 ble klosteret oppløst og forpaktet. I 1550 overdro kurfyrst Moritz av Sachsen de tidligere klostereiendommer til den den nettopp opprettede landskolen for Grimma. Frem til 1800-tallet ble materialer fra klausurbygningene, også kirken, benyttet til byggearbeider i omegnen. Men det stod da igjen en god del ruiner, som er blitt bevart.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kloster Nimbschen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Kloster Nimbschen – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Mariholtet** er en turisthytte som ligger i Østmarka. Hytta ligger i Oslo kommune, ved Mariholtvika på vestsiden av innsjøen Nord-Elvåga, som skiller kommunene Oslo og Lørenskog.

Mariholtet var opprinnelig en plass under Ellingsrud gård, før den ble kjøpt av Aker kommune i 1917. Elvvåga skulle brukes som drikkevann, og områdene rundt ble derfor kjøpt opp av kommunen. Folk fikk imidlertid bo på Mariholtet frem til 1955.

Mariholtet har en lang historie som turisthytte, allerede i 1920-årene var den et vanlig turmål for Oslos friluftslivsinterreserte.

Mariholtet sett mot sørøst, med Nord-Elvåga i bakgrunnen.
Mariholtet er en populær destinasjon for mange som er bosatt på Ellingsrud, da det er skiløyper hele veien inn til Mariholtet sportstue. Avstanden fra parkeringsplassen på Ellingsrudjordet til Mariholtet sportstue er 4,5 kilometer en vei.

Hytta har innlagt vann. Det er vei til hytta (stengt med bom). Det er oppvarming med ved i ovner og noe supplerende gass om vinteren. Gass koketopp til matlaging.Tilgjengelig dobbelt toaletter inni hytta. Stue med peis og kjøkkenkrok samt bord, stoler, bestikk etc. for 30-40 personer. I tillegg er det vaskerom etter behov.

Stedet har gitt navn til Mariholtputten.

Litteratur
----------

* Bjarne Jensen (1991). «Knutepunkt i Østmarka». *Stuene i Marka* (2. utg.). Oslo: Schibsted. s. 67-69. ISBN 82-51-61358-2.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mariholtet – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Mariholtets hjemmeside
* Olaug Therese Ariansen: «Minner fra Mariholtet». Særtrykk av Østmarkas venners medlemsblad *Nytt fra Østmarka*, 2005

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** GeoNames
 |