recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**José Maria Mendes Ribeiro Norton de Matos** (født 23. mars 1867 i Ponte de Lima, død 3. januar 1955 samme sted) var en portugisisk general og politiker. Etter å ha blitt uteksaminert fra college i Braga, begynte han på Escola Academica i Lisboa i 1880. 

Han ble en del av matematikk-fakultet ved Universitetet i Coimbra i 1884. Senere gikk han på en militær skole, og i 1898 ble han utstasjonert i den portugisiske delen av India. Der begynte han sin karriere innen administrasjon under den portugisiske kolonikrigen. 

Norton de Matos tilbakekomst til hjemlandet falt tett sammen med Portugals konvertering fra monarki til republikk. Matos var forberedt på å tjene det nye regimet akkurat slik han hadde gjort da Portugal fremdeles var et monarki.

Han ble raskt gjort til stabssjef i den 5. militære divisjonen. I 1912 fikk han stillingen som general-guvernør for den portugisiske kolonien Angola. Hans lederskap ble ansett som medvirkende i å beskytte den portugisiske kolonien fra fremmede makter som for eksempel England, Tyskland og Frankrike. 

Norton de Matos ble kalt tilbake til Portugal igjen i 1915 på grunn av den nye politiske situasjonen som oppsto i Portugal under den første verdenskrig. Under denne verdenskrigen ble han utnevnt til forsvarsminister i regjeringen. I denne stillingen hadde han ansvaret for å organisere den portugisiske intervensjon på vestfronten. 

I 1917 dro Matos i eksil til Storbritannia etter flere uenigheter og uoverenkomenster med den nye portugisiske republikken. Han dro senere som en del av den portugisiske delegasjonen til Fredskonferansen i Paris i 1919, som blant annet førte til Versaillestraktaten. Senere vendte han tilbake til Angola som høykommissær for Republikken Portugal. Deretter ble han gjort til den portugisiske ambassadøren i Storbritannia mellom 1923 og 1926. I 1929 ble han valgt inn som en Grand Master av frimurerlosjen i Portugal. 

Han ble også en ledende figur som kjempet i opposisjon mot Estado Novo-regimet til diktatoren António Salazar. I 1943 ble han utvalgt til nasjonalrådet i Movimento de Unidade Nacional Anti-Fascista, eller MUNAF.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Dictionary of African Biography[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w68n1cd5, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4   www.ordens.presidencia.pt[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NLA
 |
**Benjamin-skalaen** (*Benjamin scale*), egentlig Harry Benjamins *Sex Orientation Scale* (S.O.S.), var et forsøk på å klassifisere og forstå ulike typer transvestisme og transseksualisme hos personer av biologisk hankjønn, utarbeidet av den tysk-amerikanske legen Harry Benjamin. Skalaen var inndelt i syv punkter, med tre punkter for ulike typer transvestisme, tre for transseksualisme og en for typiske menn. Den var en analogi til Kinsey-skalaen for seksuell orientering. På samme måte som Kinseys forståelse av seksuell orientering, forsto Benjamin kjønnsidentitet og kjønnsuttrykk som et spektrum eller kontinuum med mange variasjoner, og langt flere enn de som var definert i skalaen. Formålet med skalaen var å lege en enkel, rasjonell og klinisk praktisk måte å diagnostisere ulike typer transseksualisme og skille mellom pasienter som trengte behandling med hormonterapi og/eller kirurgi og de som ikke trengte det.

Benjamin-skalaen som sådan brukes ikke lenger i behandling av personer med kjønnsidentitetsforstyrrelser og regnes i seg selv som foreldet, selv om en del av innsiktene fortsatt er gyldige. Dagens faglige syn skiller seg fra skalaen gjennom at seksuell orientering ikke lenger brukes som et kriterium for diagnostisering eller for å skille mellom former for transseksualisme, transvestisme eller andre typer kjønnsadferd. Seksuell orientering anses i dag som et separat fenomen uten direkte tilknytning til kjønnsidentitetstematikk. I dag regnes heller ikke fetisjistisk transvestisme som del av kjønnsidentitetsspekteret, men som et separat fenomen.

Referanser
----------

1. ↑  Benjamin, H. (1966). *The transsexual phenomenon.* New York: The Julian Press, page 22.

Eksterne lenker
---------------

* Harry Benjamin's Gender Scale
* The Scale in the Harry Benjamin's book "The Transsexual Phenomenon"
**Yli Lompolo** (*Yli Lombolo*) er en grunn innsjø vest for bydelen Lombolo i Kiruna. Innsjøen grenser i sør og sørvest til våtmark, og i nord mot E10.

Yli Lompolo har tilførsel fra Luossajärvi via Luossajoki i nord, og dreneres via Luossajoki til myrsjøen Ala Lompolo i sør. Siden innsjøen er så grunn (gjennomsnittsdybden er ca en meter) er sjøbunnen først og fremst en såkalt erosjon- og transportbunn, og dette innebærer at partikler ikke sedimenterer og blir på bunnen særlig lenge, men drives videre nedstrøms.

Fram til 1954/1955, da et renseverk ble bygd, ble det kommunale avløpsvannet ført ut i innsjøen via Luossajoki. Avløpsvannet var ubehandlet og inneholdt dessuten høye verdier av tungmetaller, spesielt kvikksølv, fra gruvevirksomheten i Kirunavaara ved Luossajärvi. Det er fortsatt[*når?*] høye verdier av kvikksølv i innsjøens sediment.

Begge Lompolo-sjøene er hekkeplasser for et større antall fugler, blant dem horndykker og lappfiskand. Også sangsvane og ender pleier å holde til i vannet.
**Waleran de Beaumont, 4. jarl av Warwick** (født 1153, død 1203), også kjent som **Waleran de Neubourg** var en yngre sønn av Roger de Beaumont, 2. jarl av Warwick og Gundred de Warenne. 

Ved farens død i 1153 arvet den eldre broren William tittelen jarl av Warwick. Han døde i 1184 uten å ha fått en sønn, og tittelen gikk da videre til Waleran. Det oppstod problemer i forbindelse med dette, ettersom en svindler utgav seg for å være William, og gjorde det vanskelig for Waleran å opprettholde sitt krav på tittelen. 

I motsetning til sine forfedre ser han ikke ut til å ha vært en særlig aktiv soldat; han betalte *scutage* for å slippe å tjenestegjøre i Wales. Som jarl av Warwick hadde han allikevel en fremtredende posisjon ved hoffet, og han bar det høyre statssverdet ved kroningen av Johan uten land den 27. mai 1199. 

Han var sjenerøs med støtte til *Hospital of S. Michael*, et leprosarium i Warwick som faren hadde grunnlagt, og han gav også nonnene ved Pinley en eiendom i Claverdon og nonnen ved Wroxall en eiendom i Brailes.

Familie
-------

Før 1190 giftet han seg med Margaret, datter av Henry de Bohun, 1. jarl av Hereford og Maud av Essex. De fikk fire barn:

1. Henry de Beaumont, 5. jarl av Warwick
2. Waleran de Beaumont
3. Gundred de Beaumont, ble nonne i Pinley Abbey
4. Alice de Beaumont, gift med William de Maudit. Deres sønn William ble den åttende jarl av Warwick, mens datteren Isabel de Maudit var mor til den niende jarlen.

Referanser
----------

1. ↑   www.thepeerage.com[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage person ID p36903.htm#i369025, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**William de Beaumont** | **Jarl av Warwick**(1184–1204) | Etterfølger:**Henry de Beaumont** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Sven Trygve Falck** (født 9. mars 1943 i Tønsberg, død 27. august 2019 i Porsgrunn) var en norsk industrimann og politiker (H). Han var stortingsrepresentant for Telemark 1981–1985.

Han vokste opp i Tønsberg som sønn av bokhandler og boktrykker Trygve Falck og hustru Inger Erikson. Carl Falcks bok- og papirhandel med trykkeri ble etablert av hans farfar i 1890. Faren satt også i Tønsberg bystyre.

Sven T. Falck tok examen artium i 1962 og eksamen som sivilingeniør ved kjemiavdelingen ved Norges tekniske høgskole i 1967. I studietiden var han redaktør i *Under Dusken* i vårsemesteret 1964. Etter studiene var han først utenlands som driftsingeniør og prosjektingeniør for Dow Chemical Company i Texas og Vest-Tyskland 1967–1971. Deretter bosatte han seg på Grenland og begynte å arbeide for Norsk Hydro. Han var miljøverningeniør, driftsingeniør på Rafnes og overingeniør på Herøya.

Falck var medlem av Porsgrunn bystyre 1977–1979, medlem av Telemark fylkesting og fylkesutvalg 1980–1983 og viseformann i fylkesskolestyret. Han var innvalgt på Stortinget fra Telemark 1981–1985, og satt i Stortingets energi- og industrikomité. Falck var Høyres listetopp i Telemark ved valget i 1981, men frabad seg renominasjon etter én periode.

I 1985 vente han tilbake til næringslivet som rådgivende ingeniør. Han var også direktør i Grenland industriutvikling 1990–1994, daglig leder ved Hydro Agri på Menstad 1994–1997 og teknisk gruppeleder i Hydro Agri Europe 1997–2001. Fra 2001 til han avgikk med pensjon, var han igjen rådgivende ingeniør.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5   www.stortinget.no, besøkt 30. august 2019[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  «Sven T. Falck». Stortinget.no.
3. ↑  Jacobsen, Gunnar (1983). *Norske boktrykkere og trykkerier gjennom fire århundrer 1640–1940*. Den norske boktrykkerforening. s. 279.
4. ↑  «Dødsfall». *Sandefjords Blad*. 10. desember 1974.
5. ↑  «Høyre-kamp i Telemark, uendret i Vestfold: Godal inn på Stortinget?». *Aftenposten* (morgen utg.): 2. 2. oktober 1984.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Sven T. Falck hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Sven T. Falck hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  

Portal: Konservatisme

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget
 |
Holmestrands byvåpen ble tegnet av Andreas Bloch i 1898. Ørnen der er *Hvide ørn*, hentet fra adelsvåpenet til Johan Henrik Tordenskiold (1757–1820), i slekt med sjøkrigshelten Peter Wessel Tordenskjold, som erobret fregatten *Hvide Ørn* fra svenskene i 1715. Båten er også gjengitt i midten av kommunevåpenet.
**Hvide Ørn**, opprinnelig navn på svensk ***Vita Örn***, på norsk omtalt som **«Hvite Ørn»**, var en fregatt i den svenske flåten fra 1711 til 1715 og i den dansk-norske orlogsflåten etter 1715, da den ble kaptein Peter Wessels skip i over ett år framover og deltok i slaget i Dynekilen den 8. juli 1716.

Fra et skipshistorisk perspektiv var skipet usedvanlig ved å være selveste forgjengeren for den «sanne fregatt» som først blir en faktisk skipstype i 1740-årene. Konstruksjonen var enkel med et åpent kanondekk med høyt fribord, men likevel lavt nok til at skipet ble en effektiv artilleriplattform, med et lukket dekk i skipets lengde og lav skansekledning på bakken og på akterdekket. Skipsbyggeren William Smith fra England bygget den som en lett fregatt i Karlskrona, og skipet ble sjøsatt 15. oktober 1711.

«Vita Örn» var 33 meter lang, 9,42 meter bred i vannlinjen med dypgående på 3,90 meter og hadde et deplasement på 600 tonn. Seilføringen var stor i forhold til størrelsen på fregatten som fikk ord på seg å være hurtigseilende. Det var ment at den var kanskje det raskeste krigsskipet i Østersjøen.

Bestykningen var 30 til 32 kanoner og besetningen var på 170 mann.

Etter Tordenskjold gikk fra borde på «Hvide Ørn» i november 1716, var den berømte og anerkjente fregatten under kommando av en rekke sjøoffiserer gjennom resten av elleveårskrigen 1709-1720 og ble senere vaktskip både i Storebælt og ved Helsingør på Sjælland i lang tid framover. Først i 1751 gikk «Hvide Ørn» ut av skipsregisteret og to år senere ble den etterfulgt av en nybygget fregatt som fikk samme navn.
**Sven Thunman** (født 20. april 1920, død 8. juli 2004) var en svensk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz og 1952 i Oslo.

Thunman vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han spilte på det svenske ishockeylaget som kom på tredjeplass i turneringen bak Canada og USA.

Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, Sverige og Tsjekkoslovakia fikk begge tolv poeng og samme målforskjell +29. De møttes i en kamp om bronsemedaljene 25. februar, Sverige vant kampen med 5-3. 

Thunman ble verdensmester i ishockey 1953. Han spilte 135 landskamper for Sveriges herrelandslag i ishockey, han debuterte på landslaget 4. januar 1947 i en kamp mot Norge.

OL-medaljer
-----------

* 1952 Norges flagg Oslo - Bronse Bronse i ishockey Sveriges flagg Sverige

VM-medaljer
-----------

* 1953 Sveits’ flagg Zürich/Basel - Gull **Gull** i ishockey Sveriges flagg Sverige
* 1951 Frankrikes flagg Paris - Sølv Sølv i ishockey Sveriges flagg Sverige
* 1954 Sveriges flagg Stockholm - Bronse Bronse i ishockey Sveriges flagg Sverige

Referanser
----------

1. 1 2   sok.se[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sven Thunman – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Sven Thunman – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (sv) Sven Thunman – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Sven Thunman – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Sven Thunman – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Sven Østråt Owe** (født 9. august 1946 i Sandnes) er en tidligere norsk diplomat.

Etter cand.polit.-eksamen ved Universitetet i Oslo i 1974, ble Owe antatt som aspirant i Utenriksdepartementet. Etter stasjonering ved den norske ambassaden i Teheran (1976-1979) og FN-delegasjonen i New York (1979-1982) arbeidet han ved Stortingets internasjonale sekretariat (1982-1984). Han tjenestegjorde deretter ved ambassaden i Paris (1986-1989). I tiden 1990-1994 var Owe nestleder (ambassaderåd) ved den norske delegasjonen til rustningskontrollforhandlingene (CFE) i Wien. Han var deretter elev ved Forsvarets Høyskole (1994-1995). 

Sammen med general Vigleik Eide ledet han forhandlingene om et rustningskontrollregime for det tidligere Jugoslavia (Firenzeavtalen av 14. juni 1996). I tiden 1999-2002 var Owe nestleder (minister) ved ambassaden i Paris, deretter ambassadør i Tunis, sideakkreditert til Alger og Tripoli (2001-2005).

Sven Østråt Owe er ridder av 1. klasse av Den kongelige norske fortjenstorden (2002).

Offisielt fra Statsråd
----------------------

* Ambassaderåd u. 22.12.1989
* Ministerråd u. 16.09.1999
* Ambassadør Tunis, u. 28.09.2001
* Ambassadør Alger, u. 26.04.2002
* Ambassadør Tripoli, u. 13.09.2002

Referanser
----------

1. ↑  NSD Forvaltningsbasen
2. ↑  Sven Østråt Owe: *Mission accomplished? Negotiating arms control in the Former Yugoslavia* (2018)
3. ↑  Den kongelige norske fortjenstorden - tildelinger 2002

Bibliografi
-----------

* *Mission accomplished? Negotiating Arms Control in the Former Yugoslavia.* BookPrintingUK. (2018) Kindle Direct Publishing (Amazon) (2019), 177 sider. ISBN 978-1797523897.
**Svend Cedergreen Bech** (født 6. januar 1920, død 13. april 2007) var en dansk forfatter, historiker og redaktør.

Han ble student i København i 1949. I 1959 ble han cand. mag. i historie og dansk. Han debuterte i 1960 med boken *En verden i udvikling* som er en fremstilling av u-landenes økonomiske og politiske situasjon. Boken ble utgitt av Mellemfolkeligt Samvirke med støtte av UNESCO.

Han skrev bindene 6 og 9 som omhandler henholdsvis renessansen og opplysningstiden i *Politikens Danmarkshistorie* fra 1963-65. I 1967 utga han boken *Københavns historie gennem 800 år*.

Han skrev også bind 3 i *Københavns historie*, som har tittelen *Storhandelens by 1720-1830*. Hans hovedverk er biografien over Johann Friedrich Struensee, *Struensee og hans tid* (1972, 2. opplag 1989)

Utover dette var han redaktør av flere bøker, blant annet 3. utgave av *Dansk biografisk leksikon* (1979–1984) og *Brev fra Dorothea : af Charlotta Dorothea Biehls historiske breve* (1975)

I 1982 mottok han Søren Gyldendal-prisen sammen med historikeren Erik Kjersgaard.

Han giftet seg med Lis Truelsen i 1948.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 14242238X, besøkt 13. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Dansk biografisk leksikon, oppført som S. Cedergreen Bech, Dansk Biografisk Leksikon-ID S.\_Cedergreen\_Bech[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Grænseløs oplysning – en undersøgelse af Mellemfolkeligt Samvirkes ulandsoplysning 1952-74 av Jeppe Lund et al, side 12» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 2. mai 2014. Besøkt 22. november 2009.

Eksterne lenker
---------------

* Litteraturpriser.dk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC
 |

Portaler: Litteratur | Danmark
**Tagarkulturen** (russisk: Тагарская культура) var en arkeologisk kultur fra bronsealderen som blomstret mellom 600-tallet f.Kr. og 200-tallet f.Kr. i det sørlige Sibir. Dens horisont tilsvarer dagens Khakasia i den østlige delen av Kemerovo oblast i den sørlige delen av Krasnojarsk kraj.

Sivilisasjonen er oppkalt etter øyen Tagar i elven Jenisej, og var en av de største sentre for bronsesmelting i det gamle Eurasia.

Utforskning og levninger
------------------------

Tagar-stammene antas å ha vært Europoide, og en del av den geografiske, politiske og kulturelle enhet som senere ble kjent som Skytere.

De bodde i tømmerhus oppvarmet av leirovner og store, åpne ildsteder. Enkelte bosetninger var også omgitt av festninger. De levde av bufe, som hovedakelig bestod av hester, geiter, sauer og hjortedyr. Innhøstingen ble foretatt med ljå og bronse-sigder.

Deres kulturgjenstander var svært påvirket av Skytisk kunst fra Ukokplatået. Kulturen er også kjent for sine svære kongelige gravhauger, omgitt av steiner, med fire vertikale gravhaug-steler som markerte gravens fire hjørner.

Tagar-kulturen ble etterfulgt av Tasjtykkulturen.

Referanser
----------

1. ↑  Store sovjetiske encyklopedi, 3. utgave: *Tagar culture*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** NKC
 |
**«Hōshō»** var et japansk hangarskip, og det første hangarskipet som ble bygget for den japanske marinen.

«Hōshō» før broen ble fjernet
«Hōshō» var et lite hangarskip og ble klassifisert som eksperimentelt av den japanske marinen. Et planlagt søsterskip ble kansellert. Skipet ble bygget med en liten bro på styrbord side, men denne ble fjernet i 1923. De tre skorsteinene, som også var plassert på styrbord side kunne felles ned når flydekket var i bruk. Skipets opprinnelige bestykning bestod av fire 5,5" kanoner og to 3" kanoner, men ved utbruddet av andre verdenskrig var dette skiftet ut med åtte 2×25 mm luftvernkanoner. Flygruppen, som opprinnelig bestod av opptil 25 fly, var blitt redusert til 12 fly ved krigsutbruddet. I 1942 bestod flygruppen av 11 Nakajima B5N torpedofly.

Operativ historie
-----------------

«Hōshō» ble brukt i kamphandlinger langs kysten av Kina og for transport av fly i de første årene av den andre kinesisk-japanske krig. Hun var i aktiv tjeneste de første fire månedene etter at Japan ble involvert i den andre verdenskrig. Deretter ble hun satt i tjeneste som skoleskip. Under slaget ved Midway ble hun brukt i rekognoseringsoppdrag før hun ble tatt ut av tjeneste i juni 1942. Hun ble truffet av amerikanske bomber to ganger mens hun lå ved Kure, men var fremdeles i god stand på slutten av krigen. Etter krigens opphør ble hun brukt for å transportere japanske soldater hjem frem til hun ble tatt ut av tjeneste for siste gang i august 1946. Hun gikk til opphugging i 1947.

Kilder
------

Chris Bishop, red. (1998). «Hosho». *WWII:The Directory of Weapons*. London: Greenwich Editions. s. 463. ISBN 0-86288-198-6. 

Bernhard Ireland (2005). «Hosho». *The Illustrated Guide to Aircraft Carriers of the World*. London: Hermes House. s. 189. ISBN 1-84477-746-4. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Taggbregne** (latin: *Polystichum lonchitis*) er en art av store bregner innenfor taggbregneslekten i stortelgfamilien *(Dryopteridaceae)*. På engelsk heter den «Holly Fern».

Taggbregne kan vokse i bergskrekker og på golde berg.
Taggbregne blir 20–60 cm høy, og er en bregne som vokser fra grunnen i rosettform med noen opprette og noen hengende eller liggende bladstilker. Det er dekke av blekbrune skjell på stilk og midtnerver.

Den kjennes meget lett på de taggete, enkelt flikete bladene. Bladene har spisse tenner so mer noen mm lange, og dette skiller den fra nesten alle andre bregnearter.

Arten har korte jordstengler, og bladplatene er slankt lansettformet. Arten har vintergrønne, læraktige blader og bladfargen er mørkegrønn eller mellomgrønn. Bladene er 2–7 cm brede og primærflikene er litt skråstilt på stammen.

Sporehushopene (sori) sitter på øvredel av bladet, mellom midtnerven og kanten av flikene. De er dekket at et slør (indusium) som er sirkelrundt eller skjoldformet og brunt ytterst ved kanten av sporehushopen.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Taggbregne* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Taggbregne* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Taggbregne* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Taggbregne* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Taggbregne* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Taggbregne* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Taggbregne* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Taggbregne* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Polystichum lonchitis* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Polystichum lonchitis* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Polystichum lonchitis* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Am Journal of Botany artikkel om *Polystichum*-slektens utvikling, med tilleggsliste Arkivert 12. juni 2006 hos Wayback Machine..

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**«Ilmarinen»** var et panserskip tilhørende den finske marinen, etter britisk klassifikasjon var det et kystforsvarsskip. «Ilmarinen» var flaggskipet i den finske marinen og ble bygget ved Crichton-Vulcan i Åbo i årene 1929-1934. «Ilmarinen» og «Väinämöinen» var to av de mest kompakte artilleriskip noensinne bygget. Fartøyene ble konstruert av det nederlandske selskapet NV Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw og ble optimalisert for operasjoner mellom øyene i Østersjøen. Fartøyenes beskjedne dypgående ga skipene dårlig sjødyktighet på åpent hav, de la seg til hver side, noe som var ubehagelig, men ikke farlig.

«Ilmarinen» og søsterskipet deltok i vinterkrigen, ved krigens start lå fartøyene ved Åland for å beskytte øyene mot angrep. Gjennom vinteren lå så fartøyene ved Åbo og ga byen beskyttelse mot flyangrep med sine luftvernkanoner. Under fortsettelseskrigen ble «Ilmarinen» og «Väinämöinen» fem ganger brukt for å beskyte den sovjetiske basen på Hangö.

Under Unternehmen Nordwind, det tyske angrepet på de estiske øyene Saaremaa og Hiiumaa den 13. september 1941 deltok begge fartøyene i en tysk marinestyrke som ledd i en avledningsmanøver. På vei tilbake fra oppdraget seilte «Ilmarinen» inn i et minefelt og skipet sank på 7 minutter. 271 av besetningen omkom, bare 132 mann overlevde, med finsk svart humor ble de overlevende senere kjent som Ilmarisen uimaseura, «Ilmarinen»s svømmelag. «Ilmarinen»s forlis er til nå det største tap den finske marinen har lidt.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Uppslagsverket Finland
 |

Portal: Andre verdenskrig
***Pareumerus*** er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).

Utseende
--------

Greinpraktbiller er små til middelsstore (3-17 millimeter), avlange biller, oftest med metalliske farger. Hodet er forholdsvis stort og bredt, antennene ganske korte. Pronotum er kort og bredt, dekkvingene gjerne lange og smale, beina ganske korte.

Levevis
-------

Som det norske navnet skulle tilsi utvikler disse billene seg gjerne i død ved av små dimensjoner - greiner og kvister. I motsetning til mange av de større praktbillene er utviklingstiden ikke svært lang. Noen arter lever i galler. Disse billene ser stort sett ut til å være vertsspesifikke på én vertsplante-art.
Mange tropiske arter minerer i blader. De voksne billene finnes oftest på bladverket til vertsplanten, sjeldnere på blomster.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i den neotropiske økosonen.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien praktbiller, Buprestoidea
			* Familien praktbiller, Buprestidae
				+ Underfamilien **greinpraktbiller**, Agrilinae Lacordaire, 1857
					- Stammen Agrilini Lacordaire, 1857
						* Understammen Amyiina Holynski, 1993
							+ Slekten ***Pareumerus*** Deyrolle, 1864
								- *Pareumerus imperator* (Gory & Laporte, 1839)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Pareumerus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Pareumerus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
GTC4Lusso i Praha
**Ferrari GTC4Lusso** (2016–20) er en stasjonsvogn laget av italienske Ferrari. Den har to dører og fire seter.

Den er firehjulsdrevet og har samme V12-motor som forgjengeren Ferrari FF, men med 690 hk og 4 (ikke bare 2) baklykter. Ellers er her styring på alle fire hjul, kalt *4RM-S* (*quattro ruote motrici e sterzanti*).

GTC4Lusso har 450 liters bagasjerom og ble solgt i Norge til en pris i overkant av fire millioner koner. Med baksetene nedfelt er det plass til 800 liter med bagasje.

Høsten 2016 lanserte man **GTC4Lusso T** uten firehjulstrekk og med V8 på bare litt over 600 hk. Den brukte bare 1,16 liter på mila mot 1,5 for V12-motoren. 

Nyheten om at GTC4Lusso var lagt ned kom den 31. august 2020. Etterfølgeren Ferrari Purosangue var noe større og hadde flere dører da den ble lansert i 2022.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Search Wikimedia CommonsSearch Wikimedia Commons |   |  Wikimedia Commons har media  relatert til (kategori): ***Ferrari GTC4Lusso***
 |

 |

Referanser
----------

1. ↑  GTC4Lussi Arkivert 25. mars 2016 hos Wayback Machine. fra fabrikkens egne websider.
2. ↑  –Dette må være tidenes familiebil i tv2.no den 10. august 2017.
3. ↑  Turbo V8 benefits i autoblog.com den 30. september 2016.
4. ↑  Ferrari GTC4Lusso canceled i motor1.com den 31. august 2018.
Nordnesgaten 25
Nordnesgaten 25 med nr. 23 til venstre
**Nordnesgaten 25** eller ***Glassmesterhuset*** er et lite bolighus fra Sliberget på Nordnes i Bergen som er flyttet til Gamle Bergen Museum i Sandviken.

Bygningen
---------

Huset ble trolig bygd like etter bybrannen i 1756. Huset er første gang nevnt i branntaksten fra 1765. Bygningen lå i forlengelsen av Strandgaten, som fram til 1945 het Nordnesgaten. Huset har halvannen etasje med utsvaiet saltak og ark. Arken er yngre enn huset og første gang nevnt i branntaksten i 1778. Opprinnelig sto bygningen på en stor kjeller som trolig har tilhørt et noe større hus som brant ned i 1756.

Huset ble trolig satt istand og modernisert en gang mellom 1778 og 1787, da husets verdi i branntakstene økte fra 70 til 200 riksdaler. Husets dører og listverk kan tidfestes til 1780-årene. Hovedfasadens vinduer ble skiftet ut i empiretiden, mens inngangsdøren er i rokokko.

Fredning, demontering og gjenreising
------------------------------------

Nordnesgaten 25 ble fredet av Riksantikvaren i 1927, sammen med de fem nærliggende bygningene Nordnesgaten 23, Allersgården og Sliberget 1-3. Huset ble kjøpt av Gamle Bergen Museum i 1943 og på tross av fredningen, ble huset demontert og revet i 1956. Årene 1961-1963 ble trebygningen (uten kjeller) gjenreist på Gamle Bergen Museum.

Litteratur
----------

Bjerknes, Kristian: *Gamle borgerhus i Bergen*, Bergen 1961

Eksterne lenker
---------------

* Bergen byleksikon på nett, om Nordnesgaten
* Tegning av hovedfasader mot gate[*død lenke*]
* Tegning av bakfasade og opprinnelig kjeller
* Plantegninger av 1. og 2. etg[*død lenke*]
* Bjerknes om huset
* Perspektivtegning av huset og dets opprinnelige plassering
* «Nordnesgaten 25 (Glassmesterhuset)». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
Portofino
Portofino**Ferrari Portofino** (2018–) er en 4-seters åpen sportsbil fra italienske Ferrari.

Navnet er etter den lille fiskerlandsbyen *Portofino* i Liguria, der bilen ble vist for verdenspressen den 7. september 2017.

Som sin forgjenger Ferrari California (produsert 2008–17), har Portofino en 3,9 liter V8-motor med 600 hk og et ståltak som kan brettes sammen som en cabriolet. Den leveres med to fartsmålere og *E-Diff3*, tredje generasjon av fabrikkens elektroniske differensialregningssystem.

**Portofino M** (M for *Modificata*) fra 2021 hadde litt annerledes uteseende på et luftinntak, en ny femtrinns *manettino* med *race*-posisjon, en ny 8-trinns gearclutch, samt fikk omkring tjue ekstra hestekrefter, og har nå like mange som Ferrari Roma.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Search Wikimedia CommonsSearch Wikimedia Commons |   |  Wikimedia Commons har media  relatert til (kategori): ***Ferrari Portofino*** 
 |

 |

Referanser
----------

1. 1 2  Ferrari Portofino fra auto.ferrari.com.
2. ↑  Ferrari Portofino makes society debut fra auto.ferrari.com den 8. august 2017.
3. ↑  Ferrari kvesser kniven i Dagens Næringsliv den 23. august 2017.
4. ↑  Ferraris nye minstemann fra bilnorge.no den 25. august 2017.
5. ↑  Ferrari Portofino M revealed i caranddriver.com den 16. september 2020.
**«Judy, min vän»**, også skrevet **«Judy min vän»**, er en svensk sang fra 1969, komponert av Roger Wallis med tekst av Britt Lindeborg. Sangen vant svenske Melodifestivalen 1969 og ble fremført av Tommy Körberg. Den representerte Sverige i Eurovision Song Contest 1969, der den kom på delt niendeplass. Sangen ble populær i Norge og nådde en andreplass på VG-lista.

Eurovision Song Contest
-----------------------

Etter å ha vunnet Melodifestivalen i Stockholm i februar 1969, ble «Judy, min vän» det svenske bidraget til den internasjonale finalen i Madrid lørdag 29. mars 1969. I konkurransen deltok 16 land, og Sverige var det niende bidraget ut på scenen. 

I avstemningen fikk sangen 8 stemmer og endte på en delt niendeplass sammen med Tyskland. Sverige fikk 3 stemmer hver fra Norge og Finland samt én stemme hver fra Portugal og Nederland.

Sangen ble et gjennombrudd for Tommy Körberg, som like før hadde debutert med albumet «Nature Boy». Han fikk senere en omfattende artistkarriere i Skandinavia og representerte Sverige igjen i Eurovision Song Contest med sangen «Stad i ljus» i 1988.

Om sangen
---------

«Judy, min vän» ble komponert av engelskmannen Roger Wallis, som hadde bodd i Sverige siden begynnelsen av 1960-årene. Han hadde opprinnelig skrevet en engelsk tekst, kalt «Dear Mrs. Jones». Tekstforfatteren Britt Lindeborg oversatte deretter teksten og omskrev den til en svensk versjon: «Judy, min vän». Begge versjonene ble utgitt på singel i 1969.

### Listeplasseringer

Sangen lå på Svensktoppen i fire uker, fra 23. mars til 13. april 1969, og den toppet listen de to første ukene.

Sangen ble også populær i Norge, og den lå på VG-lista i ni uker. Den nådde en andreplass på den norske hitlisten og ble liggende på andreplass i to uker. «Judy, min vän» ble bare slått av henholdsvis det norske Eurovision-bidraget «Oj, oj, oj, så glad jeg skal bli», og en av de fire vinnerlåtene, britiske «Boom Bang-a-Bang» med Lulu.

| Liste (1969) | Høyesteplassering |
| --- | --- |
| Norges flagg Norge (VG-lista) | 2 |

Referanser
----------

1. ↑  «Tommy Körberg – Judy, min vän». discogs.com. Besøkt 2. juni 2018.
2. ↑  «Sveriges poeng i Eurovision Song Contest 1969». *eurovision.tv*. EBU. Besøkt 2. juni 2018. [*død lenke*]
3. ↑  Bergan, Jon Vidar (29. september 2014). «Tommy Körberg». *Store norske leksikon* **(norsk)**. Besøkt 2. juni 2018.
4. ↑  «Tom\* - Nature Boy». *Discogs* **(engelsk)**. Besøkt 2. juni 2018.
5. ↑  «Tommy Körberg - Dear Mr. Jones (Judy Min Vän)». *Discogs* **(engelsk)**. Besøkt 2. juni 2018.
6. ↑  Svensktoppen – *1969*
7. 1 2  Hung, Steffen. «norwegiancharts.com – Judy, min vänj». *www.norwegiancharts.com*. Besøkt 2. juni 2018.

| Utmerkelser og prestasjoner |
| --- |
|
| Forgjenger :**«Det börjar verka kärlek, banne mej» medClaes-Göran Hederström**

 | **Sveriges bidrag i Eurovision Song Contest**1969 | Etterfølger :**«Vita vidder» medFamily Four** |
Dinologoen
**Dino** (1968–1976) var flere serier italienske sportsbiler fra Ferrari. Navnet var til minne om Enzo Ferraris sønn Alfredo «Dino» Ferrari (1932–56), en motorbygger som hadde foranlediget Dino-motoren, en V6-motor som ble mye brukt i Dino-seriene.

Dinonavnet ble brukt på diverse V6- og V8-motorer på tidlig 1960-tall, mens første bil med Dinologo var den midt-motoriserte **Dino 166P** fra 1965 med 1.6 liter V6 (modellnavnet *166* betyr da 1.6 liter med 6 sylindre), og fra 1966 som **206 S** med 2.0 liter V6, samt en som het **206 SP**.

Disse V-motorene hadde 65-grader vinkel og var egentlig utviklet under ledelse av Vittorio Jano (1891–1965). For å få fart på produksjonen ble det laget en 2-liters **Fiat Dino** (1966–73), hvorav 7 803 ble produsert både som coupe og cabriolet (*Tipo 135AC* og *Tipo 135AS*), fra 1969 som 2.4-liter (*Tipo 135BC* og *Tipo 135BS*). De siste fem hundre motorene ble fra 1973 solgt til Lancia som brukte de i Lancia Stratos.

*Se Fiat Dino*
I 1968 utkom den Ferrari-bygde **Dino 206 GT**, en 2-seter coupe med et karosseri av Pininfarina, bygd i aluminium, og med 2-liters motor (180 hk), bygd i 152 eksemplarer. I 1969 kom **Dino 246 GT**, en stålutgave med 2.4-litersmotoren (195 hk), samt en **246 GTS** (targautgave). Produksjon var henholdsvis 2295 og 1274 eksemplarer, hvorav ett var eid av den norske låtskriveren Arne Bendiksen fra 1979 til 1990.

En forlenget utgave av 246 GT ble fra 1972 brukt i den nye Bertone-designede **Dino 308 GT4 2+2**. Denne var den første Ferrari med V8-motor og hadde to bakseter. Fra 1976 til 1980 ble den solgt som Ferrari.

*Se Ferrari GT4*
* Dino 206 SP Dino 206 SP
* Dino 206 GT Dino 206 GT
* Dino 246 GT Dino 246 GT
* Dino 308 GT Dino 308 GT
* Fiat Dino 2400 Fiat Dino 2400

Referanser
----------

1. ↑  *1969 Ferrari Dino 206 GT by Scaglietti Arkivert 12. mars 2016 hos Wayback Machine. fra auksjonshuset Sotheby's*
2. ↑  *Dino 166 P, 206 P and 206 S fra barchetta.cc.*
3. ↑  Brian Long, *Dino: The V6 Ferrari*, Veloce Publ. 2015.
4. ↑  Ola Einbu, *Fortsatt luft i den blå ballong* i VG den 2. mars 1991.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ferrari Dino – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BNF **·** BNF (data)
 |
**Dimitrios Talaganis** (gresk: Δημήτριος Ταλαγάνης; født 1945 i Tripoli i Hellas, død 15. april 2021 i Athen) var en gresk kunstner, arkitekt, poet, byplanlegger og politiker.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han ble født i Tripoli på Peloponnes og bodde i Arkadia det meste av barndommen; han flyttet deretter til Athen, hvor han bodde til 1964. Han studerte på stipend ved Moskva arkitekturinstitutt (Московский архитектурный институт) og mottok i 1971 et diplom og en mastergrad i arkitektur.

### Karriere

Han mottok i 1971 førstepremie for designet til det nye Leninmuseet. Dette designet ble utstilt i ett år på Utstillingen for sovjetisk teknologi og vitenskaps bragder, hvor den vant gullmedaljen. I 1970 ble han også hedret på verdensutstillingen OSAKA EXPO 1970 for designet av en by med 40.000 innbyggere. I 1971 utførte han en studie av utnyttelsen av Falirikosbukten, hvor han foreslo byggingen av Det nye athenske teater.

I 1971 begynte han også å male. Hans første maleriutstilling var på salon d'automne i Grand Palais des Champs Élysées i Paris i 1973. Dette arbeidet ble inspirert av Giorgos Seferis. Han samarbeidet med den franske forfatter og regissør Jacques Lacarrière med å sette opp stykket *Romiosyne* av Yannis Ritsos. 

Det fant også sted en utstilling av hans verker i 1974 på Foyer Royal de l'Odéon. I august 1974 vendte han tilbake til Hellas, hvor han fortsatte å arbeide som arkitekt. Han begynte også å stille ut sine verker på forskjellige utstillinger i Hellas. I 1987 stilte han ut verkene sine på Tokyo Metropolitan Teien Art Museum (jap.: 東京都庭園美術館, *Tōkyō-to Teien Bijutsukan*).

I 1998 stilte han til valg som ordfører i Tripoli; han ble da valgt til varaordfører, med ansvar for kultursektoren.

### Død

Han døde 15. april 2021 av covid-19 på et sykehus i Athen, hvor han ble innlagt på sykehus i en måned, i en alder av 76 år.

Referanser
----------

1. 1 2 3   www.naftemporiki.gr, besøkt 15. april 2021[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   www.naftemporiki.gr, besøkt 30. april 2021[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4  «Πέθανε από κοροναϊό ο ζωγράφος και αρχιτέκτονας Δημήτρης Ταλαγάνης». Ta Nea. 15. april 2021.
4. ↑  «Δημήτρης Ταλαγάνης». *biblionet.gr* **(gresk)**.
5. ↑  «Κορωνοϊός: Πέθανε ο αρχιτέκτονας και ζωγράφος Δημήτρης Ταλαγάνης» **(gresk)**. Naftemporiki. 15. april 2021. Arkivert fra originalen 15. april 2021. Besøkt 3. august 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Tysk keiser** var den offisielle tittel for statsoverhodet i det tyske keiserrike. Den tyske keiseren var samtidig i realunion konge av Preussen. Tittelen var en nyskapning, da herskerne i det hellige romerske rike av den tyske nasjon, som var blitt oppløst i 1806, ble betegnet som konge av romerne (før ev. keiserkroning) eller romersk keiser, ikke som *tysk keiser*.

Etter at de sydtyske statene i 1871 hadde sluttet seg til det nordtyske forbund ble navnet endret til det tyske rike. Samtidig ble funksjonsbetegnelsen *Bundespräsidium* (altså formannskapet i forbundet) knyttet til tittelen *tysk keiser*. Innehaver av dette forbundspresidiet – og dermed fra 1871 tysk keiser – var etter forfatningen den prøyssiske kongen, som den mektigste av forbundsfyrstene.

Bærere av tittelen
------------------

| Tittel | Regjeringstid |
| --- | --- |
| Vilhelm I | 1871–1888 |
| Fredrik III | 1888 |
| Vilhelm II | 1888-1918 |

* Vilhelm IVilhelm I
* Fredrik IIIFredrik III
* Vilhelm IIVilhelm II

Se også
-------

* Liste over tysk-romerske monarker
**Ferrari GT4** (1974–80) var en italiensk fire-seter sportsbil laget av Ferrari. Den etterfulgte Ferrari Dino og ble kalt **Dino GT4** frem til 1976. Modellen ble etterfulgt av Ferrari Mondial i 1980.

**308 GT4** (2 826 eksemplarer) fra 1974 ble levert med en ny 3-liters midt-montert V8 på omkring 250 hk. Dette var starten på en lengre rekke to-setere fra Ferrari med midt-montert V8. For første gang fikk Ferrari karosseriet tegnet av Bertone, med kantede linjer som de Bertone-designede Lancia Stratos og Lamborghini Urraco. Chassiset var forlenget til 2,5 meter for å få plass til bakseter.

**208 GT4** (806 eks.) fra 1975 fikk en 2.0-liter V8 på 170 hk for å utnytte fordeler i det italienske avgiftssystemet. Disse motorene ble også brukt i Ferrari 208 GTB. 

* 
* 
* 

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Search Wikimedia CommonsSearch Wikimedia Commons |   |  Wikimedia Commons har media  relatert til (kategori): ***Dino GT4*** 
 |

 |

Referanser
----------

1. ↑  Dino 308 GT4 fra auto.ferrari.com.
2. ↑  Dino 208 GT4 fra auto.ferrari.com.
Monza SP2, Hong Hong 2021
**Ferrari Monza SP** (2018–) er en sportsbil fra italienske Ferrari.

Den kan fås med ett sete som «SP1» eller med to seter som «SP2», og er tegnet av fabrikkens eget *Centro Stile* som første i en serie de kaller «Icona». Med omtrent samme frontmonterte V12 motor som i Ferrari 812 Superfast, har den 1,5 tonn tunge Monza et bensinforbruk på rundt 1,5 liter per mil i gjennomsnitt. Bilen leveres uten frontrute og tak. Med på kjøpet fås en passende kjøredress, hjelm og hansker. Det var ifølge Massini laget 77 SP1 og 186 SP2 pr. 21. mars 2021. Høsten 2021 ble Arne Fredly sin gråe SP2 vist på Oslo Motor Show. I 2022 lanserte fabrikken etterfølgeren i «Icona», nemlig Ferrari Daytona SP3.

Referanser
----------

1. ↑  Monza SP1 fra fabrikkens egne websider, sist lest den 14. november 2019.
2. ↑  This new Ferrari supercar has no windshield or roof and can go 124 mph in 8 seconds — take a look  fra cnbc.com den 1. oktober 2018.
3. ↑  Jon Winding-Sørensen, «Ferrari overrasker» fra bilnorge.no den 24. september 2018.
4. ↑  812 VS Rumors i ferrarichat.com, avlest den 21. mars 2021.
5. ↑  Ferraris ikoniske lyn i bilnorge.no den 23. oktober 2021.
**Elisabeth Helmer** (født 24. oktober 1854, død 10. april 1920) var en norsk fotograf virksom i Grimstad. Hun var utdannet hos fotograf Louise Abel i Christiania. Helmer hadde selv flere i lære, blant annet Gunhild Larsen, som senere ble hennes forretningspartner og etterhvert tok over firmaet i 1912.

Politisk aktiv
--------------

Helmer var en aktiv kvinnesaksforkjemper. Hun var medlem av Grimstad bystyre og en av stifterne av Landskvindestemmeretsforeningen avdeling Grimstad.

Fotosamling
-----------

Helmers fotografier befinner seg i dag ved Aust-Agder museum og arkiv i Arendal. Helmer tok både portrettbilder, samt by- og landskapsbilder fra Grimstad-området. Hennes fotografier er en del av Fløistadsamlingen, som omfatter arbeidene til flere Grimstad-fotografer.

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, www.disnorge.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Grimstad Adressetidende, side(r) 2, utgitt 12. april 1920[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  (no) Elisabeth Helmer i Fotografregisteret.
4. ↑  Sankthansaften i Grimstad 1908, *Avtrykk.no*, 20.04.2016
5. ↑  Fotograf Ivar Fløistads samlinger fra Fotografregisteret

Eksterne lenker
---------------

* (no) Fløistadsamlingen på Arkivportalen

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** KulturNav
 |
**Ferrari Purosangue** (2022–) er en sportslig familiebil lansert av italienske Ferrari i september 2022, og leveringsklar i 2023.

Purosangue er italiensk for *fullblods* og er første SUV fra Ferrari med en høyde på 1,589 meter over bakken. Den har samme firehjulsdrift som Ferrari GTC4Lusso, men kun drift på bakhjulene i svært høye hastigheter. Girkassen er en 8-trinns automat. Hjulene styres fra rattet og man har en begrenset styring også på bakhjulene.

Videre er Purosangue ifølge fabrikken, den første Ferrari med fire dører. Den har fire seter, to foran og to bak. Bakdørene åpner baklengs. Bilens bagasjerom rommer rundt 480 liter med ting. Med en vekt på to tonn er den 35 cm lengre enn I Roma, og den 6,5 liter store V12-motoren yter noe over syv hundre hestekrefter. Den koster i Norge fra 5,5 millioner kroner.

Referanser
----------

1. ↑  De fleste opplysninger i denne artikkelen er hentet fra artikkelen *Fire dører fra Ferrari*, publisert i bilnorge.no den 14. september 2022.
2. 1 2  Nettopp avduket, her blir det rift i bilene fra tv2.no den 13. september 2022.
3. ↑  Ferrari Purosangue fra fabrikkens websider (ferrari.com), sist avlest den 14. september 2022.
4. ↑  Dette er prisen på Ferrari Purosangue i motor.no den 12. mars 2023.
**Ferrari 612 Scaglietti** (2004–2010) var en fire-seters Grand tourer (GT sportsbil) fra italienske Ferrari. Den avløste Ferrari 456M med bedre plass i baksetet. 612 ble laget i rundt 3 000 eksemplarer og ble erstattet i 2010 med stasjonsvognen Ferrari FF. 

Navnet markerte Sergio Scaglietti (1920–2011) fra Modena som i 1951 hadde startet Carrozzeria Scaglietti og ellers tegnet og bygget Ferrarier på 1950- og 1960-tallet. Denne 612 Scaglietti var derimot tegnet ved Pininfarina-studioet under ledelse av Frank Stephensen (født 1959), og produsert ved Carrozzeria Scaglietti-fabrikken. Bortsett fra glasstaket *elettrocromica* var utseendet inspirert av en Ferrari 375MM «Ingrid Bergman» fra 1954. 

Den var Ferraris andre bilmodell, etter Ferrari 360, som ble bygget helt ut i aluminium, og chassiset i aluminium ble videreført i Ferrari 599 GTB. Den 5,7 liter store V12-motor på 540 hk satt også i Ferrari 575M Maranello. Den ble levert med sekstrinns manuell eller en sekstrinns halvautomatisk girkasse med rattgir-systemet *F1A Paddle Shift*, som er en videreutviklet utgave av «F1»-girsystemet fra Ferrari 360. 

**612 Sessanta** var en svart og grå utgave fra 2007 som markerte 60 år siden fabrikkens første egne biler kom i 1947. **Ferrari GG50** fra 2005 er en konseptbil som markerer at Giorgetto Giugiaro (født 1938) siden 1955 hadde designet biler i femti år. Den var bygd på en 612 Scaglietti1.

Bilder
------

* 612 612
* 612 612
* GG50 GG50
* 612 Sessanta 612 Sessanta
* 375 MM "Ingrid Bergman" 375 MM "Ingrid Bergman"

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Search Wikimedia CommonsSearch Wikimedia Commons |   |  Wikimedia Commons har media  relatert til (kategori):***Ferrari 612 Scaglietti***  eller  ***Ferrari GG50***
 |

 |

Referanser
----------

1. ↑  Produksjonstallet er et estimat fra en diskusjon om omfanget av OTO-utgavene (*How many 612 OTOs were built fra ferrarichat.com, 2015*), som fra 2008 var fabrikkens nye måte å selge på (*One-To-One*), der selger måtte ha kjøper før fabrikken ville levere.
2. ↑  612 Scaglietti fra auto.ferrari.com.
3. ↑  Ferrari GG50 fra conceptcarz.com.
**Elisabeth Jarstø** (født 30.09.1962 i Stavanger) er en norsk billedkunstner ( skulptur, installasjon og video). 

Hun har utdannelse fra Statens kunstakademi (1983-87), Myndlista- og handíðaskóli Íslands (1985-86), Reykjavik og HIOA, Oslo. 

Elisabeth Jarstø har gjennomført en rekke offentlige utsmykkinger og flere separat- og gruppeutstillinger i inn og utland .

Hennes kunstprosjekt i det offentlige rom er å finne blant annet ved Sola sentrum ( Klesberget( 2020) / Verna & Pilhær(1996)) og landemerke for Hå ved Obrestad havn (Konvoi) .

Jarstø var initiativtaker til kunstprosjektet Galleri 201166 (1994-1997). Prosjektet belyste datidens mangel av visningssteder for samtidskunst og var ett av flere kunstnerstyrte off-gallerier som dukket opp i Oslo på slutten av 90- tallet. Som del av prosjektet utgav hun boken Bekledning av et Rom - Galleri 201166(1998) som omhandlet kunstens påvirkning av stedet.

Elisabeth Jarstø har hatt flere roller innen kunst som jurymedlem av ELIA- European League of Institutes of the Arts, Den Nasjonale Jury (DNJ), juryleder ved Unge Kunstneres Samfund samt arbeid innen kunstutdanning som førsteamanuensis, OsloMet, studieleder, KHIO og rektor ved Oslo fotokunstskole.

Elisabeth Jarstø er bosatt i Oslo. Hun er i dag professor ved Universitetet i Sørøst-Norge.

Referanser
----------

1. ↑   Proff, besøkt 27. mars 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Bergset, Philip Andre (20. oktober 2020). «(+) Kunsten til Elisabeth er plassert på en boplass fra steinalderen – nå gjøres den tilgjengelig for folk: – Det er litt magisk». *Solabladet* **(norsk)**. Besøkt 6. desember 2022.
3. ↑  «Konvoi, Obrestad havn». *ELISABETH JARSTØ* **(engelsk)**. Besøkt 6. desember 2022.
4. ↑  «LIBRIS - sökning: WFRF:(Jarstø Elisabeth)». *libris.kb.se*. Besøkt 6. desember 2022.
5. ↑  «Elisabeth Jarstø». *Universitetet i Sørøst-Norge* **(norsk)**. 15. juni 2022. Besøkt 11. desember 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** CRIStin
 |