**Enn Tarto** (1938–2021) var en estisk politiker, menneskerettighetsaktivist og ledende dissident i sovjettiden. Han var fengslet og forvist til Gulag-leire i til sammen 14 år for «antisovjetisk aktivitet». Han fikk stor betydning for den nasjonale bevegelsen som ledet frem til Estlands uavhengighet fra Sovjetunionen.

Oppvekst og motstandsarbeid
---------------------------

Han vokste opp like nord for Tartu. Foreldrene var den kommunale tjenestemannen og reserveoffiseren Mart Kool og Linda Tarto (Enniko). Familien tenkte egentlig å flykte til Sverige, men ble forhindret da Sovjetunionen okkuperte Estland i 1944. Faren ble arrestert og deportert, og familiens eiendom ble beslaglagt. Faren ble henrettet i Gulag-leiren i Norilsk i 1947.

Allerede i gymnastiden i Tartu ble Enn Tarto involvert i motstandsarbeid. Sammen med åtte klassekamerater spredte han løpesedler til støtte for oppstanden i Ungarn i 1956. Guttene ble arrestert og dømt til mellom to og åtte års straffarbeid i Gulag-leire. Mens han satt i leir, planla Tarto videre motstandsarbeid hjemme i Estland sammen med andre estiske fanger. Han ble løslatt under visse vilkår i 1960, men var på nytt fengslet mellom 1962 og 1967.

Han forsøkte å bli tatt opp ved Statsuniversitetet i Tartu, men ble avvist. Han tok brevkurs i estisk filologi ved universitetet i tre år frem til KGB grep inn og fratok ham studieplassen. Han hadde begrensede yrkesmuligheter. Han arbeidet på kollektivbruk, som bygningsarbeider og som fyrbøter i et kullfyringsanlegg.

Tarto etablerte kontakter med dissidenter i Latvia og Litauen samt med utenlandske journalister. Han protesterte åpent mot Sovjetunionens okkupasjon av de baltiske landene og Molotov–Ribbentrop-pakten, mot den sovjetiske invasjonen av Afghanistan, og mot forfølgelsen av en rekke dissidenter. I 1981 var Tarto og Lagle Parek blant de baltiske dissidentene som undertegnet et åpent brev til statslederne i Sovjetunionen og Nord-Europa, der de ønsket å fjerne sovjetiske atommissiler fra Baltikum.

Tarto ble stadig forhørt og trakassert av myndighetene. I 1984 ble han dømt til 15 år i fangeleir og indre eksil, men forfølgelsen av Tarto og andre baltiske opposisjonelle møtte nå tøffere internasjonal kritikk. Da han ble løslatt under glasnosttiden i 1988, markerte det slutten på den hardeste sovjetiske undertrykkelsen i Estland.

I 1989 var Tarto med på å stifte Memento, den estiske foreningen for ofre for kommunistisk undertrykkelse.

Politiker i det uavhengige Estland
----------------------------------

I 1990 gikk selvstendighetskreftene sammen om å velge et grasrotparlament, Den estiske kongressen, som et alternativ til kommunistpartiets organer. Tarto ble medlem av kongressen og nestleder i kongressens utøvende organ, Den estiske komiteen. Tarto var siden medlem av det uavhengige Estlands grunnlovsgivende forsamling.

Tarto sluttet seg til Det estiske konservative folkepartiet, som ble dannet i 1990. Partiet hadde et nasjonalkonservativt utsyn med isolasjonistiske tendenser. De ønsket også, til forskjell fra en del estiske kristendemokrater, en sekulær stat.

Tarto var innvalgt i Riigikogu fra de første frie valgene i 1992 og til 2003. Han var også medlem av byrådet (representantskapet) i Tartu i flere perioder og leder i rådet for Estlands forsvarsliga. Han tilhørte først det konservative-kristendemokratiske valgforbundet «Fedreland». I 1994 var Tarto blant dem som brøt ut og dannet Det republikanske og konservative folkepartiet. I 1998 gikk partiet opp i Det moderate folkepartiet, senere Estlands sosialdemokratiske parti. Han meldte seg ut av partiet i 2005, fordi sosialdemokratene i Tallinn stilte fellesliste med Den estiske folkeunionen, som samlet mange gammelkommunister.

Tarto ledet fra 1993 til 1995 Estlands institutt for menneskerettigheter.

Utmerkelser
-----------

Han ble tildelt en rekke estiske og utenlandske æresbevisninger for sitt ikke-voldelige arbeid for menneskerettigheter og estisk uavhengighet.

Han ble også kåret til en av de 100 viktigste personene i 1900-tallets Estland.

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6kf68x8, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   www.err.ee[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.ohtuleht.ee[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Jensen, Johan O. (1991). «"Estlands store forbryter": Enn Tarto (53)». *En drøm om frihet: baltere forteller*. Oslo: Gyldendal. s. 139–148. ISBN 82-05-20234-6.
5. 1 2 3 4  Miljan, Toivo (2015). «Tarto, Enn». *Historical Dictionary of Estonia* **(engelsk)** (2 utg.). Lanham: Rowman & Littlefield. s. 447–448. ISBN 978-0-8108-7513-5.
6. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Niitsoo, Viktor (2015). «Enn Tarto». *Biografisches Lexikon Widerstand und Opposition im Kommunismus 1945–91* **(tysk)**. Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED Diktatur. Besøkt 17. januar 2021.
7. 1 2 3  Taagepera, Rein (2018) [1993]. *Estonia: Return To Independence* **(engelsk)**. New York og London: Routledge. s. 112–118. ISBN 978-0-4299-6927-0.
8. ↑  Tarto, Enn (1. oktober 2018). «Tartu Memento tähistas vastupanuvõitluse päeva». *Memento: Eesti Memento Liidu teataja* **(estisk)** (29): 20.
9. ↑  Mohn, Albert Henrik (20. februar 1980). «Estland – en dyster 60 års dag». *Haugesunds Avis*: 7.
10. ↑  «Frihet for Estland! Russerne ut av Estland!». *Morgenbladet*: 4. 27. oktober 1981.
11. ↑  Andreassen, Thorleif (16. april 1984). «Rystende rapport om overgrep i Sovjet». *Aftenposten* (morgen utg.): 3.
12. ↑  Sjue, Finn (4. februar 1987). «3000 i Kremls Gulag». *Klassekampen*: 1.
13. ↑  Strand, Tron (18. mai 1989). «Syngende revolusjon i bokform». *Bergens Tidende*: 45.
14. ↑  Bugajski, Janusz (2002). «Estonia: Political parties». *Political Parties of Eastern Europe: A Guide to Politics in the Post-Communist Era* **(engelsk)**. Armonk og London: M.E. Sharpe. ISBN 978-1-56324-676-0.
15. ↑  «Enn Tarto lahkub Sotsiaaldemokraatlikust Erakonnast». *Postimees* **(estisk)**. BNS. 15. august 2005. Arkivert fra originalen 9. mai 2007. Besøkt 17. januar 2021.
16. ↑  Kändler, Tiit (2002). *A Hundred Great Estonians of the 20th Century* **(estisk)**. Oversatt av Küllike Lengi-Cooper. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus. s. 184ff. ISBN 978-9985-70-103-4.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |