recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***De to kulturer*** (originaltittel *The Two Cultures and the Scientific Revolution*) er et berømt foredrag holdt 7. mai 1959 som senere ble utgitt som bok av den britiske fysikeren, forskningsadministratoren og skjønnlitterære forfatteren Charles Percy Snow. Boka drøfter det Snow oppfatter som en kløft mellom tenkemåten mellom teknologi og naturvitenskap på den ene siden og litterære/humanistiske fag på den andre siden, og hvordan denne kløften hindrer løsning av verdens viktige problemer. 

Boka var en kritikk av skolesystemet som ifølge Snow tillot spesialisering på et alt for tidlig tidspunkt slik at kunnskap «Snows poeng er, svært forenklet, at det mellom disse to kulturene er en kløft av gjensidig uvitenhet, arroganse og fordommer. Han så på denne polariseringen som en trussel mot en sunn samfunnsutvikling, og hans anliggende var å bygge bro.»

Bibliografi
-----------

* *De to kulturer*, oversatt av Edvard Stang. Forordet av Trond Berg Eriksen og Kristoffer Gjøtterud, *Cappelens upopulære skrifter* **38**, 1960/2001 ISBN 82-02-19899-2
* *De to kulturer*, oversatt av Edvard Stang. innledende essay av Vidar Enebakk utgitt innen *Bokklubbens kulturbibliotek* 2008 ISBN 978-82-525-6844-8

Referanser
----------

1. ↑  Nylenna, Magne (2000): «De ‘to kulturer’ i medisinen», *Tidsskrift for Den norske legeforening*, s. 30
2. ↑  forskning.no Sjøberg, Svein: «To kulturer – med en felles utfordring»[*død lenke*], kronikk i *Forskning.no* 10. november 2009

Se også
-------

* Hjernevask (TV-program)


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NLA **·** NDL **·** NKC
 |
I den fiktive verden skapt av J.R.R. Tolkien var **Fingolfin** Høykonge av Noldoene i Beleriand. Han var den eldste sønnen av alvene Finwë og Indis, han var eldre bror av Finarfin og yngre halvbror av Fëanor. Han grunnla Fingolfins hus som regjerte over Noldoene i Midgard. Hans kone var Anairë og barna hans var Fingon, Turgon og Aredhel (Argon som også er sønn av Fingolfin er bare med i de senere skriftene av Tolkien, og han er ikke med i *Silmarillion*). Det ble sakt at Fingolfin var den sterkeste, mest standhaftige, og tapreste sønnen til Finwë.

Navnet *Fingolfin* er en Sindarin form av navnet hans. I Valinor blir han kalt ved sitt Quenya navn **Ñolofinwë**, eller *Vise Finwë*.

  

Fingolfin ledet den største skaren av Noldoer da de flyktet fra Aman til Midgard, selv om han syntes dette var uklokt; han ønsket ikke å etterlate sitt folk til Fëanor. Han var den som førte dem over isen i Helcaraxë, og kort etter, ved solens komme, kom han til Angbands porter og gikk opp på dem, men Morgoth forble skjult og gjemt bak dem. Fingolfin og Noldoene kom deretter til den nordre bredden av Mithrim sjøen, fra hvor den Fëanoriske delen av skaren hadde trukket seg tilbake.

Hans sønn Fingon reddet Maedhros, sønn av Fëanor, som straks ga avkall på sitt krav til å bli konge: derfor ble Fingolfin Høykonge over Noldoene. Han styrte deretter fra Hithlum, ved den nordre bredden av Mithrim sjøen.

Etter å ha beseiret orkene i Dagor Aglareb, vedlikeholdt Fingolfin beleiringen av Angband i nesten fire hundre år. Men beleiringen ble brutt ved et plutselig angrep fra Morgoth i slaget Dagor Bragollach, og mange av Beleriands folk flyktet. Da Fingolfin hørte om dette ble han fylt med vrede og fortvilelse. Han tok straks hesten sin, Rochallor, og sverdet sitt, Ringil, og red alene til Angband. Alle hans fiender flyktet fra ham, i frykt for hans vrede.

Han slo til Angbands porter og utfordret Morgoth til kamp, en mot en. Selv om Morgoth fryktet Fingolfin (av alle Valaene var Morgoth den eneste som kjente frykt) måtte han godta utfordringen – eller leve med skammen. Selv om Morgoth hadde utrolige krefter, var Fingolfin sterkere enn noen dødelig hadde noensinne vært. Syv ganger såret han Morgoth, og syv ganger skrek Morgoth ut i smerte, men han kunne ikke bli drept siden han var en vala. Alltid når Morgoth angrep smatt Fingolfin unna, og Morgoths våpen, slegga Grond, etterlot seg store sprekker og hull i bakken. Tilslutt ble Fingolfin trett og snublet i den hullete bakken. Da drepte Morgoth ham, men ikke før Fingolfin, med sine siste krefter, hadde hugger Morgoth i foten og såret den. Thorondor fløy ned og rev Morgoths øyne, og bar Fingolfins kropp vekk derfra og la den på en klippe som hadde utsyn over Gondolin, og Turgon bygget der en varde over restene av sin far.

Fingon ble deretter høykonge av Noldoene. 


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Fëanor** | **Høy konge av Noldoene**(?–455 F.T.) | Etterfølger:**Fingon** |

Portal: Litteratur
**Skipshelleren** er en heller på Straume i Vaksdal kommune. 

Avstanden fra innerst i helleren til åpen himmel (dråpefallet) er om lag 15 meter på det lengste. Takhøyden er mer imponerende, hele 30 meter.

Navnet skal ha sammenheng med at helleren i tidligere tider ble brukt som opplagssted for båter om vinteren. Helleren ligger på sørsida av den strie tidevannsstrømmen Øvre Bolstadstraumen, som binder sammen fjordarmene Bolstadfjorden og Vikafjorden.

De første arkeologiske utgravingene i Skipshelleren skjedde i 1930–1931. Utgravingene var resultat av at lokale folk hadde sendt inn funn fra området rundt Skipshelleren som de mente måtte være av interesse for universitetet. Under utgravingane fant man rundt 175 000 bein og beinfragmenter av dyr. Av disse var en liten prosent fra fugl, noe meir fra fisk, men mesteparten var fra pattedyr. Selv om man fant en del redskaper av stein og flint, virker det som at horn og bein var det viktigste redskapsmaterialet for steinalderfolket.

Kulturlagene er opptil 1,7 meter tykke og avspeiler sju bosetningssekvenser, de eldste fra eldre steinalder, så yngre steinalder, bronsealder og jernalder, dvs. fra 5200 år f.Kr. til 1000 e.Kr.

Referanser
----------

1. 1 2  «:: Skipshelleren – ein 7000 år gamal steinalderbuplass ::». *www.skipshelleren.no*. Besøkt 18. oktober 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Skipshelleren ved Straume - Reiseveska
* «Skipshelleren». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
* (no) Skipshelleren, Vaksdal Kommune

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
**Skipsled**, **skipslei** eller **sjøvei** er en vannvei beregnet for skipstrafikk, oftest brukt av handelsskip. Vanligvis mener man de vannveiene som er oppmerket på sjøkart. Skipsleder er i dag vanligvis merket med sjømerker.

Skipsled brukes også om mindre vannveier. Disse er mer lokale og tilpasset fritidsbåter. Disse kan være gjennom en skjærgård inn til et tettsted eller en havn. En anbefalt seilingsled er en mindre form skipsled, og viser tryggeste vei forbi for eksempel to øyer, eller et skjær.

Ulike typer skipsleder klassifiseres etter sin bruk, f.eks. som innseilingsled til en havn. De moderne skipsledene ble etablert da trafikken til sjøs ble overtatt av dampskip på slutten av 1800-tallet.

Tidlige sjøveier var vanligvis kystnære ettersom navigatørene måtte benytte seg av kystlandemerker. Etter hvert som kunnskapene om navigasjon og kart økte, ble de sjøfarende mindre avhengige av kystlandemerker, og sjøveiene strakte seg over større hav og oseaner.

Et eksempel på en kystnær sjøvei er skipsleia langs norskekysten; en sjøvei som har gitt landet Norge navn. En annen gammel og viktig sjøvei i Nord-Europa var og er skipsleia gjennom Skagerrak, Kattegat og Øresund/Beltene. Denne leia forbinder landene i Vest-Europa med landene omkring Østersjøen. Denne leia er dels basert på seiling i kystnære farvann, dels på seiling i åpent hav.

Trekantfarten i Atlanterhavet er eksempel på en sjøvei over åpent hav i Nord-Atlanteren og Sør-Atlanteren.

Referanser
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** NDL
 |
De tolv tavlers lov i utgave fra 1744
**De tolv tavlers lov** (latin *Lex Duodecim Tabularum*) er den romerske republikks sagnomspunne forfatning og dermed også grunnlaget for romerretten.

Tavlene er ikke bevart og det finnes heller ikke noen fullstendig avskrift, slik at man må kompilere den av fragmenter fra forskjellige romerske historikere og jurister.

Tavlenes tilblivelse og skjebne
-------------------------------

Den romerske historiker Titus Livius (59 f.Kr.-17 e.Kr) beskriver i sitt monumentale historiske verk *Ab urbe condita* (*Fra byens grunnleggelse*), hvorledes de tolv tavlers lov ble til i to omganger i 450 og 449 f.Kr. Lovene var patrisierstyrets svar på et gammelt folkekrav om å gjøre ellers hemmelig lovgivning offentlig, altså et tidlig eksempel på bevissthet om rettssikkerhet. Etter lovene var vedtatt ble de hengt opp på tolv tavler i det romerske forum. Det dreide seg om tolv tavler av bronse.

Tavlene ble fullstendig ødelagt under gallernes invasjon av Roma i 390 f.Kr. og ble aldri offisielt gjenskrevet eller gjenoppsatt, hvilket kanskje kan undre for så viktig et lovsett. Det skyldes muligens at de tolv tavler allerede på dette tidspunkt var blitt en så integrert og underforstått del av romernes juridiske hverdag at man ikke fant behov for dette. De tolv tavlers lov mistet imidlertid aldri sin betydning som juridisk, nasjonalt og historisk referansepunkt.

Tavlenes innhold
----------------

De tolv tavlers lov er i de fragmenter vi kjenner et enestående vitnesbyrd om en meget tidlig privat- og prosessrett og *mos maiorum* og inneholder også eksempler på erstatningsrett etter prinsipper som stadig anvendes.

Kilder
------

* Bibliotheca Augustana: Originalteksten på latin (rekonstruksjonsforsøk)
* Constitution Society Home Page: Engelsk oversettelse med noter Arkivert 9. februar 2020 hos Wayback Machine.
* Roman Law Library Arkivert 31. august 2012 hos Wayback Machine. by Yves Lassard & Alexandr Koptev.


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** Encyclopædia Universalis **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
***Argument*** er et studentmagasin. Det kommer ut fem ganger årlig og har fire seksjoner: Samfunn, kultur, naturvitenskap og et tema som varierer for hver utgave.

Magasinet er laget av studenter ved institusjoner tilknyttet Studentsamskipnaden i Oslo (SiO): Universitetet i Oslo, Handelshøyskolen BI, Norges idrettshøgskole, Norges veterinærhøyskole, Kunsthøyskolen i Oslo, Norges musikkhøyskole, Det teologiske menighetsfakultet og Arkitektur- og designhøyskolen i Oslo.

Historie
--------

Argument ble startet i 2006 av Anne Viken, Marius Gustavson og Kristian Meisingset, med økonomisk støtte fra Universitetet i Oslo og Kulturstyret ved Universitetet i Oslo.

Magasinet ble fra starten av også distribuert via Narvesen. Det er også mulig å abonnere på Argument.

I 2007 ble *Argument* innvilget støtte fra mediepotten til Velferdstinget tilknyttet Studentsamskipnaden i Oslo (SiO), og kunne dermed vokse i størrelse ved å utvide nedslagsfelt fra bare UiO til alle SiOs institusjoner.

I 2011 ble *Argument* tildelt Årets studentpublikasjon under foreningsdagene ved SiO.

Redaktører
----------

* 2022: Åsta Bjørg Dale
* 2022: Taran Palmstrøm Fen
* 2021: Eline Prytz Andersen
* 2020: Brage Egil Herlofsen
* 2019: Mikkel Ihle Tande
* 2017: Joakim Pedersen Berg
* 2016/2017: Ida Helene Andersen
* 2014/2015: Andrea Othilie Rognan
* 2013/2014: Carline Tromp
* 2011/2012: Ståle Wig
* 2010/2011: Christine Skogen Nyhagen
* 2009/2011: Anna Valberg
* 2008: Silje Hermansen/Ingvild Hammervold
* 2007: Åsmund Gjerde
* 2006-2007: Kristian Meisingset

Eksterne lenker
---------------

* Arguments nettside
* Studentsamskipnaden i Oslo
* Årets studentforening ved UiO 2011[*død lenke*]
**Ernst Wilhelm Schneppenhorst** (født 19. april 1881 i Krefeld i Tyskland, død 24. april 1945 i Berlin) var bayersk politiker som var medlem av det tyske sosialdemokratiske partiet (SPD).

Biografi
--------

Schneppenhorst ble født i Krefeld. Etter sin utdannelse som snekker reiste han som snekkersvenn gjennom Tyskland, Østerrike, Ungarn, Italia og Sveits før han slo seg ned i Nürnberg. I 1906 ble han medlem av snekkernes fagforbund, og senere sekretær for forbundet. 

Han var medlem av det bayerske parlamentet fra 1912 til 1920, og i 1918 ble han leder av det Bayerske Korps, og medlem av Richard Scheids uavhengige sosialdemokratiske parti *(USPD)* i 1919, og var et par uker krigsminister. I de følgende år opprettet han et optisk institutt og var medlem av Riksdagen fra 1932 til 1933. 

I 1933 ble hans institutt konfiskert av nazistene, og Schneppenhorst ble fengslet i 1937. Etterpå ble han medlem av fagforeningens motstandsorganisasjon under Wilhelm Leuschner. Han ble arrestert igjen i 1939, og etter det mislykkede 20. juli-attentatet han ble atter arrestert og sendt til Oranienburg konsentrasjonsleir, og deretter overført til Lehrter Straße-fengselet i Berlin. 

Den 24. april 1945 ble han henrettet ved skyting av en SS- kommando.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 11. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  *Schneppenhorst, Ernst* Arkivert 3. mars 2016 hos Wayback Machine. House of the Bavarian history (HdBG).

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Simha Flapan** (født 1911 i Tomaszów Mazowiecki som i dag er i Polen, død 1987 i Israel) var en israelsk historiker og politiker.

Flapan var partisekretær for det sionistiske forente arbeiderpartiet (Mapam) og direktør for deres avdeling for arabiske forhold. Han var grunnlegger og sjefredaktør for tidsskriftet *New Outlook*.

Flapan er mest kjent for å ha gitt ut boken *The Birth of Israel, Myths and Realities* (1987), utgitt samme år som han døde. Der utfordrer han syv myter omkring Israels tilblivelse. Blant disse er myten om at de palestinske flyktningene dro frivillig ut av Palestina i årene 1947–1948.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, BNF-ID 161781135[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Shlaim, A. (1995). "The Debate about 1948." International Journal of Middle East Studies 23(3).
3. ↑  Flapan, S. (1987). The Birth of Israel, Myths and Realities. New York.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
**Ernst von Dobschütz** (født 9. oktober 1870 i Halle i kongedømmet Preussen i keiserdømmet Tyskland, død 20. mai 1934 i Halle) var en tysk teolog, litteraturkritiker, forfatter av flere bøker og professor ved universitetene i Halle, Breslau og i Strasbourg. Han har også holdt flere foredrag i mange andre land, blant annet i USA og Sverige.

Dobschütz ble født inn i en adelsfamilie i Schlesien. Han var sønn av den prøyssiske obersten Adalbert von Dobschütz de Basse-Schlesien og hans andre kone Anna, baronesse von Seckendorff. Hans eldre halvbror (fra farens første ekteskap) var den prøyssiske generalen Carl von Seckendorff. I 1888 begynte Dobschütz på sine teologiske studier ved Universitetet i Leipzig under ledelse av professorene Franz Delitzsch og Christoph Ernst Luthardt. I 1910 ble Dobschütz utnevnt til professor ved Universitetet i Breslau og i 1913 aksepterte han en invitasjon til å forelese ved universitetet i Halle, hvor han underviste frem til sin død i 1934, med unntak av årene 1913 og 1914, da han underviste ved Harvard University i Massachusetts, USA. Dobschütz var medlem av det tyske politiske partiet National People's Party fra 1919 og frem til dette partiets oppløsning i 1933.

Dobschütz ble utnevnt til æresdoktor ved Uppsala universitet i 1932.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.uu.se, besøkt 30. august 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3   *Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase*, NKC-identifikator zmp2017969424, Wikidata Q13550863,
4. ↑  «Teologiska fakultetens hedersdoktorer / 1932» **(svensk)**. Uppsala universitet. Besøkt 30. august 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
Tibetansk bodhisattva, fra kongeriket Guge, ca. 1050
**Guge** var et kongedømme i det vestlige Tibet med sete i det som i dag er fylket Zanda i kinesisk Tibet. Det omfattet de områder som i dag er kjent som Zanskar, øvre Kinnaur og Lahul og Spiti (nå kontrollert av India). Ruinene etter Guge er 1900 km vest for Lhasa, ikke så langt fra fjellet Kailasha.

Guge ble grunnlagt på 900-tallet. Det hadde hovedstedene Tholing og Tsaparang. Grunnlegger av kongedømmet var en etterkommer av Glang Darma, den siste konge av det tibetanske kongedømmet Tubo. Denne kongens eldste sønn ble hersker over Mar-yul (Ladakh), og to av hans sønner regjerte i det vestlige Tibet de områder som ble kongedømmet Guge og Pu-hrang. På 1000-tallet åpnet kongene for buddhismen.

Den første vesterlending som kom til Guge var jesuittpresten og misjonæren António de Andrade i 1626. De Andrade skal ha sett irrigasjonskanaler og rike avlinger i området som nå er tørt og heller øde. De Andrades ekspedisjon fikk lov til å bygge et kapell i Tsaparang og undervise folk om kristendommen. Deretter, og kanskje som mottrekk, kom en muslimsk hær bestående av ladakhier fra det nåværende Kashmir og erobret Gugeborgen i 1632, og dermed var det 700 år gamle kongedømmet ødelagt.

Vestlige arkeologer fikk kunnskap om Guge igjen i 1930-årene gjennom den italienske arkeologen Giuseppe Tucci, som skrev et verk som særlig omhandlet Guges fresker.

Under kulturrevolusjonen ødela maoistene de bemerkelsesverdige statuene på funnstedet. Senere er en slags rekonstruksjon foretatt, med øye for å ha noe å tiltrekke og tilfredsstille turister. Men det er bare gjennom Tuccis forskning at man kan danne seg et presisere bilde av hvordan det hele var.

Referanser
----------

1. ↑  Helmut Hoffman: *«Early and Medieval Tibet»*, i David Sinor (red.): *Cambridge History of Early Inner Asia*, Cambridge: Cambridge University Press, 1990), s. 388, 394.
Karl Hagemeister *Valmuer***Bröhan-Museum Berlin** (Bröhanmuseet) er Berlins delstatsmuseum for jugendstil, art déco og funksjonalisme (1889–1939). Museet befinner seg fra 1983 i en senklassisistisk infanterikaserne overfor Charlottenburgslottet Berliner Schloßstraße i ortsteilen Charlottenburg. Det deler seg i to hovedområder: kunsthåndverk og bildende kunst.

En rekke viktige kunstverk fra den dekorative kunsts og likedan møbeldesignens historie er representert, heriblant verker av Friedrich Adler, Peter Behrens, Emile Gallé, Josef Hoffmann, Georg Jensen, Archibald Knox, Bruno Paul, og Henry van de Velde.

Maleriavdelingen er konsentrert om Berlin-secesjonen, og omfatter verker av Hans Baluschek, Walter Leistikow, Lesser Ury og Karl Hagemeister.

Museets grunnlegger Karl H. Bröhan (1921–2000) ga sin samling til Berlin i 1981. Da hadde den allerede vært utstilt i Dahlem fra 1973.

Eksterne lenker
---------------

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* Offisiell blogg Rediger på Wikidata

* (en) Bröhan-Museum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE **·** CiNii
 |
***Bertrandia*** er en slekt av biller med larver som lever i rennende vann. Det er larvene som er best kjent i denne gruppen – de er flate og hele oversiden er dekket at brede ryggplater som danner et skjold. Sett ovenfra kan de minne om mynter, og de er kjent som "water pennies" på engelsk. De voksne billene, som kan minne om hårbiller (Scirtidae), er skjøre og kortlivede.

Utseende
--------

De voksne billene er nokså små, avlange, matt brunlige biller. I motsetning til en del andre Psephenidae er de ikke påfallende flate. Antennene er perlekjede-formede, litt lengre enn hode + thorax. Palpene er forholdsvis kraftige, hodet lite med ganske store fasettøyne. Pronotum er trapesformet, kraftig innsmalnet forover. Dekkvingene er litt rundede. Beina er middels lange, lårene litt fortykkede. Larvene, såkalte "water pennies", er flate og ovale og ligger tett presset mot steinene i den strie strømmen.

Levevis
-------

Larvene lever på steiner i raskt rennende elver og bekker. Den flate formen og glatte overflaten gjør at de unngår å bli tatt av strømmen når de kryper rundt og beiter på alger som vokser på steinene. De voksne billene er nokså kortlivede, og finnes gjerne i vegetasjonen nær bekkene der larvene lever. De flyr bra og kan komme til lys om natten.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Sør-Amerika (Brasil).

Systematisk inndeling
---------------------

Arten bør kanskje plasseres i slekten *Pheneps*.

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien mudderbiller (Dryopoidea)
			* Familien Psephenidae – ca. 210 arter fordelt på 29 slekter
				+ Underfamilien Psepheninae
					- Slekten ***Bertrandia*** Pic, 1943
						* *Bertrandia bicoloripes* Pic, 1943

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Bertrandia* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata
Vettisfossen i Årdal kommune i Vestland er Norges største uregulerte foss med et fritt fall på 275 meter. Den renner fra Vettismorki og ned i den stupbratte og dype Utladalen og ut i Utla.  Foto: Per Olav Bøyum, 2007 
**Vettisfossen** (også omtalt som Vettismorkfossen, Markefossen eller Morkafossen) er en foss i Årdal kommune i den sørvestre delen av Jotunheimen.

Mennesker sammenlignet med høyden av Vettisfossen
Den er Norges og Nord-Europas høyeste uregulerte fossefall. Vettisfossen har et fritt fall på 275 meter ned fra Vettismorki, et slakt platå med seter. Fossen er en del av vassdraget Morka-Koldedøla, som har sitt utspring i Morka-Koldedalen og renner ned i Utladalen og ut i elva Utla. I Norge er det bare Mardalsfossen, Ringedalsfossen og Skykkjefossen som har et større fritt fall. Vettisfossen ble fredet allerede i 1924. Fossen er et yndet turistmål. Cirka 1,5 times gange fra gården Hjelle, nærmere tettstedet Øvre Årdal.

Fossen ble fredet ved kongelig resolusjon 8. februar 1924: "...Vettisfossen og Fosselven med omgivelser paa gaarden Vetti gr.nr. 13 br.nr 1 i Aardal herred, Sogn, være fredet mot ødelæggelse eller beskadigelse eller forandringer av ethvert slags overensstemmende med en av eieren Jørgen A. Vetti utstedt erklæring 28. juni 1923...".

Referanser
----------

1. ↑  Slingsby, William Cecil (1998). *Norge: den nordlige arena : skisser fra tindebestigninger og oppdagerferder i norsk natur mellom 1872 og 1921*. Oslo: Grøndahl Dreyer. ISBN 8250420764.
2. 1 2  Welle-Strand, Erling (1916-2013) (1988). *De tusen fossers land*. Oslo: Nortrabooks. s. 92. ISBN 8290103433.
3. ↑  Helberg, Claus (1994). *De første vandrere*. [Oslo]: Den Norske turistforening. ISBN 8290339429.
4. 1 2  Berntsen, Bredo (1977). *Naturvernets historie i Norge: fra klassisk naturvern til økopolitikk*. Oslo: Grøndahl. s. 44f. ISBN 8250401956.

Eksterne lenker
---------------

* Vettisfossen hos World Waterfall Database

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
*For TV-programmet, se «Brød og sirkus (TV-program)»*
**Brød og sirkus** (latin: *panem et circenses*) er et uttrykk som brukes i overført betydning for å kritisere både en stats forsøk på å passivisere sine borgere, og borgernes egen villighet til å la seg bestikke med overfladiske og dekadente gaver.

Historie
--------

Uttrykket stammer fra en satire av den romerske dikter Juvenalis som levde fra ca. 55 til ca. 135 e.Kr. I denne sammenheng refererer «brød og sirkus» til den romerske politiske elites praksis med å dele ut gratis brød og avholde store offentlige arrangementer (f.eks. gladiatorkamper og hesteveddeløp) for å passivisere et urolig folk som hadde solgt sin politiske frihet.

> Nå da dette forsumpede folk, som engang hadde makten og delegerte den til sine ledere sammen med fasces og kommandoen over legionene, ikke lenger har noen stemmer å selge, er det bare to ting som står i hodet på det: brød og sirkus.
> 
> 
> Juvenalis
> 
>

Referanser
----------

1. ↑  «panem et circenses», *Online Etymology Dictionary*
2. ↑  Carcopino, s. 208

Litteratur
----------

* Carcopino, Jérôme (1998). *Keisertidens Roma: daglig liv i det første århundre*. [Stokke]: Forsythia. s. 208. ISBN 8291004595.
* Rusk, Göran (1995). *Nytelse, næring, kultur: en bok om mat og drikke*. Oslo: Universitetsforl. s. 86–87. ISBN 8200415260.
* Potter, D.; Mattingly, D. (1999): *Life, Death, and Entertainment in the Roman Empire*. Ann Arbor.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Aadals Brug Jernstøberi og Mekaniske Værksted** var ei industribedrift som var operativ fra omkring 1840 til 1928 og som lå ved Svartelva omkring 15 kilometer fra Hamar. I 1928 brant stedet ned, og det er bare to bygninger som fortsatt eksisterer.

I nærheten lå Klevfos Cellulose- & Papirfabrikk, og disse to industriene dannet grunnlaget for det som ble Hedmark fylkes fjerde største tettsted - etter Hamar, Elverum og Kongsvinger.

Bedriftas begynnelse
--------------------

Opphavet til fabrikken var ei ljåsmie som ble oppført i 1830 av Ole Tranberg. Denne smia sammen med ei spikersmie utgjorde Svartelvbruket. I 1841 fikk smiene nye eiere, og navnet ble endret til Aadals Brug etter gården Aadalen.

Industrien utvikles og utvides
------------------------------

Stedet og drifta ble utviklet og utvidet, og det kom på plass mekanisk verksted og i 1852 også et valseverk. Verkstedet og valseverket brant ned våren 1853, men disse ble kort tid etter bygget opp igjen i større skala enn før.

I 1871 tok produksjonen skikkelig til, og det ble laget blant annet landbruksmaskiner og støpegods. Aadals Brug Arbeidersamfund ble stiftet i 1871, og tettstedet fikk også sitt eget skole- og fattigvesen i 1878.

Litt senere, på slutten av 1890-tallet, ble Klevfos Cellulose- og Papirfabrikk anlagt rett i nærheten av fabrikken. Aadals Brug leverte det meste av maskiner og apparater som Klevfos hadde behov for.

Den siste tida
--------------

1920-årene var et vanskelig tiår for norsk industri, og det var kamp om bestillingene. 

Den 3. desember 1928 brant fabrikkområdet ned og ble ikke bygget opp igjen. Virksomheten ble overført til Hamar Jernstøperi og A/S Jøtul. Hit ble den verdifulle modellsamlinga overført så vel som konstruksjonssamlinga, protokoller fra ingeniørkontoret og gjenværende råmaterialer.

Referanser
----------

1. ↑  Krogsrud (2003), s. 9
2. ↑  Mæhlum, Lars. «Ådalsbruk». *snl.no*:. Lest den 03.08.2018.
3. 1 2 3 4   *Fra Hamar og omegns næringsliv ved begyndelsen af det 20de aarhundrede* (1908)
4. ↑  Krogsrud (2003)
5. ↑  Krogsrud (2003), s. 54.

Litteratur
----------

* *Fra Hamar og omegns næringsliv ved begyndelsen af det 20de aarhundrede* (1908) Forlaget Norge: Kristiania.
* Krogsrud, Åse (2003) *Det var en gang et industrisamfunn... Aadals Brug*. Norske Sivilingeniørers Forening: Oslo
**Derek Boogaard** (født 23. juni 1982, død 13. mai 2011) var en kanadisk ishockeyspiller som spilte for Minnesota Wild og New York Rangers i National Hockey League (NHL). Boogaard var kjent først og fremst som en fighter og ble også kalt «Boogeyman» og «The Mountie». En studie fra 2007 av NHL-spillere viste at Boogaard var den nest mest skremmende spilleren i NHL, bak den nå pensjonerte Georges Laraque som spilte for Pittsburgh Penguins. 

Boogaard spilte Major Junior Hockey i Western Hockey League (WHL) for Regina Pats, Prince George Cougars og Medicine Hat Tigers. Etter å ha fått ni poeng og 245 utvisningsminutter med Cougars i 2000-01, ble han draftet i den syvende runde – som nummer 202 totalt sett – av Minnesota Wild i NHL Entry Draft i 2001. Boogaard debuterte imidlertid ikke for Wild i NHL før i sesongen 2005-2006.

Den 13. mai 2011 ble Boogaard funnet død i sin leilighet i Minneapolis av familiemedlemmer. Han ble 28 år gammel.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 69796692, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.nhl.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Derek Boogaard – National Hockey League (NHL) Rediger på Wikidata

* (en) Derek Boogaard – Hockeydb.com Rediger på Wikidata

* (en) Derek Boogaard – Hockey-Reference.com Rediger på Wikidata

* (en) Derek Boogaard – Legends of Hockey Rediger på Wikidata

* (en) Derek Boogaard – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Isbreen Marinelli
**Alberto de Agostini nasjonalpark** er en nasjonalpark som ligger i den chilenske delen av Tierra del Fuego. Parken ble grunnlagt i 1965, dekker et areal på 14 600 km², og omfatter fjellkjeden Cordillera Darwin. 

Parken er oppkalt etter Alberto Maria De Agostini, som var en italiensk misjonær og oppdagelsesreisende. Flere isbreer og fjorder utgjør en del av denne parken. Parken omfatter også øyene Gordon, Cook, Londonderry og deler av øya Hoste (unntatt Hardy-halvøya og andre deler).

Historie
--------

Området ble besøkt av Charles Darwin. Pittoreske områder som Agostini Fjord ble oppdaget bare i det siste århundret.

Parken, sammen med Cabo de Hornos National Park, ble utpekt som Biosfærereservat av UNESCO i 2005, som kalles Cabo de Hornos.

Geografi
--------

Parken har en svært uregelmessig kystlinje, som er sterkt innskåret av fjorder. Hjertet av parken er Cordillera Darwin, som stuper bratt ned til sjøen. Fjellkjeden er dominert av Monte Darwin og Monte Sarmiento. Dalene som ikke ligger under havoverflaten er dekket av isbreer, som også opptar små høysletter.

Geologi
-------

Mye av landskapet i parken har blitt formet av isbreer. Den største isbreen er Marinelli, som er i tilbakegang siden 2008. En av de vakreste delene av parken er *Seno Pia*, en bukt i Beaglekanalen. Breene og fjellene i dette området danner en fantastisk natur, som også omfatter det majestetiske fjellet Darwin. Et annen isbre-relatert høydepunkt i parken er «isbre-avenyen»: flere vakre isbreer ligger langs nordsiden av en arm av Beaglekanalen. Disse breene heter: España, Romanche, Alemania (også kjent som Roncagli), Italia, Francia og Holanda.

Biologi
-------

Seno Pía
### Økoregion

Parken er en del av økoregionen magellanske subpolare skoger. Dette uberørte kyst-økosystemet er hjem til ulike arter av trær som magellansk sydbøk (*Nothofagus betuloides*) og vinterbark (*Drimys winteri*).

### Dyrelivet

Dyrelivet er hovedsakelig marint og inkluderer sørlig havoter (*Lontra felina*), søramerikansk sjøløve og sydlig sjøelefant.

Referanser
----------

1. ↑  UNESCO - UNESCO World Biosphere Reserve.
2. ↑  C. Michael Hogan. 2008 *Bahia Wulaia Dome Middens*, Megalithic Portal*, ed. Andy Burnham*
3. ↑  USGS. «P 1386-I -- Chile and Argentina - Wet Andes». Besøkt 9. oktober 2007.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Alberto de Agostini National Park – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Ingeniørvitenskap og IKT** (*Engineering and ICT* på engelsk) er et 5-årig masterstudium på Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet, opprettet i 2002.

Studiet kombinerer en tradisjonell sivilingeniørutdannelse med IKT-relaterte fag. Det ble opprettet med tanke på at mange ingeniørdisipliner i dag bruker mye IKT i arbeidet, mens de som utvikler verktøyene til disse ikke har den nødvendige innsikt i de ingeniørfaglige utfordringene verktøyene skal løse. 

Studiet er bygd opp slik at man har et felles løp de første to årene med grunnleggende ingeniør- og data-emner. Etter to år velger man studieretning, per 2017 kan man velge blant følgende seks studieretninger:

* Geomatikk
* IKT og konstruksjonsteknikk
* IKT og marin teknikk
* IKT og petroleumsfag
* IKT og produksjonsledelse
* IKT og maskinteknikk

Linjeforeningen til studentene ved Ingeniørvitenskap og IKT er Hybrida, et navn som gjenspeiler studiets særstilling.

Eksterne lenker
---------------

* Ingeniørvitenskap og IKT på NTNU
* Linjeforeningen Hybrida
***Berulfsens pengebinge: Pengenes historie*** er en norsk dokumentarserie med Torkjell Berulfsen som ble sendt på NRK1 i 2008. Serien hadde et informativt preg og en humoristisk tone.

Premieren ble sett av 550 000.

Handling
--------

*Berulfsens pengebinge* er en dokumentarserie som tar for seg pengenes historie. Serien er lagt opp som en reise i pengenes historie – fra enkle byttemidler som stein og kakaobønner til dagens "virtuelle" nettpenger på plastkort. Serien tar utgangspunkt i at penger handler om vekselvirkning med politisk, økonomisk og sosial historie og forklarer samfunnsutvikling. Berulfsen forsøker å vise at penger alltid – også i dag – angår absolutt alle og styrer menneskers liv. Serien deles opp i temaer som blant annet skatt, krakk, makt, børs, gambling og byttemiddel. Historiske fakta parallellføres med dagens situasjon.

Referanser
----------

1. ↑  «NRK TV - Se Pengenes historie». Besøkt 8. september 2016.
2. ↑  «MEST SETT - TIRSDAG 8.». *VG*. 15.1.2008.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for filmdatabaser i Wikidata*
*Selbstbildnis* (selvportrett), 1926.
**Albin Egger-Lienz** (født 29. januar 1868, død 4. november 1926 i St. Justina-Rentsch i Bolzano i Italia) var en østerriksk maler. Som kunstner hadde han en forkjærlighet for landlige sjangerscener og historiemaleri. Han regnes som en av landskapet Tirols viktigste malere.

Albin Egger-Lienz ble født i Dölsach-Stribach i nærheten av Lienz i Tirol i Østerrike. 

Han fikk opplæring av faren som var kirkemaler, men studerte seinere historiemaleri ved kunstakademiet i München under innflytelse av landsmannen Franz Defregger og den franske maleren Jean-François Millet. I 1899 flyttet han til Wien. Etter 1900 utviklet Egger-Lienz sin formelle kunststil i en ekspressiv, monumental retning påvirket av den sveitsiske symbolisten og jugendmaleren Ferdinand Hodler. 1911-1912 var han professor ved kunstskolen i Weimar og tjente seinere som krigsmaler under den første verdenskrig. I 1918 takket han nei til et professorat ved akademiet i Wien og slo seg ned i Sør-Tirol.

Av verkene hans kan nevnes den gripende krigsskildringa «Korset» (i Innsbruck) og «Kong Etzels inntog i Wien» (i Wien). «Bordbønnen» og «Middagsmåltidet» er typisk for den forenklede, folkelige kunsten han utviklet seinere i karrieren. Han er representert i Leopold Museum i Wien.

Eksempler på malerier
---------------------

* Der Totentanz von Anno Neun («Dødsdans i år ni», 1906-1908)*Der Totentanz von Anno Neun* («Dødsdans i år ni», 1906-1908)
* Almlandschaft im Ötztal (1911)*Almlandschaft im Ötztal* (1911)
* Finale (1918)*Finale* (1918)
* Die Schnitter (Die Bergmäher bei aufsteigendem Gewitter) (ca. 1922)*Die Schnitter (Die Bergmäher bei aufsteigendem Gewitter)* (ca. 1922)
* Wallfahrer (forstudie, 1904)*Wallfahrer* (forstudie, 1904)
* Den Namenlosen (1925)*Den Namenlosen* (1925)

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 3. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Benezit Dictionary of Artists, «Albin Egger-Lienz», Benezit-ID B00057752[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   RKDartists, «Albin Egger-Lienz», RKD kunstner-ID 25670[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Albin Egger-Lienz – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Albin Egger-Lienz – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NKC **·** KulturNav
 |
Arno Bergs plass med Gyldenløves hus Foto: Helge Høifødt 
Plassen sett fra Schives gate Foto: Helge Høifødt 
Ridestien i Gyldenløves gate, plassen til høyre Foto: Helge Høifødt 
**Arno Bergs plass** er en liten plass med park på Briskeby i Oslo. Plassen ligger der  Gyldenløves gate, Løvenskiolds gate, Eilert Sundts gate og Schives gate møtes, på det tidligere «Bondejordet». Plassen har høye trær, på vestsiden er trærne en del alléen midt i Gyldenløves gate, anlagt som ridesti.

Nord på plassen står en fontene foran Gyldenløves gate 27 fra 1927, ofte kalt «Gyldenløves hus», et bolighus i 1920-tallsklassisisme med konkav fasade mot plassen. I samme stil er Gyldenløves gate 19, ferdig 1929, tegnet av landets første kvinnelige arkitekt, Lilla Hansen.

I 2006 ble en hage som vender mot plassen vedtatt bevart, etter en konflikt om utbygging.

Fontenen på plassen er det geografiske sentrum i romanen *Beatles* ifølge forfatteren, Lars Saabye Christensen.

Plassen ble i 1975 oppkalt etter Oslos første byantikvar, arkitekt Arno Berg (1890–1974), og het inntil da Gyldenløves plass. Arno Berg bodde i Gyldenløves gate 27 fra huset var nytt i 1927 til sin død.

Referanser
----------

1. ↑  Wenche Findal: Kraftfull arkitektur - kvinnelige arkitekter. *Byminner*, 3/1996, side 40
2. ↑  Fortidsminneforeningen, nyhet 5. desember 2006. Om bevaring av hage ved plassen (lest 8. august 2008)
3. ↑  Lars Saabye Christensen intervjuet av Dagsavisen 4. november 2006 Arkivert 30. september 2007 hos Wayback Machine. (besøkt 8. august 2008)
4. ↑  «Arno Berg». *St. Hallvard*, 1/2011, side 5 og 57

Litteratur
----------

* Oslo byleksikon

Eksterne lenker
---------------

* (en) Arno Bergs plass – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Bilde av plassen publisert på oslobilder.no, datert til 1920-30. Bildet viser Gyldenløves gate 27 fra 1927 (besøkt 2. juli 2012)

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Thomas Fasting** (født 19. mars 1852 i Levanger, død 25. november 1925) var en norsk jurist, banksjef og politiker (V).

Han var sønn av tollkasserer og kaptein Michael Sundt Tuchsen Fasting og Anne Kristine Krohn samt nevø av oberstløytnant og stortingsmann Christian Frederik Fasting. Han var gift med sin niese Thora Hansine Harmens fra Bergen, datter av kjøpmann Georg Harmens. Etter studentereksamen ved latinlinjen ved Kristiansunds høyere allmennskole i 1868 og juridisk embedseksamen i 1872 var han fullmektig ved Romsdal sorenskriverembede i Molde i to år.

Etter en periode som ansatt i Indredepartementet i 1874 begynte han som privatpraktiserende overrettssakfører i Kristiansund. Han fungerte som banksjef i Trondhjems Privatbanks avdeling i Kristiansund 1884–1892 og Kristiansunds Sparebank fra 1893. Han var også medlem av representantskapet i Norges Bank og tillitsvalgt i Kristiansunds Kreditbank og Kristiansunds Spareskillingsbank. Fasting var sorenskriver ved Nordmøre sorenskriverembede i Kristiansund 1893–1919. Ved siden av dette drev Fasting både skipsrederi, handels- og spekulasjonsforretning.

Fasting var medlem av Kristiansund bystyre 1882–1901 og ordfører 1889–1891. Han var innvalgt på Stortinget fra Kristiansund kjøpstad 1892–1894 og 1907–1909 samt vararepresentant 1886–1888, 1889–1891 og 1898–1900, og møtte fast som vararepresentant etter Hans Rasmus Astrups død i 1898. Fasting var permittert fra Stortinget i lengre perioder på grunn av sykdom. Han var medlem av Lagtinget, Stortingets tollkomité 1894–1894 og Stortingets næringskomité 1898–1900 og 1907–1909, i sistnevnte som formann 1907–1909. Fra 1890-årene avslo han tilbud om statsrådsposter, senest tilbudet om finansministerposten i Gunnar Knudsens første regjering i 1908.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 239[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 17[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3  Lindstøl, Tallak (1914). *Stortinget og statsraadet 1814-1914. Biografier A-K*. Kristiania. s. 239.
4. 1 2 3 4  Husby, Egil (1966). *Den høgre skolen i Kristiansund 1864-1964. Bernstorffskolen og Borgerskolen 1795-1864*. Forstanderskapet for Kristiansund off. høgre almenskole. s. 77–78.
5. ↑  Haffner, Vilhelm (1949). *Stortinget og statsrådet. Med tillegg til Tallak Lindstøl: Stortinget og Statsraadet 1814-1914. Biografier med tillegg til Tallak Lindstøl: Stortinget og Statsraadet 1814-1914*. Oslo: Aschehoug. s. 17.
6. ↑  Borchsensius, Fredrik Charlo (1993). *Nordmøre herredsretts historie. Nordmøre sorenskriverembete 1616-1990, Kristiansund byfogdembete 1742-1952, Kristiansund sorenskriverembete 1952-1990, Nordmøre herredsrett 1991*. Kristiansund: F.C. Borchsenius. s. 96–97.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Thomas Fasting hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** VIAF
 |
«De syv søstre» har flere betydninger.
**De syv søstre** er et kjent opphavssagn om dannelsen til mange av Nordlands mest kjente fjellformasjoner. Det finnes utallige versjoner av dette sagnet. Ofte skiftes fjell og navn ut, men oppbygningen er den samme.

En variant av sagnet
--------------------

Vågakallen og Sulitjelmakongen hadde hver sine sorger. Den første hadde sønnen Hestmannen som var ulydig, og den andre åtte viltre døtre. Sulitjelmakongen var streng og nektet døtrene å være ute. Da han sovnet en kveld, lurte de seg likevel ut. De ville ned til kysten for å danse og bade i måneskinnet. Hestmannen så søstrene bade i sjøen ved Landegode. Han ble forelsket i Lekamøya og bestemmer seg for å røve henne samme natt. I full rustning og med flagrende kappe om skuldrene jager han sørover i et vilt midnattsritt. De badende søstrene får øye på han og tar på flukt sørover alt de orker. Utmattet gir de sju søstrene opp og kaster seg ned på øya Alsten mens den eldste flykter videre. I et veldig sprang hopper hun over Velfjord til Brønnøy akkurat som røveren nærmer seg polarsirkelen. Nå blir det håpløst for Hestmannen. Han ser at han ikke kan nå henne igjen. 

Da bestemmer han seg for at i stedet for at hun skulle slippe unna vil han se henne død. Omkring i fjellene sitter trollene og følger med i spenning på den ville jakten. Kongen i Sømnafjellet ved Brønnøysund – Skarsfjellgubben – sitter også oppe og ser fram under hattebremmen på det som foregår mens dagen tar til å gi skyene et gyllent skjær. Når Skarsfjellgubben ser at Hestmannen tar etter buen sin kaster han hatten i veien akkurat idet pilen er på vei mot Lekamøya. Pilen traff hatten og den falt ned på Torget rett sør for Brønnøysund med et stort hull igjennom, mens pilen endret retning og falt ned i havet ved Vikna. Lekamøya tok et kjempehopp og landet på Leka. Der snublet hun og mistet møssmørdunken som hun bar med seg. 

Møssmøret rant ut over fjellene på nordvestsiden av Leka. Derav den gule fargen på fjellene. Lekamøya kom seg til sørspissen av Leka før sola randt og alle ble til stein og kan ses den dag i dag.

Lekamøya på fart sørover, står som en liten tind og sees når en reiser langs Lekafjorden.

Torghatten – med det markerte hullet – er et kjent fjell og seilingsmerke sør for Brønnøysund.

Sju søstre sitter sammen og ser utover Sandnessjøen og omegn.

Hestmannen står på øya Hestmannøy som ligger rett under polarsirkelen.

Sulitjelmakongen troner høyt inne ved svenskegrensen innerst i Salten.

Vågakallen vokter sine rikdommer ved Henningsvær i Lofoten.

Andre varianter
---------------

En annen variant av sagnet går ut på at Sulitjelmakongens døtre skulle på dans, og at Sulitjelmakongen i den anledning fikk Dønnamannen til å følge dem for å beskytte dem mot farer på ferden. I løpet av festen blir Dønnamannen full og sovner. Dermed kan ikke han beskytte Lekamøya mot Hestmannen, og hun legger på flukt sørover. De siste Syv Søstre danser videre i det sola renner, og alle blir til stein. 

Dønnamannen synes svært godt fra Leirfjord. Han ligger på rygg med hendene kneppet over brystkassen, mens på andre siden av fjorden har søstrene stivnet i dansen.
Arnikos portrett av Kublai-khan, malt i 1294.
**Arniko** (navnet transkriberes også *Araniko*, *A-Ni-Ko*, opprinnelig navn **Balabahu**; født ca. 1244, død ca. 1306 i Kina) var den mest berømte av alle arkitekter fra Nepal. Han var også høyt anerkjent som maler og skulptør.

Hans nasjonalitet var newar og han var kanskje født i Patan.

Han er kjent som den som spredde den typiske newar-arkitekturen, som blei utvikla i Katmandudalen, til Tibet og Kina, og dermed bidro til å gjøre den kjent over hele Asia og hele verden.

Den kinesiske mongolkeiseren Kublai-khan var en stor beundrer av Arniko og ga ham viktige oppdrag og æresbevisninger.

*Den Hvite Pagode* (eller *Pai Ta Sze*) i Beijing regnes som det viktigste av Arnikos arkitektoniske verk som har overlevd.

Riksveien fra Katmandu til Lhasa, som blei bygd av kinesere på 1960-tallet, er oppkalt etter ham: *Arniko Rajmarg*. (De fleste andre store riksveier i Nepal som er oppkalt etter noen enkeltperson, har navn etter konger.)

Referanser
----------

1. 1 2   Union List of Artist Names, ULAN 500313543, besøkt 3. juni 2019[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* "Arniko, the Great Architect From Nepal" (På engelsk. Artikkel om Arniko fra Ohmynews.)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ULAN
 |
Hua Guofeng
***De to enhver*** (kinesisk: 两个凡是, pinyin: *Liǎng gè fán shì*) er en oppsummering av utsagnet 

*«Enhver politikk som har sitt utspring fra formann Mao, må vi fortsette med å støtte»*, og *«Enhver anvisning gitt oss fra formann Mao, må vi fortsatt la være grunnlag for vårt virke»*.
Dette var et utsagn i en lederartikkel ved navn  *«Studér dokumentene godt og grip fatt i nøkkelforbindelsen»* som ble offentliggjort 7. februar 1977 i de ledende kinesiske kommunistiske avisene Renmin Ribao (Folkets Dagblad), Jiefangjun bao (Frigjøringshærens dagblad) og tidsskriftet Hongqi (Røde fane). 

Utsagnet stammer fra Mao Zedongs umiddelbare etterfølger Hua Guofeng. Han fremstod med en annen og mer «maoistisk» holdning enn Deng Xiaoping, som snart ville gjøre ham rangen stridig som Kinas sterke mann. 

Både Deng og Hua hadde som mål å reversere kulturrevolusjonens skadevirkninger, men i motsetning til Deng - som ikke var motstander mot nye økonomiske modeller -, aktet Hua å lede det kinesiske økonomiske og sosiale system henimot sentralstyring etter 1950-årenes sovjetiske forbilder. 

*De to enhver* ble en spore for Deng Xiaoping politiske manøvreringer som i 1978 endte med at Hua ble spilt ut over sidelinjen, og forsvant også formelt ut fra partilederskapet i 1980.

Det er imidlertid diskutabelt hvor sterkt Hua Guofeng selv trodde på sitt slagord om de to enhver – det kan godt være at han bare formulerte det for ar man i en kritisk overgangsfase skulle tilfredsstille Maos beundrere og forsikre dem om at han ikke var noen ny Khrusjtsjov (som hadde sveket stalinismen). 

Det står fast at dette slagordet spilte en viktig rolle i Deng Xiaopings manøvrering for å overta den reelle makt i Kina: At Hua Guofeng hadde presentert et slikt slagord, skulle vise for alle tenkende i lederskiktet hvor uegnet Hua var for lederoppdraget i tiden etter Mao.

| * v
* d
* r
Kulturrevolusjonen |
| --- |
| Viktige hendelser | 
* Den sosialistiske dannelsesbevegelse
* Lushankongressen
* Ut på landet-bevegelsen
* Wuhanhendelsen
* Lins kuppforsøk
* Kritiser Lin, kritiser Konfucius
* Tiananmenepisoden

 |
| Viktige personer | 
* Mao Zedong
* Liu Shaoqi
* Zhou Enlai
* Lin Biao
* Deng Xiaoping
* Firerbanden
	+ Jiang Qing
	+ Zhang Chunqiao
	+ Yao Wenyuan
	+ Wang Hongwen
* Peng Dehuai
* Wu Han
* Peng Zhen
* Chen Boda
* Wang Dongxing
* Xie Fuzhi
* Kang Sheng
* Mao Yuanxin

 |
| Dokumenter | 
* *Bombarder hovedkvarteret*
* *Maos lille røde*
* *Hai Rui avsettes fra embedet*

 |
| Konsepter | 
* De fire gamle
* Kampsesjon
* De to enhver
* Dazibao
* Demokratimuren
* Arr-litteratur

 |
| Grupper | 
* Rødegardistene
* Kulturrevolusjonsgruppen

 |
| Relaterte artikler | 
* Maoisme
* Det store spranget
* Klassekamp

 |
| 
* Kategori
* Portal:Historie

 |