**Lockheed L-1011 TriStar** er et tremotors passasjerfly som ble produsert av Lockheed Corporation. Flytypen var den tredje av de såkalte bredbuksfly, direkte oversatt fra det engelske uttrykket "wide-body", dvs. fly med to midtganger. Boeing 747 (1969) var det første og McDonnell Douglas DC-10 (1970) den andre. Flyet kom som et resultat av en anbudskonkurranse fra American Airlines, hvor både Lockheed og Douglas Aircraft Company ble invitert til å komme med prosjektidéer. AA ville ha et fly som var mindre i størrelse og billigere i drift enn Boeing 747, men som tilbød bredbukflyets passasjerkomfort. American Airlines kjøpte imidlertid DC-10 i stedet. Det første flyselskapet som satte TriStar i rutetrafikk var Eastern Airlines.

Flyets utvikling og historie
----------------------------

Prototypen hadde sin første flyvning 16. november 1970 og viste sitt potensial med lavt støynivå, samt god pålitelighet og effektivitet. Den mest synlige forskjellen mellom TriStar og DC-10 er halemotoren, DC-10 har motoren montert oppe i halen med et gjennomgående direkte luftinntak, mens TriStarens midtre motor er plassert bakerst i halen inne i flykroppen og får luft via et S-formet rør (lignende designet på Boeing 727). Til tross for flytypens lignende utviklingsplan som for konkurrenten DC-10, ble Lockheed tvunget til å utsette prosjektet over ett år på grunn av forsinkelser ved utviklingen av motoren fra Rolls-Royce. Denne forsinkelsen skulle vise seg å bli katastrofal for Lockheed, som aldri fikk den markedsandelen som var nødvendig for at prosjektet skulle gå med overskudd.

Rolls-Royce ble slått konkurs, og dermed stoppet utviklingen opp. Den britiske regjeringen godkjente ikke de store statlige subsidiene som skulle brukes for å starte opp virksomheten igjen før etter at den amerikanske regjeringen hadde garantert lånene som Lockheed hadde skaffet i den omfattende motorkontrakten med selskapet. Etter at denne løsningen kom, ble flymotordivisjonen av RR nasjonalisert, produksjonen kom i gang og det første flyet ble levert til Eastern Airlines den 26. april 1972.

Lockheed L-1011 ble bygget i Lockheeds fabrikker i Palmdale i California. Flyet var konstruert for maksimalt 400 passasjerer og hadde en bedre sikkerhetsstatistikk enn dets argeste konkurrent, DC-10. Trans World Airlines (TWA) markedsførte TriStar som et av verdens tryggeste passasjerfly i selskapets markedslitteratur i 1980-årene da sikkerhetsstatistikken og problemene til DC-10 var på sitt verste. Til tross for dette ble TriStar slått i salg med nesten to til én, mer eller mindre på grunn av den forsinkede introduksjonen.

Flere flyselskaper tok likevel i bruk TriStar, og en av de største operatørene, Delta Air Lines, pensjonerte flåten i 2001 og erstattet dem med Boeing 767-400ER. Trans World Airlines flåte avsluttet tjenesten i 1997. Cathay Pacific ble etter hvert den største ikke-amerikanske operatøren ved å kjøpe flere av Eastern Airlines fly da selskapet gikk konkurs og hadde så mange som 21 fly i drift. Cathay Pacific pensjonerte L-1011-flåten i oktober 1996 og erstattet disse med Airbus A330-300. 

En variant med større rekkevidde, markedsført med typebenevnelsen **L-1011-500** ble utviklet på slutten av 1970-årene og hadde et flyskrog forkortet med 4,3 meter. Ved å beholde originalens drivstoffkapasitet gav den lavere vekten pga. det kortere skroget bedre rekkevidde. Lockheed produserte totalt 250 stykk L-1011 TriStar av alle versjoner og produksjonen ble avsluttet i 1984. Lockheed var i utgangspunktet nødt til å selge over 500 fly for å gå i balanse, men flyselskapene valgte i stor grad DC-10 til fordel for TriStar. Samtidig satte de flyprodusentene opp mot hverandre for å presse prisene til begge flytypene ned. Som et endelig resultat av dette bestemte Lockheed seg for å legge ned den sivile flyproduksjonen sin, og TriStar ble Lockheeds siste sivile passasjerfly. 

I 1976 bestakk Lockheed den japanske statsministeren Tanaka Kakuei i et forsøk på få den japanske regjeringen til å subsidiere All Nippon Airways innkjøp av flytypen L-1011, med det resultat at det ble en politisk skandale og statsministeren ble arrestert. I Japan er navnet Lockheed mer eller mindre forbundet med denne skandalen, som senere fikk navnet Lockheedskandalen.

Operatører
----------

Et American Trans Air Lockheed L-1011-500 ved flyplassen Frankfurt am Main i juli 2005.
\* Både tidligere og nåværende

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| * Aer Lingus
* Air Atlanta Icelandic
* Air Canada
* Air Lanka
* All Nippon Airways
* American Trans Air
* Arrow Air
* British Airways
* BWIA
* Cathay Pacific
 |   | * Court Line
* Delta Air Lines
* Eastern Airlines
* Fine Air
* Gulf Air
* Hawaiian Airlines
* Iberia Airlines
* LTU International
* National Airlines
* Orient Thai
 |   | * Pan Am
* Peach Air
* PSA
* TAP Air Portugal
* Trans World Airlines
* United Airlines
* Royal Jordanian
* Saudi Arabian Airlines
 |

Militær tjeneste
----------------

Et L-1011 TriStar i tankflytjeneste hos RAF.
L-1011 TriStar har også blitt brukt som militært tankfly og transportfly. Det britiske Royal Air Force har ni fly av fire varianter i tjeneste. Flyene har tidligere tjenestegjort som passasjerfly hos British Airways, Pan Am og er av typebenevnelsen L-1011-500. To av flyene har fått den nye typebenevnelsen **TriStar K.Mk.1** og er en ren tankflyutgave. Fire andre fly er KC1 og kan enten tjenestegjøre som tankfly eller transportfly. De to flyene av benevnelsen **Tristar C.Mk 2** og en **Tristar C. Mk 2A** er rene transportfly. C2A skiller seg ut fra C2 ved å ha militær flyelektronikk og radio. Alle disse flyene ble kjøpt inn i etterkant av Falklandskrigen for å skaffe RAF lengre rekkevidde både ved strategisk transport og drivstoffpåfylling i luften. Samtlige fly er stasjonert ved *No. 216 Squadron* med base i Brize Norton i Oxfordshire. 

Selve flytypen har vært i tjeneste i flere konflikter. To tankfly ble deployert til King Khalid internasjonale flyplass, nær Riyadh i Saudi-Arabia under Gulfkrigen i 1991, mens resten av flåten inntok rollen som transportfly mellom Persiabukten og Storbritannia. Under Kosovokrigen i 1999 ble fire tankfly deployert til Ancona i Italia. TriStar ble også satt inn sammen med Vickers VC10 i koalisjonen i Afghanistan, hvor de fylte drivstoff på amerikanske marinefly og senere under invasjonen av Irak i 2003, hvor fire tankfly ble deployert. 

RAFs TriStar er forventet å bli utfaset ved slutten av dette tiåret (hvilket?) og blir sannsynligvis erstattet av Airbus A330 MRTT etter at evalueringen av nye tankfly er over.

Annet
-----

* Lockheeds interne modelnummer for L-1011 var L-093.
* NASA gjorde sent på 1990-tallet flere aerodynamiske tester på en modifisert L-1011.
* I TV-serien Lost inneholder filmsekvensen med det ødelagte flyet deler av en TriStar, som skal etterligne et flyvrak.
* L-1011 var det første bredbuksflyet som ble sertifisert for ILS (Instrument Landing System) CAT III C, (Kategori 3 C) dvs. at TriStar kunne lande i værforhold med null sikt.

Se også
-------

* Lockheedskandalen
* McDonnell Douglas DC-10
* Lufttanking

Eksterne lenker
---------------

* Lockheed L-1011 TriStar Information Center – Generell informasjon
* Airliners.net – Informasjon om flytypen
* Airliners.net – Bilder av flytypen
* Aviationexplorer.com – Historie og fakta
* Airsafe.com – Fatale hendelser med L-1011

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |