recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**HMS «Challenger»** var en dampdreven korvett i Pearl-klassen i Royal Navy (den britiske marinen). Den ble sjøsatt 13. februar 1858 ved Woolwich Dockyard. «Challenger» var flaggskipet til Australia Station mellom 1866 og 1870.

Skipet ble bestilt som et skoleskip for den britiske kystvakten og Royal Naval Reserve ved Harwich i juli 1876.

Som en del av North America and West Indies Station tok «Challenger» i 1862 del i operasjonene mot Mexico, inkludert okkupasjonen av Vera Cruz. Det ble flaggskipet til Australia Station i 1866 og i 1868 ble det gjort straffeoperasjoner mot noen folk på Fiji for å hevne mordet på en misjonær og noen av hjelperne hans. Skipet dro ut fra Australian Station sent i 1870.

«Challenger» ble valgt ut til å utføre den første globale marine forskingsekspedisjonen, Challenger-ekspedisjonen. For å kunne gjøre sondemåligner i dybden måtte alle utenom to av kanonene på skipet fjernes og sperrene måtte reduseres for å gi mer plass. Laboratorier, ekstra lugarer og en spesialbygd dreggsøkk ble bygd. Skipet ble lastet med glasskolber med alkohol for bevaring av prøvene, mikroskop og kjemiske apparat, trål og dregg, termometre og vannprøveflasker, sondelodd og utstyr for å hente opp sediment fra havbunnen, og store mengder tau for å heise utstyret ned i havdypet. I alt hadde skipet med 291 km med italiensk hamp.

«Challenger» hadde et mannskap på 243 offiserer, vitenskapsfolk og mannskap på reisen som var på 
68 890 nautiske mil (127 584,28 km).

Tross i suksessen med Challenger-ekspedisjonen, led «Challenger» en skammelig skjebne. Skipet ble solgt til Chatham Dockyards i 1878 og forble i reserve frem til 1883, da det ble ombygd til losjiskip i River Medway. Her ble det værende til det ble solgt til J. B. Garnham den 6. januar 1921 og hugd opp for å ta vare på verdien i kobberbunnen i 1921.

Bare gallionsfiguren er tilbake fra skipet. Den står på utstilling i foajeen til Nationalh Oceanography Centre i Southampton. Den amerikanske romfergen «Challenger» ble oppkalt etter dette skipet.

Bilder
------

* 
*

Referanser
----------

1. ↑  Space Shuttle Arkivert 3. februar 2009 hos Wayback Machine.

Kilder
------

* Bastock, John (1988), *Ships on the Også Station*, Child & Associates Publishing Pty Ltd; Frenchs Forest, Australia.
* Winfield, Rif (2004). *The Sail and Steam Navy List: All the Ships of the Royal Navy 1815–1889*. London: Chatham Publishing. ISBN 978-1-86176-032-6. OCLC 52620555.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Dianisk wicca**, også kjent som *dianiske hekser* eller *dianisk feministisk heksekraft*, er en benevnelse på en nyhedensk tradisjon av wicca som ble grunnlagt av Zsuzsanna Budapest i USA på 1970-tallet. Dianisk wicca er kjent for dyrkelse av Gudinnen og for sin feministiske ideologi. De forener elementer fra britisk tradisjonell wicca, italiensk folkemagi nedtegnet i Charles Lelands *Aradia*, feministiske verdier og ritualer, og healing som Zsuzsanna Budapest lærte av sin mor. Dianisk viser til den romerske gudinne Diana.

Tro og praksis
--------------

De fleste dianiske wiccanere dyrker kun Gudinnen og mener at Hun er kilden til alt liv og rommer selv alt i seg. Det er dianiske hekser som praktiserer andre former for hedendom, og en del dianikere er monoteistiske, en del er polyteistiske, og en del er ateistiske.

Bevegelsen var opprinnelig dannet av et flertall av lesbiske kvinner, men dagens dianiske grupper kan bestå av alle seksuelle avskygninger. De fleste dianiske wiccaer praktiserer på en positiv veg og benytter verken manipulerende trolldom eller forbannelser da det går imot wiccansk etikk hvor nøkkelsystemet i wiccaens nyhedenske religion er at ingen skade må gjøre: *An it harm none, do what ye will*, men andre dianiske hekser, som blant annet Zsuzsanna Budapes, mener at forbannelser mot de som skader kvinner ikke kan være galt.

Som andre wiccanere danner dianikere også coven, deltar på festivaler, feirer de åtte betydelige wiccanske helligdager, solverv og andre ritualer.

Referanser
----------

1. ↑  Falcon River (2004): «The Dianic Wiccan Tradition» Arkivert 6. november 2015 hos Wayback Machine.. *The Witches Voice*
2. 1 2  River, Jade (2004): «The Dianic Tradition» Arkivert 13. oktober 2011 hos Wayback Machine.. *The Witches' Voice*.

Eksterne lenker
---------------

* Circle of Aradia
* Dianic Cosmology
* The Living Temple of Diana
* Dianic Wiccan Tradition Arkivert 26. september 2011 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Conseil National pour la Défense de la Démocratie–Forces pour la Défense de la Démocratie** (fork. **CNDD–FDD**) var en av de største opprørsgruppene i borgerkrigen i Burundi på 1990-tallet. Senere ble det et politisk parti. CNDD-FDD ble grunnlagt i 1994, et år etter at president Melchior Ndadaye ble drept. Den politiske delen var dominert av hutuer fra regionen Bururi sør i landet. Den militære delen bestod av personer fra hele landet.

I 2001 hadde gruppen 15 000 medlemmer og var ledet av Jean-Bosco Ndayikengurukiye. I oktober 2001 ble Ndayikengurukiye styrtet av Pierre Nkurunziza og gruppen ble delt. Nkurunziza sin gruppe utgjorde størsteparten av gruppen med 10-12 000 personer mens Ndayikengurukiye hadde bare om lag 5000 personer. I desember 2002 inngikk gruppen til Nkurunziza våpenhvile, men fortsatte å krige. Ndayikengurukiye sin gruppe inngikk våpenhvile i oktober samme år. 

Ved en seremoni i januar 2005 registrerte gruppen seg som et politisk parti. CNDD vant valget senere samme år og Pierre Nkurunziza ble president.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Conseil national pour la défense de la démocratie-Forces de défense de la démocratie – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Aleksandr Ivannikov** (født 23. januar 1945 i Moskva) er en russisk tidligere skihopper som konkurrerte for Sovjetunionen. Han representerte Dinamo Moskva.

Ivannikov deltok i den tysk-østerrikske hoppuka fra 1962 til 1972, med 4.-plass i 1963/64 som beste sammenlagtplassering. Han ble også nummer 10 i 1965/66. Hans beste plassering i enkeltrenn i Hoppuka var 2.-plass i Innsbruck 5. januar 1964. I OL i Innsbruck i 1964 ble han nummer 6 i storbakken i Innsbruck og nummer 17 i normalbakken i Seefeld. Han var med i VM i 1966 og 1970, med 10.-plass i normalbakken i Oslo i 1966 som beste plassering.

I VM i skiflyging i Planica i 1972 ble han nummer 30. Han ble nummer 2 i rennet Janez Polda Memorial i normalbakken i Planica 22. mars 1970.

Referanser
----------

Kilder
------

* Jens Jahn, Egon Theiner: *Enzyklopädie des Skispringens*. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider
* Sports Reference: Aleksandr Ivannikov Arkivert 17. desember 2012 hos Wayback Machine. (besøkt 17. april 2011)
* Planica 1934-2011: All international competitions, all podium winners and competitors with the longest ski jumps and flights

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aleksandr Ivannikov – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Ivannikov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Ivannikov – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Ivannikov – TheSports.org Rediger på Wikidata
**Aleksandr Iljitsj Jegorov** (russisk: Алекса́ндр Ильи́ч Его́ров, født 13. oktoberjul./ 25. oktober 1883greg. død 22. februar 1939) var en sovjetisk militær leder og et fremtredende offer for Stalins utrenskninger på slutten av 1930-tallet.

Jegorov ble født i en småbondefamilie i Buzuluk nær Samara i det sentrale Russland. Han kom inn i Den keiserlige russiske hær i 1901 og ble offiser i 1905. Under første verdenskrig steg han i gradene til oberstløytnant, og ble såret fem ganger. I 1904 hadde han meldt seg inn i Det sosialistrevolusjonære partiet, men etter at bolsjevikene tok makten aksepterte han det nye regimet og ble en offiser i Den røde armé. 

Under den russiske borgerkrigen hadde Jegorov kommandoen over sørfronten til Den røde armés og spilte en viktig rolle i beseiringen av de hvite styrkene i Ukraina. I 1920 var Jegorov en av Den røde armés kommandanter under den polsk-sovjetiske krig. Under denne kampanjen var han en nær kollega av Stalin og Semjon Budjonnyj. 

I 1925-26 ble Jegorov sendt som militær rådgiver i Kina. I 1927 var han Den røde armés kommandant i Hviterussland. I 1931 ble han utnevnt til visefolkekommissær for forsvar og Sjef for Generalstaben i Den røde armé. I 1934 ble han kandidatmedlem av Sentralkomiteen i kommunistpartiet.

I 1935 var han en av de første fem som ble utnevnt til Marskalk av Sovjetunionen, da denne rangen ble opprettet.

På grunn av hans gamle forbindelser til Stalin og Budjonnyj, syntes Jegorov å være trygg for den bølgen av arrestasjoner som sveipet gjennom Den røde armé i 1937 etterhvert som Stalins utrenskninger økte i omfang. Han ble offisielt listet som en av dommerne i rettssaken mot Tukhatsjevskij i juni 1937. Men på slutten av 1937 ble han degradert til kommandør i det Transkaukasiske militærdistrikt, og han ble arrestert i februar 1938 og hans militære skrifter forbudt. Jegorov døde i fengsel og dødsdatoen ble senere offisielt oppgitt som februar 1939. Enkelte sovjetiske kilder oppga dog hans dødstidspunkt til så sent som 1941. Han ble rehabilitert av Nikita Khrusjtsjov, etter Stalins død.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, oppført som Alexandre Ilitch Iegorov, BNF-ID 16642461n[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Library of Congress Authorities, Library of Congress autoritets-ID nr89010324, besøkt 19. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  Roy Medvedev, *Let History Judge*, 1971

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** Munzinger (iba)
 |
«Riksröse» 81A på grensen mellon Norge og Sverige, nordvest for Lekvattnet i Värmland.
**Grensetraktaten av 1751** også kalt *Strømstadtraktaten*, inngått mellom Danmark-Norge og Sverige fastla riksgrensen mellom Norge og Sverige (med Finland) fra Kornsjø i Østfold til Nesseby i Finnmark. I og med denne traktaten ble det fastslått hvordan Norge og Sverige skulle fordele det omstridte samiskbosatte området fra Femunden og nordover.

I den anledning ble det laget en særskilt del av traktaten, «Lappekodisillen», for å verne samiske rettigheter og fastsette statenes plikter. Grensen fra 1751 er fortsatt gyldig, og Lappekodicillen på visse områder fortsatt rettskraftig.

Beskrivelse
-----------

Etter omfattende utredninger, for det meste under ledelse av Peter Schnitler, ble grensetraktaten undertegnet under Fredrik V 21. septemberjul./ 2. oktober 1751greg.. Det er et dokument basert på rekognoseringer, kartleggingsarbeid, målinger, funderinger og forhandlinger. Traktaten som består av 8 artikler og 2 vedlegg (kodisiller) og har dannet grunnlag for senere grenseoppganger helt til våre dager.

* Art. 7 (s.21) -straff for endring av grenseforløpet, ødelegging av grenserøyser m.m. blir straffet med henging på stedet
* s.22 her blir forholdene omkring lappene tatt opp, med regler for deres virksomhet
* §9 (s.36) uthogging av grensegate i 16 alners bredde (10 m).
* §18 regler for plassering av røys i myr (fundamentering)
* §20 hovedrøysene skal være 3 alen høye (1,9 m) og 9 alen (5,7 m) i omkrets

1. Kodisill inneholder bestemmelser omkring samene (Lappekodisillen).
2. Kodisill av 7. oktoberjul./ 18. oktober 1751greg. beskriver selve grenselinjen fra *«Hisøe»* i Nordre Kornsjø til *«Fieldet Kolmisoifvi Madakietza»*. Grensemerke 349 *Gålmesoaivi* er nå også felles grensepunkt mellom kommunene Nesseby (Unjárga suohkan) og Sør-Varanger og mot Finland.

Det var størst uenighet om hvilket land grensebygdene Idre og Særna i Hedemarkens amt og Lierne i Trondhjems amt skulle tilhøre. Dette ble løst etter forhandlinger, slik at Särna og Idre ble lagt til Sverige og Lierne til Norge. 

Fjellbygdene Idre og Særna hadde i praksis tilhørt Sverige etter okkupasjonen av den svenske presten Daniel Buskovius i 1644, men dette var likevel ikke traktatfestet ved Freden i Brømsebro. Når det gjaldt tilhørigheten til Lierne var dette ganske åpent. Den bofaste delen av befolkningen var i hovedsak av svensk opphav, men deres kirke Sørli hørte til det norske bispedømmet, og derfor ble denne "bulken" på riksgrensen til. Basert på traktaten ble varder utplassert langs hele strekningen fra Kornsjø til Nesseby og de fleste står fortsatt i dag.

Eksterne lenker
---------------

Utvalg fra grensearkiv ca. 1750 i Riksarkivet.
**Sundklakkstraumen** er et 13 kilometer langt sund, og en sterk tidevannsstrøm, mellom Vestvågøy i vest og Gimsøya i Vågan kommune i Nordland i øst. Sundet avgrenses i nord ved Aurtangen og Hovsund ved Vesterålsfjorden og i sør ved Sandvika og Rabben i overgangen til Gimsøystraumen. 

Dybden i Sundklakkstraumen varierer fra under ti  meter i de smalere delene til 33 m i den videre delen. Minste bredde er 150 m, men avstanden mellom Revsøya og Sundklakkøya, hvor seilingsleden går, er bare 50 m. De tre største forgreiningene som går ut fra Sundklakkstraumen er Vikspollen og bukta Årrvågan på Gimsøysiden og Limstrandpollen på Vestvågøysiden.

Spredt gårdsbebyggelse langs E10 på vestsiden. Europaveien krysser over Sundklakkstraumen bru, sør i sundet, til grenden Sundklakk. Langs Fv861, fra Sundklakk videre nordover langs østsiden, er det mer sparsom bebyggelse.

Se også
-------

* Gimsøymyrene naturreservat
* Gimsøystraumen
* Henningsværstraumen

Referanser
----------

1. ↑  Midt i sundet. Mål gjort ved hjelp av Statens kartverks Norgeskart.no.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
***The Changing Woman*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av David Smith.

Handling
--------

En opera-diva som turnerer sammen med flere andre i Sør-Amerika, og sjarmerer alle hun møter - bortsett fra Johnny Armstrong, som ikke er interessert i henne eller noen annen kvinne. Men etter at hun blir tatt til fange av en indianer-stamme, redder Johnny henne. På vei tilbake til sivilisasjonen ser Johnny større forandringer i henne, forårsaket av opplevelsen av å bli tatt til fange og deretter reddet igjen.

Johnny begynner etter hvert å utvikle romantiske følelser for henne. Men jo nærmere de kommer sivilisasjonen, jo mer begynner hun å gå tilbake til den arrogante, oppmerksomhetsglade divaen hun tidligere hadde vært. Johnny kommer derfor opp med en plan som han håper kan bringe tilbake kvinnen han har vokst til å bli veldig glad i.

Rolleliste
----------

* Hedda Nova som Nina Girard
* J. Frank Glendon som Johnny Armstrong
* Otto Lederer som President Guzman Blanco
* George Kunkel som manager for opera-turneen

Referanser
----------

1. ↑  THE CHANGING WOMAN

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Changing Woman* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
***The Charming Deceiver*** er en amerikansk stumfilm fra 1921, regissert av George L. Sargent.

Handling
--------

Den velstående, men ensomme, John Stanford sender bud etter Edith Marsden, barnet til datteren hans. Men det Stanford ikke vet er at hun nettopp har blitt kastet ut av leiligheten sin, og at ektemannen hennes sitter i fengsel. Sønnen deres holder også på å bli frisk etter å ha blitt skadet under krigen. Stanford ønsker at Edith burde gifte seg med naboen hans, Walling, som er forelsket i henne.

I mellomtiden stikker Ediths ektemann av fra fengsel, og kommer hjem til Edith. Når han snart blir forfulgt av politiet, faller Marsden til sin død i et steinbrudd. Edith og Walling blir deretter lykkelig gjenforent.

Skuespillere
------------

* Alice Calhoun som Edith Denton Marsden
* Jack McLean som Frank Denton
* Charles Kent som John Adams Stanford
* Eugene Acker som Don Marsden
* Roland Bottomley som Richard Walling
* Robert Gaillard som Duncan

Referanser
----------

1. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 5. januar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Charming Deceiver* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Charming Deceiver* på American Film Institute Rediger på Wikidata
***The Chimney's Secret*** er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Lon Chaney.

Handling
--------

Ved det flakkende lyset fra et stearinlys gjemmer en gammel kjøpmann en bunt sedler i en skorstein på den falleferdige hytten hans. I et hus i nærheten bor Mary, sammen med søsteren sin. Mary kommer den gamle kjøpmannen til unnsetning når ett par gutter i nabolaget kaster steiner på ham, en hendelse som tjener mannens takknemlighet. Mary sparer inntektene sine, for å få med seg søsteren sin vekk fra området.

Mary går til banken for å åpne en konto og blir kjent med Charles, en kasserer. Men Charlie planlegger å stjele alle pengene fra banken. Men når Marys sparepenger i banken endelig har vokst til et beløp som er tilstrekkelig til å reise sin vei, går hele banken konkurs - og det blir kunngjort at Charles, kassereren, har stukket av.

Skuespillere
------------

* Lon Chaney som Charles Harding
* Gretchen Lederer som Mary Ellis
* Katherine Campbell
* Vera Sisson

Referanser
----------

1. ↑  The Chimney’s Secret

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Chimney's Secret* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Chimney's Secret* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Gunderik** (født 379, død 428) var vandalenes og alanernes (407–428) konge og førte vandalene i invasjonen av det vestlige Romerriket i det 5. århundre.

Han var sønn av kong Godigisel, vandalenes konge da hans folk krysset Rhinen og grensen til imperiet på den siste dagen i 406. I løpet av det neste året hadde vandalene blitt tungt involvert i en krig med frankerne som allerede hadde slått seg ned i Gallia som allierte av romerne, og som forsøkte å holde vandalene ute. Godigisel ble drept i kampene og Gunderik etterfulgte ham.

Gunderik og hans folk krysset til slutt Pyreneene og dro inn i Hispania hvor Gunderik etablerte seg i den delen av Spania som nå er kjent som Andalucía. Den var da kjent som *Vandalusia* siden det ble styrt av vandalene.

Rundt 426 falt Attakes, kongen av alanerne, i et slag mot vestgoterne, og de fleste overlevende alanerne appellerte til Gunderik. Gunderik aksepterte deres krone og ble dermed konge av vandalene og alanerne.

Sent i hans styre begynte vandalene stadig oftere å brake sammen med vestgoterne, og vandalene kom ofte dårligst ut siden vestgoterne var tallmessig overlegne. Etter at Gunderik døde tidlig i 428, valgte vandalene hans halvbror Geiserik som hans etterfølger, og Geiserik etterlot Hispania til vestgoterne for å invadere det romerske Afrika.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Godigisel** | **Vandalenes konge**(407–428) | Etterfølger:**Geiserik** |

| * v
* d
* r
Vandalenes konger |
| --- |
| Godigisel **·** Gunderik **·** Geiserik **·** Hunerik **·** Guntamund **·** Trasamund **·** Hilderik **·** Gelimer |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |
**Gunda Alison Skjerve** (født Larsen 28. desember 1891 i Trondheim, død 9. september 1982 i Levanger) var en norsk lærerinne, bestyrer for husmorvikarskole og kommunepolitiker for Venstre.

Hun ble født i Trondheim som datter av Lars Larsen og hustru Oline Meek. Hun gikk Trondhjems borgerlige realskole før familien flyttet til Levanger i 1906. Foreldrene drev AS Levanger Speil- og Guldlistefabrik. Hun gikk Levanger kommunale høiere almenskole og Levanger lærerskole. I 1913 ble hun fast ansatt som lærerinne ved Steinkjer folkeskole, hvor hun ble værende til 1917.

Hun giftet seg i 1914 med forretningsmannen Ole Larsen Skjerve fra Rennebu. De flyttet fra Steinkjer til Levanger i 1917, da hennes far døde og Ole trådte inn som kontorsjef i familiebedriften. Gunda ble hjemmearbeidende husmor.

Gunda Skjerve holdt allerede i 1930 arbeidsstuer for barn, barnehage og kontrollstasjon for spedbarn og gravide. I 1947 tok hun initiativ til en husmorvikarskole i Levanger, hvor hun var bestyrer og timelærer frem til 1962. Hun var den første lederen i Nord-Trøndelag krets av Norges Husmorforbund 1933–1949, medlem av landsstyret i Norges Husmorforbund 1931–1949 og leder i Levanger Husmorlag 1927–1949 og 1952–1955, unntatt krigsårene. De utnevnte henne til æresmedlem.

Skjerve var medlem av Levanger bystyre 1945–1961 og Levangers varaordfører i fire perioder. Da hun fungerte i ordførervervet, var hun Norges første kvinnelige byordfører. Hun var medlem av bygningsrådet i 16 år, formann i skolestyret i to år, formann i kinostyret og styreformann i AS Levanger Speil- og Guldlistefabrik.

Gunda Skjerve ble tildelt Norges Husmorforbunds hederstegn i gull i 1948 og Kongens fortjenstmedalje i gull i 1962.

Referanser
----------

1. ↑  Johansen, Per Anker, Torske, Nils og Rolfsjord, Leif (1992). *Arbeidsliv*. Levanger museums fotoalbum. 2. Levanger museum. s. 120–121. ISBN 82-90842-01-5. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
2. ↑  «Minneord om Ole Skjerve 1881–1966». *Årbok for Nord-Trøndelag historielag 1967/68*. Nord-Trøndelag historielag. s. 3–6.
3. ↑  Skjerve, Leiv. «Larsen (Skjerve), Gunda Alison. 1891-1982». Arkivert fra originalen 22. juni 2013. Besøkt 14. mai 2014.

Litteratur
----------

* Haugdal, Birger (1998). «Gunda Skjerve – Levanger Husmorvikarskoles grunnlegger og første rektor». *Levanger Historielags årbok 1998*. Levanger.
* Juul-Wedde, Arnulf (red.) (1972). *Husmorvikarskolen i Levanger 1947-1972, 25 år*. Levanger.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
Gundemar, her en statue av ham fra Jardines del Retiro de Madrid, på et sted populært kalt *El paseo de las estatuas*. Skulpturert av Olivieri og Felipe de Castro.
**Gundemar** var vestgoternes konge i Hispania fra 610 til 612.

Gundemar fortsatte politikken med å støtte Klotar II av Neustria og Teodebert II av Austrasia. For å styrke vennskapet sendte han store pengesummer for å støtte dem i deres sak mot deres slektning (henholdsvis fetter og bror), Teoderik II av Austrasia. På andre tidspunkt, kjørte han en fiendtlig politikk mot Brunhilda. 

I 611 var der et forsøk på å reetablere den gamle alliansen til den tidligere kongen, Witterik, men Gundemars dødsfall drepte disse planene.

Han døde i Toledo av naturlige årsaker, rundt februar eller mars i 612. Etterfølgende borgerkriger og opprør førte til at kongenes makt ble overflyttet til adelsmennene og kirken. Han ble etterfulgt av Sisebur, en kulturell mann.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Witterik** | **Vestgoternes konge**(610–612) | Etterfølger:**Sisebut** |

| * v
* d
* r
Vestgotiske konger |
| --- |
| 
* Fritigern
* Atanarik
* Alarik I
* Ataulf
* Sigerik
* Wallia
* Teoderik I
* Torismund
* Teoderik II
* Eurik
* Alarik II
* Gesalek
* Amalarik
* Teudis
* Teudigisel
* Agila
* Atanagild
* Liuva I
* Liuvigild
* Reccared I
* Liuva II
* Witterik
* Gundemar
* Sisebut
* Reccared II
* Suintila
* Sisenand
* Chintila
* Tulga
* Chindasuinth
* Recceswinth
* Wamba
* Erwig
* Ergica
* Witiza
* Roderik

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
**Gunder Aas** (født 13. mai 1785 på gården Øyås i Melhus, død 5. mai 1853) var en norsk embetsmann og stortingsmann. Han var amtmann i Stavanger amt 1833–1853.

Gunder Aas var sønn av en bonde på Øyås i Melhus. Han tok norsk juridisk eksamen i 1812 med beste karakter og ble i juli 1814 utnevnt til byfogd i Vardø samt garnisonsauditør, magasins- og ammunisjonsforvalter ved Vardøhus festning. Han gikk av fra disse stillingene med vartpenger i 1817 og ble i 1817 prokurator. I 1821 ble han utnevnt til sorenskriver i Vestre Råbyggelaget. I 1829 ble han sorenskriver i Jæren og Dalerne, og i 1833 amtmann i Stavanger amt.

Aas representerte Stavanger amt på Stortinget i 1833. Fra 1836 til 1846, med unntak av årene 1840–1843, var han formann i Stavanger amts landhusholdningsselskab. I 1843 ble han utnevnt til ridder av Nordstjerneordenen.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 14[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Bernt Moe: *Biographiske Efterretninger om Eidsvolds-Repræsentanter og Storthingsmænd i Tidsrummet 1814–1845*, s. 10. Christiania: Chr. Schibsted, 1845.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Gunder Aas hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Telemark Symfoniorkester** (stiftet som **Skiens Musikforenings Orkester** i 1906) er et orkester med en besetning bestående av amatører og profesjonelle. De profesjonelle er i hovedsak lærere fra kulturskolene i fylket. Fast øvingssted er Ibsenhuset i Skien, og orkesteret har de siste årene hatt et konstant aktivitetsnivå, med fem til seks konserter i året. Det arrangeres egne konserter samt samarbeidskonserter med lokale kulturkrefter i Telemarksregionen, så som kirker, kulturskoler, kor samt musikklinjen ved Skien videregående skole. Telemark Symfoniorkester har et høyt aktivitetsnivå og er mangeårig medlem av NASOL.

Sommeren 2016 markerte orkesteret 110-årsjubileum med konserter i Lunde sluseamfi og i Brekkeparken. Dette i samarbeid med orkesterets tyske vennskapsorkester, Sinfonieorchester Markneukirchen.

Høsten 2018 fremførte orkesteret Giuseppe Verdis Requiem i Skien kirke og i Spikkestad kirke- og kultursenter i samarbeid med Asker Symfoniorkester, flere kor fra distriktet og sangsolistene Birgitte Christensen, Ingunn Kilen, Kjetil Støa og Jakob Christian Zethner.

Orkesteret har gjennom årene samarbeidet med en rekke norske dirigenter, blant andre Arild Andersen, Bjarte Engeset, Jon Terje Svendsen og Marita Molund. Orkesterets faste kunstneriske leder og konsertmester er Tanja Carita Ikonen og Wiggo Dahl.

Referanser
----------

1. ↑  «NASOL medlemsorkestre».
2. ↑  «Sinfonieorchester Markneukirchen». *www.stadtorchester-markneukirchen.de*.
3. ↑  «Asker Symfoniorkester». *asym.no*.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Bilde fra en Telenor-stasjon hvor Telias GSM-skap (til venstre) er plassert sammen med to Telenor-skap (til høyre)
**Telelosji** er adgang for en teleoperatør til å utplassere og montere eget utstyr i en annen netteiers sentraler eller basestasjoner, slik at teleoperatøren blir i stand til å tilby sine tjenester med eget utstyr via sitt eget telenett, eventuelt via linjeleie av fiber fra den operatøren som eier sentralen eller basestasjonen. 

Tilsvarende adgang til å benytte en dominerende netteiers fiber- og transportnett kalles bitstrøm-aksess, mens adgang til aksessnettet eller «kobbernettet» inn til husstanden kalles LLUB eller «kobberaksess».

Norge
-----

I Norge er Telenor pålagt å tilby telelosji både i fastnettet (for eksempel for ADSL), og i mobilnettet (for GSM), i hele landet unntatt Svalbard (hvor det likevel ytes telelosji etter frivillig avtale med konkurrentene). Ved telelosji for bredbånd monteres en såkalt DSLAM (svitsj) i netteiers sentral, mens telelosji ved mobiltelefoni normalt innebærer at radioskap og -sender monteres i netteiers basestasjon. I Norge er selskapene NextGenTel og Telia Norge eksempler på teletilbydere som gjør utstrakt bruk av telelosji hos Telenor, i henholdsvis fast- og mobilnettet.

Se også
-------

* Tjenesteleverandør
* Videreselger
* Virtuell operatør
* MVNO
* Roaming
* Samtrafikk

Eksterne lenker
---------------

* Eksempel på avtaleverk fra jara.no
* Lovdata, Ekomforskriften
* Lovdata, Offentlig nett-forskriften
**Albert Edward Betts** (født 8. februar 1888 i Birmingham, død 13. februar 1924 i London) var en britisk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1912 i Stockholm og 1920 i Antwerpen.

Betts vant en olympisk bronsemedalje i turn under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det britiske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i mangekamp bak Italia og Ungarn. Det var fem lag fra fem nasjoner som var med i konkurransen som ble arrangert på Stockholms stadion. Det var mellom 16 og 40 deltakere på hvert lag. Åtte år senere, under OL 1920 i Antwerpen, kom han på femteplass med det britiske laget i mangekamp

OL-medaljer
-----------

* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Bronse Bronse i turn, mangekamp lagkonkurranse (Storbritannia)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Albert Betts – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Albert Betts – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Albert Betts – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Albert Betts – Storbritannias olympiske komité Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Jonathan Cantwell** (født 8. januar 1982, død 6. november 2018) var en australsk landeveissyklist. Han syklet for Drapac Cycling og Team Saxo Bank-Tinkoff Bank. Cantwell var profesjonell syklist mellom 2008 og 2014. Han deltok i ett Grand Tour, Tour de France 2012, og hadde der en topp 10-plassering på 4. etappe.

Meritter
--------

2 etappeseire, Tour of Virginia
3.-plass, International Cycling Classic
2008
1.-plass sammenlagt, Tour of Murrieta
1 etappeseier
1.-plass sammenlagt, International Cycling Classic
2009
1.-plass sammenlagt, Tour of the Murray River
3 etappeseire
1.-plass sammenlagt, Tour of Atlanta
3 etappeseire
3. etappeseire, Tour of Tasmania
Etappeseier, Tour of Elk Grove
Etappeseier, San Dimas Stage Race
2.-plass sammenlagt, Tour of Murrieta
1 etappeseier
2.-plass sammenlagt, Tulsa Tough
2.-plass, Goulburn–Sydney
3.-plass sammenlagt, Herald Sun Tour
1 etappeseier
3.-plass sammenlagt, International Cycling Classic
1 etappeseier
5.-plass sammenlagt, Tour of Geelong
1 etappeseier
2010
1.-plass sammenlagt, International Cycling Classic
6 etappeseire
1.-plass sammenlagt, Tour of Elk Grove
2 etappeseire
Etappeseier, Goulburn–Sydney
Etappeseier, Joe Martin Stage Race
2.-plass sammenlagt, USA Cycling National Calendar
2.-plass sammenlagt, Tour of Murrieta
1 etappeseier
2.-plass sammenlagt, Tulsa Tough
3.-plass sammenlagt, **UCI Oceania Tour**
2011
 Nasjonal mester gateritt
3 etappeseire, Tour of the Murray River
3.-plass sammenlagt, Tulsa Tough
1 etappeseier
4.-plass sammenlagt, USA Cycling National Calendar
2012
2 etappeseire, Tour de Taiwan
2013
2.-plass sammenlagt, World Ports Classic

Referanser
----------

1. ↑   historygreatest.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Tidligere Riis-rytter død: Blev kun 36 år». *www.bt.dk* **(dansk)**. Besøkt 7. november 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Jonathan Cantwell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Jonathan Cantwell på Twitter
* (en) Jonathan Cantwell – UCI Rediger på Wikidata

* (en) Jonathan Cantwell – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Jonathan Cantwell – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Jonathan Cantwell – Cycling Quotient Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Arne Samuelsen** (født 10. mars 1950) er en norsk maler. Han har utdannelse fra Westerdals reklameskole og Kunstakademiet. Samuelsen har særlig malt landskapsmotiver med surrealistiske elementer, men også arbeidet med scenografi for danseteater og illustrert flere bildebøker, blant annet *Drømmereise* fra 1989 med egen tekst. Han mottok Kulturdepartementets bildebokpris i 1986 for *Gutten som ville eie snøen* med tekst av Dag Larsen.

Arne Samuelsen er innkjøpt av blant annet Norsk kulturråd, Norges Bank, Riksgalleriet og Nasjonalgalleriet – samt Museet for samtidskunst der han er representert med tre malerier.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Arne\_Samuelsen, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   KulturNav, KulturNav-ID 9dbcf8d3-3d43-4689-8fc1-7d8e0bb625dc, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Presentasjon fra Kunstnernes informasjonskontor

Portaler: Litteratur | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC **·** ULAN **·** KulturNav
 |
**Arne Porsum** (født 22. mai 1930, død 23. november 2012) var en norsk sportsjournalist, kjent fra 33 år som sportskommentator for NRK Radio og som mangeårig redaktør for *Tippesiden* i Dagbladet. Han dekket over femten OL og VM i diverse grener.

Han var født i Bærum. Etter examen artium og Oslo handelsgymnasium drev han som selger og senere salgssjef i engrosforretning til 1964. Han hadde før den tid, på 50-tallet, virket for Ullern Avis, og drevet frilans med mye skriving for *Arbeiderbladet*. Han startet for NRK i 1964 under Gunnar Nygård og hans kortbølge-sendinger. Så gikk han til skisporten og rapporterte mye sammen med Bjørge Lillelien og Håkon Brusveen i tiden fra 1965 til 1967. Fra 1967 kommenterte han friidrett sammen med Olav Nilssen. Etter å ha rapportert fra prøvelekene til Sommer-OL 1968, etterfulgte han sent i 1967 (sammen med Ole Jacob Jorsett) både Øivind Johnsen (gikk over til fotball) og Knut Bjørnsen (til fjernsyn) som skøytereporter. Porsum radiodekket også VM i fotball 1974.

Porsum var sjef (redaksjonssekretær) for Radiosporten mellom 1976 og 1992, bortsett fra en tid i 1978, da han overtok etter Arvid Eriksen som sportsjournalist i *Aftenposten*. Porsum ledet i 1993 det opprøret som brakte Radiosporten tilbake til P1 etter å ha vært en tid på P2 og P3. I 1992 hadde han dog gått over til staben som skulle forberede dekningen av Vinter-OL 1994 og ble etterfulgt av Kjell Pihlstrøm som radiosportens øverste leder. Foruten skøyter rapporterte han også ski og friidrett. Hans siste reportasje som ansatt i Radiosporten, var fra landskampen mot Brasil på Ullevaal Stadion den 30. mai 1997, men han fortsatte som frilans med skøyter og var med til Vinter-OL 1998.

Han var visepresident i Radio Sports Working Party i Den europeiske kringkastingsunionen. Ellers var han styremedlem i Norsk Jockeyklubb (1980) og formann i Røa Idrettslag 1960–62, selv om han flyttet til Hovseter i 1990.

Porsum ble påkjørt og drept mens han krysset en trafikkert vei i Oslo. Den kvinnelige bilføreren ble siktet for uaktsom kjøring.
Etter planen skulle saken ha begynt i Oslo tingrett den 28. november 2013, men saken ble henlagt 22. november 2013. Dermed fikk dødsulykken ingen følger for sjåføren. Det ble vist til at Arne Porsum ikke forholdt seg til regelen i vegtrafikkloven paragraf 3, da han i mørket sprang over veien utenfor fotgjengerfeltet på en normalt sterkt trafikkert vei.

Referanser
----------

1. ↑  «Ingen kan slå radiosporten». Aftenposten. 22.5.1990.
2. ↑  Iver Mysterud (29.11.2012). «Sportsjournalist Arne Porsum, nekrolog». Aftenposten.
3. ↑  «Røa-gutt for alltid». Aftenposten. 20.2.2008.
4. ↑  Bilfører siktet etter at NRK-veteran ble påkjørt, VG, 29.11.2012.
5. ↑  Aftenposten, Oslo by, av Wasim K. Riaz, dato 05.12.2013
**Breivika Tekniske Fagskole** har blitt slått sammen med flere fagskoler i Troms og Finnmark og byttet navn til Fagskolen i Nord.

Skolens sin aktivitet er nå flyttet til Fagskolen i Nord- studiested Tromsø adr. Rambergan, Sommerfeldsgate 74/76, 9009 Tromsø.

Fagskolen var en fylkeskommunal, teknisk fagskole i Troms lokalisert i Tromsø. Fagskolen var samlokalisert med Breivika videregående skole.

Historie
--------

Breivika tekniske fagskole ble etablert i 1972, med en avdeling for elektronikk og en avdeling for anlegg og husbygging.

Skolen drev betong laboratorie for Tromsødistriktet i mange år.

Høsten 2001 gikk skolen over til nettbasert undervisning med samlinger på skolen. Det var en av de første skolene som begynte med nettbasert undervisning. Første nettbaserte undervisningsplattform var Imentor som var utviklet av Opus Troms som ble byttet ut med it's Learning høsten 2007.

Skolen ble sammenslått med den Maritime fagskolen i Tromsø i 2019 og byttet navn til Fagskolen i Troms avd. Tromsø.

I 2021 ble skolen slått sammen med alle fylkeskommunale fagskoler i Troms og Finnmark og byttet navn til Fagskolen i Nord.

2009
----

I 2009 hadde skolen ca. 140 elever og tilbyr fag innenfor studieretningene:

* Datateknikk fordypning drift og sikkerhet
* Elektro fordypning elkraft
* Bygg og anlegg

Staben består av avdelingsleder, sekretær, tekniker og 14 lærere.

Skolen og utdanningen er godkjent av NOKUT (Nasjonalt organ for kvalitet i utdanningen).

Skolen er medlem i NUTF (Nasjonalt utvalg for teknisk fagskoleutdanning). NUTF er en interesseorganisasjon for tekniske fagskoler.

Eksterne lenker
---------------

* Fagskolen i Nord hjemmesider

Portal: Tromsø
**Kinn** er en gård ved Godfjorden i Sortland kommune i Nordland. Før endringa av kommunegrensa 1. januar 2000 lå Kinn i Kvæfjord kommune i Troms. Gårdshistoria hører derfor til Kvæfjords lokalhistorie.

Gården har gårdsnummer 61 i Sortland kommune og hadde gårdsnummer 1 i Kvæfjord.

Navnet Kinn blir brukt om bratte fjellsider eller om gårder som ligger under slike. Tidligere skrivemåter av gårdsnavnet er Kind på Kinde (1567), Kiindt og Kindenn (1614), Kinden (1661) og Kind (1723). Kinn var en fiskergård, og fisket var spesielt godt i 1870-årene. Det ble fanget både sild og laks. Utenfor Kinn ligger Kinnholmen, hvor det ble sanket fugleegg og dun som en binæring.

Grensene mot gårdene Lovika og Finnsæter ble fastsatt ved en skifteforretning i 1723.

Se også
-------

* Liste over gårder i Kvæfjord

Kilder
------

* Norman, Jac. red. (1972). *Kvæfjordboka (Bygdebok for Kvæfjord)*. 1 og 2. Kvæfjord. s. I:132, II:16.
* Bergh, Claus. «Kinn i Kvæfjord». Besøkt 5. juni 2009. [*død lenke*]
Kinmen
**Kinmen**, eller **Quemoy** (金門, 金门, *Jīnmén* – «Gyllen port»), er en øygruppe med 15 øyer som ligger 2,3 (høyvann) til 1,8 km (fjære) utenfor kysten av den kinesiske provins Fujian, overfor havnebyen Xiamen (Amoy). Øyene styres av Republikken Kina på Taiwan. 

Både Kinmen- og Matsu-øyene er deler av fastlandsprovinsen Fujian, og styres politisk fra Taiwan. Fra Folkerepublikken Kinas synsvinkel tilhører fylket Kinmen byprefekturet Quanzhou. Kinmen-øyenes areal er på 150,5 km²; da er ikke tre mindre øyer (Tartan-øyene) på knapt 3 km² medregnet ettersom de i 1955 ble erobret av Fastlands-Kina. 

Den største øya er «Store Quemoy» (大金門, pinyin *Dà Jīnmén*), og den nest største er «Lille Quemoy» (小金門, pinyin *Xiǎo Jīnmén*).

Øyene ble kraftig og vedvarende bombardert av det kommunistiske Kinas artilleri særlig i 1950- og 1960-årene.

De 62 000 innbyggerne på Kinmen har visse skattelettelser. Øyenes mest kjente produkt er den hirsebaserte Gaolianglikøren (28, 38 og 58 %), og for Kianmenkniven som er laget av metall fra artilleriprosjektiler som i årtier ble avfyrt fra Fastlandet mot øyene.

Øyene er fra taiwansk side lett tilgjengelige med daglige flyforbindelser fra Taipei (15 flyvninger daglig i 2007), Kaohsiung (6), Taichung (9), Chiayi (2) og Tainan (2). Direkte reise mellom Folkerepublikken Kina og Kinmen ble mulig fra 2002, og har vokst stadig (skjønt det var et avbrudd under SARS-epidemien i 2003). Mange taiwanske forretningsfolk foretrekker å reise til Fastlandet via Kinmen fordi det skal være raskere og billigere enn å reise via Hongkong.

Kilder
------

* (no) Kinmen i Store norske leksikon

Eksterne lenker
---------------

* (zh) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Kinmen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Bibliotekarforbundet** er et fagforbund for bibliotekarer som organiserer medlemmer i både offentlig og privat sektor. Forbundet ble etablert i 1993 og har vel 1 800 medlemmer (2019). Fra 1. januar 2018 er Bibliotekarforbundet medlem av Unio, etter tidligere å ha vært tilknyttet YS (2001-2017) og AF.

Forbundsleder i landsmøteperioden 2017–2020 er Jannicke Røgler, som fra 1.1.2020 blir avløst av nestlederen Veronicha Angell Bergli. Tidligere forbundsledere er Randi Rønningen, Siri Sjursen, Monica Deildok og Margunn Haugland.

Forbundet gir ut tidsskriftet *Bibliotekaren*; redaktør fra 1993 til 2019 var Erling Bergan. Han ble i 2019 etterfulgt av Embret Rognerød.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Bibliotekarforbundet på Twitter Rediger på Wikidata

* (no) Bibliotekarforbundet på Facebook Rediger på Wikidata

* (no) Bibliotekarforbundet på Instagram Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Unios medlemsorganisasjoner |
| --- |
| 
* Utdanningsforbundet
* Norsk Sykepleierforbund
* Forskerforbundet
* Politiets Fellesforbund
* Norsk Fysioterapeutforbund
* Det norske maskinistforbund
* Norsk Ergoterapeutforbund
* Norsk Radiografforbund
* Presteforeningen
* Akademikerforbundet
* Det Norske Diakonforbund
* Skatterevisorenes forening
* Bibliotekarforbundet

 |
Firmaet Ole Paus i Nygata 3 i Oslo
**Ole Paus**, senere **Ole Paus Eftf.** og **Pausco**, var et norsk firma med hovedkontor i Oslo, som var en av de største jern-, stål- og metallgrossistene i Norge i rundt hundre år. Firmaet ble grunnlagt av grosserer og fabrikkeier Ole Paus (1846–1931) i 1872. Han grunnla også Den Norske Hesteskosømfabrik sammen med sine brødre Christian og Karl L. Paus i 1881 og de hadde eierinteresser i Christiania Staalværk. I 1923 ble Christopher Blom Paus opptatt som kompanjong, og da han overtok som eneinnehaver i 1927 ble firmanavnet endret til Ole Paus Eftf. (forkortelse for efterfølgere). I 1939 ble cand.jur. Per Paus kompanjong og i 1952 ble han eneinnehaver. Firmaet hadde kontor og lager i egen eiendom i Nygata 3 i Oslo. Metallgrossistvirksomheten ble avviklet i etterkrigstiden, men navnet Pausco ble videreført som et investeringsselskap innen rederi- og petroleumsvirksomhet med kontorer i Oslo og London av Per Paus' sønn Christopher Paus og dennes ektefelle Cecilie Paus (f. Wilhelmsen) og døtre Pontine Paus og Olympia Paus. Grunnleggeren Ole Paus var også farfar til general Ole Paus (1910–2003) og oldefar til visesangeren Ole Paus (f. 1947).

Referanser
----------

1. ↑  *Illustrert norsk næringsleksikon*. Oslo: Næringsforl. 1964. s. 246.
2. ↑  Svend Bay-Schmith and O.R. Dahl (eds.): *Næringslivets menn i Norden : biografisk håndbok over ledere av skandinaviske firmaer*, Eckardts bokhandel, 1950
**Kobberdammen** er en opparbeidet dam like øst for Gråkallen i Bymarka i Trondheim. Dammen ligger øverst i nedbørfeltet til Ilavassdraget med utløp til Baklidammen via Kobberdamsbekken. Lengden på damoppbygningen er 70 meter, mens høyden er på fem meter. Kobberdammen fungerer i dag som reguleringsdam for vannverket i Trondheim kommune og som rekreasjonsområde for friluftsliv og fiske. Av fiskeslag finnes ørret og mort.

Dammen ble anlagt i 1659 som følge av at Ilabekken ble utbygd med møllebruk. Navnet stammer sannsynligvis fra kobberplatehammeren som ble anlagt av borgermester Hans Christian Hagerup i Ila rundt første halvdel av 1700-tallet. Demningen ved Kobberdammen sviktet på grunn av vårflom den 27. mai 1791, noe som utgjorde stor skade på Ilavassdraget og områdene rundt, hvor blant annet demningen ved Theisendammen også brast. I tillegg ble ti hus ødelagt og 22 mennesker omkom som følge av denne katastrofen. 

En etterforskning ble igangsatt like etter flommen, hvor prosjektet med å forhøye demningen i Kobberdammen sommeren 1790 ble gransket nøye om hvorvidt arbeidet var forsvarlig utført. Byggeleder for prosjektet var den kjente byggmesteren Svend Aspaas. Saken kom opp i en rekke rettsinstanser, blant annet i Overhoffretten, hvor utfallet ble at eieren og møllebrukeieren Thomas Jelstrup ble fritatt ansvar og at ulykken ble betegnet som *Casus fortuitus* eller et hendelig uhell ingen kunne lastes for.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 28. juni 2015
2. ↑  Christensen, Per R. Et al.: *Fra takmark til byens grønne lunge.* – Stedsnavn forteller historie: Elver, bekker, innsjøer og tjønner. s. 70
3. ↑  Christensen, Per R. Et al.: *Fra takmark til byens grønne lunge.* – På plasser og krøttersti (1800–1850): Flommen 1791. s. 83–84

Litteratur
----------

* Bratberg, Terje T. V. (2008). *Trondheim byleksikon*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 294. ISBN 978-82-573-1762-1.
* Christensen, Per R. Sandnes, Jørn og Sætre, Ole-Johan (2006). *Fra takmark til byens grønne lunge – Trondheim bymark fra de eldste tider til i dag*. Trondheim: Tapir akademisk forlag. ISBN 82-519-2122-8. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

Eksterne lenker
---------------

* Wikioppføring «Kobberdammen» hos Strinda historielag
* «Kobberdammen» Hos Trondheim og omland fiskeadministrasjon (TOFA)
**Kurilene** er en øygruppe i Russlands Sakhalin oblast som strekker seg om lag 1 300 kilometer fra Hokkaido i Japan mot Kamtsjatkahalvøya og deler Okhotskhavet fra det nordlige Stillehav. Øygruppen omfatter i alt 56 øyer.

Øygruppen ble befolket av ainofolket og ble utforsket og befolket av russere og japanere i det attende og nittende århundre. Grensen mellom de to landene ble etablert i 1875 da Japan overtok øyene i bytte for å avstå Sakhalin til Russland. Russland krevde øyene tilbake etter andre verdenskrig, men Japan fastholder et krav på de fire sørligste øyene, Kunashiri, Etorofu, Shikotan, og Habomaiklippene; sammen kalles de av Japan for de «nordlige territoriene».

Kurilene er vulkanske og har over 100 vulkaner, 35 av dem er aktive. Det er hyppige jordskjelv i området.

Øyene er kjent for tåke og dårlig sikt, men havet rundt dem er rikt på fisk. Den nordligste øya, Atlasovøya eller «Oyakoba» for japanerne, er en nesten perfekt vulkan; den reiser seg rett opp fra havet og er et kjent tema i japanske haikudikt og billedkunst.

I dag bor det om lag tretti tusen russere, ukrainere, belarusere, tatarer, koreanere og ainu på Kurilene. Om lag halvparten av befolkningen lever under fattigdomsgrensen. Fiske er hovednæringsvei. Øyene har strategisk og økonomisk verdi, spesielt i fisket, men har også ulike mineraler.

Katterasen kurilsk bobtail har eksistert og formert seg i sitt naturlige miljø på Kurilene uten innblanding fra mennesker.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kuril Islands – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Kurilene fra Ocean Dots.com - med bilder fra rommet (engelsk)
* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NDL **·** NKC **·** GeoNames
 |