recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
I Bhutan finnes en stor nepalskspråklig minoritet i den sørlige delen av landet; kalt Lhotshampa.

**Lhotshampa**, eller *Lhotsampa*, er et dzongkha-ord for *folk sørfra*. Dzongkha er majoritetsspråket i Bhutan, og ordet lhotshampa brukes om jordarbeidere og innvandrere av nepalsk opprinnelse som bor og dyrker jorden på de fruktbare, sydvendte elveslettene i den sørlige delen av Bhutan. 

Lhotshampaene kommer i hovedsak fra Nepal, og er for det meste hinduer. På slutten av 1980-tallet ble mer enn 100 000 Lhotshampa fordrevet fra Bhutan, under beskyldinger om å være ulovlige innvandrere. Mange av disse har «vendt hjem» til Nepal, men mange bor fremdeles i flyktningleirer i India og Nepal. 

Beregninger over folketallet i Bhutan tyder på at 30-40% av landets befolkning er Lhotshampa, avhengig av om de fordrevne regnes som innbyggere i landet. 

Politiske partier var inntil valget i 2008 forbudt i Bhutan. Det fantes inntil da fire kjente eksilparti, alle med opprinnelse i Lhotshampa, jf. Bhutans politiske system.

En minoritet som oppleves som truende
-------------------------------------

Fra de bhutanske myndighetenes side utgjør det voksende hinduistiske minoriteten et problem. Bhutans kultur og statsskikk er basert på buddhisme, språket dzongkha og kulturen til den herskende folkegruppen som lever i de midtre delene av landet. 

Hinduene bor i de mest fruktbare delene av landet, og myndighetene antas å frykte – uten at dette er sagt rett ut – at dersom hinduene over tid kommer til å utgjøre mer enn 50% av befolkningen, vil de kreve en folkeavstemning om uavhengighet kontra tilslutning til India. Hinduene antas å mene at deres tro vil bli bedre beskyttet av indiske enn av bhutanske myndigheter. 

En tilsvarende avstemning i den tidligere selvstendige staten Sikkim i 1974, førte til at staten ble innlemmet som en delstat i India.

Eksterne lenker
---------------

* Bhutanese refugees en flyktningorganisasjons hjemmeside
* Reportasje: Rapport fra en glemt flyktningkonflikt (Flyktingehjelpen 3. oktober 2000)
* Reportasje: Lys i enden av tunnelen? (Flyktingehjelpen 15. desember 2003)
* Reportasje: 100 000 flyktninger krever innflytelse (flyktninghjelpen 6. desember 2004.)
* reportasje: Bhutanese refugees to hold weekly assembly at Nepal-India border (Nepalnews.com 7. januar 2006)
* reportasje: Refugee camps facing food shortage due to strike (Nepalnews.com 13. april 2006)
* Bhutan refugees can be resettled elsewhere: Abraham Intervju med FNs representant for FNs høykommissær for flyktninger i Kathmandu (Kantipuronline.com 17. juni 2006)
* Bhutanese refugee stalemate: No end in sight (Nepalnews.com 20. juni 2006)
* Bhutanese refugees continue protests (Kantipuronline.com 28. juni 2006)
* Bhutan’s democratic puzzle by Dharma Adhikari (OpenDemocracy 30. juni 2006)

| * v
* d
* r
Bhutans flagg Emner om Bhutan |
| --- |
| Bhutans historie **·** Bhutans politiske system **·** Alle artikler om Bhutan |
| Konge **·** Statsminister **·** Dzongbygningene **·** Flagg **·** Folk og språk **·** Valuta **·** Samferdsel **·** Nasjonalsang **·** Språk **·** Nepalere i landet |
**Svein Haaland** (født i Bergen 1958) er en norsk journalist, forfatter og programskaper i NRK. Haaland er bosatt i Os i Hordaland. Han er oppvokst i Fitjar på Stord. 

Svein Haaland har vært journalist i bladet Sunnhordland fra 1980. Han var videre redaktør i bladet Marsteinen 1982–83, og i Svalbardposten 1984–86. Videre har Haaland vært redaksjonssjef og redaktør i avisen Gula Tidend i årene 1987–91. Haaland har vært ansatt i NRK siden 1991.

På 1990-tallet var Haaland programleder i programpostene «Naturens verden» og «Verdt og vite» i radio. På TV står Haaland bak en rekke naturprogram og program med populærvitenskapelige tema. Han har vært manusforfatter på flere store TV-serier som «Blå rikdom» (2000), «Utenfor Eden» (2004) og «Vår ære og vår makt» (2010). Fra 2009 var han redaksjonssjef for dokumentar og underholdning ved NRK Hordaland.

Bibliografi
-----------

* *Blå rikdom* (2000)
* *Fem tusen år med flammer* (2002)
* *Historia om mennesket og rovdyret* (2002)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Melvin Franklin** (født **David Melvin English** 12. oktober 1942 i Montgomery i Alabama, død 23. februar 1995 i Los Angeles) var en soul-sanger fra USA, medlem av den kjente vokalgruppa The Temptations fra starten.

Franklin flytta til Detroit ni år gammel. Han begynte tidlig å synge og var i ungdomsåra med i ei rekke lokale grupper. På slutten av 1950-tallet deltok han med sin karakteristiske bass på noen innspillinger med *The Voice Masters* (med blant annet tenorene Lamont Dozier og David Ruffin), der han brukte moras navn, Franklin, som artistnavn.

Han blei kjent med Otis Williams og kom inn i hans gruppe, *The Distants*. I 1961 fikk Williams, Franklin og Elbridge Bryant fra denne gruppa – sammen med Paul Williams og Eddie Kendricks fra *The Primes* – kontrakt med plateselskapet Motown, og de tok da navnet *The Temptations*.

Enda om Franklin bare sjelden sang førstestemmer, blei hans dype bass et varemerke for gruppa. På konserter hadde han Paul Robesons «Ol' Man River» som signaturlåt. Han var, etter Otis Williams, den av de originale Temptations som var med lengst.

I 1989 blei The Tempations med en del av de mest framtredende medlemmene fra gruppas første tid innvotert i Rock and Roll Hall of Fame.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 4526, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  Myrna Oliver: «Obituaries: Melvin Franklin; Temptations' Original Bass Vocalist», i *Los Angeles Times* 24. februar 1995; besøkt 7. februar 2016.
3. ↑  Mark Ribowsky: *Ain't Too Proud to Beg. The Troubled Lives and Enduring Soul of the Temptations*, John Wiley & Sons 2010, ISBN 9780470632826, side 41.
4. ↑  Todd R. Decker: *Who Should Sing «Ol' Man River»? The Lives of an American Song*, Oxford University Press 2014, ISBN 9780199389186, side 187.
5. ↑  Omtale på nettstedet til Rock and Roll Hall of Fame; besøkt 7. februar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Melvin Franklin på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Melvin Franklin hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Melvin Franklin hos Behind The Voice Actors Rediger på Wikidata
* (en) Melvin Franklin på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Melvin Franklin på MusicBrainz Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Brannklassifisering** er en bygningsteknisk definisjon som fastslår bygg og bygningsdelers evne til å motstå brann.

Brannklasser
------------

Ved definisjon av brannklasse legges risikoklassifisering til grunn, da byggets anvendelse sammen med dets størrelse og planløsning vil være avgjørende for hvilke konsekvenser en brann kan få. Et bygg kan da gis en brannklasse fra 1 til 4. Brannklasse 1 gjelder bygg med beskjeden konsekvens ved brann, og brannklasse 4 gjelder bygg der en brann vil få meget omfattende konsekvenser for lokalsamfunnet eller miljøet.

Kriterier
---------

Brannmotstanden defineres ut ifra fire kriterier:

R – Bæreevne
E – Integritet
I – Isolasjon
M – Mekanisk motstand
Ved oppgivelse av kriteriene legges motstandstiden til i antall minutter, og det medtas kun de kriterier som er relevante for bygningsdelen. En brannisolerende vegg har ikke nødvendigvis krav om bæreevne eller mekanisk motstand, og vil typisk kunne oppgis med en brannmotstand på EI 30, som betyr at den er motstandsdyktig mot brann i minimum 30 minutter.

Branndører
----------

Ved klassifisering av branndører benyttes andre prefikser:

A – Ståldør eller dør av annet ikke brennbart materiale
B – Dør produsert i brennbart materiale

Se også
-------

* Brannklasse for slokkemidler

Eksterne lenker
---------------

* § 7-22 Risikoklasser og brannklasser – Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap
**Svein Inge Strugstad** (født 21. mai 1959, død 29. mai 2011) var en norsk dommer og starter i internasjonale og nasjonale mesterskap i hurtigløp på skøyter.

Som starter og overdommer
-------------------------

Innen skøytesporten (hurtigløp) var han starter i et OL (1994 på Hamar) og flere internasjonale mesterskap. Hans debut som internasjonal starter var under Sprint-VM 1984 i Trondheim. I tillegg hadde han flere verdenscupoppgaver som starter. I Norge ble det mange Norgesmesterskap og norgescuper som starter. I sesongen 1995/96 ble han autorisert som overdommer på nivå 4, og ved Sprint-NM 2005 for kvinner var han mesterskapsoverdommer for første gang.

Idrettsadministrator/leder
--------------------------

### International Skating Union – ISU

* 1991/92–2002/03: Foreleser/kursholder for ISUs starterkurs-utdanning.
* Var medlem av ISUs tekniske komite i flere år.

### Norges Skøyteforbund – NSF

Strugstad ble valgt inn i Norges skøyteforbunds styre i 2000/01 og var der til 2002/03 som leder av teknisk hurtigløp (TH) i NSF. I perioden 1995/96–2000/01 var han leder av dommerutvalget hurtigløp (DUH), hvor han i 1990/91–1994/95 var medlem av DUH.

### Leinstrand IL og Sør-Trøndelag skøytekrets

Han var en sentral person i utdanningen av startere og overdommere for skøytekretsen.  
Under 125-årsmarkeringen av Leinstrand IL ble han utnevnt til æresmedlem av klubben for sin lange og store innsats i skøytemiljøet.

Personlig
---------

Strugstad døde søndag 29. mai 2011 etter en lengre kreftsykdom.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Svein Inge Strugstad – Olympedia Rediger på Wikidata
* Minneord[*død lenke*] fra Norges Skøyteforbund ved Arild Gjerde.
* Svein Inge Strugstad har gått bort på Sør-Trøndelag skøytekrets' hjemmesider.
* Svein Inge Strugstad døde 29. mai på hjemmesidene til Leinstrand IL.
* Oversikt over en del av Svein Inge Strugstads oppgaver i nasjonal og internasjonal skøytesport på app.box.com/shared/
«Ødeleggelsen av det osmanske flaggskip ved Khíos av Konstantinos Kanaris», maleri av Nikiforos Lytras (1832–1904)
**Brannskip** er betegnelsen på et fartøy som settes i brann for så å drive med vind og strøm ned på motstanderens krigsskip under et sjøslag. Hensikten med brannskip var å ødelegge fiendens fartøy, skape panikk og bryte opp formasjoner. Fartøy som ble brukt som brannskip var vanligvis gamle og utbrukte, eller billige fartøyer bygget kun for dette.

Brannskipet på 1800-tallet
--------------------------

De siste tradisjonelle brannskipene som fremdeles ble benyttet som et effektiv våpen mot flåtestyrker ble brukt av de greske opprørerne under den greske selvstendighetskrigen (1821–1829). I løpet av krigen ble 59 brannskip sendt mot de tyrkiske krigsskipene, og 39 klarte å treffe og ødelegge sine tiltenkte mål.

Den største eksperten i bruk av brannskip var den kjente kapteinen Konstantinos Kanaris (1793–1877), som med tilnavnet «Tyrkernes terror» rammet og senket flere krigsskip. Det meste kjente angrepet var om natten den 18. juni 1822 utenfor Khíos, da flaggskipet «Mansur el Liwa» på 80 kanoner ble satt i brann og ødelagt med et tap på over to tusen mann, inkludert admiral Kapudan Pasha Kara Ali, som hadde gjennomført den beryktede Khíosmassakren i forveien. Samme år klarte ikke Kanaris å ødelegge det neste flaggskipet under et sjøslag ved Tenedos i september, men rammet istedenfor viseadmiralens skip som deretter ble ødelagt.

Brannskip i Norden
------------------

Under de dansk-svenske krigene som pågikk i flere århundrer fram til 1814, var det et stort antall sjøslag mellom flåtene fra Danmark-Norge og Sverige. Men bruk av brannskip under sjøslagene ble sjelden kronet med suksess.

Det meste virkningsfulle angrepet med brannskip fant sted under slaget ved Öland den 1. juni 1676 under den skånske krigen (1675–1679). Det ble utført av kaptein Willem Willemsze med brannskipet «T´Hoen». Dette hollandske brannskipet rente inn i det svenske krigsskipet «Svärdet» og satte det i brann, i strid med ordre fra admiral Cornelius Tromp som kommanderte den allierte flåten fra Danmark og Nederlandene. Svenskene hadde allerede overgitt seg etter en hard strid, og som signal for dette strøket flagget. Tromp satt ut en båt som skulle hente den svenske admiral Uggla som krigsfange, men Willemsze gikk til angrep uten varsel. Etter at «Svärdet» var satt i brann, nektet Uggla å slukke brannene, og foretrakk å gå ned med storskipet. Bare 51 av besetningen på 670 mann overlevde. Willemsze ble tatt i arrest av Tromp som var helt fra seg over denne forbrytelsen.

Litteratur
----------

* Peter Kirsch, *Fireship – The Terror Weapon of the Age of Sail* 2009 ISBN 978-1-84832-025-3

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Gaunless** er ei elv i grevskapet Durham i det nordøstlige England. Den er ei sideelv til Wear. Den renner gjennom byen Bishop Auckland. Navnet er av norrøn opprinnelse, for nordboere i området, daner eller nordmenn, og som ikke fant noen nytte av elven og derfor kalt den for det, *\*gagnlauss* i betydningen «ubrukelig». Det var antagelig tidligere et annet, keltisk navn for elven som siden har gått tapt, kanskje Clyde.

Elva har utspring sør for landsbyen Copley ved samløpet mellom Arn Gill og Hindon Beck. Gaunless renner mot øst forbi landsbyene Butterknowle, Cockfield og Evenwood. Den fortsetter gjennom West Auckland og passerer like sør og øst for byen Bishop Auckland før den munner ut i Wear like nord for byen.

Referanser
----------

1. 1 2  Mills, David (2011): *A Dictionary of British Place-Names*, OUP Oxford, s. 24. Se også Connolly, Martin: *A Potted History of West Auckland*

Eksterne lenker
---------------

* (en) River Gaunless – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Mark Fuhrman** (født 5. februar 1952) er en amerikansk forfatter, tidligere radiovert og etterforsker ved Los Angeles Police Department (LAPD). Han er også en dømt forbryter som var mest kjent for sin rolle i etterforskningen av drapene på Nicole Brown Simpson og hennes gode venn Ronald Lyle Goldman og hans påfølgende domfellelse for mened i retten. 

Fuhrman gikk først på Peninsula High School i Gig Harbor, Washington og i 1970 vervet han seg til US Marine Corps. Han ble utskrevet ærefullt i løpet 1975, da hadde han oppnådd graden sersjant. Senere samme år begynte han i LAPD som politibetjent, og han ble senere utnevnt til politietterforsker. Fuhrman satt som politietterforsker i 20 år, og han ble tildelt 55 utmerkelser før han pensjonerte seg. Per februar 2010 er Fuhrman den eneste personen som har blitt funnet skyldig i en forbrytelse tilknyttet O.J. Simpson-drapssaken. 

Fuhrman uttalte han fant en blod-farget hanske i Nicole Brown Simpson's leilighet (åstedet for drapet på Nicole Brown Simpson og Ronald Goldman), og han fant også en annen slik hanske i hjemmet til O.J. Simpson. Fuhrman opplyste også om å ha sett en rekke blod-dråper i Simpson sitt hjem. Han uttalte at han gikk inn på Simpson's eiendom uten å ha en ransakelsesordre på grunn av presserende omstendigheter, spesifikt hans bekymring for at Simpson selv kunne ha blitt skadet. 

Like etter den foreløpige høringen i O.J. Simpson drap rettssak, Simpsons forsvarere hevdet at Fuhrman plantet hansken på Simpsons Brentwood-eiendom som del av et rasistisk motivert forsøk på å ramme Simpson for drapene på Nicole Brown Simpson og Ronald Lyle Goldman.

I vitneboksen hevdet Fuhrman at han ikke hadde noen rasistiske holdninger, og på direkte spørsmål fra forsvaret til O. J. Simpson, hevdet han at han aldri hadde brukt ordet nigger om svarte personer. Tre måneder etter dette vitneprovet fant forsvaret flere lydbånd der Fuhrman brukte ordet «nigger» om svarte. Dette bidro til å svekke Fuhrmans troverdighet og styrket forsvarets teorier om at det eksisterte utbredt korrupsjon og rasisme i LAPD. Den 2. oktober 1996 aksepterte Fuhrman å bli dømt til tre års prøvetid og til å betale en bot på $ 200 fordi det ble bevist at han hadde løyet i rettssaken om O. J. Simpson.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mark Fuhrman på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Svein Ivar Mellgren** (født 26. februar 1943) er en norsk lege og nevrolog. Han ble Cand.med. ved Universitetet i Oslo i 1968, dr.med ved Universitetet i Bergen 1973. Mellgren ble professor i medisin (nevrologi) i Trondheim i 1980 og i Tromsø i 1981. Fra 2008-2013 tilsatt som instituttleder ved Institutt for klinisk medisin, Det helsevitenskapelige fakultet, Universitetet i Tromsø. Samtidig også overlege i bistilling ved Universitetssykehuset Nord-Norge. Fra 1982-1997 avdelingsleder ved nevrologisk avdeling i Tromsø i tillegg til professorstillingen. I 1987-88 visiting scientist ved Peripheral Nerve Center, Department of Neurology, Mayo Clinic, Rochester MN, USA. Har vært leder av spesialitetskomiteen i nevrologi og vice president i European Board of Neurology med særlig ansvar for etablering av en europeisk spesialisteksamen i nevrologi.

Undervisningsprisen ved Det medisinske fakultet ved Universitetet i Tromsø
Monrad-Krohns pris for nevrologisk forskning ved Universitetet i Oslo.

Hovedforskningsfelt: perifere nervesykdommer og deres patologi.

Eksterne lenker
---------------

* Svein Ivar Mellgren fra Universitetet i Tromsø
* 

* (no) Publikasjoner av Svein Ivar Mellgren i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | CRIStin
 |
**Gauldal-Østerdal Buss** var et busselskap med hovedkontor i Røros, og som eksisterte i en kort fase i en intens omstillingsfase i bussbransjen.

Framveksten
-----------

Gauldal Billag og Østerdal Billag var naboselskaper i en årrekke. Østerdal Billag ble lagt ut for salg midt på 1990-tallet. Selskapet ble i mai 1996 overtatt av Norbuss AS, en sammenslutning av flere busselskaper, blant dem Gauldal Billag. Norbuss overtok 91 prosent av aksjene. I april 2000 overtok Gauldal Billag 66 prosent av aksjene i Østerdal Billag, og Norbuss satt igjen med resterende 34 prosent. På dette tidspunktet hadde de to selskapene gått sammen om Østerdalekspressen, en ekspessbussrute Trondheim-Oslo gjennom Østerdalen. I februar 2002 hadde Gauldal Billag fått kontroll på alle aksjene i Østerdal Billag. Likevel fortsatte disse som to separate selskaper. 

I juni 2004 hadde TrønderBilene skaffet seg kontroll over 39,13 prosent av aksjene i Gauldal Billag. I oktober 2010 har TrønderBilene skaffet seg Holtålen kommunes andel på 13,1 prosent av aksjene Gauldal Billag og eier dermed over 50 prosent av aksjene. I januar 2011 fusjoneres Gauldal Billag og Østerdal Billag. Selskapene omstruktureres og Gauldal-Østerdal Buss (GØB) skilles ut som et busselskap. Samtidig dannes Tamnes Transport som tar seg av all godstrafikk, og GB Transportservise som tar hånd om verksteddriften. I februar 2014 overtar TrønderBilene alle aksjene i GØB og selskapet fusjoneres inn i TrønderBilene.

Sluttfasen
----------

Før dette hadde selskapets busstrafikk blitt lagt ut på anbud. I løpet av 2012-2013 tapte selskapet alle rutene fra Gauldal Billag i Sør-Trøndelag. Mandag 19. august 2013 overtok Boreal Transport Midt-Norge og Nettbuss Midt-Norge denne busskjøringen. Men samme året vant også selskapet et bussanbud i en annen region, i Ottadalen med ruter fram til Lillehammer. På samme tid vant selskapet et nytt bussanbud som betydde svært mye. Selskapet vant bussanbudet for Østerdalsregionen med oppstart 1. juli 2015. Dermed kunne selskapet fortsette rutene fra tidligere Østerdal Billag, og dessuten overta trafikken fra Åmot-Engerdal Bilselskap, Boreal Transport Sør sine ruter i Trysil, og lokalruter Nettbuss Øst hadde i Elverumsregionen. Neste år vant TrønderBilene avd. Tynset bussanbud i Valdres, som i nesten 100 år ble drevet av Jotunheimen og Valdresruten Bilselskap. Oppstart for dette anbudet er juni 2016. 

26. august 2014 ble Gauldal-Østerdal Buss innlemmet i TrønderBilene AS og var dermed historie.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 27. januar 2016. Besøkt 18. mai 2016.
2. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 27. januar 2016. Besøkt 18. mai 2016.
3. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 27. januar 2016. Besøkt 18. mai 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Polyester** er en type av polymer som finnes både som hardplast og som termoplast. Polyester anvendes som harts sammen med armeringsmateriale som karbonfiber, aramid- eller glassfiber i plastkompositter (båter, bilkarosseri, fly med mer), som jutmasse i produksjonsindustrien og som kunstfiber i tekstiler og klær – ofte friluftsklær (for eksempel polyesterfleece), ettersom materialet har lavt vannopptak, herder raskt, er relativt holdbart og anses bekvemt å bære. 

Vanlige polyestre er f.eks. polyetylentereftalat (PET) og ortoftalsyrepolyester mens isoftalsyrapolyester anvendes når en mer kjemikalieresistent plast behøves i for eksempel tanker og rørkonstruksjoner. Polyester bygges opp av estermonomerer.

Polyester er, sammen med akryl og nylon, en av de oljebaserte fibrene som antas å både være mest skadelig for miljøet og ha en etisk lav standard for produksjon. Trenger ikke fremstilles oljebasert,

Historie
--------

Naturlige polyester var kjent siden ca 1830. Den første synthetiske polyester (glycerinphthalat) ble benyttet under første verdenskrig som impregneringsmiddel; alkydharpiks kom som *Glyptal* på markedet i 1920-årene fra General Electric. Som tekstilfiber ble det utviklet av Wallace Hume Carothers' gruppe hos DuPont på 1930-tallet, men disse første tålte ikke varme godt. Dette var et problem som først ble overvunnet av John Rex Whinfield i 1940-årene i England. De første slike fibre ble fremstilt kort etter annen verdenskrig som terylene av Imperial Chemical Industries.

Polyesterfiber begynte å tilvirkes for allmennheten i begynnelsen av 1950-årene. Polyester er nå verdens nest viktigste tøymateriale etter bomull, og utgjør 20 % av verdensproduksjonen.

Referanser
----------

1. ↑  «*Grønn hverdag:* Miljøvennlige klær». Arkivert fra originalen 10. november 2013. Besøkt 18. september 2014.
2. ↑  Charles Carraher: Polyesters, Chemistry explained.
3. ↑  Artikkelen Whinfield, *Lexikon bedeutender Chemiker*, Harri Deutsch, 1989.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC **·** BNE
 |
**Thomas Stephen Chalmers** (født 26. desember 1936 i Garngad i Glasgow, død 29. april 2019) var en skotsk fotballspiller som særlig er kjent for å ha laget en avgjørende målet for Celtic på det såkalte «Lisbon Lions» i Europacupen på Estádio Nacional i Lisboa, Portugal 25. mai 1967, da Celtic slo Internazionale fra Milano 2–1.

Chalmers spilte i 13 sesonger for Celtic mellom februar 1959 og september 1971, og var med på 6 seriemesterskap, 3 Scottish Cup og 5 ligacuper, i tillegg til hans deltakelse på Lisbon Lions. Etter å ha forlatt Celtic Park, hadde han den kort deltakelse på Greenock Morton og Partick Thistle før han la opp i 1975.

Referanser
----------

1. ↑   www.celticfc.net[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Stevie Chalmers – UEFA Rediger på Wikidata

* (en) Stevie Chalmers – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Stevie Chalmers – national-football-teams.com Rediger på Wikidata

* (en) Stevie Chalmers – EU-Football.info Rediger på Wikidata

* (en) Stevie Chalmers – Skottlands fotballforbund Rediger på Wikidata
* Spillrprofil hos det skotske forbundet
* Profil på Celticwiki

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Mark Frost** (født 1953) er en amerikansk manusforfatter og produsent. Han er kjent for sitt arbeid på tv-serier som *Hill Street Blues* *og Twin Peaks*. 

Frost er sønn av skuespilleren Warren Frost, og bror av forfatteren Scott Frost og skuespillerinnen Lindsay Frost. Han studerte skuespill, regi og script ved Carnegie Tech i Pittsburgh. 

Frost debuterte som manusforfatter i 1975 på en episode av *The Six Million Dollar Man*. I perioden 1982–1984 hadde han manus på 17 episoder av *Hill Street Blues* og i 1987 på skrekkfilmen *The Believers* med Martin Sheen i hovedrollen. Hans karriere nådde nye høyder i 1990–1991 da han sammen med David Lynch skapte den amerikanske krim-thrillerserien *Twin Peaks* og filmen *Twin Peaks: Fire Walk with Me*. Sammen med Lynch lagde han også situasjonskomedien *On the Air* fra 1992. Han har eller gjort seg bemerket med både manus og regi på filmen *Storyville* (1992), og manus på *Fantastic Four* (2005).

Frost har blitt nominert til Emmy tre ganger. Først i 1984 for *Hill Street Blues*, deretter for *Twin Peaks* i 1990 og for filmen *Storyville* i 1992. 

Frost har også et forfatterskap bak seg og i 1993 publiserte han sin første roman, *The List of Seven*. I 1995 kom hans andre bok *The Six Messiahs*, og etter det fulgte *Before I Wake* (1997), *The Greatest Game Ever Played* (2002) og *Twin Peaks: The Final Dossier* (2017).

Referanser
----------

1. 1 2   NooSFere, oppført som Mark FROST, NooSFere author ID -42541, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Babelio, Babelio forfatter-ID 37658, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Internet Speculative Fiction Database, ISFDB forfatter-ID 5903, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mark Frost på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Mark Frost i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Mark Frost på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (fr) Mark Frost på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Mark Frost på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Mark Frost hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC **·** BNE **·** BBC Things **·** MusicBrainz
 |
**Stevie Starr** (født 1962) er en britisk underholdningsartist som er kjent for å sin særegne evne å kunne svelge gjenstander. På engelsk kalles en slik svelger en «regurgitator». I denne profesjonen svelger han ting som mynter, biljardballer, gullfisker, tørt sukker, lyspærer, ringer, hengelåser og lignende, for etter å gulpe dem opp igjen. Noen av triksene hans har vært så utrolige at enkelte mener han er en illusjonist.

Han har deltatt på Britain's Got Talent i Storbritannia hvor han kom til semifinalen, Česko Slovensko má talent i Tsjekkia hvor han nådde finaleplass, Das Supertalent i Tyskland og Italia's Got Talent i Italia hvor han nådde semifinalen. I tillegg har han hatt opptredener på en rekke andre TV-programmer som *The Tonight Show with Jay Leno*, *Late Show with David Letterman*, og *Late Night with Jimmy Fallon*.

I henhold til hans presentasjoner og en offisiell biografi, vokste Starr opp i et barnehjem i Glasgow i Skottland. Han hevder å ha utviklet sitt talent for å svelge ting for å kunne gjemme penger, og stjele godteri fra butikkene, og underholde klassen ved å svelge kritt. Han hevder selv at han er verdens eneste «regurgitator», skjønt lignende framføringer har eksistert i moderne og historiske show knyttet til frikshow-tradisjonen.

Referanser
----------

1. ↑   Internet Movie Database, besøkt 25. juni 2019[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   «The mystery of the human regurgitator». *BBC*. 1. juni 2010
3. ↑  «Stevie Starr» hos Museum of Hoaxes blogg
4. 1 2  «Offisiell biografi». Arkivert fra originalen 28. desember 2014. Besøkt 24. mars 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Stevie Starr på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Retoromanske språk i dag.

De retoromanske språks maksimale utbredelse gjennom tidene.
**Retoromanske språk** (i vid forstand) er en språkgruppe som omfatter de 4 romanske språkene friulisk, ladinsk, retoromansk (i egentlig forstand) og et fjerde utdødd språk, tergestinsk, som ble talt fram til rundt år 1900 i Trieste og Istria. Totalt fins om lag 400 000 brukere av retoromanske språk i et ikke-sammenhengende område fra Graubünden (Sveits) i vest via Trentino-Syd-Tirol til Friuli-Venezia Giulia (Italia) i øst. Så godt som alle morsmålsbrukere av retoromanske språk er to- eller trespråklige med italiensk eller tysk som annetspråk.

Det er ikke enighet blant språkforskere om at disse tre språkene virkelig er nærmest beslektet med hverandre. Mye tyder på at det en gang fantes et dialektkontinuum mellom dagens Sankt Gallen i nordvest og Istria i sydøst, at det altså fantes et sammenhengende romansk språkområde med store dialektforskjeller, men uten språkbarrierer. På grunn av fortrengningen gjennom tysk og påvirkningen fra italiensk har dialektene/språkene delvis bare blitt bevart i utpregede fjellstrøk (retoromansk i Graubünden i Sveits og ladinsk i Dolomittene i Nord-Italia).

Det som er usikkert, er om dette språkområdet var avgrenset gjennom en språkbarriere mot sør. Hvis dette ikke var tilfellet, ville språkene være like mye i slekt med italiensk som med hverandre. Dette synspunktet ble misbrukt av de italienske fascistene, som oppfattet retoromansk, ladinsk og friulisk som italienske dialekter. Derfor gjorde Mussolini krav på Graubünden, mens ladinsk og friulisk ble undertrykt i Italia (se italienisering). Det var som reaksjon på dette kravet at Sveits «opphøyde» retoromanskens status ved å gjøre det til offisielt språk i 1938.

Flertallet av lingvistene tror derimot at retoromansk, ladinsk og friulisk stammer direkte fra latin uten nevneverdig påvirkning fra italiensk. Navnet *retoromansk* kommer av at man tidligere antok at språkene inneholdt rester av det retiske språket &#150; et sannsynligvis ikke-indoeuropeisk språk som ble talt av befolkningen i provinsen Raetia i Romertiden. Det er imidlertid forholdsvis få spor etter det retiske substratspråket, og i friulisk mangler de helt. Derimot er det påvist spor etter et keltisk substratspråk.

Nord i Trentino (Val di Non og Val di Sole) snakkes det dialekter som av noen språkforskere anses som en overgang mellom retoromansken som snakkes i Graubünden og ladinsken som tales i Dolomittene. Selv hvis dette stemmer, har påvirkningen gjennom italiensk vært så sterk at dialekten i dag vanligvis regnes som avart av italiensk. Lengst nord i Veneto (Cadore) tales det dialekter som kan tolkes som en overgang mellom ladinsk og friulisk.

Eksterne lenker
---------------

* RadioTelevisiun Svizra Rumantscha. *Radio- og TV-sendinger på retoromansk i Sveits*.
* Rai Radio TV ladina. *TV-sendinger på språket ladin i Dolomittene.*
* Radio Onde Furlane Arkivert 11. mai 2020 hos Wayback Machine.. *Internettradio på friulisk.*
* Infoside om rumantsch i Sveits.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Ottilia Bade** (født *Mørch* 20. april 1876 i Oslo, død 9. januar 1937) var en norsk lærer og lokapolitiker for Høyre.

Bade tok eksamen ved Olaf Bergs lærerinneskole i 1897 og var så noen år ved Ragna Nielsens skole. Fra 1925 var hun bestyrer ved Den kvinnelige Industriskole.

Hun var varamedlem til Oslo bystyre 1920–22, medlem 1923–28 og vara til formannskapet 1926–28. Hun var medlem i Vinmonopolets representantskap 1927–32.

Bade var formann i Høirekvinders klub 1927–28 og i Håndarbeidslærerinnenes Fellesforening 1927–31.

Hun var gift med høyesterettsdommer Ludvig Bade og mor til Oscar M. Bade, direktør i Kongelig Norsk Automobilklub.

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Morgenbladet, type referanse dødsannonse, utgitt 14. januar 1937[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* *Hvem er hvem?* 1934, utgitt av Hj. Steenstrup, Aschehoug, Oslo 1934.
* *Hvem er hvem?* 1959, utgitt av Harald Garm og Bjørn Steenstrup, Aschehoug, Oslo 1959.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Sam. (Samuel) Ledsaak** (født 6. april 1919 i Tromsø, død 30. august 1996 i Trondheim) var en norsk steinerskolelærer, oversetter og antroposof.

Bakgrunn og virke
-----------------

Sam. Ledsaak tok artium ved Trondheim katedralskole i 1939 og begynte å studere teologi ved Universitetet i Oslo i 1940. Studiene ble avbrutt da han i 1943 var en av studentene ved Universitetet i Oslo som ble arrestert av tyskerne og sendt til konsentrasjonsleiren Buchenwald. Ved krigens slutt ble han reddet av Røde Kors og kom tilbake til Norge med de hvite bussene i 1945. I Oslo fortsatte han ved universitetet og studerte historie, idéhistorie og gresk. Han tok også bibliotekareksamen og arbeidet en tid som bibliotekarassistent ved Universitetsbiblioteket i Oslo. Han underviste også i estetikk og teatervitenskap på universitetet.

I 1945 ble Studioteatret dannet, initiativet til dette teatret kom fra unge skuespillere og teaterinteresserte som ville gi nye impulser til norsk skuespillerkunst. Studioteatret var inspirert av russeren Konstantin Stanislavskij og hans teorier om teater, og Claes Gill var teatrets første leder. Sam. Ledsaak deltok i teatrets aktiviteter som skuespiller samtidig som han fullførte studiene (magistergrad i idéhistorie) og arbeidet ved biblioteket. Han vurderte en karriere som skuespiller, men bestemte seg i 1953 for å ta en stilling som lærer ved Steinerskolen i Oslo, i dette arbeidet ble han til 1973.

I 1961 kom Aristoteles' (384–322 f.Kr.) Poetikken (gresk Περὶ ποιητικῆς, Peri poietikes) ut på norsk for første gang i Sam. Ledsaak sin oversettelse (Om diktekunsten, Tanum forlag). Poetikken er ansett som et av de verker som har hatt størst innflytelse på europeisk kulturliv. I verket gir Aristoteles en systematisk framstilling av poetikken, diktekunstens teori. Utgivelsen er forsynt med et omfattende forord av Sam. Ledsaak. I 1989 kom boken ut i ny utgave (Dreyers bibliotek), denne gang supplert med et essay av Jostein Børtnes; Om å lese Poetikken.

I 1973 flyttet Ledsaak til Trondheim sammen med sin hustru Ragna Ledsaak (1919 - 2015). De var begge sentrale ved opprettelsen av Steinerskolen i Trondheim, og Sam. Ledsaak arbeidet ved skolen til 1989 da han gikk av med pensjon. I alle år var han sentral i det antroposofiske arbeidet, og ble i 1981 leder av Antroposofisk Selskap i Norge, et verv han hadde til 1990.

Ledsaak holdt en rekke foredrag, han foreleste ved Universitetet i Trondheim og har publisert en rekke artikler, især om antroposofiske emner.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Samuel Ledsaak, (06.april 1919 - 30.august 1996).», besøkt 16. august 2021[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Jo M. K. Sandvik, Sam Ledsaak; lærer, filosof og skuespiller. Tidsskrift for pedagogikk, samfunn og kultur 4/96, 1/97.
* Om diktekunsten; Dreyers forlag 1989.
* Olsen, Arne Thomas & Else Martinsen: Studioteatret : frihet og fornyelse, 1995, isbn 82-00-22366-3
* Terje Christensen; Forschungsstelle Kulturimpuls, www.kulturimpuls.org

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** VIAF **·** ISNI
 |
Langanes avmerket i mørk grønt
**Langanes** er en stor halvøy på østsiden av Þistilfjörður og nord for Bakkaflói, en del av Langanesbyggð kommune. Halvøyas lengde er 40 km, høyden er 200–400 meter. Det høyetse punktet er Gunnólfsvíkurfjall, 719 moh, lengst i sørøst. Midt på neset skjærer skaret Eiðisskarð gjennom. Nordvestsiden er slak, og har gitt opphav til bosetning. Det ytterste neset heter Fontur, en 70 meter høy klippe med fyrtårn først bygget i 1910.

Nesset har alltid vært tynt befolket, og alle spredtbygde gårder er forlatt. Den største bosetningen er Þórshöfn (Torshavn) på vestkysten med 380 innbyggere per 1. januar 2011 og flyplass. Rett nord for Torshavn ligger Sauðanes, med en kirke som også tjener til museum. Fiskeværet Skálar lengst i øst, hadde mere enn hundre innbyggere tidlig i 20. århundre, men ble fraflyttet i 1946. Andre forlatte boplasser er Heiðarhöfn, Læknistaðir, Skoruvík, Fagranes og Saurbær.

Fjellene er laget av tuff på sørøstsiden, basalt ellers. Lavlandet er delt mellom myrdrag, ur og noe krattskog. Flere sjeldne lavarter vokser i nordøst. Det er større fuglefjell i nordøst, med hekkende lundefugl, lomvi, alke, teist, havhest, krykkje og havsule. Under avdeling Viks steinete skråning rock, kalt hotspot og er en søyle av bosetning i området.

USAs forsvar opererte en radarstasjon på Heiðarfjalli 1954–1968. En annen radarstasjon ble bygget for NATO på Gunnólfsvíkurfjalli i 1989.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Langanes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GeoNames
 |
**Ottesang** er den norske (og danske) betegnelsen på en liturgisk morgenbønn. På latin kalles ottesangen **laudes** (flertall fra latin: *laus* = «lovprisning»).

I den katolske kirke
--------------------

Laudes er også betegnelsen på morgenbønnen i den romersk-katolske kirkes offisielle liturgi. Den består av hymne, salmer, skriftlesning, Benedictus, forbønner, Fader Vår, dagsbønn og velsignelse.

I Den norske kirke
------------------

I Den norske kirkes liturgi hører ottesangen til «den fjerde nattevakten». Prekenen som knyttes til denne tiden, før soloppgang, kalles fropreken. Den fjerde nattevakten blir forøvrig også kalt frovakten. Hanegalvakten kalles tiden som avsluttes når ottesang begynner.

Det er kun ottesangen på de store høytidsdagene (som 1. juledag og 1. påskedag) som inngår i Den norske kirkes offisielle liturgi. Til ottesangen 1. juledags morgen knyttes følgende tekster: 

I første rekke:[*klargjør*]

1. Profeten Jeremias bok Kapittel 23 (med vekt på versene 5 og 6).
2. Evangelisten Johannes første brev: Åpningshilsenen.
3. Evangelisten Sankt Lukas. Det utvidede Juleevangeliet i det andre kapittelet.

I tillegg:[*klargjør*]

1. Første kapittel i Sankt Matteus evangelium, med vekt på versene 18 til 24.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «ottesang». *Store norske leksikon*. 19. juni 2020. Besøkt 28. juli 2020.
Niels Treschow som Ordførende Mester i St. Johanneslogen St. Olaus t.d. hvide Leopard**Forskningslogen Niels Treschow** er en losje med patent fra Den Norske Frimurerorden, og ble innviet i Stamhuset i Oslo den 1. november 2003. Losjen er direkte underlagt Den Norske Frimurerordens Stormester.

Alle medlemmer av Den Norske Frimurerorden med III grad eller høyere kan bli såkalte korresponderende medlemmer av Forskningslogen. I tillegg har Forskningslogen 27 faste medlemmer, som utnevnes av Ordenens Stormester, og blant disse utvelges losjens embedsverk.

Hvert år avholdes det møter forskjellige steder i landet, der hovedinnholdet i møtene er et foredrag over spesifikke forskningsemner. Foredragene fra disse møtene utgis i Acta Masonica Scandinavica - årboken for de skandinaviske forskningslosjene. Man har også avholdt såkalte "historiske losjer", der tidligere tiders ritualer er gjenskapt med tidsriktige kostymer og rekvisitter.

Losjens valgspråk er *Per scientiam ad certitudinem* (Gjennom kunnskap til visshet).

Losjens våpenskjold er basert på Niels Treschows frimurerskjold som befinner seg i museet i Den Norske Frimurerordens Stamhus.

Forskningslosjen startet i 2012 utgivelsen av nyhetsbrevet Verba Masonica. Dette utkommer i forbindelse med Forskningslogens møter. Fra 2016 sendes Verba Masonica ut sammen med Frimurerbladet.

Ordførende Mestre
-----------------

| # | Navn | Levetid | Innsatt | Avgikk |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Advokat Kaare Jørgen Eivind Stephensen | 1940– | 1. november 2003 | 31. desember 2009 |
| 2 | Kontorsjef Arne Hilmar Andresen | 1944– | 30. januar 2010 | 28. januar 2012 |
| 3 | Daglig leder Kjell Juveth Johansen | 1970– | 28. januar 2012 | 9. september 2017 |
| 4 | Prost Leif Endre Grutle | 1972– | 9. september 2017 |  |

Litteratur
----------

* Matrikkel over Den Norske Frimurerorden for arbeidsåret - 2018

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  Matrikkel for Den Norske Frimurerorden - 2018
**Otto-von-Bismarck-Stiftung** er en offentlig tysk stiftelse underlagt de føderale myndighetene, som ble opprettet i 1996. Den har sete i Friedrichsruh i hertugdømmet Lauenburg. Stiftelsens formål er, tilsvarende de amerikanske presidentbibliotekene, å fremme minnet om statsmannen Otto von Bismarck, grunnleggeren av dagens tyske nasjonalstat.

Stiftelsens daglige leder er Michael Epkenhans. I styret sitter bl.a. parlamentarikeren Carl-Eduard von Bismarck som representant for Bismarckfamilien. Videre ledes stiftelsens kuratorium av Rudolf Seiters. Den har også et vitenskapelig råd som bl.a. inkluderer Henry Kissinger. Formann for stiftelsens vennskapsforening er Michael von Schmude, som også er medlem av kuratoriet.

Stiftelsen omfatter bibliotek, arkiv og utstillinger, og er tilgjengelig for publikum.

Litteratur
----------

* Michael Epkenhans (red.): «Die Otto-von-Bismarck-Stiftung 1996-2000», i *Friedrichsruher Beiträge*, bd. 10, Friedrichsruh 2000 ISBN 3-933418-09-7

Eksterne lenker
---------------

* Bismarck-Stiftung

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Gauntlet Enterprises** er et piercingstudio etablert i 17. november 1978 av Jim Ward som det første i USA. 

Gauntlet lå i 8720 Santa Monica Blvd. i West Hollywood. Senere etablerte Ward også piercingstudioer i San Francisco og New York. Kundegruppen var i starten menn fra det homofile SM-miljøet i Sør-California. Men på grunn av finansielle problemer ble studioet lagt ned i 1998.

Litt utover begynte Ward å produsere og utvikle piercingsmykker. Noen av det de utviklet på 1970-tallet var ballukkingsringen og den rett barbell. Gauntlet drev også en periode piercingmagasinet *Piercing Fans International Quarterly*.

Gauntlets masterpris
--------------------

Fra 1992 fikk piercere som gjorde spesielt godt arbeid ved Gauntlet muligheten til å få en tittel som mester innen piercing. Dette gjorde mange av piercerene spesielt kjente. Tittelbærere er, Elayne Angel, Michaela Grey, Dan Kopka og Mark Seitchik.

Eksterne lenker
---------------

* Gauntlet hos Encyclopedia BMEzine

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Stasjonsvognmodell
**Morris Minor** (opprinnelig kalt *Mosquito*, det vil si *Mygg*) var en bil som ble presentert på *Earls Court Motor Show* den 20. september 1948. Den var oppkalt etter en tidligere Morris Minor fra 1928 og var resultatet fra et team ledet av Alec Issigonis, som senere designet Morris Mini. Issigonis ble berømt for fremstillingen av Minien, men var selv mer stolt av Minoren, som i hans øyne var en bil med mange av de luksusting man kunne forvente av en god bil, men allikevel billig nok til arbeiderklassen, mens Minien bare var et spartansk transportmiddel hvor alt var skrapt til benet for å spare plass og pris.[]

Den interne politikk i BMC (British Motor Corporation) kan være grunnen til de lave salgstall i USA.[] Hadde ledelsen samlet seg mer om denne modell, kunne den kanskje ha vært en verdig motstander til Folkevognsboblen.[]

Over 1,6 million eksemplarer ble produsert på fabrikken i Cowley i Oxfordshire i England og eksportert til hele verden, med mange varianter av den opprinnelige modell.[] Produksjonen fortsatte til 1971.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Morris Minor – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* bilhistorie.dk: Morris Minor Arkivert 1. august 2016 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Forskningsveien** (1–13, 2A–2B) er en vei på Gaustad i bydel Vestre Aker i Oslo. 
Veien går hovedsakelig langs en nord/sør-akse og har enkelte forgreninger. Den har kontakt med resten av gatenettet via Aasmund Vinjes vei på nordvestsiden.

Navnet ble vedtatt i 1955 og veien ble oppkalt etter forskningsvirksomheten i Forskningsbyen som ble bygget ut på Blindern–Gaustad i 1950-årene. Veien grenser opp mot Forskningsparken, et bygningskompleks langs Gaustadalleen på østsiden.

Blant adressene kan nevnes SINTEF-bygget (oppført 1954) i nr. 1, PFI-bygget (ark. Grimsgaard & Øyen, oppført 1953–54, ombygget og utvidet for universitetet i 2002 og 2005 etter at PFI flyttet til Trondheim i 1997) i nr. 3A og Byggforsk-bygget i nr. 3B. Videre er Vinderen bo- og servicesenter (oppført 2001) i nr. 5, og Voksenpsykiatrisk avdeling ved Diakonhjemmet Sykehus er i nr. 7. Like utenfor SINTEF-bygget er det funnet skålgroper og helleristninger.

Referanser
----------

1. ↑  Jf. SINTEF Arkivert 25. desember 2014 hos Wayback Machine.; avbildet i Digitalt museum
2. ↑  Regjeringen.no
3. ↑  Jf. Universitetsavisa
4. ↑  Oslo kommune
5. ↑  Digitalt fortalt

Kilder
------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Forskningsveien». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 172. ISBN 978-82-573-1760-7.

Eksterne lenker
---------------

* «Oslo kommune – Bydelsoversikt (F)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Glassmaleri fra Morris & Co. til en formgivning av Edward Burne-Jones installert i Malmesbury Abbey. Vinduet viser karakteristiske tema basert på legender fra kong Arthur. **Morris, Marshall, Faulkner & Co.** (1861–1875) og det etterfølgende firmaet **Morris & Co.** (1875–1940) var et firma for interiør og dekor som ble grunnlagt av pre-rafaelitten og formgiveren William Morris.

Morris, Marshall, Faulkner & Co. med undertittelen «Fine Art Workmen in Painting, Carving, Furniture and the Metals», ble grunnlagt i fellesskap av Morris, Ford Madox Brown, Edward Burne-Jones, Charles Faulkner, Dante Gabriel Rossetti, P. P. Marshall, og Philip Webb i 1861 for å skape og selge kunsthåndverk inspirert av middelalderen til middelklassens hjem i løpet av viktoriatiden.

Selskapet ble oppløst i 1875 og reorganisert under Morris eneledelse som *Morris & Co.*

I 1871 var firmaet Morris & Co. ansvarlig for glassmaleriene i vinduene i *Allehelgenkirken* i landsbyen Wilden i nærheten av Stourport-on-Severn. Disse ble formgitt av Edward Burne-Jones for Alfred Baldwin, familien til hans nevø.

Selv om firmaets mest innflytelsesrike periode var i løpet av Arts and Crafts-bevegelsen i Storbritannia på 1880- og 1890-tallet, fortsatte firmaet i mindre grad fra den første verdenskrig og til det ble nedlagt i 1940.

Se også
-------

* Det pre-rafaelittiske broderskap
* Arts and Crafts-bevegelsen
* Glassmaleri

Eksterne lenker
---------------

* William Morris; Crafting the Useful and the Beautiful, at the Huntington Library (engelsk)
* Morris & Co. by David Cody, at the Victorian Web (engelsk)
* Merton Abbey (engelsk)

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |