recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Xinzheng** (kinesisk: 新郑; pinyin: *Xīnzhèng*) er en by med rang som byfylke i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. I 1999 var befolkningen på 608 567.

Xinzheng ligger sør for provinshovedstaden Zhengzhou og regnes i dag som en satellittby til hovedstaden. Mot øst ligger storbyen Kaifeng, mot sør er Xuchang og mot vest er Luoyang.

Den er en av de byene i Henan som ble utvalgt som steder for reform og liberaliseringseksperimenter.

Xinzheng ligger i et jordbruksdistrikt med bl.a. hvete, mais, bomull og tobakk. Området er berømt for sine kinesiske dadler (jujube). Det er også rikt på mineraler som kull, bauxitt og silisium.

Historie
--------

Den gule keiser.
Gammelt og nytt - gammel pagode foran boligblokker fra sosialrealismens tid
Xinzheng hevdes å være fødestedet til det legendariske *Xuanyuan Huangdi*, ("Den gule keiser"), som mytene gjør til det kinesiske folks stamfar. Han skal ha gjort Xinzheng til sin hovedstad og lokalt anser man derfor at hele den kinesiske kultur har sitt utspring der. Det som i alle fall er sikkert fra arkeologiske funn, er at stedet hadde bofast befolkning allerede 6000 år f.Kr. (Peiligangkulturen).

Under Vår- og høstannalenes tid (770–446 f.Kr.) var Xinzheng i århundrer tider Han-statens hovedstad. Xinzheng regnes som en av «Kinas ti oldtidshovedsteder».

Administrative enheter
----------------------

**Subdistriktene** Xinjianlu, Xinhualu, Xinyan;

**Storkommunene** Xincun, Xindian, Guanyinsi, Lihe, Hezhuang, Xuedian, Mengzhuang, Guodian, Longhu.

**Kommunene** Chengguan, Baqian, Longwang.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 107 fører gjennom området. Den løper fra Beijing til Shenzhen (rett ved Hongkong, og er på sin vei innom provinshovedstedene Shijiazhuang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Guangzhou.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *in* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Valkyrjedomen på kartet over AntarktisValkyrjedomenValkyrjedomen på kartet over Antarktis
**Valkyrjedomen** (også kjent som **Dome F**, **Dome Fuji**) er en iskuppel beliggende på Polarplatået i Dronning Maud Land. Den når en høyde av 3810 moh. og representerer et isskille. Den japanske forskningsstasjonen Dome Fuji ligger her.

Valkyrjedomen er oppkalt etter de kvinnelige dødsvettene i norrøn mytologi.

Klima
-----

På grunn av dens beliggenhet på det antarktiske platået og den store høyden, er Valkyrjedomen et av de kaldeste steder på jorda. Temperaturen overstiger sjelden –30 °C om sommeren, og kan falle til –80 °C om vinteren. Den årlige middeltemperaturen er –54,3 °C. Det faller kun 25 mm nedbør per år.

Referanser
----------

1. ↑  Watanabe, O. (2003). «General tendencies of stable isotopes and major chemical constituents of the Dome Fuji deep ice core». *Global scale climate and environmental study through polar deep ice cores*. Tokyo, Japan: National Institute of Polar Research.

Eksterne lenker
---------------

* Dome Fuji Deep Ice Coring Project


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GNIS **·** SCAR **·** Norsk polarinstitutt

 |

Portal: Antarktis
**Turid Ellingsen** (født 21. november 1940, død 16. mai 1992) var en norsk kjemiker og kvinnesaksforkjemper.

Hun ble utdannet sivilingeniør ved Norges tekniske høgskole (NTH) i 1964 og arbeidet deretter ved NTH som stipendiat, der hun ble lic.techn. (dr.ing.) i 1967. Etter et opphold i USA var hun fra 1970 forsker og fra 1985 seniorforsker ved SINTEFs avdeling for teknisk kjemi, der hun var sentral i norsk forskning på polymerkjemi gjennom 1970- og 1980-årene. Hun oppfant Ugelstad-kuler sammen med ektemannen, professor Arvid Berge, og John Ugelstad.

Hun var aktiv i Trondhjems Kvinnesaksforening som styremedlem fra 1977 og leder 1982–1986, og var landsstyremedlem i Norsk Kvinnesaksforening 1982–1990.

Referanser
----------

1. ↑  Turid Ellingsen (1967): *Undersøkelse over reaktivitet og dissosiasjon av fenolater i aprotiske løsningsmidler / Investigation on the reactivity and dissosiation of phenoxides in aprotic solvents*, doktorgradsavhandling (lic.techn.), NTH
2. 1 2  *Adresseavisen*. 19. mai 1992.
3. ↑  *Hvem er hun?*. Cappelen. 1989. ISBN 8202116759.
4. ↑  *Adresseavisen*. 9. februar 1985.
**Turid Kristin Grønlund** (født 24. mars 1952) er en norsk journalist og rådgiver, tidligere redaktør av SV-avisen *Ny Tid*. Grønlund har hatt en rekke jobber innen media, både som skrivende og som redaksjonell leder. 

Grønlund har utdannelse fra Norsk Journalistskole.

Hun arbeidet blant annet som rådgiver og formidler ved Fylkesarbeidskontoret for Oslo og Akerhus, før hun
i 1987 begynte i den nystartede *Ås Avis*. Dette var en ny lokal ukeavis, startet på tampen av 1986 av Akershus Arbeiderpresse. Fra den lokale avisen gikk hun i 1988 til *Kommunal Rapport* der hun arbeidet som journalist, senere som redaksjonssjef fram til 1993.

Grønlund satt som redaktør i *Ny Tid* i hele 1994 og 1995, rundt folkeavstemningen om EU. Dette var på den tid SV-avisen først vurderte samarbeid med *Klassekampen*, noe som blant annet ble drøftet i samtaler mellom Grønlund og AKP-redaktør Sigurd Allern. Det hele strandet på at hun fikk en sterk følelse av at ukeavisen hennes «ville blitt slukt» av dagsavisen *Klassekampen*.

Etter redaktørperioden i *Ny Tid* ble hun politisk journalist i NRK, tilknyttet Stortings-redaksjonen i *Dagsnytt*. I årene 1998 til 1999 arbeidet hun i *Aftenposten* som nyhetsleder i *Aftenposten Aften*, men vendte tilbake til NRK i 2002 som redaksjonssjef. Hun hadde en lederrolle i kulturavdelingen til 2009, deretter i samfunnsredaksjonen til 2013. I 2014 og 2015 ledet hun en ren TV-redaksjon.

Hun sluttet i NRK ved årsskiftet 2015/2016 for å bli bedriftsrådgiver og konsulent innen HR, tilknyttet selskapet AS3 Transition.

Referanser
----------

1. ↑  «Arbeiderpressen satser i Follo: Ny lokalavis i Ås 23. oktober», *Aftenposten* 14. oktober 1986 side 16
2. ↑  «Bør Damm overta Ny Tid?», *Ny Tid* 21. januar 2006
3. ↑  «Turid Grønlund» på proff.no Arkivert 2016-04-26, hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Turid Grønlund på linkedin.com[*død lenke*]
Kort over Zimbabwe som viser Mashonaland.
**Mashonaland** er en region i det nordlige Zimbabwe. Det er hjemlandet til shona-folket.

Idag er Mashonaland oppdelt i tre provinser, med en samlet befolkning på rundt tre millioner:

* Mashonaland West
* Mashonaland Central
* Mashonaland East

Mashonaland omfatter svært forskjelligartede områder. 

I nord, mellom Zambezi og en linje Karoi-Mount Darwin ligger et karrigt og vanskelig tilgjengelig fjellområde. Der er det store naturreservater og viltbeskyttelsesområder. 

Sør for denne linjen ligger intensivt utnyttet åkerland med elver og irrigasjonskanaler. Her dyrkes tobakk, mais, hvete, bomull og sitrusfrukter. 

På linjen Bindura-Harare-Kadoma ligger Great Dyke, et geologisk brudd og vannskille. Her er det mange gruver der det utvinnes kull, jern, krom, kobber og andre metaller, og dessuten diamanter og mange halvedelsteiner. 

Zimbabwes president til 2017, shonaen Robert Mugabe, hadde sin politiske maktbase i Mashonaland.

Kilder
------

* (no) Mashonaland i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
Turiecbekkenet sett fra Drieňok i Veľká Fatra
Turiecbekkenet i Slovakia
**Turiecbekkenet** (slovakisk: *Turčianska kotlina*; ungarsk: *Túróci-medence*; tysk: *Turzbecken*; latin: *Pelvis Thuroczae*) er et bekken som ligger i den nordlige delen av det sentrale Slovakia, innenfor Fatra-Tatra-området i Vest-Karpatene.

Det er avgrenset av fjellkjedene Veľká Fatra i øst, Malá Fatra i vest og nord, samt Žiarfjellene og Kremnicafjellene i sør. Elva Turiec flyter over hele bekkenet, og munner ut i Váh nær byen Vrútky. Bekkenet har en utvidet nord-sør form med en bredde på ca. 10 km og en lengde på 30 km. Den gjennomsnittlige høyden er ca. 400-500 moh. De største byene er Martin, Vrútky og Turčianske Teplice.

Referanser
----------

1. ↑  «Turiec Region | turiec.com». *www.turiec.com* **(engelsk)**. Arkivert fra originalen 23. april 2018. Besøkt 23. april 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Turčianska kotlina – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Olav August Flo** (født 6. september 1922 i Bergen, død 29. september 1989) var en autodidakt bibliograf og statsstipendiat, knyttet til det filosofi-faglige miljøet ved Universitetet i Bergen.

Grunnet sykdom fikk han aldri fullført grunnskolen, men måtte ta sine eksamener som privatist i voksen alder. Han arbeidet som ung ved Hansa bryggerier, siden som betjent ved Universitetsbiblioteket i Bergen, før han fikk stilling ved bibliotekets tilvekstavdeling. Vennskapet med professor i filosofi Knut Erik Tranøy bidro til at Flos stilling ble endret, og Tranøy bidro også til at Flo i 1975 ble utnevnt til statsstipendiat.

Flos virksomhet som bibliograf falt sammen med en ekspansjonsperiode for norsk filosofi, og Flo var en foregangsmann i arbeidet med en bibliografisk dokumentasjon av virksomheten. Han hadde også i noen år en årlig spalte i *Norsk filosofisk tidsskrift*. Han publiserte en lang rekke bibliografier fra 1968 og framover, hovedsakelig som personbibliografier for norske filosofer. Et toppår var 1971, da han blant annet utga *Bibliography of the writings of Knut Erik Tranøy 1946-69* (1971), *Bibliografisk nøkkel til 'Bergens-filosofene', selektiv bibliografi for årene 1943-70* (1971) og *Bibliografi over Arne Næss' forfatterskap 1936-70* (1971). Flo var også en sentral bidragsyter til Willy Dahls bio-bibliografiske verk *Nytt norsk forfatterleksikon* (1971).

Flo konverterte til katolisismen i 1960-årene, og tilhørte St. Paul menighet i Bergen. Han giftet seg i 1966 med bibliotekar Signe Jensen Flo og de fikk to barn. Flo takket for vennskapet med Tranøy ved å navngi sin sønn (Knut Georg) etter ham og etter den finske filosofen Georg Henrik von Wright, som også var en personlig venn.

Referanser
----------

1. ↑  *Refleksjon og handling: festskrift til Hans Skjervheim på 50-årsdagen 9. oktober 1976*. Oslo: Gyldendal. 1976. s. 263, biografier over bidragsyterne. ISBN 8205089035.
2. ↑  Flo, Olav (1922-1989) (1971). *Bibliografisk nøkkel til "Bergens-filosofene": selektiv bibliografi for årene 1943-70*. Bergen: Universitetsforlaget.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Serra da estrelahund** (FCI #173) er en storvokst molosser som gjennom århundrer har vært avlet som vokterhund av bøndene i Serra da Estrela, nord i Portugal. Hunderasen er sjelden utenfor hjemlandet.

Opprinnelse og alder
--------------------

Typen stammer fra områder i fjellkjeden Serra da Estrela og regnes som en av de eldste hunderasene på Den iberiske halvøya, der bøndene gjennom århundre har drevet avl med rasen på grunn av dens egenskaper som vokterhund og vakthund. Det finnes ingen dokumentasjon på at slike hunder fantes utenfor hjemlandets grenser før etter 1972, da det ble eksportert noen hunder til USA. Til Norge kom rasen først i 1979, men den har aldri blitt populær her.

Rasestandarden for FCI er fra 20. desember 1966. Den første forsøket på en rasestandard stammer fra 1922, men en offisiell standard fikk rasen først i 1933.

Utseende, anatomi og fysikk
---------------------------

Serra da Estrelahund er en storvokst og kraftig molosser av type. Den finnes i en korthårsvariant og en langhårsvariant, som ellers har samme rasestandard. Korhårsvarianten stammer opprinnelig fra den nordre delen av Serra da Estrela, mens langhårsvarianten stammer fra de sørlige strøkene av fjellkjeden.

Hannene blir omkring 65-72 cm i skulderhøyde og veier normalt 40-50 kg. Tispene blir omkring 62-68 cm i skulderhøyde og veier normalt 30-40 kg.

Bruksområde
-----------

Rasen er en utmerket brukshund som egner seg spesielt godt som vokterhund (territorialvokter), vakthund og trekkhund. Den har også egenskaper som kløvhund og jakthund, men den har aldri vært avlet for slike formål. Den har dessuten kvaliteter som familiehund og utstillingshund, selv om den nok passer best for svært erfarne hundefolk.

Lynne og væremåte
-----------------

Serra da Estrelahund kan være aggressiv mot fremmede og passer best som familiehund for mennesker som har erfaring med hunder som har primitiv atferd. Rasen passer imidlertid best som brukshund og bør ha oppgaver som den er avlet for, for å trives. For de rette vil den imidlertid kunne utgjøre den perfekte familiehund. Pelsen trenger daglig vedlikehold.
**Turid Suzanne Berg-Nielsen** (født 17. juli 1951) er en norsk psykolog og professor, dr.philos. spesialist i klinisk psykologi og professor i klinisk barnepsykologi ved Regionalt kunnskapssenter for barn og unge, Det medisinske fakultet, NTNU. Hun forsker innenfor klinisk barnepsykologi og barns tilknytning til foreldre, spesielt psykisk helse hos de aller minste barna.

Berg-Nielsen ble cand.psychol. ved Universitetet i Oslo (1979) og er spesialist i klinisk psykologi. Hun ble dr.philos. i psykologi ved NTNU i 2002 med avhandlingen *Parenting practices and mentally disordered adolescents*. Hun ble professor i 2012. Hun var leder for Regionsenter for barn og unges psykiske helse fra 2010 til 2012.

Hun er gift med psykolog, psykiater og professor i medisin ved NTNU Are Holen. Hun er datter av ambassadør Christian Berg-Nielsen.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 9. april 2013. Besøkt 19. juni 2013.
2. ↑

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Turid Suzanne Berg-Nielsen i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Turid Suzanne Berg-Nielsen i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ORCID **·** CRIStin
 |
**Georg Frederik Hallager** (født 20. mars 1816 i København, død 10. november 1876 i Kristiania) var en norsk jurist, professor og høyesterettsassessor.

Georg Fredrik Hallager var sønn av den bergenske kjøpmannen, senere tollbetjent i København, Andreas Hallager og Hedvig Marie Clausen. Han var brorsønn av legen Laurents Hallager og far til juristen Guthorm Hallager (1864–1932).

Hallager kom til Bergen i 1827, hvor han vokste opp hos sin onkel Immanuel Hallager. I 1833 ble han student fra Bergens katedralskole. Han ble *cand. jur.* i 1837 og var lektor ved Universitetet i Kristiania fra 1841. Han ble utnevnt til professor i lovkyndighet i 1847, etter den første offentlige konkurransen om et professorat i Norge. Fra 1848 var han ekstraordinær assessor i Høyesterett, fra 1864 ordinær assessor.

Han utga bøker om obligasjonsrett, arverett og sjørett.

Utmerkelser
-----------

Hallager ble ridder av St. Olavs Orden i 1860.

Litteratur
----------

* *Den Kongelige norske Sankt Olavs orden 1847–1947*. Oslo: Grøndahl, 1947

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Olav Eidsvik** (født 10. januar 1904 på Skatval, død 23. oktober 1997 i Bergen) var en norsk ingeniør innen kjøleteknikk.

Han vokste opp på Nordre Vinnan på Skatval som sønn av gårdbruker, fanejunker og ordfører Karl Eidsvik og hustru Klara Olsdatter Vinge. Blant hans søsken var Karl Eidsvik (1904–1997), som også ble ordfører. Olav Eidsvik giftet seg i 1935 med Gudrun Støre-Olsen, datter av stasjonsmester Peder Olsen og hustru Valborg Støre (niese av Paul Edvart Støre) på Melhus.

Han tok artium som privatist i 1924 og eksamen ved maskinlinjen ved NTH i 1930. Han var deretter stipendiat ved det kjøletekniske instituttet ved Den tekniske høyskolen i Karlsruhe. I 1933 ble han fryserikonsulent i Fiskeridirektoratet i Bergen. Fra 1953 til 1974 var han direktør for Fiskeridirektoratets bygnings- og maskintekniske avdeling. Eidsvik ble benyttet som kjøleteknisk konsulent for en rekke fiskeriindustrianlegg, isfabrikker, fryserier og frysebåter i inn- og utland. Han utførte også kjøletekniske oppdrag for FN, Norsk Utviklingshjelp og Indiafondet i Libya, Pakistan, Libanon og i Kerala i India.

Olav Eidsvik ble i 1977 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Olav Eidsvik, (10.januar 1904 - 23.oktober 1997).», besøkt 27. oktober 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  Sættem, Odd (red.) (1984). *Hvem er hvem?*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 110.
4. ↑  Røkke, Olav (1954). *Stjørdalsboka: Gards- og slektshistorie, band IV: Skatval herad*. Kommunene i Stjørdalen. s. 435 og 474.
5. ↑  Vinge, Olav (red.) (2003). *Skatval. Gårds- og slektshistorie, bind III*. Skatval historielag. s. 250.
6. ↑  Amundsen, O. Delphin (1950). *Vi fra NTH. De neste ti kull 1920-1929*. Oslo: Dreyer. s. 275.
7. ↑  Torgersen, Rolf Normann (1987). *Ordener*. Oslo: Nye Atheneum. s. 197.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Skottland** har ingen offisiell nasjonalsang, men landet har en rekke sanger som assosieres spesielt til Skottland. Nasjonalskalden Robert Burns er opphavsmann for en rekke lyriske tekster som tradisjonelt holdes fram blant skottenes nasjonale sangskatt, blant annet *A Man's A Man for A' That* og *Scots Wha Hae*. Sistnevnte sang tar utgangspunkt i skottenes viktige seier over engelskmennene og kong Edvard II i slaget ved Bannockburn i 1314. Den skotske seier i dette slaget er også tema for sangen *Flower of Scotland* som pr. idag er en av de mest brukte nasjonalhymnene i kongeriket. Den sangen som oftest assosieres med Skottland er likevel fortsatt *Scotland the Brave* (Skotsk-gælisk: Alba an Aigh) som blant annet brukes som Skottlands nasjonalhymne ved Samveldelekene. 

I juli 2006 ble det publisert en spørreundersøkelse i magasinet Reporting Scotland. Undersøkelsen tok utgangspunkt i et representativt utvalg av 10 000 skotter som hadde blitt spurt om sine preferanser i forhold til nasjonalsang. En rekke eldre og nyere sanger ble lansert som alternativer i undersøkelsen som fikk dette resultatet:

| Sang | Stemmer (%) |
| --- | --- |
| Flower of Scotland | 41% |
| Scotland the Brave | 29% |
| Highland Cathedral | 16% |
| A Man's A Man for A' That | 7% |
| Scots Wha Hae | 7% |

Blant alternativene ved spørreundersøkelsen fantes også popmusikk som *I'm Gonna Be (500 Miles)* og marsjen *Highland Cathedral* med tysk opphavsmann.

| * v
* d
* r
Nasjonalsanger i Europa |
| --- |
| Selvstendige stater | 
* Albania
* Andorra
* Armenia
* Aserbajdsjan
* Belgia
* Bosnia-Hercegovina
* Bulgaria
* Danmark
* Estland
* Finland
* Frankrike
* Georgia
* Hellas
* Hviterussland
* Irland
* Island
* Italia
* Kasakhstan
* Kosovo
* Kroatia
* Kypros
* Latvia
* Liechtenstein
* Litauen
* Luxembourg
* Malta
* Moldova
* Monaco
* Montenegro
* Nederland
* Nord-Makedonia
* Norge
* Polen
* Portugal
* Romania
* Russland
* San Marino
* Serbia
* Slovakia
* Slovenia
* Spania
* Sverige
* Storbritannia
* Sveits
* Tsjekkia
* Tyrkia
* Tyskland
* Ukraina
* Ungarn
* Vatikanstaten
* Østerrike

 |
| Selsvstyrte områder, biland | 
* Catalonia
* Færøyene
* Grønland
	+ Nuna asiilasooq
	+ Nunarput utoqqarsuanngoravit
* Man
* Åland

 |
| Afrika **·** Asia **·** Europa **·** Nord- og Sentral-Amerika **·** Oseania **·** Sør-Amerika |

Portal: Litteratur
**Masi-Linka** skal ha vært en mann som bodde i Masi i tiden før gamle Masi kirke ble bygget, det vil si omtrentlig i starten av 1700-tallet. I boken "Kautokeino og Kautokeino lappene" av Peter Lorents de Ferry Smith (1880–1944) sannsynligjgøres det at personen det er snakk om faktisk levde og at navnet var **Ivar Mortensson**. P.L Smith fikk høre sagnet om Masi-Linka av både Klemet Johansen Hetta (født 29. juli 1862, død 29. april 1943) og Mikkel Andersen Bongo (født 9. september 1855, død 16. november 1936), som fortalte historien med omtrent samme innhold.

Historiene som ble fortalt om ham gikk ut på at han eide mye jord, men likevel stjal en mengde rein fra samene i området. Dessuten stjal han sauer og annet fra sjøsamene ved kysten. En gang tok reineierne opp jakten på ham, og under flukten viklet han seg inn i tømmene til den reinen han hadde stjålet, falt ned i en fjellkløft og slo seg ihjel.

Referanser
----------

1. 1 2  Smith, P. L. (1938). *Kautokeino og Kautokeino-lappene*. Aschehoug. s. 403–404.
2. 1 2  Steen, Adolf (1972). *Fjellkirken Masi Zion*. Sami varas via Nasjonalbiblioteket.
3. ↑  Strømstad, Alf, 1928- (2009). *Slekter i indre Finnmark 2 : de eldste generasjoner*. Hvalstad: A. Strømstad. ISBN 978-82-996598-2-6. OCLC 939098918. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
4. ↑  Steen, Adolf (1963). *Masi : en samebygd*.
**Skott** er en betegnelse for vertikale skillevegger ombord i skip. Skott som går i skipets lengderetning omtales som *langskipsskott*, mens de som står på tvers omtales som *tverrskipsskott*. Små rom under for- og akterdekk i båter kan også kalles skott. Skottene forsterker skroget og tar opp tverr- og langskipspåkjenninger samt torsjonskrefter.

For å sikre at vann ikke trenger inn i et skip eller for å sikre at vann ikke får flomme uhindret fra rom til rom inne i et skadet skip bygger man *vanntette skott*. De vanntette, innvendige skottene er en oppfinnelse som kineserne gjorde mange hundre år før de kom i vanlig bruk i europeiske skip. Det forulykkede skipet RMS «Titanic» var konstruert og bygget med delvis vanntette skott, men de gikk ikke høyt nok. Dermed kunne vann renne over toppen av de vanntette skottene og over i neste rom så snart skipet fikk slagside.

*Vanntette skott* brukes i dagligtalen når det ikke er kommunikasjon eller annen forbindelse mellom folk, grupper eller ting.

Ordet kommer fra nederlandsk sammen med en rekke andre skipsuttrykk som ble tatt opp i norsk språk mens Nederland var en dominerende handels- og sjøfartsnasjon på 1600-tallet.

Et **skvalpeskott** er et delvis gjennomtrengbart skott inni en væskebeholder og brukes til transport for å minske skvulping i væskebeholdere som ikke er fulle. Eksempler på bruksområder er tankskip, tankbiler og oljereservoar i tørrsumpsmøring.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
**Sparebanken Pluss** var en sparebank i Agder-fylkene, og landsdelens største lokale bank. Banken hadde hovedkontor i Kristiansand, og var dannet av to tidligere banker som ble slått sammen til én: Christianssands Sparebank og Oddernes Sparebank. Banken så de to agderfylkene som sitt primærmarked og rettet seg først og fremst mot privatkunder og mindre næringsfinansieringer.

12. mars 2013 inngikk banken en intensjonsavtale med Sparebanken Sør om å fusjonere de to bankene. Fusjonen ville bli den største innen norsk banksektor siden Den norske Bank og Gjensidige NOR fusjonerte i 2004. Avtalen ble behandlet i løpet av juni 2013, mens den ble gjeldende fra 1. januar 2014, etter godkjennelse fra offentlige myndigheter. Finansdepartementet gav i vedtak av 15. november 2013 tillatelse til sammenslåingen. Den fusjonerte virksomheten drives under navnet Sparebanken Sør.

Nøkkeltall 2009
---------------

* Forvaltningskapital: 35 189 mill. kroner
* Egenkapital: 2 155 mill. kroner
* Kapitaldekning: 14,2 %
* Antall årsverk: 172

Referanser
----------

1. ↑  Bankens historie[*død lenke*]
2. ↑  [*død lenke*]
3. ↑  Konsernledelsen[*død lenke*]
4. ↑  Sparebanken Pluss og Sparebanken Sør vil fusjonere Arkivert 9. januar 2014 hos Wayback Machine. – 12. mars 2013
5. ↑  Vedtak om tillatelse til sammenslåing av Sparebanken Pluss og Sparebanken Sør Arkivert 9. januar 2014 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Monte Roraima** (også **Mount Roraima**, **Cerro Roraima**, **Pico do Roraima**, **Roraima**) er et fjellmassiv (eller tepui) som grenser til Venezuela, Guyana (uenighet med Venezuela) og Brasil. Det er det høyeste fjellet i Guyana (2 772 moh.) og den brasilianske delstaten Roraima (2 734 moh.). 

Roraima er en tepui, et platåfjell, av sandstein som stiger opp av et landskap med skog og savanne. Den er en av flere tepuier i Canaima nasjonalpark i Venezuela hvor Roraima utgjør et hjørnepunkt i sørvest for omrisset av nasjonalparken. Disse platåfjellene er sett på som noen av de eldste geologiske formasjonene en finner på jorden. De er datert til prekambrium, geologer mener tepuiene ble dannet for ca. to milliarder år siden. I hele Gran Sabana i Venezuela finnes det 97 slike platåfjell. 

Fjellsidene rundt Roraima er steile og bratte, men det finnes ei rute opp til platået fra venezuelansk side som ikke krever klatring og som er mye brukt av turister med utgangspunkt fra byen Paratepui.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Peakbagger.com

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mount Roraima – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Mount Roraima – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** NDL **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Skotsk whisky** (engelsk: *Scotch whisky*) skotsk-gaelisk: *uisge-beatha na h-Alba*) er betegnelsen for whisky fra Skottland.

I henhold til britisk lovgivning skal en whisky blant annet oppfylle følgende vilkår for at den kan kalles *Scotch whisky*:

* Whiskyen skal være lagret i minst tre år på ekefat
* Lagringen ha skjedd på et tollregistrert lager i Skottland
* Alkoholprosenten skal være minst 40

Whiskytyper
-----------

Skotsk whisky inndeles i følgende hovedtyper:

* Grain whisky, som er destillert kontinuerlig til høy alkoholstyrke på enten hvete eller mais – brukes til å blende med. Grainwhisky har lett kropp og smak, men er ikke nøytral, og den lagres på ekefat i minst tre år.
* Maltwhisky
* Blended whisky

Skotske regioner
----------------

*Se også: Single malt*
Skotsk whisky blir også gruppert etter det område som den er produsert i. Her inndeles tradisjonelt følgende områder:

* Highlands
* Speyside
* Lowlands
* Campbeltown
* Øya Islay
* Samt noen mindre øyer (for eksempel Isle of Skye, Jura og Orkney)

Inndelingen er dog uoffisiell – i motsetning til for eksempel kategoriseringen av konjakk-distrikter.

Classic Malts of Scotland

Klassikerne
-----------

**Classic Malts of Scotland** er et utvalg av seks single malt-produkter som siden 1988 er blitt markedsført av *United Distillers and Vintners* (UDV). Alle seks "Classic Malts" tappes i "Distiller's Editions", som er lagret på spesielle fat.  

De seks whisky merkene er: Glenkinchie, Dalwhinnie, Cragganmore, Oban, Talisker og Lagavulin.

De utvalgte merkene representerer hver sin region og er sammensatt slik at noen karakteristiske trekk ved hvert område er representert.. *UDVs* regioner avviker noe fra andre kategoriseringer, blant annet fordi West Highland ble innført for å kunne skille mellom *Oban* og *Dalwhinnie.* Talisker er det eneste distilleriet på Isle of Skye.

| **Whisky** | **Age** | **Alc. %** | **Region** |
| --- | --- | --- | --- |
| Glenkinchie | 12 years | 43% | Lowland |
| Dalwhinnie | 15 years | 43% | Highland |
| Cragganmore | 12 years | 40% | Speyside |
| Oban | 14 years | 43% | West Highland |
| Talisker | 10 years | 45.8% | Isle of Skye |
| Lagavulin | 16 years | 43% | Islay |

* Glenkinchie single maltGlenkinchie single malt
* Dalwhinnie single maltDalwhinnie single malt
* Cragganmore single maltCragganmore single malt
* Oban single maltOban single malt
* Talisker single maltTalisker single malt
* Lagavulin single maltLagavulin single malt

Referanser
----------

1. ↑  THE SIX CLASSIC MALTS OF SCOTLAND from United Distillers review by AWA
2. ↑  Thomas, Lars (2007), s. 63

Litteratur
----------

* Thomas, Lars: Whiskybogen (2007), Nyt Nordisk Forlag /Arnold Busck

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** TasteAtlas **·** LCCN **·** BBC Things
 |
Stormesterens palass
**Stormesterens palass** (maltesisk: *Palazz tal-Gran Mastru*; engelsk: *Grandmaster's Palace*) er ei bygning i Maltas hovedstad Valletta. Bygninga huser i dag presidentkontoret og Maltas parlament. Den ble oppført i 1570 etter utforming av Girolamo Cassar, og har i dag status som nasjonal kulturarv.

Palasset er bygd rundt rundt to gårdsplasser, den ene med en statue av Neptun. Det har to innganger på framsida og én fra plassen Misraħ ir-Repubblika like vest for nasjonalbiblioteket.

Våpenkammeret, som befinner seg i den bakre delen av palasset, har en av de fineste samlingene av våpen fra riddertida på Malta. Palasset er også kjent for tronsalen, som ble bygd i regjeringstida til stormester Jean de la Cassière (1502–1581).

Bilder
------

* Palassets interiørPalassets interiør
* Palassets våpenkammerPalassets våpenkammer
* TronsalenTronsalen
* Gårdsplassen med statuen av NeptunGårdsplassen med statuen av Neptun

Eksterne lenker
---------------

* (en) Grandmaster's Palace – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «The Palace Armoury of Valletta», UNESCO, januar–februar 1969.


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** GeoNames
 |
Husøy kirke utenfor Tønsberg Foto: Jan-Tore Egge 
**Eirik Finn Eikrann** (født 29. mars 1899 i Oslo, død 4. august 1977) var en norsk arkitekt.

En periode i 1920-årene var Eikrann medarbeider hos Sverre Pedersen, som vant reguleringskonkurransen for Blindern. Før krigen var han blant Tønsbergs toneangivende arkitekter og deltok i utviklingen av Slottsfjellsmuseet i 1930-årene. I denne perioden tegnet Eikrann den særpregede Husøy kirke utenfor Tønsberg (innviet 1933). Kirken er forblendet med lokal, rød syenitt og er i det ytre påvirket av norske middelaldersteinkirker, mens den innvendig er preget av en funksjonalistisk påvirket klassisisme.

Eikrann var opptatt av husflidstradisjoner og ble sekretær i Landsråd for husflid, husindustri og småindustrisaker (opprettet 1934). Fra 1937 var han inspektør i samme råd. Han redigerte en utgave av Eilert Sundts verk *Husfliden i Norge* som ble utgitt i 1945.

Fra 1940 arbeidet Eikrann som lærer i frihåndstegning ved Statens håndverks- og kunstindustriskole. Under krigen var Eikrann *heimeyrkesjef*, og etter at *heimeyrkediplomet* ble innstiftet i 1942, var han året etter med og delte det ut til blant andre Anders Sandvig. Eikrann virket en periode som gjenreisningsarkitekt, men ble i 1946 ekskludert fra Norske arkitekters landsforbund på grunn av medlemskap i Nasjonal Samling under krigen. Han utarbeidet en reguleringsplan for kvartalet mellom Sannergata, Thv. Meyers gate, Beyerbrua og Akerselva i Oslo i 1955–1959.

Nasjonalmuseet sitter på Eikranns privatarkiv, som omfatter en rekke prosjekttegninger.

Referanser
----------

1. ↑   www.begravdeioslo.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Gravferdsetaten i Oslo kommune
3. ↑  Om utstillingen Oslo for våre føter i Uniforum.no.
4. ↑  Se f.eks. Halvorsen, Elin: Etableringen av Vestfold Fylkesmuseum – Museumshistorie fra 1890-årene og fram til det første spadestikket i 1939, masteroppgave i historie ved UiO, høsten 2011. Se også Eikranns utfall Arkivert 2014-11-14, hos Wayback Machine. i forbindelse med debatten om Slottsfjellet skole.
5. ↑  Eldal,Jens Christian; Havran, Jiri (2002). *Kirker i Norge, bind 3: Med historiske forbilder. 1800-tallet*. Oslo: Arfo. s. 240-241. ISBN 82-91399-11-5. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
6. ↑  Gjenreisingsarkitektmatrikkelen[*død lenke*] på Gjenreisingsbyer.no. Se også Historien 1910 - 2000[*død lenke*] hos Norges Husflidslag.
7. ↑  Tilgjengelig elektronisk på Bokhylla.no.
8. ↑  Årsmeldinger for Statens håndverks- og kunstindustriskole for 1939–40, Årsmelding 1940–41, 1941–42 og 1943–44.
9. ↑  Nyhetsoversikt fra Skandinavia fra Regjeringens Informasjonskontor, 13. desember 1943.
10. ↑  Vestfold Arbeiderblad (1930-1962), lørdag 26. mai 1945
11. ↑  Gjenreisingsarkitektmatrikkelen, loc. cit.
12. ↑  Nasjonalmuseets årsmelding 2006[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** KulturNav
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Sparedirektivet** er en kortform for EU-direktiv 2003/48, som ble publisert 3. juni 2003.

Direktivet pålegger spareinstitusjoner å sende opplysninger om individers renteinntekter til det landet hvor inntekten skal skattlegges. Direktivet skal derved redusere skatteunndragelser og bidra til likere konkurransevilkår mellom spareinstitusjoner. Til forskjell fra det som gjelder i vanlige skatteavtaler, er informasjonsutvekslingen under sparedirektivet automatisk, det vil si uten forutgående individuell anmodning fra landet hvor vedkommende person er skattepliktig.

Norge
-----

Norske myndigheter har[*når?*] tatt initiativ overfor EU-kommisjonen om forhandlinger om norsk tilknytning til EUs sparedirektiv.

Kilder
------

* NOU 2009:19 Skatteparadis og utvikling[*død lenke*], kapittel 8.8.
* Council Directive 2003/48/EC of 3 June 2003 on taxation of savings income in the form of interest payments , Eur-lex.

Referanser
----------

1. ↑  Statsbudsjettet for 2011 (Prop 1 S for 2010-2011, Finansdepartementet), kapittel 1618

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Stormester i sjakk** er en tittel som sjakkspillere kan tildeles av Verdenssjakkforbundet (FIDE), etter klart definerte kriterier. Blant de titlene som deles ut av FIDE, er det den som har høyest rang.

Da tittelen ble formalisert av FIDE i 1950, var det først med benevnelsen **Internasjonal stormester**. (Samme år ble også den lavere rangerte tittelen «Internasjonal mester» lansert.) I nyere tid har tittelen så blitt forenklet til det historisk hevdvunne «Stormester».

Forhistorie
-----------

Tidligere, altså fram til 1950, hadde betegnelsen «Stormester» på et uformelt grunnlag blitt benyttet om anerkjent sterke spillere, typisk vinnere av internasjonale turneringer og matcher.

I eldre sjakklitteratur har det flere steder blitt henvist til at tittelen «Stormester» angivelig ble utdelt første gang i 1914 av tsar Nikolaj II av Russland til de fem spillerne som nådde finalen i den berømte turneringen som fant sted i St. Petersburg det året, og som var økonomisk støttet av tsaren. De fem spillerne var Emanuel Lasker, José Raúl Capablanca, Aleksandr Alekhin, Siegbert Tarrasch og Frank Marshall. Men sjakkhistorikeren Edward Winter har påpekt at det ikke kan framlegges overbevisende dokumentasjon for dette, og at opplysningen første gang dukket opp i en artikkel av Robert Lewis Taylor i bladet The New Yorker i juni 1940.

Kriterier
---------

I 1950 overtok og formaliserte den internasjonale sjakkorganisasjon FIDE utdelingen av tittelen. Tittelen tildeles sjakkspillere som har:

* Oppnådd tre stormesternormer i sjakkturneringer, dvs. scoret et på forhånd fastsatt antall poeng avhengig av motstandernes styrke.
* På et tidspunkt hatt en Elo-rating på mer enn 2500.

Sjakkstormestere omtales med et 'GM' (eng. Grand Master) foran navnet f.eks. GM Bobby Fischer. (Tilsvarende benyttes 'IM' foran navnet til en Internasjonal mester i sjakk.)

Se også
-------

* Liste over stormestere i sjakk
* Norske sjakkstormestere
* Kategori:Sjakkspillere

Referanser
----------

1. ↑  FIDE Title Regulations effective from 1 July 2014
2. ↑  5144. Edward Winter, Chess Notes: 5144. Tsar Nicholas II

Eksterne lenker
---------------

* Fédération Internationale des Échecs (FIDE)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
Luohe-prefekturet i Henan
**Luohe** (kinesisk: 漯河; pinyin: *Luòhé*), tidligere kjent som **Lohochai**, er en kinesisk by på prefekturnivå i provinsen Henan i det sentrale Kina. Befolkningen innen bygrensene ble i 2004 anslått til 351 000.[]

Administrative enheter
----------------------

Luohe består av tre bydistrikter og to fylker:

* Bydistriktet Yuanhui (源汇区), 202 km², 300 000 innbyggere,[] sete for lokalregjeringen
* Bydistriktet Yancheng (郾城区), 413 km², 470 000 innbyggere[]
* Bydistriktet Zhaoling (召陵区), 405 km², 480 000 innbyggere[]
* Fylket Wuyang (舞阳县), 776 km², 610 000 innbyggere[]
* Fylket Linying (临颍县), 821 km², 710 000 innbyggere[]

Samferdsel
----------

### Jernbane

Beijing-Hongkong høyhastighetsjernbane har stoppested her.

Jingguangbanen, som er den konvensjonelle toglinjen mellom Beijing i nord og Guangzhou i sør, har stoppested her. Denne jernbanelinjen er også innom blant annet Shijiazhuang, Handan, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Shaoguan.

### Vei

Kinas riksvei 107 fører gjennom området. Den løper fra Beijing til Shenzhen (rett ved Hongkong, og er på sin vei innom provinshovedstedene Shijiazhuang, Zhengzhou, Wuhan, Changsha og Guangzhou.

Referanser
----------

1. ↑  «worldpostmarks.net». Arkivert fra originalen 2. januar 2015. Besøkt 22. juli 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GeoNames
 |
**Arne Einarsson Vade** (død 1349) var en norsk geistlig som levde i senmiddelalderen. Han ble erkebiskop av Nidaros i 1346 og døde under svartedauden i 1349.

Arne var sønn av Ingebjørg Arnesdatter, som var søster av erkebiskop Eiliv Arnesson (erkebiskop fra 1309-1331). Arnes far Einar er ellers ukjent. Etternavnet Vade kommer sannsynligvis fra storgården Vada i Beitstad i Nord-Trøndelag.

Arne nevnes som rådsmann for onkelen erkebiskop Eiliv i 1323. Fra 1336 var Arne officialis og kannik ved Nidaros domkapittel, og fungerte trolig som domkapitlets økonom. 

Da erkebiskop Pål Bårdsson døde i 1346, valgte domkapitlet Arne som hans etterfølger. Arne reiste da til Avignon, der paven hadde sete på den tiden, for å motta palliet. I 1348-1349 oppholdt hans seg mye på Østlandet, trolig for å innkreve tiende. 

I september 1349 var Arne tilbake i Nidaros, for han utsendte testamentet sitt den 23. september det året. Sannsynligvis skrev han testamente på grunn av pestepidemien som truet. Han var i live 17. oktober 1349, for da skrev kanniken Arnfinn Petersson sitt testamente, der Arne er blant arvingene. Det er det siste vi hører om Arne i live, så sannsynligvis døde han kort tid etter. Den islandske presten Einar Havlidesson skriver i *Lagmannsannalen*, en av de islandske annalene, at erkebiskop Arne døde av pesten i 1349. Sammen med ham døde også alle korsbrødrene i Nidaros bortsett fra én.

Referanser
----------

1. ↑  Dybdahl, Audun. (2009, 13. februar). Arne Einarsson Vade. I Norsk biografisk leksikon. Hentet 8. august 2017.
2. ↑  Einar Havlidesson, «Lagmannsannalen», 1349 i: *Islandske Annaler indtil 1578*, s. 275-276

Litteratur
----------

* *Islandske Annaler indtil 1578*, redigert av Gustav Storm. Det norske historiske Kildeskriftfond, Christiania 1888
* Biografi hos katolsk.no


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Pål Bårdsson** | **Erkebiskop av Nidaros**(1346–1349) | Etterfølger:**Olav** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Catholic-Hierarchy
 |
**Arne Kristian Eggum** (født 24. august 1936, død 15. august 2022) var en norsk kunsthistoriker som i all hovedsak konsentrerte sitt vitenskapelige virke rundt Edvard Munch.

Fra januar 1963 til januar 1964 var Eggum engasjert for å assistere ledelsen i forberedelsene til Munch-museets åpning. Han tok magistergraden i kunsthistorie ved Universitetet i Oslo med *Studier i nordisk kunstteori* høsten 1968. Eggum ble konstituert som konservator ved Oslo kommunes kunstsamlinger, Munchmuseet, med spesielt ansvar for maleriavdelingen i mars 1969 og fikk fast ansettelse i august 1970. I en periode 1969–70 var han eneste kunstkritiker i Dagbladet.

I februar 1972 ble Arne Eggum konstituert som museumsleder/førstekonservator (conservateur en chef, chief curator, hauptkonservator) for Munchmuseet med påfølgende fast ansettelse i Oslo kommunes kunstsamlinger, Munch-museet.

Eggum deltok også i andre aktiviteter i regi av Oslo kommunes kunstsamlinger: offentlige omvisninger i regi av «Kjenn din by», katalogisering og publisering av «Amaldus Nielsens malerisamling» i 1973, av «Rolf E. Stenersens gave til Oslo by» i 1974, og av «Idékonkurranse om utsmykning av 22 skoler i Oslo» i 1973–76.

Som museumsleder hadde Eggum en meget omfattende og hyppig sitert vitenskapelig produksjon i form av artikler og bøker, gjerne skapt i tilknytning til internasjonale utstillinger. Han pensjonerte seg ved fylte 65 år, men har senere publisert artikler som «The Scream as a Vision of Despair», Fondation Louis Vuittion, 2015. Eggum har lagt frem flere omkalfatrende teorier om Edvard Munchs kunstverker i samtale med Annelita Meinich i «Ut i kulturen», NRK P2. I samme programpost har han hatt tre programmer om dadaismen.

Utgivelser
----------

* Liste over utgivelser av Arne Eggum, goodreads.com

Kilder
------

* Hege Blom: «Arne Kristian Eggum», *Store norske leksikon*

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** BNE **·** CiNii
 |
«***Vise om gullgraving***» er et skillingstrykk som Alf Prøysen fikk tilsendt til sin visespalte i «Magasinet for alle» på 1950-tallet. Innsenderen forteller: «*Sender her en gammel vise som min far, John H. Øverkil, skrev i 1873. Visen ble meget populær, og er trykket i Trondheim samme år, og ble sunget overalt i Trøndelag. Opptakten til at denne visa ble laget er: I 1865 reiste fra Stjørdalen fire unge karer til California og New Zealand på gullgraving, og var borte i åtte år. Da de kom hjem kjøpte de seg hest og fikk låne en karjol, og kjørte som storkarer rundt i bygda, som gjester i bryllup og lignende, hvor de ble hedersgjester overalt. Men sant å si, så hadde de ikke så mye gull som mange mente, det ble nok mest med stasen. Visen ble sunget første gang i et storbryllup i Flornes 1873, hvor disse gullets tre riddere var med og var hedersgjester.*»

Teksten
-------

**1.**Gullets røde glans fikk sin pris for lenge siden,  

her til lands var det kjent langt opp i tiden.  

Det er veien til all slags makt og ære,  

vei til kvinnens smil, samt til meget meget mere.  

Vei til jomfrubryst, pikekyss og meget annet  

vei til livets lyst til Paradisets kyst.  

*Ref: Hurra, hurra, hurra!*  

  

**2.**Kalifornia, i det fjerne fjerne vesten,  

som et gulland ja, lignes kan ved himlen nesten.  

Mangen ungersvend som i hjemmet ble foraktet  

kom derfra igjen hadde lykken plent forpaktet.  

Vant ved røden gull som han bar i lommen, lommen  

seg en pike huld der var av penger full.  

  

**3.**Men Ny Zeeland er visst denne visen, visen  

alle og enhver må vel gje det prisen, prisen.  

Yndigt er det land som en paradisets have  

der er gull som sand for enhver som gidder grave.  

Der er Pli at få dette fine fine vesen  

som kan lykken nå og ingen imotstå.  

  

**4.**Fra det paradis hvorom her er tale, tale  

kom en klok fornys Krus på bryggen fikk de alle.  

Kjeden var av gull rakk fra halsen og til foten,  

lommen den var full hvo det hatten efter moten.  

Jo da fikk man se hva det er å ligge hjemme  

straks løp pikene fra hver sin kjæreste.  

  

**5.**I hvert gjestebud sitter de som hedersgjester,  

ut i sine skrud blåe jakker, hvite vester,  

alle æres de høyere enn selve presten  

pikene, pikene kappes, slåes dem om nesten  

men vi stakkars må vi som før var nokså gode  

smukt tilbake stå ja bort med skammen gå.  

  

**6.**Vil man bli forært nu for tiden kyss av pike,  

må man have vært i Ny Zeeland sant at sige,  

pikens fader ei vokter da de små podinder  

siger sjelden nei gullets svorne ridder hindres,  

allting går så smurt mammas rynker bliver glatte  

man blir ei belurt ei heller efterspurt.  

  

**7.**Derfor gutter jeg råder eder til at reise,  

jeg vil og i vei vi må kunne lære kneise.  

Vi skal grave gull lære Pli i Zeelands landet,  

få personen full ut av penger, pral og annet,  

kommer hjem vi hei, har vi femti end på baken  

se det skader ei man siger ikke nei.

Kilder
------

* De gamle visene 4 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, Oslo 1975
**Dornier Seastar** er et turboprop-drevet amfibefly som i stor grad er bygget av komposittmaterialer. Det er utviklet av Claudius Dornier Jr. i Tyskland. Det fløy for første gang i 1984. Claude Dorniers sønn Claudius jr, grunnla Dornier Seawings AG (nå '"Dornier Seaplane Company*)*

Konstuksjon og utvikling
------------------------

Seastar er en parasollvinget flybåt med to motorer montert i en enkelt nacelle over vingene i en «push-pull» konfigurasjon. I den generelle utforming ligner det sterkt på det nyskapende Dornier *Wal* hel-metal endekker fra 1920-tallet som ble bygget i over 250 eksemplarer ( inklusive Roald Amundsens N-24 og N-25), og den direkte og større etterfølgeren, Dornier Flugzeugwerke's Dornier Do 18 fra 1930-tallet.

Den første prototypen ble bygget fra metallvingene på en Dornier Do 28 og med store stag som festet vingene til sponsonene. Det foretok sin jomfrutur fra Hamburg 17. august 1984. Den andre prototypen som representererte den endelige konstruksjon var større, og hadde en ny komposittvinge med et sett støttestag til skroget. Det første flyet fløy fra Oberpfaffenhofen den 24. april 1987.

I oktober 2009 annonserte Dornier at de ville sette i gang produksjon av Seastar.

I mai 2010 annonserte Dornier at de ville bygge Seastar i Saint-Jean-sur-Richelieu, omtrent en halvtime fra Montreal, Quebec, Canada.

Selskapet har siden blitt et joint venture med to kinesiske statseide selskaper og har planer om å bygge flyet på to steder, i Oberpfaffenhofen i Tyskland, og i Wuxi, Kina.

I januar 2016 annonserte Dornier at Seastar skulle bygges av Diamond Aircraft Industries.

Spesifikasjoner (Seastar CD-2)
------------------------------

Den Dornier Seastar på Wolfgangsee i Østerrike

| Tekniske data  |  |
| --- | --- |
| Mannskap | 1 |
| Lengde | 12,70 m |
| Vingespenn | 17,74 m |
| Høyde | 4,83 m |
| Vingeareal | 30,6 m² |
| Vekt (uten last) | 3 280 kg |
| Vekt (maksimalt) | 4 600 kg |
| Motor | 2 × Pratt & Whitney PT6A-135A (2 × 478 kW) |
| Ytelser |  |
| Marsjfart | 333 km/t |
| Marsjhøyde | 4 575 m |
| Klatrefart | 6,6 m/s |
| Passasjerer | 6-12 |
|

Referanser
----------

1. 1 2  *Air International* October 1988, p. 189.
2. ↑  Sarsfield, Kate (22. oktober 2009). «NBAA 09: Buoyant seaplane market triggers Seastar launch». flightglobal. Besøkt 23. oktober 2009.
3. ↑  Jolicoeur, Marin (5. juni 2010). «Aérospatiale: Dornier s'implantera finalement au Québec». les affaires. Besøkt 7. mai 2010.
4. ↑  «Company». Dornier Seawings. Arkivert fra originalen 17. februar 2016. Besøkt 6. desember 2015.
5. ↑  «Diamond to build Seastar airframes». Flying Magazine. Besøkt 29. januar 2016.
6. ↑  ODEHNAL, Zdeněk. Seastar ožívá. Letectví a kosmonautika. 2010, kull 86. tall 3, s. 61.

Eksterne lenker
---------------

* Dornier Seastar
**Dolphins viseklubb** i Oslo ble startet på initiativ av Ole Hauki 12. mars 1966. Han var kommet fra USA og tok med seg ideen derfra. Det første samlingsstedet var i Frisksportrestauranten i Grensen 18 i Oslo. Her var det plass til omtrent 70 personer, og visekveldene var på lørdager. Klubben ble så populær at det snart ble arrangementer også på onsdager. I 1968 flyttet klubben til Frimurerlosjens lokaler der det var plass til 300. Aktiviteten ebbet ut i 1970.

Dolphins ble starten på den norske visebølgen. Den ble altså startet i en alkoholfri vegetarrestaurant.

De første som opptrådte i Dolphins var gruppa The Sing Singers  med Ole Hauki, Bjørn Tonhaugen, Karin Hvidsten og Ole Paus. Andre aktive var Lillebjørn Nilsen, Kari Svendsen, Bjørn Morisse, Øystein Sunde, Lars Klevstrand, Hege Tunaal, Finn Kalvik, Jon Arne Corell, Steinar Ofsdal og grupper som Kinsfolk, Gruppe 4, Christiania Fusel & Blaagress og The Young Norwegians.

Litteratur
----------

* Hakan Markussen: *American Folk Music på Dolphins Club 1966 - 1970* (masteroppgave i historie ved IAHK, Universitetet i Oslo 2009).

Referanser
----------

1. 1 2  Aftenposten 12. mars 1966.