recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Independence II** er navnet som er gitt en av de tidlige gruppene mennesker som befolket Grønland. 

Denne kulturen kom til Grønland fra Canada ca. år 800 f.Kr. og holdt til på nordkysten av Grønland, i de samme områdene som Independence I-kulturen som gikk under 1000 år tidligere. 

Independence II sameksisterte med dorsetkulturen som bosatte seg i det sørlige Grønland. 

Deres kosthold skiller seg fra Independence I ved at de var mindre avhengig av moskusfe, men spiste mer mat fra havet, som fisk, sel, hvalross. 

Allerede rundt år 400 f.Kr kom det en ny kuldeperiode, isen ble tykkere, og dyrene trakk sørover. Ca. år 200 regnes som slutten på Independence II. Fra den tid var Grønland ubebodd i 500 år, før en ny innvandring fra dorsetkulturen kom til Grønland, en kultur som har fått navnet sendorsetkulturen.

Se også
-------

* Saqqaqkulturen
* Dorsetkulturen
* Independence I
* Sendorsetkulturen
* Thulekulturen

Kilder
------

* Illustrert Vitenskap, 12/2007, *Grønland ble befolket 7 ganger*.

Eksterne lenker
---------------

* Bilder med funn fra Independence II-kulturen
**Bountyøyene** (engelsk: *Bounty Islands*) er ei øygruppe som hører til New Zealands subantarktiske øyer i det sørlige Stillehavet.

Geografi
--------

Kart over Bountyøyene.
Bountyøyene ligger ca. 680 km sørøst for Sørøya. Øygruppa er av vulkansk opprinnelse og har et samlet landareal på om lag 1,35 km², og hele øygruppa er bare en utstrekning på fem kilometer. Øyene fordeler seg i tre grupper:

* Hovedgruppen i nordvest, største øy Depot Island (øygruppas største)
* Midtre gruppe, største øy Funnel Island
* Østre gruppe, største øy Molly Cap

Øygruppa er ubebodd, og høyeste punkt ligger på Funnel Island (73 moh.).

Bountyøyene er ved siden av Antipodeøyene hornpingvinens (*Eudyptes sclateri*) eneste hekkeplass. I tillegg er området hekkeplass for en rekke sjøfugler, blant annet svartflekkalbatross (*Thalassarche cauta*).

Historie
--------

Området ble oppdaget 9. september 1788 av den britiske kapteinen William Bligh og ble navngitt etter hans fartøy, HMAV «Bounty», bare noen måneder før det berømte mytteriet. I 1870 tok den britiske kapteinen George Palmer øyene i britisk besittelse. På begynnelsen av 1800-tallet var området en jaktmark for selfangere.

Området ble i 1998 oppført på Unescos verdensarvliste.

Referanser
----------

1. ↑  Te Ara Encyclopedia of NZ
2. ↑  Department of Conservation

Eksterne lenker
---------------

* Bilde fra Bountyøyene

  


| * v
* d
* r
UNESCOs Verdensarvprogram |
| --- |
| Europa (Frankrike **·** Italia **·** Norden **·** Russland **·** Spania **·** Tyskland **·** Østerrike) **·** Afrika **·** Amerika (Mexico) **·** Asia (Sør-Korea) **·** Oseania |  |
| Se også Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv **·** Verdens dokumentarv |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
Flyfoto av Bindalsfjorden (øverste halvdel av bildet) sett fra øst. Øya Øksninga har en skeiv L-form litt til høyre for midten av bildet. Armen Sørfjorden går til venstre, Tosen til høyre. Foto: Erlend Bjørtvedt 
Tosen i Brønnøy
**Bindalsfjorden** er en fjord i Bindal og Sømna kommune i Nordland. Fjorden har innløp mellom Holm i sør og Vennesund i nord og strekker seg 17 kilometer nordøst og så sørøstover til øya Øksninga. Fra Øksninga deler fjorden seg i to og Tosen går nordøstover, mens Sørfjorden går sørvestover. Fra Solstad til Tosen er det 66 kilometer. 

Mellom Holm og Vennesund er det fergeforbindelse langs fylkesvei 17. Ved halvøya Gavlen halvveis inn i fjorden går sidefjorden Ursfjorden nordover. Like øst for Gavlen ligger øya Hovøya og mellom disse ligger Hardangsfjorden. Sørøst for Gavlen ligger Stavøya og Imøya og øst for disse ligger fjorden Skotnesfjorden. 

Ved Øksninga går Reppsundet på nordsiden av øya til innløpet til Tosen. På sørvestsiden av Øksninga ligger Terråkfjorden, mens Øyfjorden ligger på sørøstsiden mellom innløpet til Tosen og Sørfjorden. 

Fv6 går langs deler av vestsiden av fjorden. Der ligger også bygda Skjelsviksjøen.

Referanser
----------

1. ↑  Bindalsfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bindalsfjorden – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
**Independent Truck Company** er et av verdens største selskaper innen produksjon av trucks (aksler) for skateboard. Selskapet ble grunnlagt 1978 av Fausto Vitello og sammenslutningen NHS. Independent Truck Company holder til i Santa Cruz i California i USA.

Historie
--------

Independent ble grunnlagt av Fausto Vitello (som også grunnla det kjente skateboardmagasinet Thrasher) og gruppen NHS, som også eier verdens ledende fabrikant av skateboardhjul, Ricta. Den første modellen Independent produserte ble kalt *Stage 1*. Denne første modellen ble satt i produksjon i Newark i California 23. mai 1978. Ifølge designeren, Rick Blackhart, ble nettopp mangelen på kvalitativt gode trucks grunnlaget for utviklinga av den nye trucks-modellen. «*One broke, and one didn’t turn*» uttalte Blackhart, og viste da til henholdsvis Bennett Truks og Tracker Trucks, de eneste eksisterende trucksfabrikantene på det tidspunktet Independent ble grunnlagt.

Independent har i dag en over 30 år lang historie som fabrikant av trucks for skateboard, og er markedsledende innen denne bransjen i hele verden. Produksjonen av trucks har vært en suksess for Independent, noe som har gjort at selskapet også senere har lansert produkter som klær og annet utstyr for skatere. Den nyeste trucks-modellen ble lansert i 2008 og er kalt *Stage X* (eller *Stage 10*). Den nest nyeste modellen er *Stage 9* som ble lansert i mars 2003 og designet på nytt og relansert i september 2006, 10 % lettere enn versjonen fra 2003. 

Independent eies og distribueres av NHS Distribution, en sammenslutning mellom flere selskaper innen skatebransjen. I 2003 feiret Independent sitt 25-årsjubileum og lanserte med det boka *Built to Grind : 25 Years of Hardcore Skateboarding*. Independents opprinnelige slagord var «THEY’RE #\*X^!!! HOT!», men dette ble senere endret til «Built to Grind», som også ble navnet til boka som markerte selskapets 25-årsjubileum.

Team
----

På Independents skaterteam finner man en rekke store stjerner innen skateboard-miljøt. Dette er noen av dem:

* **Skate**: Steve Caballero, Bucky Lasek, Chad Muska, Eric Koston, Andrew Reynolds, Jeremy Wray, Steve Alba, Danny Way eller Geoff Rowley

Referanser
----------

1. ↑  Komplett skaterkatalog Arkivert 4. juni 2008 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* NHS Inc – offisiell nettside
Russiske fanger kommer til å arbeide på den vestlige delen av Amur, tidlig i det 20. århundre
**Amur-jernbanen** (russisk: Амурская железная дорога, *Amurskaja zjeleznaja doroga*) er den siste delen av den Den transsibirske jernbanen i Russland, bygget 1907–1916.

Byggingen av denne jernbanestrekningen bidro til utviklingen av gullgrave-industri, treforedling, fiskeri- og pelshandelen i Sibir og det russiske fjerne østen. Den er over 2 115 km lang og strekker seg over hele Transbajkal-regionen og Amur oblast.

Jernbanens hoveddeler er: Kuenga-Urjum (204 km, 1907–1911); Urjum-Kerak (632 km, 1909–1913); Kerak-Deja, med en avstikker til Blagovesjtsjensk (679 km, 1911–1915); Deja-Khabarovsk (481 km, 1915–1916).

Utbygging
---------

Fra en tunnel under Amur under byggingen av jernbanelinjen.
I 1905 rettet by-dumaen i Blagovesjtsjensk og det lokale næringslivet en forespørsel til den russiske regjeringen om å bygge ut Amur-strekningen av Den transsibirske jernbanen. Regjeringen vedtok utbyggingen etter at statsminister Pjotr Stolypin gikk inn for forslaget, og dette ble vedtatt den 3. april 1908.

Utbyggingsarbeidet fant sted i tynt befolkede permafrost-områder under tøffe klimaforhold. I 1907–1913 ble den vestlige delen av strekningen bygget fra Kuenga til Urjum. Før de kunne gå i gang med å bygge jernebanestrekningen måtte man bygge en egen vei for å få arbeidere og materialer til området, for dette fantes ikke fra før.

I 1912 begynte utbyggingen av den østlige delen av Amur-jernbanen. For første gang i jernbanehistorien fikk man mekanisert mye av byggeprosessen, og det ble brukt både gravemaskiner og automatiske steinknusere. De vestlige og østlige delene av jernbanelinjen ble sammenkoblet ved Oblutsje i 1914.

Kjente broer og tunneler
------------------------

Khabarovsk-broen over Amur-elven var i mange år regnet som landets lengste bro. Den var designet av Lavr Proskurjakov. Før broen kom i drift måtte man bruke jernbaneferge om sommeren og hest og kjerre for å krysse den islagte Amur om vinteren.

Amur-jernbanen hadde også verdens første tunnel i permafrost der man hadde isolasjon mellom selve tunnelen og berggrunnen.

Administrasjon
--------------

Amur-jernbanen var opprinnelig administrert av det russiske kommunikasjonsdepartementet, med kontor i Khabarovsk. Fra 1922 (etter Sovjetunionens opprettelse) ble den administrert av Folkekommissariatet for kommunikasjon. I 1959 ble Amur-jernbanen og Transbajkal-delen av Den transsibirske jernbanen slått sammen og omorganisert til Transbajkal-jernbanen.

Bildegalleri
------------

* Byggingen av tunnelen under Amur.Byggingen av tunnelen under Amur.
* Jernbanearbeidere bygger bro over Bolshaja Omutnaja-elvenJernbanearbeidere bygger bro over *Bolshaja Omutnaja*-elven
* Russiske fanger arbeider under utbyggingen av Amur-jernbanenRussiske fanger arbeider under utbyggingen av Amur-jernbanen

Se også
-------

* Jernbane i Russland

Eksterne lenker
---------------

* Den transsibiriske jernbanen hos ThoughtCo.
Albrecht Dürers tresnitt, *Apokalypsens fire ryttere*
**Katastrofemyter** eller eksatologi (*læren om de siste ting*) er det motsatte av skapelsesmyter eller kosmogoni (*læren om verdens tilblivelse og utvikling*). Katastrofemyter beskriver katastrofer og hvordan verden går til grunne. Disse går hinsides ethvert potensielt historisk omfang, og kan således kun bli beskrevet i mytologiske begreper. Både døden og verdens undergang blir rettferdiggjort. I generelle begreper refererer katastrofemyter til en forestilling om tiden og historien går mot en endelig avslutning.

Bak avslutningen ligger det ofte en ny begynnelse, og troen på et etterliv er funnet i mange av oldtidens sivilisasjoner, både i gresk religion og i egyptisk mytologi. Det er også en forestilling om en gjengjeldelse eller straff hvor mennesker er dømt til himmelen eller helvete, og eventuelt etter en tid i en skjærsild. Buddhisme og hinduistiske tanker beskriver derimot en evig syklus av skapelse, ødeleggelse og gjenskapelse i et univers som består av millioner av år, eller uendelighet.

Apokalyptisk eller undergangslitteratur som *Johannes' åpenbaring* i *Bibelen* er et eksempel på dette. Et annet kjent eksempel er i norrøn mytologi med Ragnarok (*maktenes undergang*) hvor gudene blir drept og verden blir ødelagt. Det er alles kamp med alle, og både de krefter som står for orden som de som står for kaos går til grunne. I Ragnarokmyten er det også håp: ut av den ødelagt verden blir det profetert i *Voluspå* en ny verden, nye generasjoner av guder og en ny menneskehet.

Den kristne endetidsmytene består av fortellinger om etterlivet: Jesus Kristus stiger opp fra det døde og fungerer som en frelser av alle generasjoner av kristne, og det er også fortellinger om helvete og himmelen. Mytene inkluderer også profetier om verdens ende og om et nytt tusenårsrike som i Johannes' åpenbaring.

Islamsk endetidsmyte avbilder jorden ødelagt av flammer og oversvømmelser i form av Gog og Magog, og deretter etterfulgt av riket til Mahdi.

Se også
-------

* Eskatologi
* Verdens undergang
* Apokalypse
* Kosmologi
* Harmageddon
**Hoosac-tunnelen** (også kalt Hoosic- eller Hoosick-tunnelen) er en 7,64 km aktiv jernbanetunnel i det vestlige Massachusetts som går gjennom Hoosac Range, en forlengelse av Vermonts Green Mountains. Den går i en rett linje fra øst-inngangen, ved Deerfield River i byen Florida, til vest-inngangen i byen North Adams.

Arbeidet startet i 1851 med en estimert kostnad på $2 millioner og ble avsluttet i 1875, etter å ha brukt $17 millioner og 20 millioner murstein. Det omkom 196 menn under arbeidet.

Ved ferdigstillelsen var tunnelen verdens nest lengste, etter den 13,7 km lange Mont Cenis-tunnelen gjennom de franske alpene. Det var den lengste tunnelen i Nord-Amerika frem til ferdigstillelsen av Connaught-tunnelen i British Columbia i 1916. Det er fortsatt den lengste aktive jernbanetunnelen øst for Rocky Mountains (i 2022).

American Society of Civil Engineers utpekte tunnelen til et historisk landemerke for ingeniørarbeid i 1975.

"Hoosac" er et algonkinsk ord som betyr "sted for steiner".

Referanser
----------

1. ↑   (på en, fr, de) *Structurae*, Ratingen, LCCN 2004564817, Structurae 20001074, Wikidata Q1061861,
2. 1 2  «Hoosac Tunnel». *www.asce.org* **(engelsk)**. Besøkt 1. april 2022.
3. ↑  «Workers Complete Hoosac Tunnel». *www.massmoments.org* **(engelsk)**. Besøkt 1. april 2022.
4. ↑  «The Hoosac Tunnel Disaster of 1867». *New England Historical Society* **(engelsk)**. 18. oktober 2014. Besøkt 1. april 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
En amuse-bouche bestående av en pannacotta med parmesan
**Amuse-bouche** eller **amuse-gueule** i dagligtalen, er en liten *hors d'œuvre* som fungerer som appetittvekker. I motsetning til en forrett blir amuse-geule ikke bestilt à la carte, men serveres gratis etter kokkens forgodtbefinnende, før forretten. Noen betrakter dette som en «gratisprøve» på hva kjøkkenet leverer, men i praksis inngår prisen i den øvrige menyen. I visse restauranter serveres et antall amuse-bouches og det er blitt en viktig del av restaurantens mulighet til å gi gjestene en så god helhetsopplevelse av besøket som mulig. Begrepet «amuse-geule» brukes også utenfor restaurantsammenheng om appetittvekkere før et måltid.Begrepet «amuse-bouche» er først og fremst i bruk i restauranter. 

Begrepet amuse-geule/bouche er fransk og betyr «munn-glede».

Referanser
----------

1. ↑  Murray, Kenneth (ed.) (2006). *Bon Appétit: A Dictionary of French Restaurant Terms*. Concorde French Language Publications. s. 3. ISBN 0-9545991-2-8. CS1-vedlikehold: Ekstra tekst: forfatterliste (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
SIG Sauer SSG 3000 har UIT-skinne på undersiden av forskjeftet. Riflen på bildet er også utstyrt med en Zeiss Victory Diavari 3-12x56 med zeisskinne.
SIG Sauer 200 STR har også UIT-skinne på undersiden av forskjeftet.
**UIT-skinne** er en standard for montering av reimfester og annet ekstrautstyr konkurranseskyting, og består av en ekstrudert aluminiumsprofil med T-formet spor.

Et lignende design kalles **Freeland rail**, men målene på Freeland-skinner og UIT-skinner fra Anschütz er forskjellige. Anschütz-varianten er bred og lav, mens Freeland-varianten er smalere og dypere. Tilbehør som er laget for en av de to typene er ikke nødvendigvis kompatibel med den andre.

Dimensjoner
-----------

Fra venstre: Tegning av Anschütz- og Freeland-skinner.

|  | Beskrivelse | Anschütz | Freeland |
| --- | --- | --- | --- |
| A | Innvendig bredde på åpning | 10 mm | 8.4 mm |
| B | Innvendig bredde i bunn | 13 mm | 11.4 mm |
| C | Total innvendig høyde | 4 mm |  |
| D | Innvendig sporhøyde | 2 mm |  |
| E | Utvendig høyde | 7.4 mm | 10.2 mm |
| F | Utvendig bredde | 22 mm | 16.3 mm |
|

Se også
-------

* Weaverskinne, eldre system som fremdeles har en viss popularitet på det sivile markedet
* Picatinnyskinne, forbedret og modernisert versjon av weaverskinnen. Stor popularitet i det sivile markedet.
* M-LOK, nyere system for montering av ekstrautstyr
* Zeisskinne, standard for ringløs kikkertmontasje
* T-mutter, type mutter brukt på skinneprofiler

Referanser
----------

1. ↑  «Picatinny rail adapter for Anschütz/Freeland rails». Arkivert fra originalen 24. januar 2021. Besøkt 29. desember 2020.
Teaterplassen, oppkalt etter teateret, og der Comediehuset lå Foto: Ken 
**Comediehuset** var en teaterbygning på Teaterplassen på Nedre Tyholmen i Arendal.

Bygget var opprinnelig en sjøbod, ble så bygget om til bolig, så til gjestgiveri. Dette ble så kjøpt opp i 1810 av Arendal Dramatiske Selskab, en teaterforening i Arendal, til formål å få byens første teaterbygning. Året etter, i 1811 sto Comediehuset klart til åpningsforestilling. Arendal var på 1800- tallet Norges største sjøfartsby, og med mange velstående borgere lengre de at byen måtte ha et eget teater.

Etter ombygging i 1856 ble antall sitteplasser økt fra 270 til rundt 450. Bygget ble også ombygd før 100-årsjubileet i 1911, med blant annet endringer på inngangsparti og vinduer. I 1924 ble det realisert en avtale om kinoforestillinger i bygget, med installering av maskinrom på galleriet og oppheng for lerret over scenegulvet. Da det ble bygget ny kino rett ved siden i 1938 ble kinoforestillingene flyttet dit.

Under andre verdenskrig ble bygget okkupert og brukt av de tyske okkupantene av Norge, og bygget fortalt stort. Teateret ble revet i 1950-tallet etter store protester fra innbyggerne.

Litteratur
----------

* *200 dramatiske år : Arendals dramatiske selskab 1796-1996*, Petrine forl. 1999, Didi Grimsgaard
* *Kino i byen vår*, Arendal, 1968 Per Sjeggestad
* *Arendals Byes Historie*, 1893 Fritjof Foss
* *Sånn var det nr 3*, Arendal Historielag, 1997
* *Sånn var det nr 13*, Arendal Historielag, 2007
Hainan Airlines' hovedkvarter i Haikou
**Hainan Airlines Company Limited (HNA)** (SSE 600221, kinesisk: 海南航空公司; pinyin: *Hǎinán Hángkōng Gōngsī*) er et flyselskap med hovedkvarter i Haikou i øyprovinsen Hainan i Folkerepublikken Kina. Det er det største privateide lufttransportselskapet i landet, og det fjerde største i det hele tatt i Kina målt etter flyflåtens størrelse. Det betjener ruteflydestinasjoner både innenlands og utenlands, og har også en stor chartertjeneste. 

Hovedbasen er Haikou Meilan internasjonale lufthavn, men rutenettet har også knutepunkter på Beijing hovedstadslufthavn, Xi'an Xianyang internasjonale lufthavn, Taiyuan Wusu lufthavn og Ürümqi Diwopu internasjonale lufthavn.

Den 30. november 2007 ble de fire HNA-eide flyselskapene – Hainan Airlines, Shanxi Airlines, Chang'an Airlines og China Xinhua Airlines, sammenslått til Grand China Air (大新華航空).

Referanser
----------

1. ↑  «Directory: World Airlines», *Flight International*: s. 89, 2007-04-03

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Hainan Airlines – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin
 |
**Børge Sivertsen** (født 19. april[] 1975 i Trondheim) er en norsk psykolog og seniorforsker ved Avdeling for helsefremmende arbeid, Folkehelseinstituttet. Han har forsket mye på søvn og psykisk helse, og leder i dag flere større forskningsprosjekter, blant annet på studenthelse og på vold- og overgrepsutsatte barn og unge.

Karriere
--------

Han er utdannet cand.psychol. ved Universitetet i Bergen (2003) og tok doktorgraden i psykologi ved UiB i 2006, med avhandlingen "Insomnia in older adults. Consequences, assessment and treatment." Han er akkreditert søvnspesialist, og har senere forsket på nettbasert behandling insomni. Han fikk professorkompetanse i 2011. Fra 2016 har han hatt forskningsansvaret ved FHI for Studentenes Helse- og Trivselsundersøkelse. Siden 2019 har han ledet den norske trippel-S-undersøkelsen, en longitudinell helseundersøkelse av barn og unge som har vært utsatt for vold og overgrep, i regi av Stine Sofies Stiftelse. Han ble i 2022 rangert som nummer 12 blant de 500 mest produktive forskerne i Norge i perioden 2017-2020.

Bibliografi
-----------

* (no) Publikasjoner av Børge Sivertsen i BIBSYS
* (no) Publikasjoner av Børge Sivertsen i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

Referanser
----------

1. ↑   «Børge Sivertsen / Tidsskrift for Den norske legeforening», besøkt 22. januar 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Sivertsen, Børge. (2006). *Insomnia in older adults. Consequences, assessment and treatment*. Universitetet i Bergen.
3. ↑  Cristin - Prosjekt: Overcoming insomnia. From genes to long-term impact on health and work. A large RCT of online cognitive-behavioral therapy for insomnia.
4. ↑  SHOT: Studentenes Helse- og Trivselsundersøkelse.
5. ↑  Signerte avtalte om langtidsstudie på voldsutsatte barn.
6. ↑  Her er forskerne som publiserer mest i Norge.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ORCID **·** CRIStin **·** ResearchGate **·** Google Scholar

 |
**Brudens far** (orig. *Father of the Bride*) er en amerikansk komediefilm fra 1950 regissert av Vincente Minnelli. Med Spencer Tracy, Joan Bennett, Elizabeth Taylor, Don Taylor, Billie Burke og Leo G. Carroll. Filmen hadde svensk premiere 13. november 1950.

Handling
--------

Etter bryllupet til datteren Kay (spilt av Elizabeth Taylor) begynner den vellykkede advokaten Stanley T. Banks å tenke tilbake på tre måneder tidligere, når han først fikk vite om Kays forlovelse med Buckley Dunstan. Ved familiens middagsbord kunngjør Kay at hun er forelsket i Buckley, og at hun allerede har akseptert frieriet hans. Stanley føler seg urolig, men datteren hans er voksen og bryllupet er uunngåelig. Mens Ellie, moren til Kay, umiddelbart begynner å forberede seg til bryllupet, ligger Stanley våken om natten og frykter det verste for datteren deres.

Stanleys bekymringer om ekteskapet gjør Ellie til slutt engstelig, og hun insisterer på at Kay introduserer dem for Buckleys foreldre. Kay kaller tradisjonen «gammeldags» men han arrangerer likevel et møt mellom foreldrene deres. Det første møte med Doris og Herbert, Buckleys foreldre, får en vanskelig start. Men dette går snart fra vondt til verre når Stanley drikker alt for mye alkohol, og sovner i den velstående Dunstan-familiens stue. Det blir forventet at Stanley skal betale for det ekstravagante bryllupet, men han har ikke råd til å betale for mer enn 150 gjester.

Oppgaven med å kutte ned gjestelisten viser seg imidlertid å være alt for vanskelig, og Stanley samtykker motvillig til en mottakelse med 250 personer. Planene for et overdådig bryllup fortsetter, frem til Buckley forteller Kay at han ønsker å ta henne med på en fisketur i Nova Scotia som bryllupsreise. Kay reagerer på kunngjøringen med sjokk og avbryter hele bryllupet, men hun og Buckley forsones kort tid senere.

Skuespillere
------------

* Spencer Tracy som Stanley T. Banks
* Joan Bennett som Ellie Banks
* Elizabeth Taylor som Kay Banks
* Don Taylor som Buckley Dunstan
* Billie Burke som Doris Dunstan
* Moroni Olsen som Herbert Dunstan
* Marietta Canty som Delilah
* Russ Tamblyn som Tommy Banks
* Tom Irish som Ben Banks
* Paul Harvey som pastor Galsworthy
* Leo G. Carroll som Mr. Massoula
* Melville Cooper som Mr. Tringle

Referanser
----------

1. ↑  «Filmen på medietilsynet.no» **(norsk)**. Besøkt 6. januar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Brudens fader* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Brudens fader* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Brudens fader* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Brudens fader* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Brudens fader* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Brudens fader* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Brudens fader* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Brudens fader* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Brudens fader* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Brudens fader* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
*For regionen i Skottland, se Galloway*

**Galloway** eller *Gallaway* er kommunefritt jordbrukssamfunn i det sørøstlige fylket Panola County i den amerikanske delstaten Texas. Den ligger ved veien Farm Road 31 rundt 27 km sørøst for byen Carthage og 3 km fra delstatsgrensen til Louisiana og fylket De Soto Parish.

Historie
--------

Byen ble grunnlagt kort tid etter den amerikanske borgerkrigen på midten av 1800-tallet. Det er mulig at disse første innbyggerne var flyktninger fra andre steder i Sørstatene. En skole ble åpnet på 1880-tallet, men ved innrulleringen i 1897 hadde den kun 30 elever. På midten av 1930-tallet og under den store depresjonen hadde landsbyen også en kirke, en matbutikk og en rekke boliger. Det er ingen tall på befolkningen tilgjengelig fra denne tiden, men da dens skole ble ombygget som et WPA-prosjekt, et statlig sysselsettingstiltak fra 1939.

Etter den andre verdenskrig ble elevene ved skolen slått sammen med elevene i Carthage, noe som forhindret noen vekst i Galloway. På 1960-tallet hadde byen likevel fått en stor nok befolkning til å opprettholde en kirke, et samfunnshus, og flere mindre butikker. Byen har på begynnelsen av 2000-tallet bestått av en spredt jordbruksbefolkning, som ved folketellingen i 1990 besto av 71 innbyggere, og dette antallet var det samme i 2000.

Galloway er fødestedet til countrymusikklegenden Jim Reeves som ble født her i 1923 som den yngste av åtte barn. I nabobyen Carthage er en vei oppkalt etter ham, Jim Reeves Drive.

Referanser
----------

1. 1 2  «Galloway, TX», *Texas State Historical Association*
2. 1 2 3  «Galloway, Texas AKA Gallaway», *Texas Escapes*

Litteratur
----------

* LaGrone, Leila B. red. (1979): *History of Panola County*, Carthage, Texas: Panola County Historical Commission.
* Sanders, John Barnette (1964): *Index to the Cemeteries of Panola County*, Center, Texas.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** MusicBrainz **·** GNIS
 |
**Worthwhile Mugabe** (født 2. januar 1968 i Gutu i Rhodesia, død 31. desember 2020 i Harare i Zimbabwe) var en zimbabwisk forretningsmann og filantrop basert i Bulawayo.

Mugabe gikk til Ranga Primary School fra 1974 til 1980, og videregående ved Chiredzi High School fra 1981 og 1986. Etterpå begynte han som pakker ved TM Hyper Supermarket i Bulawayo da det åpnet i 1986. I 1988 ble han sjåfør for Enfield Electricals og begynte samtidig i det små med entreprenørskap.

Hans første skritt på veien til å bli forretningsmogul var hans innkjøp av armbåndsur i Botswana for videresalg i Zimbabwe. 1994 startet han firmaet High Peak Cables and Hardware, og i 1999 DSK Electricals i Harare sammen med sin storebror. I 2003 startet brødrene DSK Electricals i Bulawayo, og senere opprettet Mugabe *Worthwhile Investments* som vokste seg sterkt med en rekke virksomheter både i Zimbabwe og i Sør-Afrika.

Han døde av covid-19 den 31. desember 2020 på Health Point Upper East Medical Centre i Belgravia i Harare, dit han hadde søkt legehjelp.

Referanser
----------

1. ↑  www.sundaynews.co.zw: *Business Tycoon Worthwhile Mugabe-buried*, 3. januar 2021, lest 17. januar 2021
**Bondo** var et av Kenyas 71 administrative distrikter, og ligger i den tidligere provinsen Nyanza. I 1999 hadde distriktet 238 780 innbyggere, og arealet er på 987 km². Hovedstaden er Bondo. Distriktet ble opprettet i 1998, ut fra sørlige deler av Siaya-distriktet.

Blant innbyggerne er språkene engelsk og swahili de største, mens den overveiende religionen er kristendom. Den største etniske gruppen i området er luoene.

Distriktet er blant de fattigste i Kenya, og 60 % av befolkningen lever under fattigdomsgrensen. Mens fiskeri utgjør en vesentlig inntektskilde for landsbyene lands Victoriasjøens bredder, livnærer en stor del av befolkningen seg ved subsistenslandbruk. Umoderne landbruksmetoder, næringsfattig jord og uregelmessig nedbør fører til at de små jordbrukene ikke er nok til å brødfø en familie. Familiene er derfor avhengige av å skaffe ekstrainntekter ved småhandel og løsarbeide. Mange barn bidrar til familiens økonomi fremfor å gå på skole.

Grunnvannsressursene i Bondo er små, og i flere områder er det ikke mulig å etablere brønner. Befolkningen er derfor avhengig av vann fra Victoriasjøen, små vannløp og regnvann som oppsamles i vannhull. Dette er ofte forurenset vann, hvilket utgjør en vesentlig sunnhetsrisiko.

Av alvorlige sykdommer er hiv/aids, malaria, diaré og ånderettssykdommer mest utbredt. Klinikkene i området er få, generelt underbemannet med utilstrekkelig utdannet personale og det er mangel på medisin og utstyr.

Referanser
----------

1. ↑  
«Districts of Kenya» **(engelsk)**. Statoids. 2005.

Eksterne lenker
---------------

* *Research findings: Bondo District* – Kappitel 7 i *The Impact of HIV/AIDS on Land Rights, Case studies from Kenya*, HSRC Press 2004, (32 s.)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC **·** GeoNames
 |
Kart som viser de ni streker (i grønt) som avgrenser Kinas syn på grensen i Sørkinahavet.
Kartet fra 1947
**Den nistiplede linje**, **U-linjen** eller **oksetungen** (kinesisk: 南海九段线, pinyin: *Nánhǎi jiǔduàn xiàn*; vietnamesisk: *Đường lưỡi bò*) er en demarkasjon benyttet av Folkerepublikken Kina for å avgrense sine maksimale suverenitetskrav i Sør-Kina-havet. Innenfor linjen ligger blant annet Paraceløyene (okkupert av Kina, men også krevd Vietnam og Taiwan) og Spratlyøyene (krevd helt eller delvis av Filippinene, Kina, Brunei, Malaysia, Taiwan og Vietnam). Under disse farvannene antas det å være store mineral-, olje- og gassforekomster. 

*Den nistiplede linje* var opprinnelig en «ellevestiplet linje» som dukket opp i et privat kinesisk kartverk som ble publisert 1. desember 1947, og straks tatt i bruk for å markere Kuomintang-regjeringens krav i Sørkinahavet. Etter at Folkerepublikken Kina ble opprettet i 1949, ble fremstillingen etter en tid forenklet til et kart med ni streker, men med samme utstrekning, og fikk kravstatus etter at det ble godkjent av utenriksminister Zhou Enlai.

Se også
-------

* Den kinesiske sandmur

Litteratur
----------

* Wu, Shicun (2013). *Solving Disputes for Regional Cooperation and Development in the South China Sea: A Chinese Perspective*. Chandos Asian Studies Series. Reed Elsevier. ISBN 1780633556.
**Mathias Chen Xilu** (født 6. februar 1928 i Ji i Hebei i Kina, død 16. januar 2008 i Hengshui) var katolsk biskop av Hengshui i Hebei i Folkerepublikken Kina.

Han ble født i en katolsk familie, og begynte på et juniorseminar da han var 15 år. Fra 1950 studerte han ved presteseminaret i Shanghai. Fra før hadde han legeutdannelse.

Etter prestevielsen i 1955 virket han ved et sykehus i fylket Jing og drev prestearbeid i området utenom arbeidstiden. 

Tre år etter ble han fengslet for sin tros skyld. Han var senere i leir for reform ved arbeid fra 1969 til 1979. 

Etter løslatelsen vendte han tilbake til Hengshui, der han virket i flere menigheter og besøkte katolikker dør til dør. I 1990 etablerte han en øyeklinikk i fylket Ji der han behandlet 30-40 pasienter per dag.

Hans forgjenger, biskop Petrus Fan Wenxing, ordinerte ham til koadjutorbiskop i 1996. Da det kirkelige arbeidet tok overhånd, lot han sognebarn drive øyeklinikken som de nå oppkalte etter ham. Klinikken stengte i 2000 og ble et pastoralsenter for retretter og formasjon, med plass til 100 deltakere. 

I 1999 overtok biskop Chen som ordinarius etter biskop Fan, som gikk av med pensjon. (Han døde i 2006). 

Biskop Chen opprettet et juniorseminar, men i 2002 ble han rammet av hjerneslag. Han døde etter seks år i koma i januar 2008, og ble umiddelbart etterfulgt i embedet av koadjutorbiskop Peter Feng Xinmao.

Referanser
----------

1. ↑   www.theindiancatholic.com[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Catholic-Hierarchy **·** VIAF
 |
**Katedralen i Peel**, offisielt navn er *Katedralkirken til sankt Germain* (engelsk *Cathedral Church of Saint German*) eller det eldre navnet *Kirk German*, er en katedral som er lokalisert i byen Peel på Man. Katedralen er også sognekirken til sognet German som omfattet byen Peel, og kirken ble gjort om til katedral ved Lov av Tynwald i 1980.

Ruinene av den opprinnelige katedralen
Den opprinnelige katedralen til sankt Germain var på innsiden av murene til festningen Peel Castle på øya St Patrick's Isle rett utenfor havnen av Peel, men denne falt i ruiner på 1700-tallet og ble oppgitt. Grunnen var maktstriden mellom kirken (biskopen) og staten (guvernøren). Katedralen er dedikert den franske helgen sankt Germain av Paris (også kalt for Germanus). Katedralen er også setet for Sodor og Man bispedømme.

Arbeidet på den nye katedralen begynte på 1600-tallet, men ble utsatt og kom egentlig først i gang for alvor i 1879, og ble fullført i 1884. Opp til da var det en annen kirke, Sankt Nicholas’ kapell (*Chapel of St Nicholas*) i Bishopscourt i sognet Michael (som også var biskopen av Sodor og Mans sete og bolig) som fungerte som såkalt *pro-katedral* (sognekirke som tjener midlertidig som katedral for et bispedømme).

Katedralen har en domprost og ordenskapittel. Biskopen av Sodor og Man er domprost i embets medfør (*ex-officio*), og ordenskapittelet består av erkediakonen av Man og fire kanniker som alle er geistlige av sognet. Sogneprest for sognet German er ikke medlem av ordenskapittelet.

Referanser
----------

1. ↑  German Arkivert 22. januar 2021 hos Wayback Machine. Parish dedicated to St. German
2. ↑  Peel Cathedral

Eksterne lenker
---------------

* Kirk German, fra *Feltham's Tour*, 1798
**Robert Trent Jones** (født 20. juni 1906, død 14. juni 2000) var en landskapsarkitekt som tegnet rundt 500 golfbaner over hele verden.

Liv og virke
------------

Jones ble født i Ince i England men flyttet med foreldrene til USA da han var fem år gammel. Familien slo seg ned i East Rochester i New York, der unge Robert fikk jobb i en lokal golfklubb. Han ble en ivrig golfspiller som ung, men helseproblemer gjorde at han ikke deltok i turneringer.

Jones gikk på Cornell universitet og satte sammen sitt eget studium for å bli profesjonell golfbanearkitekt, med kurs i landskapsarkitektur, agronomi, hortologi, hydraulikk, landmåling og økonomi.

Da han ble uteksaminert inngikk han et partnerskap med den canadiske arkitekten Stanley Thompson og bidro til å tegne flere baner i Canada. Mot slutten av 1930-årene startet han for seg selv og begynte å tegne og bygge lokale golfbaner i USA. Kort tid etter andre verdenskrig fikk han sitt første store oppdrag i å tegne Peachtree Golf Club i Atlanta i samarbeid med golflegenden Bobby Jones.

Jones' baner kjennetegnes ved sin kunstneriske utforming, kreativ bruk av bunkere, rikelig bruk av vannhindre og dyktig plassering av greener og hindre som fordrer til stor grad av strategisk spill. Jones mente at golf skal spilles med parolen *ingen risiko, ingen uttelling*, og banene hans stimulerer til dristig spill.

Jones fortsatte å jobbe til langt forbi vanlig pensjonsalder, og arbeidet ofte på flere golfbaner samtidig. Etter en periode med sviktende helse, trakk Jones seg tilbake til hjemmet sitt i Fort Lauderdale i Florida. Han døde der rett før sin 94-årsdag. Hans sønner Rees Jones og Robert Trent Jones jr. har fulgt i farens fotspor og er banearkitekter.

Referanser
----------

1. 1 2   Encyclopædia Britannica Online, oppført som Robert Trent Jones Sr, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Robert-Trent-Jones-Sr, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Jones, Robert Trent, Sr. (20 June 1906–14 June 2000), golf course architect, oppført som Robert Trent Jones Sr. besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NKC
 |
**Children's Hospital of Philadelphia** (forkortet *CHOP*) er et av verdens største barnesykehus og også et av de eldste. Det ligger like ved University of Pennsylvania og legene underviser i pediatri ved universitet. Sykehuset har over 430 senger og 15 000 barn blir lagt inn der hvert år. Over 600 000 blir behandlet poliklinisk eller i nødsituasjoner ved sykehuset.

Historie
--------

Sykehuset åpnet med 12 senger i 1855. På den tiden hadde byen 460 000 innbyggere og over 10 500 dødsfall, svært mange av disse var barn. En lege, Francis West Lewis, som hadde vært i London og sett Great Ormond Street Hospital, som var grunnlagt i 1852, tok ideen med seg hjem og grunnla det første barnesykehus i Nord-Amerika. I 1866 flyttet sykehuset til større lokaler og fikk 35 senger. Etter 50 år bygget man et nytt sykehus ved siden av det gamle i 1916. Dette var i bruk til 1974, da man flyttet til en helt ny bygning hvor sykehuset fremdeles holder til.

Eksterne lenker
---------------

* CHOP sin hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** NKC
 |
Tupolev Blackjack
**Tupolev Tu-160** (NATO-kallenavn: *«Blackjack»*) er et russisk supersonisk bombefly med variabel vingegeometri. Tu-160 ble utviklet i Sovjetunionen, som et motstykke til den amerikanske B-1A, og prototypen fløy første gang 19. september 1981. Det er laget for atomvåpen, men kan også frakte konvensjonelle våpen. Tupolev Tu-160 blir av russerne omtalt som en «ubåt-dreper».[]

Det var det siste strategiske bombeflyet som ble laget i Sovjetunionen og det tyngste kampflyet som er laget. Omkring 30 fly ble produsert før produksjonen stanset i 1992, noen få fly har blitt bygget senere også, og etter at Sovjetunionen ble oppløst har bare Russland brukt flytypen. Ukraina overtok en del av flyene, men disse er overført til Russland eller skrapet.

I 2007 gjenopptok Russland flyvningene med de strategiske bombeflyene Tupolev Tu-160, etter at de fra 1990-årene hadde vært stanset grunnet mangel på penger til drivstoff. 

Tupolev Tu-160 har en rekkevidde på mer enn 12 000 kilometer uten etterfylling av drivstoff. og en kapasitet på 50 tonn med missiler.

Antall fly er fjorten–seksten.[]

| Dimensjoner | Tu-160 |
| --- | --- |
| Vingespenn | 55,70 m |
| Lengde | 54,10 m |
| Høyde | 13,10 m |
| Netto vekt | 110 000 kg |
| Ytelser |  |
| Topphastighet | 2 220 km/t |
| Maksimal lastet vekt | 275 000 kg |
| Operativ radius | 2 000 km Mach 1.5 |
| Annet |  |
| Motor | 4× NK-231 turbofanmotorer ( 137,3 kN hver / 245,2 kN med etterbrennere ) |

Bilder
------

* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Se også
-------

* Rockwell B-1 Lancer
* Avro Vulcan

Referanser
----------

1. ↑  Aftenposten fakta 12. september 2008. TU-160. Side 16

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
***Light in My Darkness*** er en bok av Helen Keller. Den har blitt beskrevet som hennes «spirituelle biografi», og hun argumenterer i boken for idéene til Emanuel Swedenborg (swedenborgianisme). Boken ble opprinnelig utgitt i 1927 under tittelen *My Religion*. Den opprinnelige utgivelsen bar preg av hastverksarbeid; boken har senere utkommet i reviderte utgaver der det er ryddet opp i kapittelstrukturen og språket har blitt modernisert.

I 1960, mot slutten av Kellers liv, utkom en revidert versjon av boken under tittelen *Light in My Darkness*. Den nye tittelen bygger på et poetisk utsagn fra Keller:

*I know that life is given us so that we may grow in love. And I believe that God is in me as the sun is in the color and fragrance of the flower, the Light in my darkness, the Voice in my silence*[1]
Boken kom i dansk oversettelse under tittelen *Min religion* på det danske forlaget Aschehoug i 1929 og i svensk oversettelse samme år under samme tittel.

Referanser
----------

1. ↑  Helen Keller, *Light in My Darkness*, Ray Silvermans reviderte utgave 1994, Chrysalis Books, s. 15
**Jesuittkirken** (polsk *Kościół Jezuitów*, også kalt «Den nådige Guds mors kirke» – *Kościół Matki Bożej Łaskawej*) er en kirke i Gamlebyen i Warszawa ved Świętojańska-gaten, like ved St. Johannes døperens katedral. Den er en av de fremste manieristiske kirker i Polens hovedstad.

Historie
--------

Jesuittkirken med tårn (til venstre) rundt 1900
Kirken ble bygd av Sigismund III og Andrzej Bobola etter initiativ av Piotr Skarga i årene 1609–1626, i renessansestil etter tegninger av Jan Frankiewicz. I 1627 hadde kirken tre kapeller, og i 1625 ble Urszula Mayerin, en stor tilhenger av Jesuittordenen, gravlagt der. Hun var Sigismund IIIs elskerinne og hadde stor politisk innflytelse. Graven hennes ble plyndret og ødelagt av svenskene og brandenburgerne på 1650-tallet, under den svenske invasjonen av Polen. Det praktfulle alteret, bestående av rent sølv, ble også stjålet. I de senere år ble kirken mer og mer storartet, med rik barokkinnredning samt marmoralter og -gulv. To nye kapeller ble bygd.

Kirken ble sprengt i luften av tyskerne etter Warszawaoppstanden under andre verdenskrig. I årene 1948–1957 ble kirken gjenoppbygd i en noe forenklet arkitektonisk stil, og fikk en manieristisk fasade. Kirkeindret fikk derimot en noe mer moderne form, siden hele innredningen gikk tapt med den tyske ødeleggelsen av Warszawa. 

I kirken finnes i dag fragmenter av det praktfulle gravmonumentet til Jan Tarło, utformet av Jan Jerzy Plersch i hvit og svart marmor i 1753, samt de rekonstruerte epitafene til Sarbiewski, Konarski, Kopczyński og Kiliński. Kirken er mest kjent for sitt maleri av Vår nådige Frue, som biskop Juan de Torres brakte med seg til Polen i 1651 som en gave fra pave Innocent X, samt et trekrusifiks fra 1383.
***Child's Play 2*** (*Child's Play 2: Chucky's back*) er en amerikansk slasher/skrekkfilm fra 1990, og er oppfølgeren til Slasher-filmen *Child's Play*, skrevet av Don Mancini og regissert av John Lafia (en av de opprinnelige filmens forfattere). Det ble utgitt den 9. november 1990 i USA.

Handling
--------

Dette er oppfølgeren til Child's Play der en seriemorder med hjelp av voodoo krefter setter sin sjel inn i en dukke og på leting etter en ny menneskekropp terroriserer den lille gutten Andy familie. I denne oppfølgeren reassembled Chucky etter å ha blitt brent i den opprinnelige filmen bare for å igjen falle bak Andy som er den eneste som kan forandre kroppen til Chucky, vil dette bli når Andy var den første som lærte av dummy sanne identitet. Andy har nå blitt adoptee har en hard tid å bli trodd av sin nye familie som ikke kan forstå at en dukke kan være i live, men de snart blir klar over at.

Om filmen
---------

Filmen ble regissert av John Lafia og er 84 minutter lang. Dette er den andre i en serie som begynte på dukken Chucky og hans forsøk på å gjenvinne en menneskekropp. Denne filmen har gjort en sjanger skifte fra å være en ren Skrekkfilm å legge til flere komiske elementer.

**Sitatlinje:**Sorry Jack… Chucky's back!

Mottakelse
----------

Filmen var vellykket for en Skrekkfilm, åpningshelgen i USA tjente anslagsvis $ 10.718.520. Filmen spilte inn en anslått $ 28.501.605 i USA og ble # 1 på billettkontoret.

Film rettigheter
----------------

MGM / United Artists fra den opprinnelige *Child's Play* i 1988, ble rettighetene til en oppfølger kjøpt i 1990 av Universal Studios.

Annet
-----

Norsk-amerikansk Adam Ryen og sønn av TV-produsenten Tore Ryen. Spiller gutten Rick Spires.

Rollelista
----------

* Alex Vincent som Andy Barclay
* Jenny Agutter som Joanne Simpson
* Gerrit Graham som Phil Simpson
* Christine Elise som Kyle
* Grace Zabriskie som Grace Poole
* Peter Haskell som Mr. Sullivan
* Beth Grant som Miss Kettlewell
* Greg Germann som Mattson
* Brad Dourif som  Chucky (Stemme)
* Adam Ryen som Rick Spires

Referanser
----------

1. 1 2  ; besøksdato: 8. april 2016.
2. ↑  .
3. 1 2 3 4  ; besøksdato: 8. april 2016.
4. 1 2 3 4 5 6  ; besøksdato: 8. april 2016.
5. ↑  ; besøksdato: 8. april 2016.
6. ↑  ; besøksdato: 8. april 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Child's Play 2* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Child's Play 2* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Child's Play 2* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Child's Play 2* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Child's Play 2* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Child's Play 2* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Child's Play 2* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Child's Play 2* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Child's Play 2* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Child's Play 2* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

Portal: Film
Det gamle tyske flagget i svart, rødt og hvitt erstattet Weimarrepublikkens riksflagg i svart, rødt og gult etter at Hitler ble rikskansler i Tyskland 20. januar 1933. Fram til 1935 var det sidestilt med hakekorsflagget da dette ble enerådende.
Det tyske hakekorsflagget hadde vært nazistenes partibanner siden 1920, men ble tysk nasjonalflagg våren 1933.
**Hakekors-brannen i Tønsberg** viser til en hendelse i Tønsberg 17. mai 1933 da unge mennesker fra arbeiderbevegelsen tente på et hakekors-flagg utenfor det tyske konsulatet i byen.

På den norske grunnlovsdagen i 1933 heiste den tyske visekonsulen i Tønsberg, i tillegg til det tidligere tyske nasjonalflagget, hakekorsflagget. Hakekorsflagget var blitt erklært som tysk nasjonflagg fra våren 1933, sidestilt med det sorte, hvite og røde riksdagsflagget. 

Mange av Tønsbergs innbyggere ble kraftig provosert av å se de tyske nasjonalsosialistenes flagg på Norges nasjonaldag. I 12-tiden samlet en rekke av byens arbeiderungdom seg utenfor det tyske konsulatet, der hakekorsflagget og det tidligere tyske nasjonalflagget hang side om side. Med stadig flere tilskuere som strømmet til tente en av personene fra arbeiderbevegelsen på en fakkel som ble løftet opp i hakekors-flagget. Da flagget var brent opp, sang demonstrantene den tradisjonsrike arbeidersangen «Internasjonalen».

I dagene som fulgte var hakekors-brannen det store samtaleemnet i byen, og det førte til polemikk mellom de lokale avisene *Vestfold Arbeiderblad* og *Tønsbergs Blad*. Mens det radikale *Vestfold Arbeiderblad* mente man måtte forstå arbeiderungdommens reaksjon, kalte det konservative *Tønsbergs Blad* hendelsen for «kommunistisk terror». «(Demonstrasjonene) mot det offisielle, tyske hakekorsflagg, er (…) direkte fornærmelig mot en vennligsinnet fremmed nasjon,» sto det i avisen 19. mai. *Tønsbergs Blad* skrev også at personen som tente på flagget, løp mot *Vestfold Arbeiderblad*s kontor, noe *Vestfold Arbeiderblad* avfeide som en sensasjonalistisk måte å fortelle at vedkommende løp over til den andre siden av gata og inn i et smug.

Referanser
----------

1. ↑  *Tønsbergs Blad 2008.05.16*. Norge;Vestfold;;Tønsberg;;;;. 2008-05-16. s. 4-5.

Kilder
------

* *Tønsbergs Blad*, 16. mai 2008: «75 år siden hakekorset brant» [*død lenke*]
* *Vestfold Arbeiderblad* 18.–27. mai 1933
* *Tønsbergs Blad* 18.–24. mai 1933
**Jannik Lindbæk** (født 23. mars 1939) er en norsk forretningsmann.
Lindbæk studerte ved Norges Handelshøyskole og var ferdig utdannet som siviløkonom i 1961. Etter fullførte studier fikk han et Fulbrightstipendium og studerte videre ved University of Kansas. Begynte i Vesta i 1962, og var viseadministrerende direktør i Vesta da han i 1975 gikk til Storebrand Idun. Administrerende direktør i Storebrand Idun, senere Storebrand Norden, til 1985. Fra 1986 leder for Den nordiske investeringsbanken i Helsingfors til 1994.

Fra 1994 til 1998 var han CEO for International Finance Corporation.

I 1999 kom Lindbæk hjem til Norge og etablerte seg som konsulent, og var i påfølgende år styreleder og styremedlem i Transparency International Norge, Gaz de France, Saga Petroleum, Wikborg Management, A.L Industrier, Anders Wilhelmsen gruppen, DnB, Statoil, Kristian Gerhard Jebsen Skipsrederi, Gearbulk, Valiant, Ithacha Energy, Festspillene i Bergen, PLAN Norge, Aktiv mot Kreft, Dronning Sonjas Musikkonkurranse og The Menuhin Competition. 

Han er bror av skuespilleren Peter Lindbæk, og nevø av Lise Lindbæk.[] Han er ridder av 1. klasse av St. Olavs orden.

Referanser
----------

1. ↑  Jannik Lindbæk Styrelederskolen
2. ↑  «IFC History». *www.ifc.org* **(engelsk)**. Besøkt 23. februar 2020.
3. ↑  «IFC Homepage».
4. ↑  LORENTZEN, Av TORGEIR (1. mars 2000). «Et mektig smil». *Dagbladet.no* **(norsk)**. Besøkt 20. januar 2019.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon
 |