recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hilde Charlotte Solheim** (født 13. oktober 1972) er forfatter og journalist. Hun er styreleder for Brim Explorer, Hvitserk of Norway og Vitenparken ved NMBU. Hun er også medlem av styrene i Anno Museum AS, Vest-Agdermuseet IKS, stiftelsen Geitmyra matkultursenter for barn, Reisemål Hardangerfjord, og Hardangervidda Natursenter i Eidfjord.

Solheim er tidligere direktør for reiseliv og kultur i Hovedorganisasjonen Virke. Hun er utdannet journalist (Høgskolen i Oslo 1999) og har mellomfag i Offentlig rett (Universitetet i Oslo 1996). Hun har arbeidet som direktør for kommunikasjon og næringspolitikk i NHO Reiseliv (tidligere RBL) (2005-2008). Hun har også vært journalist i *Dagsavisen*, *Nettavisen*, *Kampanje*, *Aftenposten* og *VG*.

Hun var redaktør for den feministiske antologien *Råtekst* (1999). Hun var leder av Norges Gymnasiastsamband i perioden 1992-1993.[] Andre verv omfatter styret i Statens lånekasse for utdanning (elevrepresentant 1991-93), Gjøvik kommunestyre (fast medlem 1991-1995), Destinasjon Geilo (styreleder 2009-2011), Destinasjon Røros (styreleder 2015-2019), HSMAI Chapter Norway (styreleder 2008-2010), og landsstyret i Norsk Journalistlag.

Referanser
----------

1. ↑  «Reisemål Hardanger Fjord AS Org nr 966 818 271». proff.no. Besøkt 29. mai 2019.
2. ↑  «Hilde Charlotte Solheim». regnskapstall.no. Besøkt 29. mai 2019.
3. ↑  «Ny direktørjobb for Hilde Solheim». Nordlys. 2. juli 2008. Besøkt 29. mai 2019.
4. 1 2  «HILDE CHARLOTTE SOLHEIM». hsmai.no. Besøkt 29. mai 2019.
5. ↑  *Råtekst*. Oslo: Aschehoug. 1999.
6. ↑  Fred Harald Nilssen (26. april 2005). «Liten interesse for kommuneøkonomi blant journalister». utdanningsnytt.no. Besøkt 29. mai 2019. «Hilde Solheim som har gått ut av Journalislagets landsstyre i inneværende periode, arbeider med informasjon i Reiselivsbedriftenes Landsforbund. Hun har tidligere vært fagbladjournalist og journalist i Nettavisen.»

Eksterne lenker
---------------

* (no) Hilde Solheim hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Hilde Solheim hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget
 |
**Errol Kerr** (født 12. april 1986 i Truckee i California) er en jamaicansk-amerikansk alpinist og freestylekjører innen disiplinen skicross. Han konkurrerte for USA frem til juni 2008, men har etter dette konkurrert for Jamaica. Kerr er sønn av en jamaicansk far og en amerikansk mor. Han lærte å stå på ski i fireårsalderen og begynte å konkurrere aktivt da han var elleve. Som barn kjørte han også BMX og motocross. Kerr har omsider funnet sin nisje i den relativt nye disiplinen skicross. Han er nevø av Doug E. Doug, skuespilleren som spilte en av de jamaicanske bobsleighkjørerne i filmen *Kalde rumper*.[]

Skikarriere
-----------

Kerr deltok i sitt første FIS-renn i alpint i desember 2001. Han har hovedsakelig konkurrert i USA og Canada, men har også deltatt i renn i Europa og Asia. I mars 2003 stod han for første gang øverst på pallen. Fra januar 2008 konkurrerer han også i FIS-renn innen skicross, og fra den sesongen har han kun deltatt sporadisk i alpintrenn.

I Vinter-OL 2010 i Vancouver kom Errol Kerr på niendeplass sammenlagt i skicrosskonkurransen. Dette var første gang skicross stod på det olympiske programmet. Denne plasseringen er den beste noen karibisk utøver har oppnådd i de olympiske vinterleker.[] Kerr slo også alle sine tidligere lagkamerater fra USA.

Referanser
----------

1. ↑  FIS-Ski Arkivert 6. oktober 2011 hos Wayback Machine. – besøkt 14. mars 2010.
2. ↑  Who is Errol Kerr Arkivert 7. januar 2009 hos Wayback Machine. Windies Sports, 21. oktober 2008

Eksterne lenker
---------------

* (en) Errol Kerr – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Errol Kerr – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Errol Kerr – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Errol Kerr – FIS (freestyle) Rediger på Wikidata
* Hjemmeside Arkivert 16. februar 2010 hos Wayback Machine.
**Erstatningsdirektoratet** (**ED**) hadde sitt juridiske grunnlag i landssvikanordningen og ble opprettet som et midlertidig organ av London-regjeringen i henhold til kapittel III i provisorisk anordning av 15. desember 1944. Direktoratet trådte i virksomhet 19. mai 1945 med Jens Christian Hauge som sjef. Hauge ble sekretær for Einar Gerhardsen og kort tid etter forsvarsminister i Gerhardsens andre regjering. Sjur Lindebrække  ledet Erstatningsdirektoratet i en kort periode 1945–46, deretter ble Høyesterettsadvokat Carl August Hans Jacob Gulbranson direktør for Erstatningsdirektoratet i 1946. Gulbranson ledet direktoratet til nedleggelsen i 1952.

Direktoratet ble administrativt underlagt Justisdepartementet, men på samme måte som Riksadvokaten var Erstatningsdirektoratet bare undergitt Kongens instruksjonsmyndighet, og det hadde også i noen utstrekning selvstendig påtalemyndighet.

Direktoratet utgjorde i en periode et ganske stort apparat, med et hovedkontor i Oslo og en representant i hvert fylke. I enkelte fylker fantes det i tillegg distriktsrepresentanter underlagt fylkesrepresentanten.

Jurister, økonomer og revisorer gikk gjennom økonomisk landssvik og forretningsmessig samarbeid mellom nordmenn og den tyske okkupasjonsmakten. Til sammen ble 62 000 saker behandlet, og Erstatningsdirektoratet ila via domstolene bøter, inndragninger og erstatninger for 290 millioner. På grunn av ettergivelse, benådning, dødsfall og lignende bortfalt nesten en tredjedel av beløpet.

Oppgaven var å gjøre økonomisk ansvar gjeldende overfor Nasjonal Samlings medlemmer og sympatisører, med basis i landssvikanordningens kollektive skyldansvar, og å oppspore verdier som tilhørte dømte og mistenkte. Erstatningsdirektoratet sto også for forvaltningen av midlene og hadde også myndighet til å overta forvaltningen av ikke-dømtes formue – dette ble ifølge leksikale opplysninger gjort i ca. 3 000 tilfeller.[]

Erstatningsdirektoratet ble nedlagt 1. juli 1952.

Litteratur
----------

* *Om landsvikoppgjøret*, en innstilling fra et utvalg nedsatt for å skaffe tilveie materiale til en innberetning fra Justisdepartementet til Stortinget. Utvalget ble oppnevnt 22. desember 1955, innstilling avgitt 11. januar 1962.

Referanser
----------

1. ↑  Lindebrække, Sjur (1983). *Tro og Tillit*. Oslo: Aschehoug,. s. 22. ISBN 82-03-11323-0.
2. ↑  Christophersen, Rolf. *Medlemmer av den Norske Sakførerforening 1. juli 1950*. H. Aschehoug & CO (W. Nygaard), Oslo 1951.

Kilder
------

* Statsarkivet – Erstatningsdirektoratet

Portal: Andre verdenskrig

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Kong Håkon VI Magnussons rikssegl fra tiden 1358–69
**Rikssegl** er et segl brukt av et statsoverhode på statens vegne til å bekrefte formelle dokumenter, for eksempel lover, traktater, utnevnelser og sendebrev. I middelalderen spilte rikssegl en langt større politisk rolle og det var mye reell makt forbundet med å ha kontroll over riksseglet. En fyrste hadde normalt også et privatsegl, et sekret, brukt til korrespondanse av mer privat natur. Riksseglet blir også kalt det store seglet, til forskjell fra det lille seglet, sekretet. I forbindelse med seglene utviklet det seg egne embeder som seglbevarer, som gjerne var høye politiske embeder.

Det norske riksseglet i middelalderen
-------------------------------------

I Norge var det i middelalderen Norges rikes kansler som var storseglbevarer, det vil si forvaltet riksseglet. Fra 1314 var embedet som fast ordning knyttet til prostestillingen ved det kongelige kapell i Oslo, Mariakirken. En av hirdprestene skulle være visekansler når kansleren ikke var hos kongen. I 1398 ble riksseglet bragt til Danmark, men kansleren i Oslo fortsatte å disponere en eldre versjon av riksseglet som ble brukt til å besegle formelle brev.

Referanser
----------

1. ↑  «rikssegl», Store norske leksikon.
2. ↑  Øystein Rian: Datering av Oslos status som hovedstad[*død lenke*]
3. ↑  Sverre Bagge: *Den kongelige kapellgeistlighet 1150–1319*, Universitetsforlaget, 1976, ISBN 9788200014584

Litteratur
----------

* Hallvard Trætteberg: «Norges statssymboler inntil 1814», *Historisk Tidsskrift*, bind 29, hefte 8 og 9, Oslo 1933

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Kuznetsk Alataus beliggenhet i forhold til Altaj
Utsyn fra Kuznetsk Alatau
**Kuznetsk Alatau** (russisk: Кузнецкий Алатау) er en fjellkjede i Sør-Sibir i Russland. Den ligger på vannskillet mellom elva Tom i vest og Jenisejs dalføre i øst. Mot nord går fjellene gradvis over i Det vestsibirske lavland. Den er rundt 300 km lang, med høyder opp til 2211 meter. Kjeden er en del av De sørsibirske fjellene, og er en nordlig fortsettelse av Abakanfjellene. 

Fjellene i kjeden er avrundede, med en relativt bratt vesthelling og mere slakk helling mot øst. Det høyeste punktet i Kusnezk Alatau er en navnløs topp på 2211 moh (noen få kilometer øst for Verkhnij Zub på 2178 moh, som tidligere var antatt å være kjedens høyeste fjell). 

Vegetasjon i høyfjellet 1350–1500 moh. består av tundraplanter. I den subalpine sonen 1100–1350 moh. er det enger og glissen skog av sibirlerk, sibirsk sembrafuru, sibiredelgran og fjellbjørk. Skogbeltet 600–1100 moh. dannes av sibirsk sembrafuru blandet med sibiredelgran og sibirgran. Lavere enn 500–600 moh. overtar steppevegetasjon.

Fjellkjeden består hovedsakelig av metamorfe bergarter, med betydelige forekomster av jern, mangan, nefelin, og gull.

Referanser
----------

1. ↑  I.A. Petrov , V.I. Kharuk, M.L. Dvinskaya og S.T. Im (2015). «Reaction of coniferous trees in the Kuznetsk Alatau alpine forest-tundra ecotone to climate change». *Contemporary Problems of Ecology*. 8 (4): 423–430. ISSN 1995-4263. doi:10.1134/S1995425515040137. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kuznetsk Alatau – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Oddmund Kristoffer Hjelde** (født 15. mars 1910 i Ørskog, død 15. juni 2003) var en norsk teolog og bibeloversetter.

Oddmund Hjelde var sønn av utskiftningsformann Magnus Kristoffersen Hjelde (1873–1943) og Hilda Martine Benum (1881–1969). Han ble student i 1929 og *cand. theol.* fra Universitetet i Oslo i 1934. Etter å ha vært realskolelærer fra 1935 til 1941 ble han lektor ved Ringerike høyere skole i 1941, ved Sinsen høyere skole i 1946 og ved Oslo katedralskole i 1955. Fra 1958 til 1960 var han oversetter for Bibelselskapet. Fra 1960 var hen lektor i kristendomskunnskap ved Universitetet i Oslo.

Hjelde oversatte Augustins *Bekjennelser* (1950) og skrev flere lærebøker i kristendomskunnskap for ungdomsskolen. I 1990 utga han en avhandling om *Norsk preken i det 12. århundre*. Han var medlem av Kirkehistorisk Samfunn.

Kilder
------

* *Prester i den Norske kirke og andre teologiske kandidater*. Oslo: Land og kirke, 1974.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Oddmund Hjelde i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
Burma Star
**Burma Star** er en britisk militær kampanjemedalje tildelt for tjeneste i Burma, Assam og Bengal, Kina og Malaya under andre verdenskrig.

Utforming
---------

Burma Star er utformet som en stjerne med seks tagger og er laget av bronse. Forsiden har en midtmedaljong som viser kong Georg VIs kronede monogram omgitt av en bord med innskriften «THE BURMA STAR». Baksiden er slett, men kan i noen tilfeller ha mottagerens navn inngravert. Medaljen er opphengt i et mørk blått bånd med en bred rød midtstripe og to smalere oransje striper ved kantene. Blått skal symbolisere de britiske styrkene og rødfargen styrkene fra Samveldelandene. Oransje står for solen.

| Båndstriper for Burma Star |
| --- |
| **Burma Star**  | **Burma Star**med spennen ***Pacific*** |
|

Tildeling
---------

Medaljen ble tildelt for minst én dags tjeneste mellom 11. desember 1941 og 2. september 1945 i den britiske hæren, marinen, luftvåpenet eller i handelsflåten. I tillegg til tjeneste i Burma 1941–45, kvalifiserer også tjeneste i Øst-Bengal og Assam fra 1942–43, i Kina og i Malaya etter februar 1942.
 Tjeneste til sjøs i farvannene i den østlige Bengalbukten, ved Sumatra, i Sundastredet og Malakkastredet kvalifiserte også for medaljen, men bare etter at man hadde gjort seg fortjent til 1939–1945 Star. Personell i Royal Air Force måtte ha gjennomført ett operasjonstokt.

Den som etter å ha gjort seg fortjent til Burma Star også kvalifiserte seg til Pacific Star, ble ikke tildelt en ekstra medalje. I stedet ble medaljebåndet for Burma Star utstyrt med båndspenne med innskriften «PACIFIC». På båndstripen ble dette markert med en rosett.

Se også
-------

* 1939–1945 Star
* Africa Star
* Air Crew Europe Star
* Arctic Star
* Atlantic Star
* France and Germany Star
* Italy Star
* Pacific Star

Referanser
----------

1. 1 2  John W. Mussell: *The Medal Yearbook 2014*, Honiton: Token Publishing, 2013, s. 185.
2. 1 2  «Medals: campaigns, descriptions and eligibility», Ministry of Defence. Lest 8. november 2015.
3. 1 2  Peter Duckers: *British Military Medals: A Guide for the Collector and Family Historian*, Barnsley: Pen and Sword, 2009, s. 110–111.
**Laila Kveli** (født 22. oktober 1987) er en norsk langrennsløper fra Lierne i Nord-Trøndelag som representerer Lierne Idrettslag og Team Engcon. Hun har tidligere gått for Team Santander Hun fikk sitt internasjonale gjennombrudd i 2012 da hun sikret norsk dobbeltseier ved å bli nummer to i Vasaloppet, bak Vibeke Skofterud. Det var for øvrig første gang en norsk kvinne vant Vasaloppet etter at det ble en offisiell kvinneklasse i 1997. I 2013 ble hun nummer to i Marcialonga, og hun vant Vasaloppet, noe hun gjentok i 2014.

Meritter
--------

2012
2.-plass i Vasaloppet
2013
2.-plass i Marcialonga
3.-plass i König Ludwig Lauf
Vinner Vasaloppet
2014
Vinner Vasaloppet

Referanser
----------

1. ↑  PRO TEAM PRESENTATION 2014/2015 - TEAM SANTANDER Arkivert 13. januar 2015 hos Wayback Machine. swixclassics.com (10/12/2014)
2. ↑  Skofterud med historisk seier i Vasaloppet –*VG*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Laila Kveli – FIS (langrenn) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook
 |
**Kvadehuken** (fra nederlandsk: *Quade Hoek* - dårlig hjørne, også skrevet *Quade Hook* eller *Quade Hoeck*) er det vestligste og nordvestligste punktet på Brøggerhalvøya på Svalbard. Neset ligger ved innløpet av Kongsfjorden, ca. 13 km nordvest for Ny-Ålesund.

På Kvadehuken drev Geofysisk institutt i Tromsø en geofysisk stasjon i årene 1920-24. Sjefnavigatør i SAS Einar Sverre Pedersen og broren, sivilingeniør Gunnar Pedersen, stiftet i 1958 firmaet Norsk Polar Navigasjon og planla å bygge en flyplass på Kvadehuksletta. Det ville ha vært den første permanente flyplassen på Svalbard, og den 3 x 5 km store sletta var godt egnet til formålet. Men etter at grunneier Kings Bay Kull Comp. og utenriksminister Halvard Lange først hadde stilt seg positive til planene, gikk gruveselskapet og Utenriksdepartementet året etter imot prosjektet fordi det var fare for at det kunne skade Norges forhold til Sovjetunionen. I stedet ble det i 1965 bygget en mindre flyplass på Hamnerabben ved Ny-Ålesund.

Alt i 1942, under 2. verdenskrig, planla Sjøforsvarets overkommando å sende en ekspedisjon til Svalbard for å bygge landingsplass for fly og radio-, meteorologi- og ionosfærestasjoner ved Kvadehuken. Men den britiske sjøkrigsledelsen, Admiralitetet, gikk imot at det da skulle bygges flyplass på Svalbard, og da Admiralitetets etterretningstjeneste oppdaget at tyskerne hadde en værvarslings- og radiostasjon i nærheten av Kvadehuken, måtte de norske planene oppgis.

Etter at planene om en større flyplass på Kvadehuken ble skrinlagt i 1959, foretok Norsk Polar Navigasjon i årene 1961-63 boring etter olje der. Det var den første leteboringen etter olje på Svalbard og i Norge. Det ble også gjort leteboring på Kvadehuken i årene 1972-74.

Referanser
----------

1. ↑  Stadnamn i Norske polarområde: Kvadehuken (Svalbard) (besøkt 24. februar 2014)
2. ↑  elsevier.nl: Nederlandse plaatsnamen op Svalbard (besøkt 24. februar 2014)
3. ↑  Roald Arentz. 1995. 'Den geofysiske stasjon på Kvadehuken (Quade Hook) 1920-1924' I: Sørheim & Johannesen, 1995, s. 113–120.
4. ↑  Einar Sverre Pedersen: *Polarbasillen*. Cappelen, Oslo 1969 (s. 223-228, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
5. ↑  Eystein Fjærli: *Krigens Svalbard*. Gyldendal, Oslo 1979. ISBN 82-05-11975-9 (s. 64-71, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
6. ↑  GEO365.no: Med eventyret som drivkraft Arkivert 2. mars 2014 hos Wayback Machine. (besøkt 24. februar 2014)
7. ↑  Stortingsforhandlinger 1990-91, 3. del (s. 339, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |
***Den smilende løitnant*** (originaltittel: *The Smiling Lieutenant*) er en amerikansk filmmusikal fra 1931, regissert av Ernst Lubitsch.

Filmen ble nominert til en Oscar for beste film, men vant ikke.

Handling
--------

I Wien møtes løytnant Nikolaus von Preyn (spilt av Maurice Chevalier) og Franzi (spilt av Claudette Colbert) lederen for et orkester som utelukkende består av kvinner. De blir snart forelsket. Mens han står i formasjon ved en parade til ære for den besøkende kongefamilien i Flausenthurm, blunker Niki til Franzi i folkemengden. Dessverre for ham blir denne gesten også lagt merke til av Anna, prinsessen av Flausenthurm (spilt av Miriam Hopkins). Anna krever at hun skal gifte seg med løytnanten, og truer med å gifte seg med en amerikaner hvis planen hennes blir forpurret.

Etter intervensjon fra keiseren av Østerrike, blir en internasjonal hendelse så vidt avverget ved et ekteskap mellom løytnanten og prinsessen. Med hjemlengsel og i kjærlighetssorg vandrer Niki rundt i gatene, og møter Franzi igjen - som har fortsatt å opptre sammen med orkesteret sitt i Flausenthurm siden bryllupet. De to gjenopptar snart romantikken mellom dem. Men Anna oppdager dette, og konfronterer Franzi. Under konfrontasjonen innser Franzi at prinsessen faktisk er dypt forelsket i løytnanten. Hun bestemmer seg for å redde ekteskapet deres ved å gi prinsessen en makeover, før Franzi reiser sin vei for godt.

Medvirkende
-----------

* Maurice Chevalier - løitnant Nikolaus "Niki" von Preyn
* Claudette Colbert - Franzi
* Miriam Hopkins - prinsesse Anna
* Charles Ruggles - Max
* George Barbier - kong Adolf XV
* Hugh O'Connell - Nikis adjunkt

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Den smilende løitnant* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Den smilende løitnant* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Den smilende løitnant* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Den smilende løitnant* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (de) *Den smilende løitnant* på filmportal.de Rediger på Wikidata

* (en) *Den smilende løitnant* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Den smilende løitnant* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Den smilende løitnant* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Javan Noel Vidal** (født 10. mai 1989 i Manchester) er en engelsk fotballspiller som spiller forsvarer for den engelske fotballklubben Manchester City FC.

Klubbkarriere
-------------

Vidal undertegnet nesten umiddelbart en måneds låneavtale med Grimsby Town. Han returnerte til Manchester City etter bare én treningsøkt med Grimsby. Vidal gjorde sin profesjonelle debut under første omgang av uavgjort kampen mot Chesterfield FC i The Football League Trophy på Saltergate Stadion. 

Han ble brukt som den andre innbytteren i denne kampen, og klubben hans vant 4-1. Han fikk sin ligadebut den 6. september mot Gillingham FC. Han scoret sitt aller første mål for klubben Aberdeen FC i en 5-0 seier over motstanderen East Fife i den skotske cupen på Pittodrie Stadion den 18. februar.

Landslagskarriere
-----------------

Vidal har spilt for England på U19-nivå. Han spilte en treningskamp mot Italia den 31. mars 2009 og en kamp mot Montenegro 11. august 2009, der han la opp til det første målet etter 13 minutter på banen.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Javan Vidal – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Javan Vidal – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (en) Javan Vidal – Soccerbase.com Rediger på Wikidata

* (en) Javan Vidal – Soccerway Rediger på Wikidata

* (en) Javan Vidal – FBref Rediger på Wikidata
**Oddmund Jarle Finnseth** (født 11. februar 1957) er en norsk jazzmusiker (bass) og pedagog fra Sortland, kjent fra flere innspillinger.

Han er utdannet ved Jazzlinja (NTNU) (1986 - 89) og ble i studietiden med i Asmund Bjørkens orkester. Senere har han spilt på utgivelser med Bjørn Krokfoss' oktett og Marit Sandviks band Bossa Nordpå (1993–), der han skrev *Rannveigs samba* (2004). Ved to anledninger har Oddmund spilt med Count Basie Orchestra, hvor den siste gangen ga ham muligheten til fast bandplass. Han takket nei. Han var med i en Øystein Norvoll-ledet turne med Randy Johnston i regi av Nordnorsk jazzsenter (2002).

Finnseth er tilknyttet Sortland videregående skole, Heggen videregående skole i Harstad, Sortland Storband, Steinar Kjeldsen kvartett, og var portrettert av Andreas Lunnan (Sølvsuper, NRK radio 2007). Oddmund Finnseth ble i 2015 tildelt Stubøprisen. I 2021 ga Oddmund ut platen «Dedications» på plateselskapet Finito Bacalao Records Arkivert 22. januar 2021 hos Wayback Machine..

Referanser
----------

1. ↑  Roald Helgheim, *Vårbossa frå nord Arkivert 30. september 2007 hos Wayback Machine.* anmeldelse i Dagsavisen (6.2.2005)
2. ↑  Norsk-amerikansk jazzsamarbeid Arkivert 27. september 2007 hos Wayback Machine. fra utropia.no
3. ↑  Bladet Vesterålen: Finnseth fikk Stubøprisen Arkivert 25. juni 2015 hos Wayback Machine. (24. juni 2015)

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Javanese** er en katterase som er en langhårsvariant av Orientaler.

Kroppsbygningen er strømlinjeformet, elegant, lang, tubeformet og muskuløs. Halsen er lang og smal, skuldre og hofte er jevnbrede. Den har lange, slanke ben med smale ovale poter. Halen skal være svært lang og godt busket. 
Hodet er middels stort, sett forfra ser det ut som et triangel. Ørene skal være store og lavt plasserte. 
Øynene skal være grønne og mandelformede. Javaneseren er godkjent i 28 forskjellige farger, 5 mønstre (solid, tabby, 
tigret, spottet og ticket) som tilsammen gir 140 forskjellige varianter.

Opprinnelse
-----------

Javaneseren er hverken fra Java eller Indonesia. Genetisk er de orientalere i langhåret versjon.
Det var Helen Smith fra oppdrettet *MerryMews Cattery* som ga rasen navnet i 1950. Det er uvisst om hun faktisk har vært i Indonesia. Rasenavnet kommer av tradisjonen ved å oppkalle orientale katteraser etter land og øyer i Sørøst-Asia.

Referanser
----------

1. ↑  J. Anne Helgren, 1997. *Barron's Encyclopedia of Cat Breeds: A Complete Guide to the Domestic Cats of North America*. Barron's Educational Series, 1997. ISBN 978-0-7641-5067-8.
2. ↑  David Alderton, 1992. "Cats". Ed. Daphne Negus. Dorling Kindersley, 1992. ISBN 978-1-56458-073-3.
3. ↑  Somerville, Louisa (2007). *The Ultimate Guide to Cat Breeds*. Edison, N.J.: Chartwell Books. s. 44. ISBN 9780785822646. «There is a lot of confusion surrounding the use of this name in the cat world, although it is always used to describe cats of distinctly Oriental type. It has been adopted simply because of the tradition which has grown up for using the names of countries and islands from south-eastern Asian for other Oriental breeds, such as the Siamese and Balinese.»
**Oddmund Husum** (1919–1998) var en norsk gruvearbeider og næringslivsleder. Han var direktør for Folldal Gruver fra 1972 til 1985.

Liv og virke
------------

Husum begynte som gruvearbeider i 1937, 17 år gammel. Han gikk på Storsteigen landbruksskole skoleåret 1938/1939.[]

Han var områdesjef i Milorg under andre verdenskrig; på det tidspunktet var han funksjonær ved Folldal Verk. Etter krigen tok han ingeniørutdannelse ved Stockholms tekniska institut. Han var byggeleder i gjenoppbygginga av Bodø på slutten av 1940-tallet.

I 1958 var han og daværende ordfører Birger Aspaas initiativtakere til å få bevilget midler fra Statens ungdoms- og idrettskontor til bygging av et nytt samfunnshus i Folldal.

Husum tok videreutdanning ved Norges tekniske høyskole 1961–1962.

Folldal verk A/S overtok kobberverket i Repparfjord i Kvalsund i Finnmark. I 1970 ble Husum ansatt som prosjektleder i Repparfjord. 

I 1972 ble han ansatt som direktør for Folldal Gruver. Sammen med Per Palmer i Orkla og Qvale i ES-konsernet tok han initiativ til opprettelsen av det såkalte Kobberfondet i 1977. Dette var et statlig inntektsregulerende fond som sikret at kobberprodusentene fikk utbetalt tilskudd fra fondet når kobberprisen lå mer enn 10 % under det som ble vurdert å være «normalpris». Husum engasjerte seg også i metall- og valutahandel.

Etter at han ble pensjonist i 1985 ble han direktør for AS Sydvaranger i Kirkenes; denne stillingen hadde han frem til 1989. I Kirkenes var han en av grunnleggerne av skipsverftet Kimek, der han også var administrerende direktør.

Oddmund Husum var også leder og ansvarlig for planlegging og administrering av utbyggingen – sammen med Leiv Løvold – av anortosittbruddet Hellvik Mineralbrudd ved Egersund som Folldal verk drev fra 1964 til 1984.

Husum er gravlagt ved Folldal kirke.

Utmerkelser
-----------

Han ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull i 1989.

Referanser
----------

1. ↑   Aftenposten, utgitt 30. juli 1998[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Aftenposten, utgitt 9. september 1998[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3  Streitlien, Ivar A. (1998). *Bygdebok for Folldal*. Folldal: Folldal kommune. ISBN 8271040103.
4. ↑  *Folldal verk gjennom 240 år*. Folldal verk. 1988. ISBN 8299173809.
5. ↑  Streitlien 1998, s. 216
6. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  *Aftenposten*, 9. september 1998, side 11
7. ↑  Streitlien 1998, s. 222
8. ↑  Streitlien 1998, s. 199
9. ↑  «Kopperprisen mangedoblet den siste uken». *Haugesunds Avis*. 4. oktober 1979. «Prisen på kopper har steget flere ganger den siste uken og er i dag på 11,50 kroner pr. kg. Det vil si at prisen i dag ligger over basisprisen i kopperfondet, sier direktør Oddmund Husum i Folldal Verk til Østlendingen.»
10. ↑  Streitlien 1998, s. 153

Litteratur
----------

* Streitlien, Ivar A. (1998). *Bygdebok for Folldal – Folldal Verks historie ca. 1745–1993*. Folldal: Folldal kommune. ISBN 8299249511.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
Antonio Pérez, en spansk statsmann anklaget for mord av sin konge og flyktet til Frakrike, der han skrev skarpt anti-spanske tekster.  Malt av: Alonso Sánchez Coello 
Spanske grusomheter i Den nye verden fra Bartolomé de las Casas' bok, illustrert av Joos van Winghe
**Den sorte legende** (spansk Leyenda Negra) er en beskrivelse på sterkt negativ fremstilling av Spania under Filip II og spesielt spanjolenes fremferd i Amerika. Sistnevnte fenomen kan spores tilbake til historikeren Bartolomé de las Casas, som i detalj beskrev grusomhetene som foregikk av spanjoler i Karibia tidlig på 1500-tallet. Et kvasi-føydalt system som het *encomienda* og generell har fremferd, kombinert med sykdommer, utslettet befolkningen på mange øyer i Karibia. De las Casas' beskrivelser medførte forandringer der indianernes rolle ble opphøyet til undersåtter, og slaveri og misbruk av dem ble ulovlig. Senere ble *encomienda*-systemet avslørt. Imidlertid kom de las Casas' bok ut først i 1552, men baserte seg på hendelsene før Spania tok affære. Slik skapte den et inntrykk av Spania som ikke stemte med virkeligheten. Dette ble brukt av nordeuropeere, spesielt protestanter, i anti-spansk propagandea.

I tillegg var også Antonio Pérez, en statsmann som hadde falt i unåde his Filip II, med på å spre anti-spansk propaganda. Hans bøker, blant annet *Relaciones* i 1598, fokuserte mest på fastlandets mangler og kong Filips brutalitet. Det er imidlertid ikke noen større belegg for fremstillingen verken av Spania eller Filip II som spesielt grusomme sammenliknet med andre europeiske kolonimakter.

Referanser
----------

1. ↑  Side 68-70, Finn Fuglestad, med M. Løtveit og A.K. Eian: *Latin-Amerika og Karibiens historie* Cappelen Akademisk Forlag, Oslo, 1995
2. ↑  Den sorte legende - Den store danske

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
**Oddmund Harsvik** (født 29. november 1950 i Fosnavåg i Herøy på Sunnmøre), er en norsk redaktør, journalist, forfatter og foredragsholder. Han startet som sjømann da han var 16 år, og tok styrmannsutdannelse. Han flyttet til Kristiansand i 1973, og har bodd der siden.
Harsvik har senere jobbet offshore, deriblant har han sittet som heltids fagforeningsleder. I mer enn 20 år har Harsvik jobbet som journalist, forfatter og foredragsholder. Harsviks spesialfelt er rusproblematikk. 

Harsvik er gründeren bak Stiftelsen Klar, en stiftelse, holdningsskaping og lavterskel opp mot rusproblematikken. Han etablerte gatemagasinet Klar i september 2006. Gatemagasinet selges på gaten av rusmiddelavhengige som betaler 50 kroner per magasin, og selger det for 100 kroner. Fortjenesten beholder de selv. Harsvik er ansvarlig redaktør, daglig leder og journalist i prosjektet. I tillegg er han styreformann og daglig leder av Stiftelsen Klar.

Bibliografi
-----------

* *Bomtrål – bomskudd og trynefaktor*
* *Tapt barndom i barnevernets klør*
* *Når bunnen blir håpet – eller døden*
* *Kjære Natasha*
* *12 kvinnelige alkoholikere*
* Hverdagsdikt: Litt hulter til bulter.

Han har også utgitt boken *Et hælvetes liv*, forfattet av Morten Leander Aasen på sitt eget forlag Harsvik Media.

Referanser
----------

1. ↑  Om oss Gatemagasinet Klar

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Den sosialetiske bevegelsen** var en sosial og politisk bevegelse innenfor Den norske kirke og noen frikirkelige samfunn på 1960-tallet og 1970-tallet. Bevegelsen mobiliserte Kirken til å ta et større sosialt og etisk engasjement og i praksis bevege seg inn på politiske stidsområder. Drivkraften for de involverte var nestekjærligheten og gjensidighetsprinsippet i kristendommen.

Bevegelsen var utvilsomt inspirert av samtidens politiske mobilisering omkring spørsmål som avkolonialisering, frigjøringskrig, og miljøvern. Det skjedde også en tilsvarende utvidelse av mange teologers og lekfolks sosiale og etiske engasjemnt i Den katolske kirken, ikke minst inspirert av kamp mot diktatur og økonomisk undertrykking i Latin-Amerika. Frigjøringsteologien innenfor den katolske kirke vakte gjenklang i blant radikale kristne i Norge.

På 1970-tallet var Den sosialetiske bevegelsen for mange sosialt engasjerte unge et reelt alternativ til venstresidens sterke politiske mobilisering. Bevegelsen kanaliserte et sosialt og politisk engasjement innenfor Kirkens og troens rammer.

I dag er kanskje miljøkrisen og global oppvarming de mest levende temaer som vekker til live en sosialetisk bevegelse.

I dagens Norge videreføres engasjemntet fra Den sosialetiske bevegelsen i mange miljøer, blant annet i den tverrkirkelige (økumeniske) bevegelsen *Korsvei*, som åpent bekjenner seg til denne arven.

Referanser
----------

1. ↑  Jostein Gaarder, «Et kosmisk ansvar», innlegg i *Aftenposten* 9.juni 2007. Online versjon
2. ↑  Korsvei.no Arkivert 5. november 2010 hos Wayback Machine. egen presentasjon av organisasjonens historikk.
***Whispering times*** var en av de illegale avisene som ble utgitt under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig.

*Whispering times* begynte å komme ut i Oslo høsten 1941, rett etter at okkupantene hadde inndratt radioapparatene. Avisen brakte videre nyhetene i radiosendingene fra London, og ble etter hvert en svært populær radioavis i hovedstaden.

Den første tiden besto publikasjonen kun av maskinskrevne ark med gjennomslag, men fra årsskiftet ble den stensilert. Den kom etter hvert regelmessig 5 – 6 ganger i uken med et to siders nummer. *Whispering times* kom også med en landsutgave på åtte sider. Denne ble hver uke spredt i større geografiske områder. Erik Kr. Gravdahl var avisens redaktør. Andre sentrale personer var Arne Alexandersen og Christian Martol. Ellers deltok blant andre Arne Holm, Eilert Eseth, Knut Eseth, Svanhild Granvin, Erling Gulbrandsen, Ingeborg Haabeth, Nanna Lynneberg, Finn Normann, Gunnar H. Stenberg og Fritz Sundene.

Avisen utkom til Gestapo slo til mot den i august 1942. Gravdal ble sendt til Tyskland som NN-fange. Andre som ble arrestert og sendt til Tyskland var Gulbrandsen og Haabeth. Også Sundene ble tatt, og døde som NN-fange i Natzweiler. Stenberg, Normann og Eilert Eseth ble arrestert, og hans bror Knut ble tatt og sendt til Tyskland et år senere i forbindelse med annen illegal virksomhet.

En mindre publikasjon med samme navn ble laget av Mons Oppedal og Rolf Sørensen, også disse i Oslo. De ga ut et daglig nyhetsbrev, basert på skrivemaskin og gjennomslag. Opplaget var 30 eksemplarer. Den ble også sendt til Stavanger, der Torvald Larssen brukte den som manuskript og med dette som grunnlag spredte en lokal utgave. Da Oppedal og Sørensen oppdaget den stensilerte *Whispering times* trodde de først det var et avtrykk av deres egen utgivelse, men de skjønte snart at dette var en annen avis.

Referanser
----------

1. ↑  Side 28. Hans Luihn (red): *Illegale aviser 1940 – 1945*. AL Biblioteksentralen (1995) ISBN 82-7022-165-1
2. ↑  Side 70 – 71. Hans Luihn: *De illegale avisene*, Universitetsforlaget (1960)
3. ↑  Side 274. Hans Luihn: *De illegale avisene*, Universitetsforlaget (1960)

Portal: Andre verdenskrig
***Fru Marta Oulie*** er en roman av den norske forfatteren Sigrid Undset, utgitt i 1907 av H. Aschehoug & Co. Dette var Undsets forfatterdebut.

Åpningsordene *«Jeg har vært min mand utro»* slår an tonen for tema og handling i dagbokromanen «Fru Marta Oulie». Her forsøker fru Marta å fordrive angst og skyldfølelse gjennom nedtegnelsene i dagboken. Romanen skildrer kjærlighetens vanskelige kår i tiden etter århundreskiftet, der frihet og endrede kjønnsroller bød på nye utfordringer.

Ved utgivelsen skrev Bergens Tidende blant annet *«En ganske kort Bog, men en Sejr og Erobring! Bogens beste Kapitler har naaet saa højt og har truffet saa dybt i Midtpunktet af en ren og ægte kvindelig Sjæl, at Forfatterinden ved sin lille Bog synes at være navet op i første Række af det unge skrivende Norge».*

Referanser
----------

1. ↑  *Annonse for H. Aschehoug & Co. i Aftenposten 1907.12.05*. Norge, Oslo. 1907.

Eksterne lenker
---------------

* Undset, Sigrid (1977). *Fru Marta Oulie*. Oslo: Aschehoug. ISBN 8203087574.  hos Nasjonalbiblioteket
Simon Karetnik, Nestor 'Batko' Makhno og Fedir Shchus.
Nestor Makhno.
**Den sorte armé** betegner flere anarkistiske fraksjoner under den russiske borgerkrigen.

De sorte vaktene
----------------

De sorte vaktene (russisk: Чёрная Гвардия; *Tsjernaja Gvardija*) var væpnede arbeidergrupper etter den første og før den tredje russiske revolusjonen. Disse var anarkistenes viktigste væpnede gruppe. Gruppa ble først oppretta høsten 1917 av Maria Nikiforova i Ukraina, og senere i januar 1918 i Moskva. Da den tredje revolusjonen, opprør mot bolsjevikene, brøt ut, besto gruppa av rundt 1000 mann, og var ledet av Lev Tsjernji. De sorte vaktene ble grunnlaget for opprettelsen av den ukrainske revolusjonære opprørshæren.

Den ukrainske revolusjonære opprørshæren
----------------------------------------

Ukrainas revolusjonære opprørshær (ru: Революционная Повстанческая Армия Украины; *Revoljutsionnaja Povstantsjeskaja Armija Ukrainy*), også kjent som Makhnovtsjina (ukrainsk: Махновський рух; *Makhnovskij rukh*) og den sorte armé, var en anarkistisk hær under den russiske borgerkrigen som for det meste besto av bønder fra Ukraina og Krim. Den ble ledet av den berømte anarkisten Nestor Makhno. Den sorte armé var aktiv fra 1918 til 1921, og i desember 1919 besto den av 103 000 mann. Ellers besto hæren av mellom 15 000 og 110 000 mann under borgerkrigen. Området den mankhovistene kontrollerte ble kjent som Friterritoriet, Anarkist-Ukraina eller Makhnovtsjina. I perioder var den sorte armé alliert med de russiske og ukrainske bolsjevikene, og kjempet mot den hvite armé. Til slutt ble den sorte armé nedkjempet av bolsjevikene i 1921, mens Makhno flyktet til Romania.

Kommandanter for Makhnovtsjina
------------------------------

* Nestor 'Batko' Makhno (anarko-kommunist)
* Simon Karetnik (anarko-kommunkst)
* Martsjenko (anarko-kommunist)
* Grigorij Vasiljevskij
* Boris Veretelnikov (sosialrevolusjonær; anarko-kommunist)
* Peter Gavrilenko (anarko-kommunist)
* Vasilij Kurilenko
* Viktor Belasj (anarkist)
* Kalašnikov (anarkist)
* Mikhalev-Pavlenko
* Fedir Shchus
* Ivan Lepetsjenko (anarkist)
* Aleksandr Lepetsjenko (anarkist)
* Dmitry Ivanovitsj Popov (sosialrevolusjonær)
* Lev Zadov
Yingtan i Jiangxi
 **Yingtan**  (鹰潭; pinyin:  *Yīngtán*) er en liten by på prefekturnivå i østlige del av provinsen Jiangxi i Kina. Den er et viktig jernbaneknutepunkt. Nær byen ligger rekreasjonsområdet Lónghǔ Shān 龙虎山 som av mange regnes som der daoismen (道教) oppstod. 

Området har mange interessante templer, huler, fjell og landsbyer. Litt øst for byen, ved Xinjiang-elva, ligger Guixi kullkraftverk.

Administrative enheter
----------------------

Yingtan består av ett bydistrikt, ett byfylke og ett fylke:

* Bydistriktet Yuehu – 月湖区 *Yuèhú Qū* ;
* Byfylket Guixi – 贵溪市 *Guìxī Shì* ;
* Fylket Yujiang – 余江县 *Yújiāng Xiàn*.

Kommunikasjoner
---------------

Kinas riksvei 206, som passerer dette området, løper fra kystbyen Yantai til kystbyen Shantou i provinsen Guangdong. Den løper gjennom provinsene Shandong, Jiangsu, Anhui, Jiangxi og til slutt Guangdong.

Kinas riksvei 320 går også gjennom området. Den begynner i Shanghai og løper sørvestover til grensen mellom provinsen Yunnan og Burma. Underveis er den innom blant annet Hangzhou, Nanchang, Guiyang, Kunming og Dali.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Yingjiang** (kinesisk: 盈江县; pinyin:  *Yíngjiāng Xiàn*) er et fylke i provinsen Yunnan i Folkerepublikken Kina. Det ligger i det autonome prefektur Dehong, og grenser i vest til Burma.

Befolkningen var på 255 680 innbyggere i 1999.

Kulturminner
------------

Yunyanpagoden (*Yunyan ta*, 允燕塔) ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Administrative enheter
----------------------

**Storkommunene** Pingyuan 平原镇, Jiucheng 旧城镇, Nabang 那邦镇, Nongzhang 弄璋镇, Zhanxi 盏西镇, Kachang 卡场镇, Xima 昔马镇, Taiping 太平镇

**Kommunene** 
Xincheng 新城乡, Yousongling 油松岭乡, Mangzhang 芒章乡, Zhina 支那乡, Mengnong 勐弄乡, Tongbiguan 铜壁关乡, Sudian (for lisuene) 苏典傈僳族乡

Jordskjelv
----------

Fylket ligger i et jordskjelvområde. Det ble rammet av et middels stort jordskjelv men den styrke på 5,8 momentmagnituder den 10. mars 2011. Det krevde 25 dødsofre, og et stort antall skadede. Om lag 127 100 innbyggere måtte evakueres etter skjelvet.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Lokalregjeringens hjemmeside
* Yunyan Pagoda[*død lenke*]
* Yunyan ta

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Narrativ** betyr en fortelling, eller det som omhandler fortellinger. Det kan brukes som adjektiv for å uttrykke at noe er en beretning eller i fortellende form. Eller eller som substantiv, (**et**) **narrativ**, som brukes om en fortelling, det vil si at det noe fremstilles som en rekkefølge av hendelser eller opplevelser. **Narrasjon** er det å skape fortellinger. **Narrativitet** er kjennetegn som får fortellinger til å fremstå som fortellinger. 

I politisk debatt har narrativ blitt et moteord for å påpeke at måten en sak fremstilles på legger opp til en bestemt (gjerne ideologisk) tolkning hos mottakeren. I denne betydningen er er et narrativ en ramme for hvordan hendelser tolkes dannet av personlig overbevisning. Retorisk kan det brukes ved å fremstille egne meninger som nøytrale fakta, mens meningsmotstanderes meninger bare er en fortelling - et narrativ - som er konstruert på en bestemt måte for saken skal fremstå som mer overbevisende. 

I litteraturvitenskap brukes det om fortelleteknikk, for eksempel for å drøfte hva som er «en romans narrative struktur»,  og er den logiske strukturen for å formidle en historie eller en fortelling i en eller annen form (tekst, musikk, levende bilder, maleri, tale, og lignende).

Begrepet narrativ innebærer også diskurs, og er derfor ikke reduserbart til historien som blir fortalt. Diskurs ytres ikke direkte, og er ikke reduserbart til grammatiske, eller andre språklige elementer, men angår og setter premissene for hva fortellingen dreier seg om, og utløser dens forventninger. Sjangeren «fortelling» kan sies å innebære dette, og anvendes som godt norsk for begrepet narrativ, til forskjell fra historie; men blir som regel knyttet strammere til hendelsene som gjennom tekst, bilde eller tale blir formidlet.

Narrativ kommer av det latinske verbet *narrare*, som betyr «å fortelle» eller substivformen *narratio*, som betyr fortelling.

Referanser
----------

1. ↑  «Narrativ: bruk og genus». *Språkrådet*. Besøkt 20. juni 2022.
2. ↑  «Hyppighet av ordene narrativ, narrasjon, et narrativ | Nasjonalbiblioteket N-gram». *www.nb.no*. Besøkt 20. juni 2022.
3. 1 2  «Narrativ i Det norske akademis ordbok». *naob.no*. Besøkt 20. juni 2022.
4. ↑   Almvik, Sivert (12. oktober 2010): «Begrepet: Narrativ», *Montages.no*
5. ↑  «Litteratur og Narrativitet - Institutt for språk, litteratur og kultur». *www.hiof.no* **(norsk)**. Besøkt 20. juni 2022.

Eksterne lenker
---------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | Wiktionary: narrativ – ordbokoppføring |

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC
 |
**Narsarsuaq** (grønlandsk for *Den store sletten*) er den yngste bygda i Narsaq kommune, syd på Grønland. Den ble etablert i 1941, og er mest kjent for sin flyplass, Narsarsuaq Airport.

Historie
--------

Narsarsuaq Airport sett fra *Signal Hill* (Signalhøjen).
Kart over Grønland
Narsarsuaq var den viktigste byen på Grønland på Eirik Raudes tid. Han etablerte gården Brattahlíð like ved (Qassiarsuk), men denne bosettingen døde ut på slutten av middelalderen. 

I 1941 etablerte USA en lufthavn i Narsarsuaq, under navnet Bluie West One, kun 9 km fra innlandsisen. 1941 angir dermed også året byen ble etablert – den ble etablert i tilknytning til lufthavnen. Lufthavnen ble brukt som mellomlandingsplass for fly som skulle fra fabrikkene i Nord-Amerika til kamper i andre verdenskrig i Europa. BW1 ble nedlagt i 1958, men gjenåpnet i 1959 da passasjerskipet MS «Hans Hedtoft» gikk ned utenfor Kapp Farvel, for å fungere som utgangspunkt for letearbeid på sydkysten. Fra 1960-tallet har flyplassen også blitt tatt i bruk til sivil trafikk.

Narsarsuaq i dag
----------------

I dag er det en blomstrende turistindustri i og rundt Narsarsuaq. Området har et stort utvalg av dyreliv, edelstener, isbreer, og rester fra vikingtiden, som replikaen av Tjodhildkirken. Byens skole heter Atuarfik Napaartoq, og er bygd i 2001.

Eksterne lenker
---------------

* Narsarsuaq Airport
* Side om Bluie West One
* Side om vikingene på Grønland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Yanchi** (kinesisk: 盐池县; pinyin: *Yánchí Xiàn*) er et fylke i byprefekturet Wuzhong i den autonome region Ningxia Hui i Folkerepublikken Kina. I 1999 hadde det et folketall på 152 213 innbyggere.

Jordbruk
--------

Det alkaliske jordsmonnet gjør jordbruket i dette svært fattige fylket svært strevsomt. Myndighetene har i tillegg til å stryke jordbruksskatten fremmet produksjonen av honning og visse avanserte urter.

Kulturminner
------------

Den gamle by Zhangjiachang (*Zhangjiachang chengzhi*, 张家场城址) fra Handynastiets tid ble i 2006 tilføyd på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 307 passerer gjennom området. Den begynner i Qikou i Hebei og fører gjennom provinsene Shanxi og Shaanxi til Yinchuan i den autonome region Ningxia Hui.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Lenvika** er et gammelt kirkested, som kommunen Lenvik har sitt navn fra. Lenvika ligger på fastlandssiden av Gisundet, 31 km nord for kommunesentret, Finnsnes. Det var kirke i Lenvika fra slutten av 1100-tallet og fram til 1879. Den første kirken er omtalt i det islandske handskriftet Rymbegla. Den antas å være bygd ca. 1180. Denne sto fram til ca. 1500, da den brant ned. Et nytt kirkebygg sto fram til 1820, da dette også ble skadet av brann. Deler av tømmeret ble brukt til å reise den siste kirka i Lenvika i 1822, og denne skulle stå fram til 1885, da den ble revet og flyttet til Rossfjord, hvor den i dag står, under navnet Rossfjord kirke. Det står i dag en modell av det gamle kirkestedet, i parken ved Lenvik rådhus på Finnsnes. Modellen fremstiller Lenvika, slik det så ut rundt 1850. 

Modell av det gamle kirkestedet, plassert ved Lenvik rådhus
I 1879 ble den nye Lenvik kirke bygd, ikke i Lenvika, men på Bjorelvnes, som lå meget sentralt på den tiden, like over sundet for det daværende kommunesentret Gibostad.

Grunnkrets
----------

**Lenvik grunnkrets** tilhører Bjorelvnesområdet og innbefatter bygdene Lenvika, Rødbergshamn og Aglapsvik. Areal: 20,07 km².

Innbyggere:

| 2000 | 2005 | 2010 | 2011 |
| --- | --- | --- | --- |
| 71 | 61 | 47 | 49 |

Kilder
------

* Leviks kirkehistorie:

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Manchester terrier** er en mellomstor terrier som oppsto i England på begynnelsen av 1800-tallet. Rasen er antatt til å være et resultat av krysninger mellom, den nå utdødde, black and tan terrier, whippet og andre lokale terriere.

Denne slanke, velbygde hunden nådde toppen av popularitetskurven for ca. 100 år siden, da den var kjent som «den engelske gentlemans terrier». Den ble eksportert til Nord-Amerika og til Tyskland, der den bl.a satte spor etter seg som en av krysningene til dobermannrasen. Nedgangen for rasens populæritet begynte trolig da rottekamper ikke var på moten mer. Forbudet mot ørekupering reduserte populariteten ytterligere, og det tok oppdretterne en tids arbeid før de fikk skapt de V-formede, hengende ørene. Manchester terrieren har ikke lenger et heftig temperament, den benevnes som en av de mildeste terrierne (men er fortsatt en terrier) og er en fin, livlig og robust selskapshund. Den har små, V-formede ører med vipp forover. Den har jevnt kileformet, smalt hode. Små, mandelformede, mørke og gnistrende øyne. Kort kropp, godt hvelvede ribben, overlinjen svakt buet. Den har tykk, glatt og blank pels, hard å ta på. Den har rette, lange forben som står godt under hunden. Små, hvelvede poter.
Manchester Terrier er en svært krevende hund å trene.

Denne hunden passer til å bo i byen og egner seg for varmt, solfylt klima. Rasen trenger minimalt med pelsstell. Kan være problematisk overfor andre, men er en god vakthund.

Rasehistorie
------------

Black and tan terriere som ble brukt til jakt på rotter og andre skadedyr fantes i Storbritannia allerede for mange hundre år siden. I Manchester var det en interessert oppdretter som rundt år 1800 krysset disse terrierne med whippets. Resultatet ble denne smidige og raske rotte- og kaninhunden. Rasen var en gang populær, men sees ikke ofte lenger, men er nå økende i antall i Norge.

Kilder
------

* (no) Manchester terrier i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |