recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Trine Syvertsen** (født 2. november 1958) er professor ved Institutt for medier og kommunikasjon ved Universitetet i Oslo. Hun ble i 2007 valgt til dekan ved Det humanistiske fakultet. Hun er fra 2015 ekstern styreleder ved Oslomet – storbyuniversitetet.

Syvertsen mottok graden MA ved University of Leicester i 1986, og ble samme år cand.polit. ved Universitetet i Bergen. I 1992 tok hun ph.d.-graden ved University of Leicester.

Hun var vit. ass. ved Senter for medieforskning ved Universitetet i Bergen (1981–85), stipendiat og amanuensis ved Institutt for massekommunikasjon samme sted (1987–92) og post doc. ved Institutt for medier og kommunikasjon ved UiO (1992–96), før hun ble utnevnt til førsteamanuensis (1996) og professor (1998) samme sted.

Fra 2002 til 2006 var hun prodekan for forskning og forskerutdannelse ved Det humanistiske fakultet, og ble deretter valgt til dekan. Syvertsen var prorektorkandidat under valget til rektor ved Universitetet i Oslo i 2005. Hun stilte til valg sammen med Stein A. Evensen.

Syvertsen har skrevet flere bøker og artikler, og publisert bredt i både nasjonale og internasjonale tidsskrifter. Hun er en internasjonalt anerkjent forsker på områdene allmennkringkasting, medieregulering og mediekonvergens. Særlig på området allmennkringkasting er arbeidene hennes blitt standardreferanser. Hun har vært invitert taler ved tallrike internasjonale og nordiske konferanser, og medlem av IAMCRs International Council.

Bibliografi
-----------

* *Den store TV-krigen: Norsk allmennkringkasting 1988-1996*. Oslo: Fagbokforlaget, 1997.
* *Sjekking på TV: Offentlig ydmykelse eller bare en lek*. Oslo: Unipub Forlag (redaktør sammen med Eva Bakøy), 2001.
* *Mediemangfold: Styring av mediene i et globalisert marked*. Kristiansand: IJ Forlaget, 2004.
* *Et hjem for oss – et hjem for deg? Analyser av TV 2 1992-2002*. Kristiansand: IJ Forlaget (redaktør sammen med Gunn Sara Enli og Susanne Østby Sæther), 2002, 2006.
* *Tv: En innføring*. Oslo: Universitetsforlaget (sammen med Gunn Sara Enli, Hallvard Moe og Vilde Schanke Sundet), 2010.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 11. april 2016. Besøkt 28. februar 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Trine Syvertsen i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Trine Syvertsen i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** CRIStin
 |
**Aleksandr Rodionov** (russisk: Александр Родионов) var en russisk seiler som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm. 

Rodionov vant en olympisk bronsemedalje under OL 1912 i Stockholm med den russiske båten «Gallia II» som kom på tredjeplass, bak den svenske båten «Kitty» og «Nina» fra Finland i 10-metersklassen. 

Det var fire båter i 10-metersklassen, to svenske, en finsk og en russisk. Den svenske båten «Kitty» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 21. juli utenfor kysten ved Nynäshamn. «Gallia II» og den finske båten «Nina» hadde fire poeng hver etter de to seilasene, «Nina» vant skilleracet.

OL-medaljer
-----------

* Bronse 1912 Sveriges flagg Stockholm - Bronse i seiling, 10-metersklassen Det russiske keiserdømmets flagg Det russiske keiserdømmet

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aleksandr Rodionov – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Rodionov – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Rodionov – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Rodionov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Rodionov – World Sailing Rediger på Wikidata
**Trine Skymoen** (født 24. september 1959 i Skodje) er en norsk diplomat. I april 2020 ble hun utnevnt til stillingen som Norges ambassadør til Ungarn.

Karriere
--------

Skymoen er utdannet cand.polit. i statsvitenskap med hovedfag i administrasjon og organisasjonsvitenskap fra Universitetet i Bergen. Etter endt utdannelse begynte hun i 1986 som aspirant i Utenriksdepartementet.

Hun hadde sin første utenlandsstasjonering i Elfenbenskysten (1988–1991) og var deretter ved Norges delegasjon til FN i New York (1991–1994). Fra 1994 til 1996 var Skymoen chargé d'affaires ad interim ved Norges ambassade i Beograd i det som da var Den føderale republikken Jugoslavia. Skymoen var deretter fra 1996 tilbake i Oslo som rådgiver i departementet før hun i 1998 ble utnevnt til ambassaderåd ved Norges delegasjon til OSSE i Wien. Hun ble i 2001 forfremmet til ministerråd samme sted. Fra 2003 til 2005 var hun seniorrådgiver ved Statsministerens kontor, fra 2005 til 2008 var hun i ledelsen for avdelingen for sikkerhetspolitikk og nordområdene i Utenriksdepartementet og 2008 til 2009 var hun seniorrådgiver i avdelingen for FN og globale spørsmål. I 2008 gjennomgikk hun Forsvarets høgskole. 

Skymoen ble i 2009 utnevnt til Norges ambassadør i Bratislava i Slovakia. Etter en periode som fagdirektør, ble Skymoen i juni 2014 utnevnt til ambassadør i Sør-Afrika. I november 2014 fulgte sideakkreditering til Botswana. Hun hadde også ansvar for Lesotho, Madagaskar og Namibia.

Etter en periode som seniorrådgiver, ble Skymoen i april 2020 utnevnt til ambassadør i Ungarn.

Utmerkelser
-----------

Kongen utnevnte i 2010 Skymoen til ridder av 1. klasse av Den Kongelige Norske Fortjenstorden «for embetsfortjeneste».

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Trine\_Skymoen[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Aspiranter til UD», *Aftenposten*, 23. juni 1986, s. 10.
3. ↑  Offisielt fra statsråd, regjeringen.no, 2. mars 2001.
4. ↑  Offisielt fra statsråd 6. mars 2009, regjeringen.no.
5. ↑  Offisielt frå statsrådet 20. juni 2014, regjeringen.no Lest 23. november 2014.
6. ↑  Offisielt frå statsrådet 14. november 2014, regjeringen.no Lest 23. november 2014.
7. ↑  Norges ambassadører, regjeringen.no Lest 23. november 2014.
8. ↑  kontor, Statsministerens (3. april 2020). «Offisielt frå statsrådet 3. april 2020». *Regjeringa.no* **(norsk nynorsk)**. Besøkt 13. juli 2020.
9. ↑  Tildeling av ordener og medaljer: Søk i arkivet, kongehuset.no.

Eksterne lenker
---------------

* Curriculum Vitae of the Ambassador Arkivert 18. mai 2010 hos Wayback Machine. Norges ambassade i Slovakia

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Grønn havskilpadde** er den eneste arten i slekten *Chelonia*.

Den ser ut som andre havskilpadder med en flat kropp, kort nakke og årelignende armer som er velegnet til svømming. Den grønne havskilpadden blir opptil 1,5 meter lang. Det tyngste individet som har blitt fanget veide 395 kg, men gjennomsnittsvekten på voksne individer er rundt 200 kg. Arten har en levealder på opptil 80 år i naturen.

Det er to større underpopulasjoner av arten i henholdsvis Atlanterhavet og det østlige Stillehavet.

Den har et lyst eller mørkt brunt skjold, med et gulaktig hvitt bukskjold. Den grønne skilpadden fikk ikke navn av skjoldets farge, men for den grønne fargen på fettet. Den er en planteeter som spiser sjøgress og alger.

Grønn havskilpadde holder seg vanligvis på grunt vann i nærheten av sjøgress. Den lever nesten utelukkende av planter. Unge individer supplerer imidlertid dietten med virvelløse dyr.

I motsetning til de fleste havskilpadder, som tilbringer mesteparten av sitt voksne liv i havet, kommer grønn havskilpadde gjerne opp på avskjermede strender om dagen for å sole seg.

Hannene er større enn hunnene og har en lengre hale, dette bidrar til å skille kjønn. Hannene har også større klør som brukes under paring. Paring skjer hvert annet til fjerde år, og skilpaddene vil vanligvis komme på land for paring. En grønn hun legger i gjennomsnitt 110 egg per kull, hun kommer på land fra 3 til 7 ganger for å legge egg i en enkelt hekkesesong, vanligvis med et intervall på 12-14 dager.

Havskilpadder har mange rovdyr som fiender, men for grønne skilpadder har mennesket vært deres største trussel. Denne arten blir regelmessig slaktet for kjøtt, egg, olje og skjold. Kjøttet var svært ettertraktet i mange land i form av skilpaddesuppe. I dag slaktes de, og kjøttet distribueres på det svarte markedet hvor det kan oppnå en veldig høy pris.

LamuSkilpadder på vei ut av redet og mot havet, Manda Kenya

Referanser
----------

1. 1 2 3  Conservation, Local Ocean. «Sea Turtles». *Local Ocean Conservation* **(engelsk)**. Besøkt 13. oktober 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *grønn havskilpadde* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *grønn havskilpadde* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *grønn havskilpadde* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *grønn havskilpadde* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *grønn havskilpadde* hos Reptile Database Rediger på Wikidata

* (en) *grønn havskilpadde* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *grønn havskilpadde* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Chelonia mydas* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Chelonia mydas* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Chelonia mydas* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** NDL
 |
**Grønn skattepolitikk** ble som begrep benyttet av Grønn skattekommisjon som avga sin innstilling til Finans- og tolldepartementet 6. juni 1996.

Politikken kan ha ulike siktemål:

1. Fremme bærekraftige aktiviteter ved økonomiske insentiver.
2. Internalisere **indirekte virkninger** (eksternaliteter).

Økonomiske insentiver
---------------------

En skattepolitikk som søker å fremme økologisk bærekraftige aktiviteter kan erstatte eller komplettere lovgivning. Ofte søker en slik politikk å holde det totale skattetrykket konstant ved å redusere andre skatter i tilsvarend omfang.

**Miljøavgifter** er de avgifter som samfunnet krever til fordel for miljøet. Avgiftene kan legges på for eksempel produkter eller på utslipp av forurensninger.

Indirekte virkninger
--------------------

Indirekte virkninger (eksternaliteter) er utilsiktede virkninger av en handling. For den som foretar handlingen betyr virkningene lite, og han tar derfor ikke hensyn til dem, men virkningene kan ha stor betydning for samfunnet som helhet. F. eks.: Bruk av privatbil med indirekte virkninger som støy, forurensning og arealbeslag. De indirekte virkningene er en type markedssvikt, med andre ord er markedene ikke perfekte.

Se også
-------

* NOU 2015:15, Grønn skattekommisjon

Referanser
----------

1. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** NDL
 |
**Sorgenfribakken** gikk i sin tid øst og sør for Trefoldighetskirken på Hammersborg i Oslo, fra Schandorffs gate og rundt kirken til Akersgata.

Hammersborg har navn etter kapellan Jens Christophersen Hammer, som omkring 1720 eide denne løkken, en tidligere husmannsplass på Bymarken. Rundt løkken vokste det i 1740-årene fram en forstad med småhus oppført for militære som måtte flytte fra Hovedtangen ved Akershus festning.

Løkken fikk senere navnet Sorgenfri, og den siste hovedbygningen ble oppført onkring 1812. I 1821 ble den kjøpt av konditor Paul Caspary fra Sveits og brukt som serveringssted. Her holdt Studentersamfundet i flere perioder sine møter i 1820- og 30-årene. I 1849 kjøpte Christiania kommune Sorgenfri som tomt for Trefoldighetskirken, innviet i 1858. Løkkebygningen ble brukt som sykehus til 1903. Den ble revet i 1923, og resten av forstadsbebyggelsen «sanert» i 1920-årene, da Margaretakyrkan og Deichmanske bibliotek ble oppført. I et uthus hadde kunstnerne Julius Middelthun, Axel Ender og Gustav Vigeland atelier.

Kilder
------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Sorgenfri». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 528. ISBN 978-82-573-1760-7.

Eksterne lenker
---------------

* Kart fra 1900 hos Oslo byarkiv

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki
 |
**Grønn metallsvermer** (*Adscita statices*) er en sommerfugl som tilhører familien bloddråpesvermere (Zygaenidae). Den er den eneste norske representanten for gruppen metallsvermere (Procridinae) og er funnet over mye av Sør-Norge, men ser ut til å være i tilbakegang.

Utseende
--------

En middelsstor (vingespenn 22–31 mm, hannen litt større enn hunnen), helt metallgrønn sommerfugl. Den kan ikke forveksles med noen annen sommerfugl i Norge, men lenger sør i Europa har den noen svært like slektninger. Antennene er kraftige, kamtannede hos hannen. Både antennene, hodet, kroppen og forvingen er kledt med metallgrønne skjell, ofte litt blålige. Bakvingen er grå, tynt skjellkledt og delvis gjennomsiktig, også denne med noen metallgrønne skjell.

Levevis
-------

Arten lever på blomsterrike enger. Larvene utvikler seg på syrer (*Rumex* spp.). De voksne sommerfuglene flyr om dagen fra midten av juni til begynnelsen av august.

Utbredelse
----------

Den er utbredt i Europa, unntatt lengst i nord, Den iberiske halvøya og Italia, og i det nordlige Asia østover til det vestlige Kina. I Norge finnes den på Sørlandet og på Østlandet nord til Vågå, dessuten er det noen, mest gamle, funn fra Vestlandet nord til Bergens-området.
Arten er ikke spesielt sjelden, men ser ut til å være i tilbakegang.

Kilder
------

* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) *Catalogus Lepidopterorum Norvegiae*. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
* Nettsiden *Norges sommerfugler*, grønn metallsvermer:
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri:
* *Adscita statices* på UK moths:

Eksterne lenker
---------------

* (en) *grønn metallsvermer* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *grønn metallsvermer* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *grønn metallsvermer* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *grønn metallsvermer* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *grønn metallsvermer* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Adscita statices* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Adscita statices* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**International Lease Finance Corporation (ILFC)** var en finansinstitusjon som drev med utleie av fly.

Selskapet holder til i Los Angeles, California. Det er verdens største leasingselskap, regnet i verdi. Erkerival General Electrics GECAS eier likevel flere fly. 

Firmaet leier ut Boeing og Airbus på «dry lease»-vilkår til selskaper over hele verden. Blant de største kundene er Air Canada, Air France-KLM, Lufthansa, American Airlines, Air India, Continental Airlines, Mexicana, Emirates Airline, Vietnam Airlines, Vueling Airlines, samt Delta Air Lines. Blant de om lag 90 flyselskaper som alle leier fly hos GECAS finner en også Norwegian.

ILFC eies av assuransegiganten American International Group (USA), som ledes av Steven F. Udvar-Hazy, og som grunnla selskapet i 1973. ILFCs portefølje omfatter mer enn 900 fly verdsatt til over 48 milliarder US dollar. ILFC er den største kunden, både hos Boeing og Airbus. 

Omsetningen i 2007 var på 4,75 milliarder (dollar?), med en fortjeneste på 604 millioner US dollar. Antall ansatte i selskapet var ikke flere enn 170.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Bjørnholt gård i 1899, med de daværende eierne Gunhild (1841–1905) og Bernhard Bjørnholt (1839–1901) i midten Foto: Gullik Rua 
Bjørnholtveien ved avkjøringen fra fylkesvei 37
**Bjørnholt** er et område og en gård i Jondalen i nåværende Kongsberg kommune, rundt 8 km. nordvest for Kongsberg sentrum. Gården har gitt navn til Bjørnholtveien, den viktigste veien i Jondalen nord for Jondalselva, og har gårdsnummer 135 og bruksnummer 16. Bjørnholt ligger rundt 400 meter nord for Jondalen kirke, på den andre siden av Jondalselva. I tillegg til Bjørnholt gård ligger det også noen andre eneboliger der. På Bjørnholt ligger også gården Stordalen, nærmeste nabo til Bjørnholt gård, der Petter Stordalens far Knut Anker Stordalen vokste opp.

Stedsnavnet er offisielt skrevet *Bjørnholt*. Historisk ble også skrivemåten *Bjørnholdt* benyttet. Etymologien er enten dyrenavnet bjørn eller mannsnavnet Bjørn (som kommer av dyrenavnet) og holt (dvs. en liten skog). Gården Bjørnholt er hvertfall kjent siden 1700-tallet. I likhet med andre gårder i Jondalen var gården i mye av sin historie eid og bebodd av personer knyttet til Kongsberg Sølvverk. I 1763 var det skifte etter Arne Bjørgesen på Bjørnholt og sønnen Arne Arnesen overtok gården. I 1798 var det skifte etter Arne Arnesen og ved folketellingen i 1801 bodde sønnen Nikolai Arnesen på Bjørnholt sammen med kona Lusi Trulsdatter og fem barn. Siden ble sønnen Ole Arnesen eier. Han skjøtet gården over til Nikolai Olsen Primskot i 1858. Han døde kort tid etter og året etter ble Jon Ketilsen Torsdalen eier. Han solgte eiendommen til (Peder) Bernhard Pedersen fra nabogården Petersbråten (1839–1901) i 1861. Ved folketellingen i 1865 var sistnevnte, Bernhard Pedersen Bjørnholt, 27 år og *Gaardbruger og Selveier* på Bjørnholt og bodde der sammen med kona Gunhild Jørgensdatter (1841–1905) på 25 år, deres tre små barn og tjenestejenta Jøran Olsdatter på 20. Bernhard Pedersen Bjørnholt arbeidet også ved sølvverket på Vinoren og drev i tillegg gården. Hans mormor Anne Kristine Bryn(d) var kusine til eidsvollsmannen Thomas Bryn, og var datter av stiger ved Kongsberg Sølvverk Thore Thomesen Bryn(d) og Barbro Frisch. Ektefellen Gunhild var etterkommer i mannslinjen av fogd i Gudbrandsdalen og senere rådmann i Oslo Jacob Stockfleth, og som enke solgte hun gården Bjørnholt i 1903 til Guttorm Sondresen Lofthus. Han solgte igjen til Ketil Gudbrandsen Aasland i 1911. I 1935 ble gården solgt på tvangsauksjon og forrige eiers sønn Kristian Ketilsen Aasland fikk tilslaget.

Referanser
----------

1. ↑  «Bjørnholt». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 29. oktober 2016.
2. ↑  «Bjørnholt», i Tov Flatin, *Flesberg: Fraa dei eldste tidir til no*, IV, s. 164–165
**International Security Assistance Force** (**ISAF**) var en NATO-ledet internasjonal militær styrke i Afghanistan, med et fredsbevarende oppdrag. 1. januar 2015 ble ISAF erstattet av Resolute Support.

Oppdrag
-------

Soldater fra stabiliseringsstyrken i Meymaneh.
Styrken ble sanksjonert av et enstemmig FNs sikkerhetsråd i desember 2001 og etter anmodning fra afghanske myndigheter med formål å sikre Kabul og den nærliggende Bagram flystasjon fra Taliban- og al-Qaida-elementer og opprørske krigsherrer for å gi den afghanske overgangsregjeringen ledet av Hamid Karzai mulighet til å fungere.

I nesten to år var ISAFs mandat begrenset til Kabul. Ansvaret for sikkerhet i hele Afghanistan skulle gis til den nyopprettede afghanske nasjonalarmeen. 13. oktober 2003 stemte imidlertid sikkerhetsrådet for å utvide ISAFs oppdrag utover Kabul. 24. oktober vedtok den tyske Forbundsdagen å sende tyske tropper til Kunduz-regionen. Rundt 230 ekstra soldater er utsendt til den regionen, som er første gang ISAF har operert utenfor Kabul.

Ledelse
-------

Ledelse av ISAF gikk opprinnelig på rotasjon mellom forskjellige land for perioder på seks måneder. Det viste seg imidlertid å være vanskelig å finne land til å lede ISAF, og 11. august 2003 ble ledelsen overlatt til NATO. Dette markerte NATOs første utplassering utenfor Europa og USA. Den samme dagen skrev Nicholas Burns, USAs ambassadør til NATO, i «The Wall Street Journal» at ISAFs mandat burde utvides utover Kabul. Et alternativ han foreslo var å la NATO delta i USA-ledede provinsielle gjenoppbyggingslag (*provincial reconstruction teams*) som allerede var i gang med å håndheve sikkerheten utenfor Kabul. NATO-talsmannen Mark Laity fastholdt imidlertid at NATO skulle holde seg til ISAFs Kabul-fokuserte mandat.

Organisering
------------

ISAFs hovedkvarter var lokalisert i Kabul og var organisert i fem distrikter, kalt Regional Commands;

* Regional Command Capital
* Regional Command North
* Regional Command East
* Regional Command South
* Regional Command West

Norsk bidrag
------------

Flesteparten av de norske styrkene var lokalisert i *Camp Nidaros* i byen Mazar-e Sharif og i en stabiliseringsstyrke i Meymaneh (også kjent som PRT/Meymaneh) i Faryab-provinsen.

Referanser
----------

1. ↑  «NATO and Afghanistan», NATO, 18. desember 2014. Lest 20. desember 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) International Security Assistance Force – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**International Medical University** (IMU) er et privat engelskspråklig universitet i Kuala Lumpur i Malaysia, grunnlagt i 1992. Universitetet utdanner leger og driver forskning og annen utdannelse innen medisin og andre helsefag. Det fikk full universitetsstatus i 2001 og er internasjonalt i sin orientering. Hovedcampus ligger i Bukit Jalil i Kuala Lumpur og universitetet har ca. 3 300 studenter. Universitetet eies av selskapet IMU Health, som er et av tre datterselskaper i IHH Healthcare, ved siden av Sørøst-Asias største private helseselskap Parkway Pantai. Største eier av IHH Healthcare og dermed IMU er den malaysiske regjeringens investeringsfond, Khazanah Nasional.

Blant fagområdene universitetet dekker er medisin, odontologi, farmasi, farmasøytisk kjemi, sykepleie og sykepleievitenskap, ernæringsvitenskap, fysiologi, humanbiologi, bioteknologi, kiropraktikk og tradisjonell kinesisk medisin. Universitetet har samarbeid med en rekke universiteter rundt om i verden, særlig Australia og Storbritannia.

Referanser
----------

1. ↑  *Internationalisation and Trade in Higher Education: Opportunities and Challenges*, OECD, p. 181, 2004, ISBN 9264015043
2. ↑  «Our Holding Company». Arkivert fra originalen 3. september 2014. Besøkt 3. september 2014.
3. ↑  «Corporate milestones». Arkivert fra originalen 4. august 2014. Besøkt 3. september 2014.

Eksterne lenker
---------------

* International Medical University

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Effektivitetshypotesen** er en rettsøkonomisk hypotese som bygger på en antagelse om at rettsutviklingen i et land preges av et ønske om effektiv ressursbruk. En annen delvis konkurrerende teori er interessegruppeteorien.

Benyttes hypotesen innefor lovgivningsprosessen vil man legge til grunn av lovgiver har effektivitet som et grunnleggende formål, og at de gir lover som leder til et slikt resultat. Hypotesen bygger på at det er begrenset med ressurser i et samfunn, og at lovgiver ønsker at rettsregler skal medføre minst mulig samfunnsøkonomisk tap eller størst mulig samfunnsøkonomisk gevinst. Det er fremhevet tre hovedsynspunkter i økonomisk litteratur for hvorfor denne hypotesen ikke gjelder generelt i lovgivningsprosessen: 1. i demokratiske beslutninger teller alle stemmer likt, det tas ikke hensyn til hvor sterkt de forskjellige ønsker en regel. 2. Politiske forhandlinger fører ikke alltid frem til et resultat. 3. Det kan lønne seg for enkelte å arbeide for en regel som er til fordel for dem selv, men som ikke er samfunnsøkonomisk effektiv. På den annen side vil det kunne være markedskrefter som arbeider for effektive regler, og velgere vil kunne innse at foreslåtte regler er effektive (og derfor ønskelige) selv om de ikke konkret favoriserer dem. En demokratisk lovgivningsprosess vil derfor i en viss grad produsere en rekke effektive regler.

Benyttes hypotesen på virkningen av private søksmål kan det tenkes at adgangen til søksmål over tid fører til effektive regler. Dette kan forklares med at ineffektive regler vil føre til større tap og oftere konflikter, og at en stadig økende pågang av søksmål vil medføre at det med tiden produseres effektive regler. Effektive regler vil på sin side kunne føre til at partene oftere kommer til enighet. En negativ side ved rettsutvikling gjennom søksmål er *gratispassasjerproblemet*. Samtidig som mange drar nytte av utviklingen ved at en ineffektiv regel utfordres ved søksmål, er et kun partene som må bære kostnadene.

Hypotesen kan også tenkes anvendt på utøvelsen av domsmyndighet ved å legge til grunn at dommere vektlegger effektiv ressursbruk og dermed vil tolke lover effektivt eller utvikle effektiv ulovfestet rett (et eksempel kan være støvletthældommen fra 2006).

Se også
-------

* Interessegruppeteorien

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Erling Eide / Endre Stavang (2008). *Rettsøkonomi*. Cappelen Akademisk Forlag. ISBN 978-82-02-24122-3.
**International Network for the Availability of Scientific Publications** (INASP) er en organisasjon som arbeider for å tilgjengeliggjøre vitenskapelig informasjon og kunnskap. Det ble grunnlagt i 1992 av International Council for Science, og innlemmet som en britisk veldedighetsorganisasjon i 2004. INASPs siste arbeidsfokus har vært Programme for the Enhancement of Research Information (PERii), hvis mål er å bistå forskning og tilgjengeliggjøring av informasjon i utviklingsland.

Referanser
----------

1. ↑  INASP, «About INASP Arkivert 6. august 2012 hos Wayback Machine.», International Network for the Availability of Scientific Publications (avlest 31. juli 2012)
2. ↑  INASP, «Programme for the Enhancement of Research Information (PERii) Arkivert 5. august 2012 hos Wayback Machine.», International Network for the Availability of Scientific Publications (avlest 31. juli 2012)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Willy Gysi** (født 9. januar 1918) var en sveitsisk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.

Gysi vant en olympisk bronsemedalje i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var målvakt på det sveitsiske laget som kom på tredjeplass i håndballturneringen bak Tyskland og Østerrike. Det var første gang som håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. og 14. august. Sveits vant to av fem kamper, i finalerunden som besto av fire lag, tapte de mot Østerrike med 6-11 og mot Tyskland med 6-16 men de vant over Ungarn med 10-5. Gysi spilte to kamper i OL-turneringen som målvakt.

OL-medaljer
-----------

* 1936 Nazi-Tysklands flagg Berlin – Bronse Bronse i håndball (Sveits)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Willy Gysi – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Willy Gysi – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Willy Gysi – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Willy Gysi – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Willy Gysi – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**International Society for Ecology and Culture** (forkortet til **ISEC**) er en non-profit organisasjon som holder til over hele verden og har som sitt hovedformål å øke bevisstheten om hva det anser som de grunnleggende årsakene til moderne sosiale, miljømessige og økonomiske kriser i dagens samfunn. 

Gruppen hevder at fokus på løssalg – f. eks. blokkere kjernekraftverk, mette de sultne, hjelpe de fattige osv. – bare forvirrer folk og til slutt vil mislykkes som strategi. I stedet argumenterer ISEC for at samfunnet må fokusere på de grunnleggende kreftene som skaper eller forverrer alle disse problemene. Blant disse faktorene som gjør ting verre er blant annet økonomisk globalisering og de konvensjonelle forestillingene om teknologisk og økonomisk «fremgang». Som en løsning på problemene, fremmer ISEC en økonomisk lokalisering og andre lokalt baserte alternativer til den globale forbrukskultur, som beskytter både biologisk og kulturelt mangfold. 

ISEC har den overordnede organiseringen av et program med hovedfokus i Ladakh som ligger i Tibet og India, som ble påbegynt i 1975. I Ladakh-prosjektet inkluderer de et bredt spekter av forskjellige aktiviteter, inkludert ett fornybar energi-program som har vunnet mye internasjonal anerkjennelse for å møte de negative effektene av den konvensjonelle utviklingen i denne regionen. 

ISEC grunnlegger og direktør, Helena Norberg-Hodge, ble sammen med International Society for Ecology and Culture tildelt prisen Right Livelihood Award i 1986 for deres eksemplariske humanitære arbeid. 

ISEC har blant annet etablert et nettverk for å bringe sammen grupper og enkeltpersoner fra forskjellige deler av verden som sliter med å opprettholde sin kulturelle integritet i møte med den økonomiske globaliseringen. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Blackburn T.5 Ripon** var et britisk hangarskipbasert torpedo-bomber og rekognoseringsfly, en dobbeltdekker som fløy første gang i 1926. Det ble bruk av Fleet Air Arm som torpedo-bomber fra 1930 til 1935. Ripon ble også solgt til Finland, hvor de ble brukt under vinterkrigen og den finske fortsettelseskrigen frem til 1944.

Utvikling
---------

Blackburn Ripon ble konstruert for å erstatte en-seters Dart torpedo-bomber. Etter Air Ministrys spesifikasjoner var det også et krav at det kunne brukes til lang-distanse rekonisering med to-manns besetning. Den første prototype fløy den 17. april 1926 som landbasert, men neste prototype den 26. august ble bygget som sjøfly. Opprinnelige ble den testet mot nærmeste konkurrenter, Handley Page Harrow og Avro Buffalo, som viste at disse var adekvate, Ripon ble da bygget om med bedre motor, større ror ble også installert. Den forbedrede Ripon ble utropt som vinner og bestilt.

Fire prototyper og 90 produserte fly ble bygget hos Blackburn for bruk av Fleet Air Arm. Blackburn Baffin ble utviklet fra Ripon, og erstattet den senere hos Fleet Air Arm, og 68 Ripon ble konvertert til Baffin.

Flyet i bruk
------------

Ripon ble tatt i bruk av Fleet Air Arm. Ripon ble normalt brukt på hangarskip selv om noen ble konvertert til sjøfly og utstyrt med pongtonger. Ripon ble brukt som torpedobomber frem til 1933, da Fleet Air Arm ble reorganisert i tre store skvaadroner. Den siste Ripon ble pensjonert i januar 1935 da Naval Air Squadron ble utstyrt med Blackburn Baffin.

Blackburn Ripon ble også bestilt av Finlands flyvåpen, med et eksemplar bygget av Blackburn, før 25 ble bygget på lisens av Finnish Aircraft Factory. Disse fikk flere forskjellige stjernemotorer, de første med en 530 hk Bristol Jupiter VII, de neste syv en 480 hk Gnome Rhone Jupiter VI, etterfulgt av åtte med 535 hk Armstrong Siddeley Panther motor og de siste ti med 580 hk Bristol Pegasus motorer. Det finske flyvåpen brukte Ripon til rekognosering mot Sovjetunionen i Vinterkrigen og senere i Den finske fortsettelseskrigen. Etter å ha mistet ett i kamp mot russiske jagere i 1939 ble Ripon brukt i begrenset omfang til oppdrag om natten. Siste oppdrag ble fløyet i 1944.

En Ripon (RI-140) ble lagret og er nå restaurert og nylig utstilt ved det finske flymuseet Päijänne Tavastia Aviation Museum. Det er det eneste bevarte eksemplaret.

Operatører
----------

Storbritannias flagg Storbritannia
* Royal Navy
* Fleet Air Arm.

Finlands flagg Finland
* Finlands flyvåpen

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  Mason, Francis K (1994).
2. 1 2  Green, William (1967). *Warplanes of the Second World War, Volume 7, Bombers and Reconnaissance Aircraft*. London: Macdonald.
3. ↑  Kauppinen, Jukka O. (25. mai 2006). «Ripon esille Vesivehmaalla» **(finsk)**. Virtuaalilentäjät – Virtual Pilots ry. Besøkt 22. mars 2008.

Eksterne lenker
---------------

* Photos of Blackburn Ripon III in *Flight*
**Willy Johansson**, (født 2. mai 1921 på Jevnaker, død 6. november 1993) var en norsk glassdesigner. Hans «produksjon av bruksglass og kunstglass strekker seg over fire tiår, og hans portefølje er stor og variert»

> Med sin sterke faglige bakgrunn, sin fantasi og sine store krav til kunstnerisk kvalitet i alt han gjorde, satte han sitt preg på Hadelands produkter i større grad enn noen annen i de over 40 år han var i virksomhet som formgiver. Hans evne til å kombinere sitt inngående kjennskap til materialet glass med en stadig søken etter nye metoder førte til den ene suksessen etter den andre.
> 
> 
> Nekrolog i Aftenposten
> 
> 

Han var tredje generasjons glassarbeider, og arbeidet ved glasshytten på Hadeland Glassverk fra 1936. Han var elev ved SHKS 1939–42, og var deretter ansatt ved glassverket fra 1942, som designer fra 1947 til han ble pensjonist i 1988.

Hans kunstneriske virksomhet omfattet både formgivning av «den enkle, billige hverdagsvaren, det eksklusive glasserviset og det unike kunstglasset.» Sammen med Hermann Bongard, Severin Brørby og Arne Jon Jutrem var han engasjert i «den fornyelse av norsk kunstglass som fant sted på Hadeland i 1950-årene». Hans serie med sepiafargede vaser og boller mottok gullmedalje på Triennalen i Milano 1957. I løpet av tiden ved glassverket tegnet Johansson hele 38
vinserviser og bearbeidet også noen tidligere modeller, som Tangen og Maihaugen. «I 50-årene hadde glassverket stor suksess med Johanssons nyskapende utnyttelse av pressglassteknikken, i seriene Siri og Leda.»

13 av hans arbeider mottok Merket for god design 1966–72 og en serie med vinglass kalt «Tangen» mottok *Klassikerprisen for god design* i 2002. Han er innkjøpt av samtlige kunstindustrimuseer i Norden og flere andre, blant annet Corning Museum of Glass, New York. Han hadde separatutstillinger i Kunstnernes Hus 1966, Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum 1966, Vestlandske Kunstindustrimuseum 1967 og i Drammens Kunstforening 1967. Ved Triennalen i Milano mottok han diplom i 1954, gullmedalje i 1957 og sølvmedalje i 1960. Sammen med Jacob Prytz mottok han Jacobprisen det første året den ble utdelt, i 1957.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Willy\_Johansson, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  (no) Willy Johansson i Store norske leksikon
3. 1 2 3  «Willy Johansson» i Norsk kunstnerleksikon. Oslo, 1982–86
4. ↑  Bonytt, 2008 I glassets tjeneste[*død lenke*]
5. ↑  Jens W. Berg, tidligere direktør ved Hadeland. «Willy Johansson». Aftenposten, 24.11.1993
6. ↑  nasjonalmuseet.no Nasjonalmuseets studiesamlinger: Bolle Arkivert 20. september 2015 hos Wayback Machine.
7. ↑  «Glasskunstner minnes». Aftenposten, 30.9.1994
8. ↑  bilder av «Siri»-serien på bloggen Tingleter
9. ↑  norskdesign.no Søk i designpriser[*død lenke*]
10. ↑  Leena Mannila. *God form i Norge, Jacob-prisens vinnere 1957–1995*. Messel forlag / Norsk Form, 1996. ISBN 82-452-0011-5. (ebok)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** KulturNav
 |
**Willy Dähnhardt** (født 15. desember 1939, død 18. oktober 2010) var oversetter, impresario samt forskningsbibliotekar og lesesalsinpektør ved Det Kongelige Bibliotek i Danmark. 

Dähnhart oversatt både opera, fag- og skjønnlitteratur. Blant hans oversettelser av librettoer er teksten til Carl Nielsens *Maskarade* til tysk. Fra 2008 var Dähnhardt ansvarlig for en rekke kåserier med forskere fra Forskerlesesalen på Det Kongelige Bibliotek. I 2010 ble han æresmedlem av Det Danske Sangselskab.

Sammen med Birgit S. Nielsen redigerte han boken *På flugt fra nazismen - tysksprogede emigranter i Danmark efter 1933* – et verk på over 700 sider om tyske kunstnere og intellektuelle som flyktet fra nazismen og søkte asyl i Danmark.

Referanser
----------

1. 1 2  *Willy Dähnhardt*, gravsted.dk. Besøkt 15. september 2016
2. ↑  *Willy Dähnhardts Liedsalon*, detdanskesangselskab.dk. Besøkt 15. september 2016
3. ↑  *Forskningsbibliotekar, cand.mag. Willy Dähnhardt*, kristeligt-dagblad.dk. Besøkt 15. september 2016

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Bota Sverige** er en svensk aktivistorganisasjon opprettet i 2021.

Bota Sverige har turnert i Sverige med et budskap om at de svenske helsemyndighetene har valgt feil strategi mot covid-19. Organisasjonen har tatt til orde for umiddelbar stans i vaksinasjon, og som alternativ forfektet behandling med vitamin D og Ivermektin.

Blant organisasjonens mest aktive bidragsytere er legene Hanna Åsberg og Glenn Dormer. Høsten 2021 ble det satt i gang granskning av de to fra Inspektionen för vård och omsorg. I januar kunngjorde Åsberg at hun tok en «time-out» fra arbeidet for organisasjonen.

Referanser
----------

1. ↑  «Sprider falsk information om covidvaccin». *Folkbladet*. 7. august 2021.
2. ↑  «Farligt kvacksalveri från läkare på Varbergs torg». *Hallands Nyheter*. 9. september 2021.
3. ↑  «Grupp spred konspirationer utanför Tuna Park». *Ekuriren*. 29. juli 2021.
4. ↑  «Ivo granskar de vaccinkritiska läkarna bakom Bota Sverige». *Läkartidningen*. 5. oktober 2021.
5. ↑  «Hanna Åsberg har tagit timeout från Bota Sverige». *Läkartidningen*. 11. januar 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**London Irish RFC** er et profesjonelt rugby union lag fra tettstedet Sunbury-on-Thames i Middlesex, England. De spiller i den øverste divisjonen Premiership Rugby og deres hjemmebane er Brentford Community Stadium i London som de leier av fotballklubben Brentford. Laget har vunnet Anglo-Welsh Cup én gang.

Historie
--------

London Irish ble stiftet i 1898 for at irer som bodde i London skulle ha en sportsklubb for de som bodde i eksil av forskjellige grunner. Klubben var inspirert av de to andre klubbene som var stiftet; London Scottish i 1878 og London Welsh i 1895. Deres første kamp var mot Hammersmith 1. oktober 1898 på Herne Hill Athletic Ground i Sørøst-London. I 1911 spilte de sin første kamp i Europa mot Le Havre i Frankrike.

Klubben led hardt under første- og andre verdenskrig og under Påskeopprøret i Irland i 1916. Mange av klubbens medlemmer ble drept i årene 1914-18. Det var først i 1923 at spillere kunne komme fra Irland for å spille for klubben igjen. 

I 1931 kjøpte klubben et større landområde i Sunbury i Sørvest-London og deres første kamp på sin nye bane var 8. desember 1931 mot London Welsh. Området ble beslaglagt av myndighetene under andre verdenskrig for å dyrke mat der. Etter krigen var banen så dårlig at de leide bane av Blackheath i Sørøst-London. De flyttet tilbake igjen i 1959 da de fikk lånt penger til å bygge en tribuneseksjon i Sunbury.

På 1980-tallet reiste klubben til Canada og Nigeria for å spille kamper.

I 2000 begynte laget å spille hjemmekampene sine på Madejski Stadium i Reading og vant sitt eneste større trofé i 2002 da de vant Anglo-Welsh Cup ved å slå Northampton Saints i finalen.

12. mars 2016 spilte laget den første kampen i Premiership utenfor England. De flyttet kampen mot Saracens til New York Red Bulls sin arena 
i New Jersey.

Laget spilte i den øverste divisjonen helt fra 1996 til 2016 da de endte på sisteplass på tabellen og rykket ned til andre nivå. De rykket rett opp igjen på første forsøk da de vant serien og kvalifiseringen for opprykk.

Meritter
--------

* Premiership Rugby
	+ Andreplass: 2008-09

* European Challenge Cup
	+ Andreplass: 2005-06

* Anglo-Welsh Cup
	+ Mester: 2002
	+ Andreplass: 1980

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  *club history* -  Lest 15 juli 2015 (engelsk)
2. ↑  Premiership in the USA: London Irish and Saracens prepare for landmark fixture bbc.co.uk Lest 7. juni 2016 (engelsk)

Eksterne lenker
---------------

* Klubbens offisielle nettsider

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |

| * v
* d
* r
Premiership Rugby 2022-23 |
| --- |
|  | Bath **·** Bristol Bears **·** Exeter Chiefs **·** Gloucester **·** Harlequins **·** Leicester Tigers **·** London Irish **·** Newcastle Falcons **·** Northampton Saints **·** Sale Sharks  **·** Saracens **·** | Englands flagg |
Klippfisk, kjøttside og skinnside  Foto: Karl Ragnar Gjertsen 
**Norsk klippfiskmuseum** ligger i Kristiansund, og er etablert som en del av Nordmøre Museum. Museet holder til i *Milnbrygga*, en autentisk klippfiskbrygge fra midt på 1700-tallet. Klippfiskbrygga er et viktig kulturminne ved Vågen i Kristiansund.

Museet viser hvordan klippfiskproduksjonen har foregått i Norge gjennom mer enn 250 år. Til brygga hører klippfiskberg og vaskeplass for fisk. Anlegget ligger sentralt ved havna, midt i Kristiansunds bybilde. Hvert år arrangeres bacalaofestival der firmaer og klippfiskelskere konkurrerer om å lage den beste bacalaoen. Bacalao på norsk er en gryterett av klippfisk.

Her er produsert klippfisk siden før 1749, da den skotske klippfiskkjøpmannen William Gordon reiste de eldste deler av brygga. Bygningen fikk navn etter en senere eier, også han en av de skotske klippfiskkjøpmenn, Walter Miln. 

Milnbrygga er en sjøbod, bygd i laftet tømmer og med store svalganger på langs. Ordet *brygge* betyr på Nordmøre og i Kristiansund et hus, en sjøbod, som står plassert i landskapet slik at den har direkte *tilflot*, dvs. at båter og fartøyer kan legges direkte inntil bygningen slik at lasting og lossing foregår direkte mellom bygning og båt.

Litteratur
----------

* Karl Ragnar Gjertsen: *Bacalao Superior Sin Espinas. Om tilvirkning av klippfisk*. Årbok for Nordmøre 1992, s. 160 – 192.
* Christ Allan Sylthe: *Den nordmørske svalgangsbrygga*. Årbok for Nordmøre 1992, s. 79 – 148.

Eksterne lenker
---------------

* Norsk klippfiskmuseum Arkivert 13. august 2018 hos Wayback Machine.
* Visit Norway om Klippfiskmuseet
* Klippfiskmuseets blogg
* Bilder av Milnbrygga i Digitalt museum

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** VIAF
 |
Frimerke fra Fransk Guyana overstemplet Inini
**Inini** (fransk: *territoire de l'Inini*) var en fransk koloni i Guyanaregionen i Sør-Amerika. Den eksisterte fra 1930 til 1946. Området ble skilt ut fra Fransk Guyana og innlemmet igjen i denne kolonien da området opphørte som separat enhet. Inini hadde et areal på 70 000 km². Innbyggertallet ble i 1933 oppgitt til 3 510.

Inini ble opprettet 1. september 1930 etter dekret datert 6. juni 1930. Opprettelsen av Inini fant sted på bakgrunn av mangel på økonomisk utvikling i den franske kolonien. Fransk Guyana ble redusert til området langs kysten, der det hovedsakelig bodde europeere. Innlandet, med urbefolkning og etterkommere etter rømte slaver, ble skilt ut til den separate kolonien Inini, som imidlertid ble styrt av samme guvernør som Fransk Guyana, men med et eget administrasjonsråd. 

Fra 1951 til 1969 var Inini et arrondissement i Fransk Guyana.

Referanser
----------

1. ↑  *La Guyane française et le territoire de l'Inini*, Agence générale des Colonies, Melun: Imprimerie administrative, 1933, s. 12.
2. ↑  *Journal officiel de la Guyane française*, 2. august 1930, s. 316.
3. ↑  Joshua R. Hyles: *Guiana and the Shadows of Empire. Colonial and Cultural Negotiations at the Edge of the World*, Lanham, Maryland: Lexington Books, 2014, s. 108–109.
***Bostrichus*** er en slekt av hettebiller som borer i ved eller tørre matvarer. Noen arter har blitt spredt over store deler av jorden med treverk, blant annet møbler. Slekten omfatter bare én art, som til gjengjeld er utbredt over det meste av Jorda.

Utseende
--------

En middelsstor (7,5-16 millimeter), avlang hettebille. Som vanlig for arter som utvikler seg i død ved varierer størrelsen mye. Hode, pronotum og bein er svarte, dekkvingene brunrøde. Det hvelvede, rundede pronotum dekker nesten hodet sett ovenfra. Antennene er nokså små og tynne, de tre ytterste leddene noe større. Pronotum er svært tett og kraftig punktert og matt, dekkvingene jevnbrede, tett og kraftig punkterte, ganske blanke. Larvene er C-formede, bleke, med en liten men hard hodekapsel.

Levevis
-------

Larvene utvikler seg i død ved, helst tømmer av eik og andre løvtrær, men de er også funnet i furu og bambus. De voksne er mest nattaktive men svermer enkelte ganger tallrikt i solskinn.

Utbredelse
----------

Arten er hjemmehørende i den Gamle verden, men kan dykke opp nesten hvor som helst innført med trevirke. Det ser ikke ut til at den har klart å etablere seg i Amerika. I Norge er det bare noen spredte funn knyttet til innført tømmer.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien hette- og borebiller, Bostrichoidea
			* Familien **hettebiller**, **Bostrichidae**
				+ Underfamilien hettebiller, Bostrichinae Latreille, 1802
					- Stammen Bostrichini
						* Slekten ***Bostrichus*** Geoffroy, 1762 - én art, finnes i Norge:
							+ *Bostrichus capucinus* (Linnaeus, 1758) – bare innendørs i Norge

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 29. august 2020. Besøkt 29. august 2020.

Eksterne lenker
---------------

* UK Beetles - *Bostrichus capucinus*
* *Artikkelen har ingen egenskaper for arter i Wikidata*
**London Records** er et plateselskap med hovedkontor i Storbritannia som markedsførte plater i USA, Canada og Latin-Amerika fra 1947 til 1979 da det ble et delvis selvstendig selskap.

Historie
--------

London Records ble opprettet fra splittelsen i eierskap mellom den britiske avdelingen av Decca Records, og det samme selskapets amerikanske avdeling, London-etiketten ga ut britiske Decca Records i USA ettersom det ikke kunne bruke Decca-navnet der. London Records utga alle Rolling Stones-plater i USA på 1960-tallet.

På slutten av 1970-tallet signert London Records avtaler med legendariske Bomp! Records og med Big Sound i Connecticut, noe som endret selskapet fra å være i stagnasjon til noe med mer bitende selskap sammenlignet med utgivelsene fra moderselskapet Decca. President for London Records på 1970-tallet var D. H. Tollerbond.

Etter at britiske Decca ble overtatt av PolyGram i 1979 fulgte London Records en mer uavhengig kurs med datterselskaper som Slash, Pete Tongs Essential Records og FFRR.

Musikkatalogen til London Records er eid av Universal Music, nå håndtert av Polydor Records, mens den amerikanske distribusjonen er håndtert av Mercury Records.

Universal Music Group (eieren av amerikanske Decca) kjøpte PolyGram i 1998; men på denne tiden hadde London Records blitt et delvis selvstendig plateselskap innenfor PolyGram-gruppet, ledet av Roger Ames. Da Ames dro over til Warner Music Group tok han selskapet med seg og det meste av selskapets katalog ble kjøpt opp av Warner som også overtok selskapets navn og varemerke fra Decca.

I 2010 tok Universal Music eierskapet til varemerket London Records, og i juli 2011 ble selskapet gjenopprettet under ledelse av Nick Raphael (president) og senere Jo Charrington (visepresident) som tidligere ledet Epic Records for Sony Music Entertainment siden 2001. Begge hadde begynt deres karrierer i London Records i tiden under Ames på 1990-tallet.

Artister med fortid på London Records
-------------------------------------

Utvalg
* Ace of Base
* All Saints
* Ernest Ansermet
* The Bachelors
* Bananarama
* Teresa Brewer
* Bronski Beat
* Marianne Faithfull
* Fine Young Cannibals
* Garolou
* Genesis
* Grotus
* The Kinks
* Dannii Minogue
* Los Bravos
* Vera Lynn
* Mantovani
* Marmalade
* The Moody Blues
* The Nashville Teens
* The Poppy Family
* The Rolling Stones
* Salt N Pepa
* Savoy Brown
* The Tornados
* Ike & Tina Turner
* The Turtles
* Unit 4 + 2
* Holly Valance
* The Veronicas
* Whigfield
* Y&T
* ZZ Top
* Meat Puppets

Referanser
----------

1. ↑  Hayward, Bill (1978): *Cat People*, New York: Dolphin/Doubleday, s. 132
2. ↑  Docket No. 9298, ftc.gov
3. ↑  «Raphael to relaunch London Records for Universal» *Thecmuwebsite.com*. 31. mai 2011

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Historien til London Records fra BSN Pubs
* Diskografier
* London Records A&R team contact list

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** MusicBrainz **·** MusicBrainz **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |