recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Oruscatus*** er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Disse billene har larver som utvikler seg i møkk som de graver ned.

Utseende
--------

Middelsstore, svarte gjødselbiller med en litt matt metallisk glans. Hos disse artene finnes det ikke noe horn på hodet og forskjellen mellom kjønnene er forholdsvis liten. Hodet er bredt skovlformet, pronotum er mye bredere enn langt, uten påfallende groper eller utvekster bortsett fra en liten, rund grop midt på hver sidekant. Dekkvingene har markerte, men ikke spesielt dype lengdefurer.

Levevis
-------

Disse billene ruller møkk sammen til baller og graver dem ned, ofte ganske dypt, i bakken. Hannen og hunnen samarbeider om dette, men når gangen er ferdig og etter at de har paret seg, flyr hannen bort mens hunnen blir igjen i gangen for å ta seg av larvene som etter hvert klekkes. Hun holder møkkballene frie for rovdyr og uønsket soppvekst til larvene er fullvoksne, noe som gjerne tar flere måneder.

Utbredelse
----------

Gruppen er utbredt i Sør-Amerika, fra Colombia i nord til Argentina i sør.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
				+ Underfamilien gjødselgravere (Scarabaeinae) Latreille, 1806
					- Stammen Phanaeini MacLeay, 1819
						* Slekten ***Oruscatus*** Bates, 1870
							+ *Oruscatus davus* (Erichson, 1847)
							+ *Oruscatus opalescens* Bates, 1870

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Oruscatus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Oruscatus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Oruscatus* hos NCBI Rediger på Wikidata

* *Oruscatus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Bilder av *Oruscatus davus*
* Bilde av *Oruscatus davus*
Elven Bure ved Aylsham.
**Bure** (uttales som *burr*) er en elv i Norfolk i England. Det meste av den er innenfor nasjonalparken The Broads. Den er 80 km lang.

Elven har sitt utspring nær Aylsham, og var tidligere farbar helt dit. Den er nå farbar til broen ved Coltishall, omkring 16 km lenger ned. Den passerer eller renner gjennom Buxton Lamas, Coltishall, Belaugh, Wroxham, Horning, Ludham Bridge, St. Benet's Abbey, Oby, Acle og Stokesby, og renner så langs nordsiden av Halvergate Marshes, gjennom Runham og møter Breydon Water ved Great Yarmouth. Rett nedenfor Breydon Water renner den inn i Yare, som går ut i havet mellom Great Yarmouth og Gorleston.

Bure har to bielver, Thurne og Ant. Det er også en mindre vannvei som forbinder den med Trinity Broads.

Referanser
----------

1. ↑  Ordnance Survey (2005): *OS Explorer Map OL40 - The Broads*. ISBN 0-319-23769-9.

Eksterne lenker
---------------

* (en) River Bure – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Visit Aylsham and the Bure Valley
* Watermills & Windmills on the River Bure, vann- og vindmøller
* River Bure Literary History, litterær historie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GeoNames
 |
**Wilhelm Fabini** (født 29. februar 1936 i Brașov) er en billedkunstner fra Romania. Han tilhører den etninske minoriteten kalt Siebenbürgen-sakserne.

Han er tredje barn av sine foreldre, og er bror med arkitekten Hermann Fabini og med grafikeren Hellmut Fabini.

Etter å ha studert ved *Johannes Honterus-gymnaset* i Brașov, studerte han i en kort periode ved Det metallurgiske instittutet i Brașov, men byttet etterhvert til Kunstakademiet i Cluj, der han studerte bl. a. under professorene Virgil Fulicea og Romulus Ladea.

Etter avsluttende eksamen arbeidet han ved fajanse-fabrikken i Sighișoara og som keramikklærer ved den såkalte *Pionerskolen* i samme by.

I perioden 1965-1975 deltok han i mange utstillinger.

Han fikk internasjonale priser ved flere utstillinger han deltok i: Nagoya (Japan), Vallauris (Frankrike), Moskva (Russland), Athen (Hellas), Firenze (Italia) etc.. I 1976 vant han gullmedaljen ved den internasjonale keramikk-konkurransen i Faenza/ Italia.

I mai 2003 ble en byste av Hermann Oberth som Wilhelm Fabini har lagt avduket.

Videre lesing
-------------

* *Wilhelm Fabini. Scurtă privire în atelierul său*, Editura Honterus, Sibiu, 2017

Referanser
----------

1. ↑  Un truditor pe ogorul artei: Wilhelm Fabini
2. ↑  Poesie aus Geist und Erde Arkivert 19. oktober 2004 hos Wayback Machine.
3. ↑  «Hermann Oberth: Ein Buch verändert die Welt - Siebenbürgische Zeitung». *www.siebenbuerger.de* **(tysk)**. Besøkt 6. august 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Banggi** (malayisk: *Pulau Banggi*) er Malaysias største øy. Den ligger nord for Borneo, i Kudat-distriktet i Sabah, mellom Balabac-stredet i nord og Sør-Banggi-stredet i sør. Øya har et areal på 440,7 kvadratkilometer, med et beregnet innbyggertall på 14 000 (2004). De viktigste landsbyene er Limbuak og fergestedet Karakit.

Befolkningen består i hovedsak av ubiere, bonggiere, kegayanere og suluk. Det er anslått å være rundt fire tusen bonggiere på Banggi, som regnes å være til den etniske gruppen som har vært bosatt lengst på øya. Det er anslått at rundt 17 prosent av innbyggerne på Banggi er illegale innvandrere som har kommet fra Filippinene (1999).

På 70-tallet levde rundt 75% av befolkningen på øya under fattigdomsgrensen, og Banggi regnes som relativt under-utviklet. De tradisjonelle næringer på øya har vært fiske, som fortsatt står for rundt 70 prosent av øyas økonomiske aktivitet, og jordbruk. På 80-tallet ble kvegdrift introdusert, og i 2009 ble det anlagt en gummiplantasje. Det tas også sikte på å få gitt tilbud som kan gjøre øya til et attraktivt mål for økoturisme.

Over 70 prosent av Banggi er dekket av dels uberørt regnskog, og havområdet rundt øya har Malaysias nest største konsentrasjon av korallrev. Et område på rundt ti tusen kvadratkilmeter, med blant annet Banggi og øyene rundt, er foreslått vernet som Tun Mustapha nasjonalpark.

Referanser
----------

1. 1 2 3  *Farmers' exit from subsistence agriculture out migration and deagriarianisation* Arkivert 4. oktober 2013 hos Wayback Machine. av Fadzilah Majid Cooke. Universitetet i Sabah.
2. 1 2 3 4  *Feasibility Study on Development of a Wind Turbine Energy Generation System for Community Requirements of Pulau Banggi Sabah"* Arkivert 4. oktober 2013 hos Wayback Machine. av Azhar Abdul Aziz. Malaysias teknologiske universitet, februar 2011. Besøkt 1. oktober 2013. (en)
3. ↑  Sabah Parks Board of Trustees: Tun Mustapha Park (Proposed) Arkivert 28. september 2013 hos Wayback Machine.. Besøkt 1. oktober 2013. (en)

Eksterne lenker
---------------

* Sensi Borneo: Pualu Banggi (en)
* Hjemmeside med bilder fra Banggi (en)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
***Møte i mørket*** (orig: *Rendez-vous en noir*) er en fransk thrillerserie på seks episoder som gikk på TF1 i 1977. Serien handler om en ung man som tar hevn over de han mener var skyld i forlovedens død. Den er basert på William Irishs bok *Rendez-vous in black* (1948) 

Serien ble sendt som påskekrim på NRK i 1980.

Handling
--------

Serien starter med en gruppe jegere på heisatur i et privatfly. En av passasjerene slipper en tom flaske fra flyet og denne treffer tilfeldigvis en ung kvinne som dør momentant. Kvinnens unge forlovende blir knust av sorg og sverger hevn. Han tar jobb i en rekke flyselskap og klarer omsider å finne ut hvem som var i flyet. Deretter iverksetter han en utspekulert plan for å drepe de han mener er skyldige. Denne hevnen setter han ut i livet hvert år, på forlovedens dødsdag.

Rollebesetning
--------------

* Daniel Auteuil som etterforsker Victor Camaret
* Didier Haudepin som Jean Morin, hevneren
* Christine Pascal som Jeans forlovede
* Jean Martin som Le commissaire

Referanser
----------

1. ↑  VG (12.3.1980, side 41) «Serien starter 1. april og fortsetter hver dag i påskeuken»

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Møte i mørket* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Møte i mørket* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata
**Martin Križaj** (født 5. oktober 2002) er en slovensk alpinist, som representerer klubben SK Alpetour.

Idrettskarriere
---------------

### Sesongen 2018/19

Križaj deltok i sitt første FIS-renn i desember 2018, i Reiteralm i Østerrike. Han deltok i Bosnia-Hercegovinas juniormesterskap i alpint i desember, og kom der på ellevteplass i slalåm og sjuendeplass i storslalåm. Han deltok i Vinter-EYOF 2019 (European Youth Olympic Festival), og kom der på 18.-plass i storslalåm og 19.-plass i slalåm. I Junior-VM i alpint 2019 deltok han kun i storslalåm, men kjørte ut.

### Sesongen 2019/20

Han representerte Slovenia under Vinter-OL for ungdom 2020. Der fullførte han kun én av øvelsene - han kom på 16.-plass i super-G. I slalåm lå han på tredjeplass etter første omgang, men kjørte ut i andre omgang.

Referanser
----------

1. 1 2   www.lausanne2020.sport, besøkt 12. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  FIS - *Martin Križaj - Results*, besøkt 10. mars 2020.
3. ↑  Lausanne 2020 - *Martin Križaj* Arkivert 12. januar 2020 hos Wayback Machine. besøkt 10. mars 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Martin Križaj – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Martin Križaj – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Martin Križaj – TheSports.org Rediger på Wikidata
* Profil hos Vinter-OL for ungdom 2020 Arkivert 12. januar 2020 hos Wayback Machine.
**Ørnulf Reidar Wikstrand Andresen** (født 6. januar 1944 på Siggerud i Ski kommune) er en tidligere norsk syklist, blant landets ypperste i perioden 1962-1969.

Som broren Thorleif Andresen representerte han Sagene IF og vant ni lag-NM: 170 km 1963-65 og lagtempo 1963-68. Selv vant han Tyrifjorden rundt i 1969. Han representerte også landslaget, og i sykling under Sommer-OL 1968 ble han og laget nummer 5 i lagtempo, mens han selv fikk 56.-plass individuelt. Samme året fikk han og det norske laget en etappeseier i Fredsrittet.

Han startet å jobbe for Norges Cykleforbund i 1979, ledet lagtempolaget noen år frem til 1986, var sportssjef og i 1990 generalsekretær en kort periode. Videre avslo han i 1985 tilbudet om å trene Canada sitt landslag i sykkel.Utover 90-tallet var han høgskoledirektør ved Høgskolen i Gjøvik, kontorsjef ved Høgskolen i Hedmark, saksbehandler ved Norges kommunal- og sosialhøgskole og studie- og organisasjonskonsulent i Hørselshemmedes Landsforbund. I perioden 2001-05 var han kjent som generalsekretær i Norges Astma- og Allergiforbund.

I 2007 fikk han mastergrad i historie fra Universitetet i Tromsø. I 2020 tok han doktorgrad med avhandlinga *Lyktes Nasjonal Samlings kommuneprosjekt?* ved samme universitet.

Referanser
----------

1. ↑  Per Erik Moen (25.3.2002). «Elsker digre biffer». Dagsavisen.
2. ↑  «Gratulerer». Adresseavisen. 6.1.2004.
3. ↑  Ørnulf Wikstrand Andresen (Høsten 2007). «Hvordan styrte Nasjonal Samling den kommunale forvaltningen i Hamar fra 1940 til 1945» (PDF).
4. ↑  Andresen, Ørnulf Wikstrand (15. oktober 2020). «Lyktes Nasjonal Samlings kommuneprosjekt? Nasjonal Samling, tysk okkupasjonsmakt og norske nazifiserte institusjoners nyordning av kommunal forvaltning i Hamar, Fredrikstad og Tromsø 1940 – 1945». Besøkt 25. mars 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ørnulf Andresen – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Ørnulf Andresen – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Ørnulf Andresen – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Ørnulf Andresen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Ørnulf Andresen – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Ørnulf Andresen – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Ørnulf Andresen – TheSports.org Rediger på Wikidata
**Møteplikt** betyr at en plikter å møte opp personlig på fastsatt tid og sted. Møteplikt kan i mange tilfeller fravikes ved gyldig forfall, som sykdom eller at man er utenlands, eller møteplikten oppheves av at man er inhabil og ikke får møte.

Lovfestet møteplikt
-------------------

Valgte til Stortinget har en egen lov om møteplikt, mens kommuneloven regulerer møteplikt i kommunale og fylkeskommunale organer.. Statsborgerloven krever personlig fremmøte for å søke om statsborgerskap. Meddommere, og vitner, har møteplikt i domstolen når de er innkalt.

Styreleder og daglig leder i aksjeselskap har møteplikt på generalforsamlingen.

NAV kan kalle inn mottagere av dagpenger, og vedkommende har da møteplikt, og unnlater vedkommende å møte faller retten til dagpenger bort.

Kriminalomsorgen kan løslate dømte på prøve når 2/3 av straffen er sonet, da med møteplikt som et vilkår for prøveløslatelsen.

Andre typer møteplikt
---------------------

Arbeidsgivere krever normalt møteplikt for sine ansatte. Elever i grunnskolen og i videregående skole *har møteplikt til alle timer på alle årstrinn*, fastsatt av utdanningsdepartementet.

Land med stemmeplikt har implisitt møteplikt ettersom stemming skjer ved personlig fremmøte.

Referanser
----------

1. ↑  Lov om særlige Straffebestemmelser m.v. for Personer, som i Henhold til Grundlovens § 75 h indkaldes til at møde for Storthinget
2. ↑  Kommuneloven §40
3. ↑  «Har jeg møteplikt?». Arkivert fra originalen 30. august 2017. Besøkt 30. august 2017.
4. ↑  «Vitne i retten». Arkivert fra originalen 30. august 2017. Besøkt 30. august 2017.
5. ↑  Aksjeloven §5-4
6. ↑  «Rundskriv § 4-8 tredje ledd». Arkivert fra originalen 30. august 2017. Besøkt 30. august 2017.
7. ↑  Prøveløslatelse
8. ↑  Rettigheter og plikter i den offentlige grunnskolen
9. ↑  «Fravær i videregående skole». Arkivert fra originalen 30. august 2017. Besøkt 30. august 2017.
**Ulrik Farestad** (født 22. desember 1984) er en norsk poet, gjendikter og oversetter. Hans første diktsamling, *Støv, stjerner, piksler*, kom ut på Bokvennen Forlag i 2013. Diktsamling nummer to, *Sangen og katastrofen,* utkom på samme forlag i 2017. Diktsamlingen *En hvithai i Venezia* kom i 2021. Forlaget Edition Rugerup publiserte i 2018 et utvalg av diktene hans, gjendiktet til tysk av Klaus Anders.

Han er utdannet master i litteraturvitenskap fra Universitetet i Oslo hvor han skrev oppgave om Rainer Maria Rilke. 

Han har også gjendiktet et utvalg av Robert Graves' dikt, utgitt av Bokvennen Forlag i 2010.

Referanser
----------

1. 1. ↑  Ulrik Farestad: *Støv, stjerner, piksler*, Bokvennen Forlag, 2013, ISBN 9788274883642
	2. ↑  «Staub, Sterne, Pixel | Edition Rugerup: Internationale Lyrik und Prosa» **(tysk)**. Besøkt 10. juni 2021.
	3. ↑  Robert Graves, Ulrik Farestad (gjendikter): *Nye Legender, dikt i utvalg*, Bokvennen Forlag, 2010, ISBN 9788274882249

Eksterne lenker
---------------

* 

* (no) Publikasjoner av Ulrik Farestad i BIBSYS
* Ulrik Farestad, I gudinnens grep – om Robert Graves, retrogarde.org, Aorta #15

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Ørnulf Ree** (født 5. mai 1896 på Jeløya ved Moss, død 19. desember 1955 på Jeløya ved Moss) var en norsk forfatter.

Ree tok latinartium i 1914. Han studerte deretter en tid teologi og reiste på studiereiser til Italia, Danmark og Tyskland (på Humboldt-stipendium). Han var i kortere tid ansatt i Aftenposten og Verdens Gang. Ree skrev flere romaner og skuespill etter debuten med *Brødrene paa Athalbyr* i 1925. Han skrev under navnet Jon Styver føljetongen *Trondhjemsgutten som kjempet for sitt bysnavn* i Ukemagasinet.

Ree skrev hørespillet, fisker-farsen *100 prosent* (1930).

I 1950 var han redaktør for Mosse-Jul i regi av Moss Idrettslag. 1951–1955 var Ree både redaktør og utgiver. Kunstmaleren og tegneren Edmund Ree illustrerte Mosse-Jul. Ørnulf Ree var far til Edmund Ree og farfar til billedkunstneren, forfatteren, biologen og ornitologen Viggo Ree.

Bøker (utvalg)
--------------

* *Ragnarok 1935* (3. hefte. Uavhengig månedsskrift. Artikkel av Ørnulf Ree: *Godt og ondt. En replikk*)
* *Moss før og nu* (Utgitt i anledning av Moss Handelsstands Forenings 50-årsjubileum. Moss 1937)
* *I hine harde tider* (Moss, Kamban forlag, 1945)
* *Varna skipreide mot bakgrunn av almen norsk historie* (Oslo, eget forlag, 1947)
* *Harpuner og mannfolk. Fra en fangsttur i Antarktis* (Moss, 1953)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Ulrich von Türheim** var en tysk forfatter som skrev i den siste halvdelen av 1200-tallet.

Som med mange av hans samtidige er det svært lite er kjent om Ulrichs liv. Han var fra området Augsburg i sørvestlige Bayern. Tre av hans verk er bevart: En avslutning på den versjonen av legenden om *Tristan og Isolde* som ble etterlatt ufullført av Gottfried von Strassburg; en fortsettelse av *Willehalm*, etterlatt ufullført av Wolfram von Eschenbach; og fragmenter av en versjon av *Cligès* basert på et dikt av den franske forfatteren Chrétien de Troyes. Det er ikke kjent om hans siste verk var et selvstendig verk eller også var en fortsettelse, i dette tilfellet av en nå tapt utgave av *Cligès* av Konrad Fleck. Den relative kronologi for disse verkene er omdiskutert, skjønt *Rennewart* er i dag vanligvis betraktet som det siste.

Litteratur
----------

* Ulrich von Türheim: *Tristan*, redigert av Thomas Kerth (Altdeutsche Textbibliothek 89), Tübingen 1979.
* Ulrich von Türheim: *Rennewart*, redigert av Alfred Hübner (Deutsche Texte des Mittelalters 3), Berlin 1938, 1964.
* A. Bachmann, A.: «Bruchstücke eines mittelhochdeutschen Cligès», *Zeitschrift für deutsches Altertum* **32** (1888) 123ff.
* Vizkelety, A.: «Neue Fragmente des mittelhochdeutschen Cligès», *Zeitschrift für deutsche Philologie* **88** (1969) 409ff.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
**Møtet mellom Ludvig XIV og Filip IV på Île des Faisans** (fransk: **Entrevue de Louis XIV & de Philippe IV dans l'Île des Faisans**) er et maleri fra det 17. eller 18. århundre av den franske maleren Jacques Laumosnier.

Motiv
-----

Maleriet skildrer møtet mellom kongene Ludvig XIV av Frankrike og Filip IV av Spania den 7 juni 1659 i en paviljong på Île des Faisans i elven Bidassoa, på grensen mellom Frankrike og Spania. Den spanske monarken gir her sin datter til den franske kongen. Under møtet ble også Pyreneene-traktaten underskrevet for å sette en ende på Tredveårskrigen. På den franske siden til venstre ses foruten kongen i rødt, bak ham broren Filip I av Orléans, til venstre for ham enkedronningen Anna og kardinal Jules Raymond Mazarin. 

På den spanske siden ses foruten kongen i sort og gull bak ham datteren Maria Theresia, bærende et smaragd- og diamantsmykke i håret fra den franske kongen. Til høyre for henne Gaspar de Guzmán, comte d'Olivares, og bak infantaen maleren Diego Velázquez som hadde dekorert den spanske del av møtepaviljongen.

Om bildet
---------

Maleriet er en kopi i mindre utgave av et forlegg til et gobelin av Henri Testelin til Versailles, og befinner seg i Musée de Tessé i Le Mans. Det samme motivet ses også i en annen utgave av Ludvig XIVs hoffmaler Charles Le Brun.

Referanser
----------

1. 1 2  Duccini, Hélène: *Le traité des Pyrénées*, histoire-image.org, Besøkt 14. juli 2016
2. ↑  *Tapices de los Gobelinos*, ambafrance-es.org. Besøkt 14. juli 2016
3. ↑  *ENTREVUE DE LOUIS XIV ET DE PHILIPPE IV DANS L'ILE DES FAISANS*, culture.gouv.fr. Besøkt 14. juli 2016

Portal: Kunst
**Ørnulf Gulbransen** (født 19. desember 1916, død 20. februar 2004) var en norsk fløytist og pedagog, kjent som en av landets ledende etter den andre verdenskrig.

Han debuterte 1938 etter å ha gått i lære hos Hans Stenseth, Aksel Andersen og Per Wang. Det fulgte en tid med ansettelse i Øivind Berghs *Bristolorkester* hvor han spilte fløyte til middagskonserten og altsaxofon når orkestret spilte til dans. Han spilte også i ensemblet ved Nationaltheatret, samtidig med
at han var lærer ved Barratt Due musikkinstitutt. 

Gulbransen ble ansatt ved Musikkonservatoriet i Oslo i 1941, og hadde to studieopphold hos den franske Marcel Moyse i Paris (1946) og i Vermont (1955), hvilket brakte ham til universitetet derover som professor (1959) og endatil solistarbeide ved plateinnspillinger fra *Music of Marlboro*-festivalen (1964), under direksjon av Pablo Casals som senere fikk Gulbransen med på en rekke turer blant annet til Midtøsten. Han ble i 1973 den første professor i fløytespill ved Norges musikkhøgskole der han virket inntil 1984.

Ellers hadde han gjesteengasjement ved Ingesund musikkhøgskole i Arvika og konservatoriet i København, og var instruktør for *Canadian Youth Orchestra* (1974–91). Videre ledet han Den Norske Blåsekvintett (1955–72) og var fast tilsatt i Oslo Filharmoniske Orkester (1941–70) som fløytist, fra 1956 som solofløytist og fra 1958 medlem av det nyopprettede Filharmoniens kammerorkester som ble ledet av konsertmester Ernst Glaser. Blant Gulbransens elever rager Alf Andersen (1928-1962), Per Øien, Torkil Bye og Tom Ottar Andreassen høyt.

Premier
-------

* Musikkritikerprisen 1956
* den 6. Lindemanprisen 1984 på kroner 30 000
* Oslo bys kunstnerpris 2002

Referanser
----------

1. ↑  Frøydis Ree Wekre, *Minneord for Ørnulf Gulbrandsen Arkivert 25. juni 2006 hos Wayback Machine.* i Norsk Musikkinformasjon

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ørnulf Gulbransen på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Ørnulf Gulbransen på MusicBrainz Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Hillsborough** er en by på øya Carriacou i Grenada i Karibia. Den har 800 innbyggere (2010).

Historie
--------

Byen ligger ved Hillsboroughbukta på vestsiden av Carriacou. Stedet vokste fram etter at kolonister fra Frankrike etablerte seg der sent på 1600-tallet eller begynnelsen av 1700-tallet. Franskmennene kalte bukta Grand Anse. Byen vokste til å bli administrasjons- og handelssentrum på Carriacou. Etter at Storbritannia overtok kontrollen av øya, fikk byen navnet Hillsborough.

I 1886 fikk byen sykehus. Samme år ble grenser og gatenett definert, med offentlige kontorer og næringsbygg langs Main Street og med det åpne torget Market Square. På begynnelsen av 1900-tallet kjøpte myndighetene opp landeiendom i området for utparsellering til småbønder. Området var plaget av malaria og det ble iverksatt tiltak for å bekjempe mygg, både ved hjelp av guppyfisk og ved drenering.

I 1955 ble byens sykehus ødelagt av orkan. Et nytt, Princess Royal Hospital, åpnet i 1957 og betjener Carriacou og naboøya Petite Martinique.

Demografi
---------

I 1891 bodde det 344 mennesker i Hillsborough. Folketallet gikk ned til 302 i 1901 og 262 i 1921, før det steg igjen til 276 i 1946. I 1991 hadde byen 600 innbyggere.

Samferdsel
----------

Lauriston lufthavn ligger sørvest for Hillsborough. Den åpnet i 1968.

Referanser
----------

1. ↑  *The Commonwealth Yearbook 2013*, Commonwealth Secretariat, 2013.
2. 1 2 3  Martin, John Angus: «Hillsborough», i *A–Z of Grenada Heritage*, Oxford: Macmillan Caribbean, 2007, s. 112–113.
3. 1 2  Martin, John Angus: «Princess Royal Hospital», i *A–Z of Grenada Heritage*, Oxford: Macmillan Caribbean, 2007, s. 202.
4. ↑  Martin, John Angus: «Carriacou», i *A–Z of Grenada Heritage*, Oxford: Macmillan Caribbean, 2007, s. 41.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
**Ulrik Frederik Jonstrup Barth** (født 28. mai 1778 i Hjelmeland, død 24. desember 1865 på Jeløya) var en norsk embetsmann og stortingsmann. 

Barth var sønn av en sorenskriver. Selv tok han norsk juridisk eksamen i 1805. Deretter var han fullmektig hos sorenskriveren i Hardanger og siden i Lyngdal. I perioden 1808-10 var han fungerende sorenskriver i Lyngdal. I 1811 var han prøveprokurator, fra 1813 overrettsprokurator i Akershus og Kristiansand. I 1819 ble han fogd i Lister. Han var så i en årrekke, 1831-55, sorenskriver i Moss.

I 1824 representerte Barth Lister og Mandals amt på Stortinget. Han var sekretær i Odelstinget, og i komiteen om jordbruk og fedrift. Han var også medlem av komiteen om adelsretter.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 60[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 60-61[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Ulrik Barth hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
Hillman Imp med åpent motordeksel og bakvindu.

**Hillman Imp** var en kompakt bilmodell med hekkmontert motor, produsert under Hillman-navnet av Rootes Group (senere Chrysler Europe) mellom 1963 og 1976.

Historie
--------

Imp ble utviklet som en konkurrent til Mini, og var kjent internt i Rootes som «Apex». Den største forskjellen mellom Imp og Mini er Imps 875 ccm store motor i aluminium, som var montert bak bakhjulene, vridd 45° for å få plass. For å motarbeide problemene med overstyring som gjerne oppstår med et slikt oppsett var Imp utstyrt med et sofistikert hjuloppheng bak. I løpet av produksjonsperioden ble det produsert tre ulike karosserityper. Den opprinnelige sedan-modellen ble introdusert i 1963, og var i produksjon helt til slutten i 1976. En coupé ble introdusert i 1965, mens en varebilutgave kalt «Van» kom samme år. I 1967 kom stasjonsvognutgaven kalt «Husky», produsert med de samme formene som varebilutgaven. Begge disse gikk ut av produksjon i 1970. Det ble også produsert flere varianter under andre merkenavn, for eksempel luksusutgaven «Singer Chamois», og sportsutgaven «Sunbeam Sport» med en kraftigere motor. I tillegg ble coupékarosseriet brukt til modellene **Imp Californian** og **Sunbeam Stiletto**.

Imp var et svært viktig produkt for Rootes Group. For det første hadde selskapet aldri tidligere produsert personbiler, eller motorer i aluminium, og for det andre måtte en helt ny fabrikk bygges utenfor Glasgow for produksjon av Imp, da Rootes fikk avslag for å bygge ut sin eksisterende fabrikk nær Coventry. Dette viste seg å være svært tungvint i lengden, da Rootes produserte motorblokkene i Glasgow, sendte dem til Coventry for montering, og sendte så de ferdige motorene tilbake til Glasgow for montering i bilene. I tillegg var arbeidsstokken på Glasgow-fabrikken rekruttert fra båtindustrien, og var dermed ikke vant til finmekanikken i en bil. Dette gjorde at både byggekvalitet og driftssikkerhet sank betraktelig. Dessuten var de svært streikeglade, og i 1964 ble kun en tredjedel av fabrikkens produksjonskapasitet utnyttet, mye på grunn av 31 streiker i løpet av året.

Bilens design var ofte ansett for å være lite moderne, og i tillegg var mekaniske problemer svært vanlig tidlig i produksjonsperioden. Til tross for dette var bilen relativt populær, takket være konkurransedyktig pris, distinkt utseende og lave driftskostnader.

Det viste seg etterhvert at de gigantiske investeringene i Imp og i fabrikken nær Glasgow ble for mye for Rootes, og i 1967 falt selskapet i Chryslers hender som en del av Chrysler Europe. Dette førte til at produksjonen av Imp ble stoppet i 1976, etter omkring 500,000 eksemplarer. To år senere falt Chrysler Europe selv sammen, og ble en del av Peugeot.

Fabrikken nær Glasgow ble stengt i 1981, mens fabrikken i Coventry produserte Peugeot-modeller helt frem til 2006.

Eksterne lenker
---------------

* Historien om Imp (*engelsk*)
* Hillman Imp samt modeller bygget på samme plattform (*engelsk*)
Mann med enkeltspent frakk i redingot- eller bonjour-fasong, det vil si med søm i livet og side skjøter. Fra *Costumes Parisiens* 1813.
**Bonjour** (fransk, egentlig «god dag», uttales [bõ ʒur]) er en eldre type dobbeltspent herrefrakk med søm i livet og side skjøter som rekker til knærne og er rett avskåret.

Bonjour-frakken likner på redingot, en slags kåpe eller ridefrakk av lignende form, og på enkeltspent diplomatfrakk, også kalt sjakett, men i motsetning til sjaketten har en bonjour ikke avrundede skjørter. Bonjourer var moderne fra 1820-åra til begynnelsen på 1900-tallet, først som hverdagsplagg, siden 1850-tallet også som finere antrekk. Frakketypen ble båret som en jakke over skjorte og vest, og er en videreutvikling av 1700-tallets populære justaucorps («piratfrakk»). Betegnelsene *bonjour*, *redignot* og *dipomatfrakk* kan brukes om litt forskjellige frakketyper i ulike språk og tidsepoker, men kan på norsk også regnes som synonymer.

Navnet *bonjour* skyldes at frakken særlig ble brukt som formidagsantrekk ved visitter.

Se også
-------

* Redingote (redingot)
* Diplomatfrakk
* Sjakett

Eksterne lenker
---------------

* «DigitaltMuseum: Søk: 'bonjour'». DigitaltMuseum. Besøkt 21. mai 2012.
Acrocephalus palustris

 *Cuculus canorus canorus* + *Acrocephalus palustris*
**Myrsanger** (vitenskapelig navn *Acrocephalus palustris*) er en fugl i sangerfamilien.

Myrsangeren er omtrent 13 cm i lengde og har et vingespenn på 17 til 21 cm og veier 11 til 14 gram. Oversiden er gråbrun og undersiden gulhvit. Utseende er vanskelig å skille fra rørsangeren, men er gråere på ryggen, pannen er mindre flat og nebbet ikke like spiss. Samme fargedrakt hos begge kjønn. Den rører seg skikkelig i tette vekster og kan herme andre arters lyder.

Myrsangeren lever iblant takrør, busker og åkrer i nærheten av vanndrag. Den finns i sentrale og østre deler av Europa til Uralfjellene. I Norge er den bare vanlig i Østfold.

De livnærer seg på insekter og deres larver, edderkopper og snegler, samt på høsten kan den ete bær.

Myrsangeren bygger et skålformet rede av gress og takrør som den bruker å henge i vegetasjonen. Til og med mellom brennesler. Hunnen legger 3 – 5 blåaktige hvite egg. Den europeiske bestanden beregnes til cirka 1,5 til 2,0 millioner hekkende par.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *myrsanger* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *myrsanger* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *myrsanger* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *myrsanger* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *myrsanger* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *myrsanger* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *myrsanger* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Acrocephalus palustris* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Acrocephalus palustris* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Acrocephalus palustris* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Nationalencyklopedin
 |
***Veien tilbake***, (originaltittel: *The Road Back*) er et amerikansk drama fra 1937 regissert av James Whale, med romanen «Tider som fulgte» av Erich Maria Remarque som forelegg.

Filmen er en oppfølger til *Intet nytt fra vestfronten* (1930).

Handling
--------

En gruppe tyske soldater på vestfronten under første verdenskrig diskuterer når krigen endelig kommer til å ta slutt. En kalender viser at dagen etter kommer til å være den 11. november 1918. Men kompaniet deres skal gå til angrep på franske linjer. Til tross for de store skadene på begge sider, klarer tyskerne å sikre kontroll over en skyttergrav. Men uten at soldatene er klar over det, blir en våpenhvile undertegnet samtidig. Troppen får høre om våpenhvilen like etter klokken 11.

Ettersom krigen nå er over forlater de tyske styrkene området, og begynner snart å marsjere hjem til Tyskland. På vei tilbake møter tyskerne medlemmer av American Expeditionary Force, som de utveksler sigaretter og mat med. Når tyskerne kommer inn i en liten fransk landsby, får de beskjed om at Novemberrevolusjonen har brutt ut. De fleste av de tyske soldatene bryr seg imidlertid ikke om revolusjonen. Men soldatene som hadde overlevd Vestfronten sliter snart med å tilpasse seg det sivile livet, i månedene etter krigen.

En løytnant blir angrepet mens han fremdeles har på seg uniformen og medaljene sine, av en gjeng sosialistiske revolusjonære. Men han blir reddet av resten av troppen sin, før han blir drept. Kort tid senere oppdager at imidlertid at kvinnen som var hans forlovede var utro mot ham, med en mann som hadde unngått militærtjeneste - og deretter tjente en formue som krigsprofitør. Den forrådte soldaten dreper den velstående krigsprofitøren, og blir snart arrestert for drap. Flere av hans medsoldater forsøker å tale til hans forsvar, og uttrykker sin tro på at den eldre generasjonen var ansvarlig for verdenskrigen. Soldatene mener at det er galskap å tro at noen kan komme tilbake fra fire år med drap, og deretter forvente å plutselig være normal igjen.

Skuespillere
------------

* John 'Dusty' King som Ernst
* Richard Cromwell som Ludwig
* Slim Summerville som Tjaden
* Andy Devine som Willy
* Barbara Read som Lucy
* Louise Fazenda som Angelina
* Noah Beery Jr. som Wessling
* Maurice Murphy som Albert
* John Emery som kaptein Von Hagen
* Etienne Girardot som en ordfører
* Lionel Atwill som en aktor
* Henry Hunter som Bethke

Referanser
----------

1. ↑  «filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 1. juni 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Veien tilbake* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Veien tilbake* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Veien tilbake* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Veien tilbake* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Veien tilbake* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Veien tilbake* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

Portal: Film

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
*Se også: Kikuyu (språk)*
En kikuyukvinne i tradisjonell drakt, dagens kikuyuer kler seg ellers på moderne vis
**Kikuyuer** er Kenyas største etniske gruppe. Språket deres heter kikuyu.

Det er om lag 7,4 millioner kikuyuer i Kenya, noe som tilsvarer ca. 22 % av landets befolkning.[] Mange kikuyuer er bønder og dyrker det fruktbare sentrale høylandet.

Ordet *kikuyu* kommer fra kikuyuspråkets *gĩkũyũ*, i for eksempel *agĩkũyũ* (navnet på folket).[] Ifølge en legende er Gikuyu også navnet på en av Guds sønner og også den som har gitt dette folk dets navn.[] Av Gud fikk Gikuyu de fruktbare sletter omkring Mount Kenya. 

Folkegruppen er blant annet kjent fra Karen Blixens erindringsbok *Den afrikanske farm*. 

Vanlig matrett blant kikuyuer

Litteratur
----------

* William Scoresby Routledge, Katherine Routledge: *With A Prehistoric People*. London 1910. 392 S. (PDF, 30MB)
* Jomo Kenyatta: *Facing Mount Kenya, The Tribal Life of the Gikuyu. With an Introduction by Bronislaw Malinowski*. London 1938, Vintage Books, ISBN 0-394-70210-7
* L.S.B. Leakey: *Mau Mau and the Kikuyu.* London 1952.
* Godfrey Muriuki: *A History of the Kikuyu, 1500-1900.* Nairobi 1974

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kikuyu people – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** Encyclopædia Universalis **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC
 |
**Bonn Om Teuk** (khmer: ពិធី បុណ្យ អុំ ទូក) er en festival som finner sted i Kambodsja under fullmånen i slutten av oktober eller tidlig november og er en av de mest spektakulære i sitt slag i Sørøst-Asia. Hver by og hver provins er feirer festivalen, men feiringen i Phnom Penh er den viktigste og tiltrekker seg folk fra alle provinsene. Festen varer i tre dager og netter. Det viktigste innslaget er en rekke båtrace for å minnes en av kong Jayavarman VIIs viktigste seire til sjøs i det tolvte århundre. 

Befolkningen i Phnom Penh dobles nesten under festivalen fordi folk fra alle provinsene samles i hovedstaden. Det er mer enn en million khmerer som samles langs breddene. I et lite urbanisert land som Kambodsja er racene en god mulighet for hundretusener av mennesker å komme til storbyen for å oppmuntre laget til landsbyen eller distriktet sitt. Dette er det motsatte av den kambodsjanske nyttårsfeiringen, det andre store årlige arrangementet, når Phnom Penh tømmes for innbyggere som returnerer til sine hjemsteder. 

Bonn Om Teuks røtter går tilbake til de dager da angkorianske konger ønsket å øke kampdyktigheten til krigerne ved å holde konkurranser. Båtracene var en form for trening og en måte å oppdage fremtidige vinnere. Skulpturer i templene Bayon og Banteay Chmar viser utallige sjøslag. Vi kan sammenligne disse testene med regattaer i middelalderens Europa. 

Tidspunktet for festivalen samsvarer også med tiden da strømmen i Tonle Sap skifter retning. Festivalen blir dermed også en måte å takke Mekong for å gi sin fruktbare silt over landet og rikelig tilgang på fisk. Tonle Sap reverserer sitt løp under monsunen og tømmes ut i innsjøen med samme navn. Så, når regntiden går mot slutten, går elva tilbake til sin opprinnelige retning og renner tilbake og ut i Mekong, med store mengder fisk etterlatt i gjørma. 

Fra et åndelig ståsted, gir festivalen mulighet til å takke Buddha for risavlingene og be ham å skaffe nok regn til det neste året. 

Det kan være mer enn 400 dragebåter som konkurrerer på Tonle Sap. Det er mye spenning og entusiasme i mengden og en karnevalaktig atmosfære hersker i gatene. 

Båtene er lange og bemerkelsesverdig malt. Noen overstiger 30 meter og rommer 80 roere. Konkurrentene er kledd i fargerike drakter og shorts som bærer logoen til sponsoren sin. Ofte sitter en kvinne på tronen i baugen for å gi en touch av glamour til hendelsen.
**Carla Mijares Ruf** (født 28. oktober 2002) er en andorransk alpinist, som representerer klubben Esqui Club Arinsal Pal (ECAP).

Idrettskarriere
---------------

### Sesongen 2018/19

Niederdorfer deltok i sitt første FIS-renn (Entry League FIS) i november 2018, i storslalåm i Kåbadlis i Sverige. Hun vant sitt første FIS-renn 5. januar 2019, da hun vant slalåm i Val Palot i Italia. Hun deltok i Vinter-EYOF 2019 (European Youth Olympic Festival), men kjørte der ut i både slalåm og storslalåm. Under Spansk mesterskap i alpint 2019 i mars deltok hun utenfor mesterskpet, men kom på 12.-plass i storslalåm og andreplass i slalåm i selve rennene. Under det andorranske mesterskapet i alpint fikk hun sølv i super-G og bronse i slalåm, og hun kom på femteplass i utfor og sjetteplass i storslalåm.

### Sesongen 2019/20

Ruf fikk to poeng i Søramerikacupen i alpint 2019/20. Hun deltok i alpint under Vinter-OL for ungdom 2020. Der kom hun på 29.-plass i super-G, men i den påfølgende kombinasjonsslalåmen ble hun diskvalifisert. Hun kom på 22.-plass i storslalåm og sjetteplass i slalåm.

Referanser
----------

1. 1 2   www.lausanne2020.sport, besøkt 12. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  FIS - *Carla Mijares Ruf - Results*, besøkt 24. mars 2020.
3. ↑  FIS - *Cup Standings - South America Cup 2020*, besøkt 24. mars 2020.
4. ↑  Lausanne 2020 - *Carla Mijares Ruf* Arkivert 24. mars 2020 hos Wayback Machine. besøkt 24. mars 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Carla Mijares Ruf – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Carla Mijares Ruf – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Carla Mijares Ruf – TheSports.org Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos Vinter-OL for ungdom 2020 Arkivert 24. mars 2020 hos Wayback Machine.
**Carla Rebecchi** (født 7. september 1984 i Buenos Aires) er en argentinsk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 2008 i Beijing og 2012 i London. 

Rebecchi vant en olympisk sølvmedalje i landhockey under OL-2012 i London. Hun var med på det argentinske laget som kom på andreplass i landhockeyturneringen for damer bak Nederland.

Tolv lag deltok, Argentina vant gruppe B foran New Zealand, med tre seiere, en uavgjord og et tap. I semifinalen møtte de Storbritannia, som de beseiret med 2-1. 10. august 2012 spilte de finale mot Nederland, Nederland vant finalen med 2-0.

Fire år tidligere, under 2008 i Beijing, vant hun en bronsemedalje, etter tap med 5-2 i semifinalen mot Nederland, vant Argentina bronsefinalen med 3-1 over Tyskland.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 2012 Storbritannias flagg London - Sølv i landhockey, kvinner - Argentinas flagg Argentina
* Bronse 2008 Kinas flagg Beijing - Bronse i landhockey, kvinner - Argentinas flagg Argentina

Eksterne lenker
---------------

* (en) Carla Rebecchi – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Carla Rebecchi – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Carla Rebecchi – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Carla Rebecchi – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (ar) Carla Rebecchi – Argentinas olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Carla Rebecchi – FIH Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BBC Things
 |
Overskriften fra 7. desember 1941 above the fold
***Above the fold*** («over bretten») er en engelsk betegnelse på den øvre halvdelen av forsiden til en avis i stort format Aviser i stort format ble brettet for å få plass i aviskioskenes stativer og den nederste halvdelen av forsiden på en slik brettet avis kalles «below the fold».
På forsiden over bretten ble avisens navn og logo plassert sammen med den eller de viktigste nyhetene.
Den øverste halvparten av avisforsiden ble regnet som det beste stedet for annonser.

«Above the fold» brukes i web-design om den delen av en web-side som vises øverst uten å skrolle nedover.
Hvor "bretten" er, det vil si hvor mye som synes av web-siden, kan variere og avhenger av brukerens skjermstørrelse, innstillinger og nettleser.

I webdesign
-----------

*Above the fold* er også brukt i webdesign for å referere til den delen av siden som er synlig uten at man har scroll-et. Ettersom skjermstørrelser varierer fra enhet til enhet er det dermed ingen fast definisjon på hvor mange pixler denne forsiden skal være. Ofte vil web designere tilpasse denne forsiden basert på brukerens enhetstørrelse.

I en artikkel av Anne Schade og NNgroup det er angitt at det er gjennomsnittlig 84% forskjell i hvordan leserne behandler innholdet over og under bretten. Leserne mister lettere konsentrasjonen under bretten. Når man designer en nettside er det derfor anbefalt å plassere viktig informasjon på toppen av nettsiden, men man må også prioritere brukervennligheten

Referanser
----------

1. 1 2  Charles Doyle (2011). «above the fold». *A Dictionary of Marketing* **(engelsk)** (3 utg.). Oxford University Press. ISBN 9780191727962.
2. ↑  Tony Harcup (2014). «below-the-fold». *A Dictionary of Journalism* **(engelsk)**. Oxford University Press. ISBN 9780191744365.
3. ↑  Tony Harcup (2014). «above-the-fold». *A Dictionary of Journalism* **(engelsk)**. Oxford University Press. ISBN 9780191744365.
4. 1 2  Jonathan Law, red. (2009). «above-the-fold». *A Dictionary of Business and Management* **(engelsk)** (5 utg.). Oxford University Press. ISBN 9780191726545.
5. ↑  Fadeyev, Dmitry. «10 Useful Usability Findings and Guidelines | Smashing UX Design». Uxdesign.smashingmagazine.com. Arkivert fra originalen 5. desember 2013. Besøkt 5. desember 2013.
6. ↑  «Browser Display Statistics». W3schools.com. Besøkt 5. desember 2013.
7. ↑  Schade, Amy. «The Fold Manifesto: Why the Page Fold Still Matters». NNgroup. Besøkt 13. november 2016.
8. ↑  «Life Below 600px | Paddy Donnelly». Iampaddy.com. Besøkt 5. desember 2013.
9. ↑  Milissa Tarquini. «Blasting the Myth of the Fold « Boxes and Arrows». Boxesandarrows.com. Besøkt 5. desember 2013.
10. ↑  Fadeyev, Dmitry. «10 Useful Usability Findings and Guidelines | Smashing UX Design». Uxdesign.smashingmagazine.com. Arkivert fra originalen 5. desember 2013. Besøkt 5. desember 2013.
**Kaldstart** er et behov hos biler, hvis temperaturen blir så lav at bilen ellers blir tung å starte. Dette er fordi mekanikken i en bil blir rammet, for eksempel kan motoroljen bli tykkere og motoren kan gå tregere rundt, effekten fra batteriet blir mindre dersom det er kaldt.

Manuell choke
-------------

På eldre biler, vanligvis midten av 1980-tallet, og nedover er manuell choke vanlig. Det er forgassermotorer som bruker choke, da innsprøytningsmotorer ikke benytter manuell choking. Denne fremtrer som regel i form av en uttrekkbar bryter på dashbordet. Før start trekkes denne helt ut. Det trekkes da i en wire som er koblet til forgasseren, slik at det kommer mer bensin til forbrenningskammeret under start, og bilen tenner lettere. Turtallet øker drastisk når choken er trukket ut, og det kan være usunt for kalde motorer med høyt turtall over lengre perioder, så choken bør skyves inn igjen når motoren går jevnt. Dersom det fortsettes å kjøre med uttrekt choke vil motoren etterhvert gå ujevnt på grunn av den feilaktige bensinblandingen, og den vil etterhvert kveles ved lavt nok turtall.

Automatisk choke
----------------

På mer moderne biler (men merk at Volkswagen Type 1 - "Bobla" fra 60- og 70-tallet også hadde automatisk choke) er det automatchoke, som aktiveres automatisk når motoren slås på ved hjelp av en sonde som registrerer at motoren er kald, og hever turtallet til det nødvendige nivå så motoren skal gå jevnt. Choken deaktiveres dermed. Dette er det vanligste, og er standard på alle nye biler i dag.

Det ugunstige med automatchoke er at denne kan bli feilaktig etter flere år, og trenger kanskje litt service. Vanlige feil er at turtallet flyr voldsomt opp ved kaldstart og kan skade motoren, at den ikke fungerer i det hele tatt slik at start blir vanskelig, og at den ikke fungerer skikkelig, slik at motoren "lugger" når det akselereres mens den fremdeles er kald.

Motorvarmer
-----------

For å hjelpe biler til å starte lettere når det er kaldt kan en motorvarmer benyttes. Denne monteres i fabrikk eller selv, og består av et metallskaft som settes inn i motorblokken nederst ved oljepannen, slik at enden på skaftet blir oppvarmet når det kobles elektrisitet til i andre enden. Motorvarmere kan enten bare varme opp oljen i bilen, eller varme opp både oljen og kjølevannet, hvilket resulterer i at det kan allerede være varm luft i varmeapparatet når bilen startes. Den andre enden av skaftet sitter som regel lett til i grillen eller rundt støtfangeren, slik at det med en motorvarmerledning kan plugges rett i et 230-volts uttak. 

Det kan ta nærmere tre timer fra motorvarmeren er koblet til den har oppnådd sin fulle effekt, og mange lar den stå i natten over. Men for lenge og varmeelementet kan brenne opp, spesielt slangevarmer (kjølevannvarmer). Motoren både starter lettere og forurenser mindre siden det ikke trengs choke-effekt for å starte. Et vanlig fenomen er at temperaturnålen på dashbordet kan stige noe etter at motorvarmeren har gjort jobben sin.
**John Streeter Manifold** (født 21. april 1915 i Melbourne, død 19. april 1985 i Brisbane) var en australsk poet og kritiker også kjent for sin interesse i australske folkeviser. 

Manifold ble utdannet ved Geelong Grammar School og han studerte moderne språk ved Jesus College i Cambridge. Mens han bodde i Cambridge ble han medlem av partiet Communist Party of Great Britain. Deretter arbeidet han i en periode i Tyskland før han kom tilbake til Storbritannia. Under den andre verdenskrig tjenestegjorde Manifold i etterretningstjenesten i den britiske hæren og han var utstasjonert i Midtøsten, Afrika og Frankrike. I 1949 vendte Manifold tilbake til Australia og han slo seg ned i Brisbane der han bodde resten av livet.

Referanser
----------

1. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w637844n, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator xx0225803, besøkt 22. februar 2022[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Australian Honours Search Facility, honours.pmc.gov.au, Australian Honours-ID 870151[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Australian Dictionary of Biography **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |