recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Klosteret Weltenburg ved Donau
**Weltenburg** er en del av kommunen Kelheim i den tyske delstaten Bayern. Stedet ligger ved elven Donau. Weltenburg preges av Weltenburg kloster som tilhører benediktinerordenen. Klosteret ligger ovenfor Donaus gjennombrudd kalt Weltenburger Enge (Weltenburgjuvet). Klosteret er et abbedi som tilhører den bayerske benediktinerkongregasjonen.

Historie
--------

Brandenstein-orgelet
Allerede i år 45 etter Kristus fantes det ved Weltenburg på Donaus høyre bredd, en romersk grensevei og militær transportvei. Veien førte oppstrøms til kastell Hüfingen ved Donaueschingen. Veistrekningen kalles av historikere for *Donau Sør* og var gjennom lang tid en av de to viktigste øst-vestforbindelsene nord for alpene. På borghøyden krysset veien trafikken fra *Via Claudia* som kom fra det øvre Italia. 

De irsk-skotske munkene Eustachius og Agilus fra Luxeuil grunnla det første klosteret på stedet i 617 tilegnet den hellige Kolumban. Dette klosteret regnes som det eldste i Bayern.

Klosterbygningene
-----------------

Abbed Maurus I. Bächl (1713–1743) oppførte Frauenbergkirche, de øvrige kirkene i klosteret og også selve klosterbygningene. De barokke bygningene som omgir klosterhaven inneholder også klosterkirken viet til den hellige Georg, oppført av Asambrødrene fra 1716 til 1739. Klosteret ble oppløst i 1803 under sekularisasjonen i Bayern, men gjenopprettet i 1842.

Orgelet er konstruert av orgelmaker Konrad Brandenstein (1695–1757).

Klosterbryggeriet
-----------------

Klosterbryggeriet Weltenburg antas å være et av de eldste klosterbryggerier i verden (siden 1050). I klosterhagen er det anlagt en stor uteservering. *Weltenburger Kloster Barock Dunkel* ble i 2004 kåret til det beste mørke ølet i verden.

Sykkelveien langs Donau, *Donauradweg*, går forbi klosteret.

Eksterne lenker
---------------

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Kloster Weltenburg – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Kloster Weltenburg – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Viseformannen for Folkerepublikkens presidentråd** (Fra 26. april 1972: **Viseformannen for Folkerepublikken Ungarns presidentråd**) var visestatsoverhode 1949–1989.

Ifølge forfatningen av 1949 skulle Parlamentet under sitt første møte etter parlamentsvalget velge medlemmene av Folkerepublikkens presidentråd blant sine egne medlemmer. Det skulle bestå av en president, to visepresidenter og 17 medlemmer.

I endringene av forfatningen, som trådte i kraft 23. oktober 1989, ble blant annet Folkerepublikken Ungarns presidentråd avskaffet. Presidentembetet ble gjeninnført og Parlamentets president ble stedfortreder. Dette ble opprettholdt i forfatningen av 2011.

Liste
-----

      Magyar Dolgozók Pártja (MDP)
      Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP)

| Bilde | Navn | Embetstid | Parti |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | **Károly Kiss**(1903–1983) | 1949–1951 | MDP |
|  |  | **Dániel Nagy**(1910–1983) | 1949–1963 | MDP(til 1956) |
|  | MSZMP(fra 1956) |
|  |  | **István Kovács**(1911–2011) | 1951–1953 | MDP |
|  |  | **József Révai**(1898–1959) | 1953–1958 | MDP(til 1956) |
|  | MSZMP(fra 1956) |
|  |  | **Károly Kiss**(1903–1983) | 1958–1961 | MSZP |
|  |  | **György Marosán**(1908–1992) | 1961–1963 | MSZP |
|  |  | **Sándor Gáspár**(1917–2002) | 1963–1988 | MSZP |
|  |  | **Ödön Kisházi**(1900–1975) | 1963–1975 | MSZP |
|  |  | **Rezső Trautmann**(1907–1995) | 1975–1989 | MSZP |
|  |  | **István Sarlós**(1921–2006) | 1988–1989 | MSZP |

Se også
-------

* Liste over Ungarns statsoverhoder
* Kongeriket Ungarns viseregent

Kilder
------

* «Állami vezetők». allamszocializmus.lapunk.hu. Arkivert fra originalen 12. oktober 2018. Besøkt 28. februar 2018.
**Kristian Andreas Bjørkelo** (født 1978) er en norsk folklorist og skribent. 

Våren 2013 redigerte han boken *Gi meg en scene! norsk blogghistorie : terror, traumer og dagens outfit* - en bok fra Humanist forlag der det settes fokus på de første ti årene av norsk blogghistorie. Blant bidragsyterne til boken er Heidi Nordby Lunde, Ida Gylff, Kristin Oudmayer, Bjørn Stærk, Arne Hjorth Johansen og Bjørkelo selv. De siste årene har Bjørkelo blogget under sitt alter ego Mad Mullah Hastur.

Bjørkelos hovedoppgave i kulturvitenskap - *Forteljingar om nynazisten: ein studie av nynazisten i eit folkloristisk perspektiv* (2004) - tok for seg samfunnets fortellinger om nynazisten. De siste årene har han blant annet skrevet om høyreekstrem internettkultur og konspirasjonsteorier.. Av andre tema som har opptatt Bjørkelo er kannibalisme, internettkultur og vibratorens historie, samt rollespill og fabelprosa. Han har selv bidratt til flere rollespillmoduler for spillet Victoriana.

Bjørkelo debuterte skjønnlitterært i 2012, med en novelle i novellesamlingen *Ekstremisme*, utgitt av Bokvennen forlag i samarbeid med Oslo bokfestival. I 2016 ga han ut en innføringsbok i ekstremisme på Humanist Forlag.

Bjørkelo er sønn av Sudan-forskeren Anders Bjørkelo.

Bibliografi
-----------

* *Gi meg en scene*. Humanist forlag, 2013.
* *Ekstremisme*. Humanist forlag, 2016

Referanser
----------

1. ↑  Gi meg en scene! Arkivert 6. oktober 2014 hos Wayback Machine. Humanist forlag
2. ↑  Bjørkelo, Kristian: Brunbloggarar og nazileksikon Humanist
3. ↑  Bjørkelo, Kristian: Dagen det svartna Aftenposten
4. ↑  Streets of Shadow Arkivert 6. oktober 2014 hos Wayback Machine. Cubicle Seven
5. ↑  Bokomtale: Ekstremisme, noveller Deichman biblioteks blogg
6. ↑   Arkivert 7. mars 2016 hos Wayback Machine.*Ekstremisme* på Humanist forlag
*For John Lee Hookers sang, se Boom Boom (sang)*
**«Boom-Boom»** var Armenias bidrag i Eurovision Song Contest 2011, fremført av Emmy (virkelige navn er Emma Bejanyan). Den ble valgt til å representere Armenia ut av fire sanger som alle ble framført av Emmy. Sangen er komponert av Hajk Harutiunjan og Hajk Hovhannisian og med tekst av Sosi Chanikjan.

Sangeren ble valgt til å representere sitt hjemland i desember 2010. Valget av sang ble avgjort ved en 50-50-kombinasjon av stemmer over telefon og av en ekspertjury. Hun framførte sangen «Boom Boom» i Düsseldorf, Tyskland, men den kvalifiserte seg ikke til finalen med en tolvteplass i første semifinale.

Referanser
----------

1. ↑  Brey, Marco: «Armenia sends Boom-Boom to Düsseldorf!». *European Broadcasting Union*.

Eksterne lenker
---------------

* Sangteksten til «Boom Boom»

| Utmerkelser og prestasjoner |
| --- |
| Forgjenger:**«Apricot Stone» med Eva Rivas** | **Armenias bidrag i Eurovision Song Contest**(2011) | Etterfølger:**«Lonely planet» med Dorians**

 |
***Her Fighting Chance*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Edwin Carewe.

Handling
--------

Korporal Blake blir sendt for å pågripe morderen til François Breault. Alle bevis peker mot Jan Thoreau som gjerningsperson. Blake ankommer Thoreaus hytte mens han er bortreist, og blir møtt av hans kone Marie. Blake utgir seg for å være en venn av ektemannen hennes, og han oppdager at Thoreau og Breault hadde kranglet kort tid før drapet ble begått.

Dette, sammen med Breaults anklager rett før han døde om at Thoreau var morderen hans, fremstår som ubestridelige bevis. Blake, fascinert av Marie, samtykker i å la Thoreau stikke av - forutsatt at hun går med på å bli hans elskerinne. Etter mye kvaler samtykker hun. Men når Thoreau ankommer, arresterer Blake ham - men i løpet av natten forsøker Marie å hjelpe ham med å rømme.

Skuespillere
------------

* Jane Grey som Marie.
* Thomas Holding som Jan Thoreau.
* Percy Standing som Kaptein Blake.
* Ed Porter som Sersjant Fitzgerald.
* Fred Jones som Francois Breault.
* William W. Cohill som Pastamoo.

Referanser
----------

1. ↑  HER FIGHTING CHANCE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Her Fighting Chance* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Kristian Audne i Nasareth år 1930Kristian Audne i Nasaret år 1930.
**Kristian Audne** (født 7. februar 1860 på Leka, død 7. februar 1947 på Leka) var lærer, nynorskforkjemper og oversetter, som det meste av livet arbeidet som lærer ved Vefsn folkehøgskole i Mosjøen.

Fra fødselen het han *Christian Julius Gjertsen*, og på vitnemålet fra lærerutdanningen på Klæbu seminar 1880 sto det *Kristian Julius Gjertsen Aune*. Inspirert av norskdomskampen og studiene i gammelnorsk fornorsket han etterhvert navnet ytterligere, til *Kristian Audne*. Han fikk avgjørende inntrykk på Marius Hægstads «målkurs» for lærere somrene 1887, 1891 og 1894. Fra 1880 til 1899 arbeidet han som folkeskolelærer i hjembygda, før han i 1899 fulgte Odin Benum til Vefsn for å starte folkehøgskole. Her arbeidet han til 1927, med særlig interesse for fagene norsk og gammelnorsk. 

Utenom lærergjerningen engasjerte han seg i Vefsn for å starte mållag og bygdemuseum, og han gjennomførte dialektstudier. Som oversetter fra gammelnorsk står han bak verk som *Kongespegelen, Soga um Håkon Håkonsson* og diktet *Harmsol* i serien Norrøne bokverk. Han bidro også til den nynorske «Fyrebilsbibelen» (1921) med Første krønikebok. Da han som pensjonist bosatte seg på Leka var det med planer om å skrive en bygdebok, men dette prosjektet lyktes han ikke med å fullføre.

Referanser
----------

1. ↑   Nationen, urn.nb.no, side(r) 6, utgitt 26. februar 1947[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Kristian Halse. «Kristian Audne (1860-1947)». I: *Far etter fedrane, årbok for Vefsn, Grane og Hattfjelldal*, 1987. ISBN 82-90775-17-2

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
***Augosoma centaurus*** er en bille som hører til gruppen hornbiller (Dynastinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Denne arten hører til de mest spektakulære hornbillene.

Utseende
--------

En meget stor (40-100 millimeter), blankt svart eller mørkbrun hornbille.
Hannen har et langt, krumt horn på hodet, dette er utvidet på innsiden litt før spissen, dessuten et langt hotn på pronotum som er gaffeldelt i spissen, ved roten av dette to kortere pigger. Hos store eksemplarer kan hornene bli lenger enn resten av kroppen.
Som vanlig hos hornbiller mangler disse hornene hos hunnen.

Levevis
-------

Larvene lever i døde plantedeler (for eksempel råtnende palmeblader). De gjelder for å være forholdsvis enkle å ale opp i fangenskap. Den er regnet som et alvorlig skadedyr i kokosnøtt-plantasjer i Sentral-Afrika.

Utbredelse
----------

Arten finnes i tropisk Vest-Afrika (Kamerun, Den sentralafrikanske republikk).

Systematisk plassering
----------------------

 Hunn
**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
				+ Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
					- Stammen Dynastini MacLeay, 1819
						* Slekten *Augosoma* Burmeister, 1841
							+ *Augosoma centaurus* (Fabricius, 1775)

Eksterne lenker
---------------

* Bilder av *Augosoma centaurus*
* Informasjon om arten
* (en) *Augosoma centaurus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Augosoma centaurus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Augosoma centaurus* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Augosoma centaurus* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Augosoma centaurus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
***Her Great Chance*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av Charles Maigne.

Handling
--------

Lola Gray arbeuder ved et varemagasin i New York som kontorist, og er forelsket i Charles Cox - sønnen til en millionær. En kveld på en overdådig fest frir Charlie, ganske beruset, til Lola. Men på grunn av hans uansvarlige væremåte nekter hun å ta imot forslaget hans. Knust, bestemmer Charlie seg for å drukne seg i hotell-fontenen. Han oppfordrer også vennene sine, og innehaveren av hotellet, til å bli med ham.

Faren hans, Cox Senior, etter å ha lest om Charlies krumspring i avisen, planlegger å fornekte sin egen sønn. Når Lola får høre om dette, kontakter hun Charlie umiddelbart for å akseptere frieriet hans likevel. Selv om Charlie blir skremt over nyhetene om at han har mistet arven sin, blir han trøstet av Lolas påstander om at hun foretrekker en mann med karakter fremfor en med rikdom.

Skuespillere
------------

* Alice Brady som Lola Gray
* David Powell som Charles Cox
* Nellie Parker-Spaulding som Mrs. Gray
* Gloria Goodwin som Ida Bell Gray
* Gertrude Barry som Genevieve
* Hardee Kirkland som Cox Sr.
* Ormi Hawley som Kitty
* C. A. de Lima som en advokat
* Jefferson De Angelis som Boniface

Referanser
----------

1. ↑  HER GREAT CHANCE
2. ↑  Catalogue of Copyright Entries: Pamphlets, leaflets ... Volume 15, Issue 2

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Her Great Chance* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Her Great Chance* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Her Great Chance* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Her Great Chance* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Kristian B. Walters** (født 17. september 1969 i bydelen Brixton i London) er en norsk/britisk tegneserieskaper, vitsetegner og filmskaper. Han er kjent under signaturen **Walters**. Han kom til Norge fra London som fjortenåring.

Tegneserier
-----------

Walters startet Norsk Seriebyrå sammen med Øyvind Sagåsen i Odda i 1989. Han har blant annet lagd humorserien *Pervo-Kris* som første gang stod på trykk i tegneseriebladet Pyton i 1990 og gikk i Pyton og Pyton Spesial til 1996 i Norge. Pervo-Kris ble også trykket i svenske Mega Pyton, samt i Finsk Pyton 'Myrkky' frem til og med 2008 ('Pera Pervo'). Finsk Egmont har også laget et videospill basert på tegneseriene. Egmont gjenutga «det beste fra Pyton» i et fargelagt bokssett i 2009, med en bok viet Pervo-Kris.

Walters' vitsetegninger, striper og puslerier har vært på trykk i over 500 publikasjoner i ni land (blant annet The Sun, Expressen, Jyllands-Posten, Verdens Gang, Aftenposten, Adresseavisen, Bergens Tidende, Stavanger Aftenblad og Fædrelandsvennen).[]

Roman
-----

I 2000 utgav Walters kultromanen *Her bor jeg* (Hjemmet Bokforlag – nå Cappelen Damm). Romanen solgte over 5000 eksemplarer.[]

Filmer
------

I 1996 produserte Walters og Sagåsen fem animasjonsfilmer med figuren «Rampoline» for TV2.[]

I 2012 skrev, regisserte og co-produserte Walters *Sykkelen min*, en kortfilm som ble spilt inn i Skudeneshavn. Filmen hadde premiere på Filmfestivalen i Haugesund den 22. august 2012, og ble lisensiert til NRK. Stavanger Aftenblad omtalte *Sykkelen min* som «en søt, sommeridyllisk kortfilm». Norsk filminstitutt (NFI) distribuerte filmen til mange utenlandske filmfestivaler, deriblant Chicago International Children's Film Festival. Filmen var også med på NFIs Blu-ray-utgivelse *KORT 2013*. 

*Dot Delight* (2014) hadde premiere på KORT på KinoKino i Sandnes 22. november 2014. I 2015 ble den vist på Minimalen i Trondheim, Barnefilmfestivalen i Kristiansand og Kortfilmfestivalen i Grimstad.

Filmografi
----------

(manus/regi/produsent):

* 2018: *Valpen*
* 2014: *Dot Delight*
* 2014: *The Tickler*
* 2014: *Precocious Movie Kids*
* 2012: *Sykkelen Min*
* 2011: *Suitfight*
* 2011: *Yum Yum*
* 2007: *Gutten med det Grønne Skjerfet*

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  Journalist, Elisabeth Bie (5. november 2012). «Fra Pervo-Kris til kortfilmidyll». *Aftenbladet*. Besøkt 16. april 2019. «Den søte, sommeridylliske kortfilmen "Sykkelen min" er kjøpt av NRK og vises på flere festivaler. Mannen bak er stavangerbaserte Kristian B. Walters, som vanligvis trives best i mørkere sjangere.»
3. ↑  «Valpen/The Puppy». *Norwegian Film Institute*. Besøkt 16. april 2019.
4. ↑  «Kult og kort II». *www.kino.no*. Besøkt 16. april 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Kristian B. Walters Arkivert 13. desember 2014 hos Wayback Machine.
* Pervo comeback, Dagens Næringsliv 25. juni 2015. Besøkt 17. april 2019.
* Aftenbladet intervju 05.11.12 Arkivert 14. mars 2016 hos Wayback Machine.
* YouTube channel

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Litauens nasjonalmuseum** (litauisk: *Lietuvos nacionalinis muziejus*) ble etablert i1 1952 som et statlig historisk museum som både ivaretar gjenstander, bygninger og bygningsstrukturer. Museet står også for arkeologiske utgravninger i hele Litauen.

Historie
--------

*Antikvitetsmuseet* i Vilnius, grunnlagt av Eustachy Tyszkiewicz i 1855, var forløperen til dagens museum. Dette museet fokuserte særlig på kulturen og historien til Storhertugdømmet Litauen. Det bygget hovedsakelig på polske private samlinger, og var ganske populært med en rekke besøkende. Etter Januaroppstanden i 1863 flyttet Det russiske keiserriket mye av samlingen til Moskva, mens de gjenværende gjenstandene ble omorganisert og gjort til en del av folkebiblioteket i Vilnius. Fra 1866 til 1914 var muset og bibiloteket en enhet. I 1915, da østfronten under første verdenskrig nådde Vilnius, ble ytterligere deler av gjenstandene flyttet til Russland.

Etter Litauens uavhengighet i 1918 ble *Museet for historie og etnografi*, basert på samlingene fra *Antikvitetsmuseet* og Litauens vitenskapsforening. Lederen for denne var Jonas Basanavičius, en av underskriverne av Litauens uavhengighetserklæring. Etter 1919 ble Vilnius en del av Polen og museumsvirksomheten ble inkorporert i Vilnius universitet.

I 1941 sørget vitenskapsakademiet å sikre seg samlingene fra alle museene i Vilnius. Museet ble igjen en privat virksomhet i 1952, under ledelse av historikeren Vincas Žilėnas. I 1967 etablerte museet seg i det nye arsenalet i Vilnius slottskompleks. 

I 1968 hadde museet en stor utstilling, og utover på 1970- og 1980-tallet ble det samlet inn historisk materiale fra hele landet. I 1992, etter Litauens uavhengighet fra Sovjetunionen, fikk museet dagens navn og er i dag underlagt kulturdepartementet.

Organisasjon
------------

Underskrivernes Hus huser del av museets gjenstander
Museet har fem avdelinger:: Historie, og nyere tids historie, arkeologi, etnografi, numismatikk og ikonografi, og består av rundt 800 000 enkeltgjenstander.

Samlingene er følgende steder:

* Det nye arsenalet i Vilnius slottskompleks
* Det gamle arsenalet i Vilnius slottskompleks
* Gediminastårnet i Vilnius
* Bastion fra Vilnius bymur
* Maleren Kazys Varnelis' hus
* Underskrivernes Hus i Vilnius
* Vincas Kudirka-museet i Šakiai kommune
* Jonas Basanavičius' fødested i Vilkaviškis kommune
* Hjemstedet til Jonas Šliūpas i Palanga

Eksterne lenker
---------------

* Museer i Litauen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC **·** NKC
 |
***Her Sturdy Oak*** er en amerikansk stumfilm fra 1921, regissert av Thomas N. Heffron.

Handling
--------

Samuel Butters er forlovet med Belle Bright, en ung kvinne som styrer ranchen med jernhånd, og han tar mot til seg og ber henne om penger. Med 125 dollar besøker han et hotell, hvor han møter og blir forelsket i den attraktive Violet White. De appellerer deretter til Belle om å avbryte forlovelsen hennes med Samuel, noe hun går med på.

Men Belle nekter å tillate Samuel hans andel av investeringen deres i gården deres. Samuel og Violet gifter seg kort tid senere, og hun føder snart tvillinger. Men paret får snart økonomiske problemer, og Belle dukker plutselig opp for å kunngjøre at hun ønsker å kreve tilbake hele boliglånet hun tidligere hadde lånt dem.

Skuespillere
------------

* Wanda Hawley som Violet White
* Walter Hiers som Samuel Butteers
* Sylvia Ashton som Belle Bright
* Mayme Kelso som Mrs. White
* Leo White som Archibald Mellon
* Fred R. Stanton som en ranch-formann

Referanser
----------

1. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 16. mai 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Her Sturdy Oak* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Museum Tusculanums Forlag** (engelsk: *Museum Tusculanum Press*) er et dansk akademisk forlag som ble etablert i 1975 som en ideell stiftelse for å utgi vitenskapelig litteratur av høy kvalitet.[] Det er nært knyttet til Københavns Universitet. Selv om mange av forlagets forfattere har tilknytning til Københavns Universitet og Det Kongelige Bibliotek, utgir forlaget også titler av forfattere tilknyttet andre institusjoner i inn- og utland.

Museum Tusculanums Forlag utgir litteratur innenfor blant annet humaniora, samfunnsvitenskap og teologi. Titlene utkommer på en lang rekke språk, blant annet dansk, norsk, svensk, engelsk, fransk, italiensk, spansk, tysk, latin, gresk, nygresk, egyptisk-arabisk, polsk, litauisk og mer eksotiske språk som eksempelvis mlabri, tibetansk og tuaregisk.

Forlagets navn er internasjonalt. Det er hentet fra den europeiske kulturs tidlige storhetstid, den gresk-romerske oldtid. 'Museum' er et latinsk ord (av det greske museion) og betyr egentlig et samlingssted for de ni muser for kunst, kultur og vitenskap. 'Tusculanum' er dannet av stednavnet Tusculum, en by i området Latium på vestsiden av Albanerfjellene sørøst for Roma. I Tusculum hadde statsmannen, juristen, retorikeren, kulturformidleren og filosofen Marcus Tullius Cicero sin sommervilla en gang på midten av det første århundre f.Kr. Her skrev han mange av sine verker, som har hatt varig innflytelse på europeisk tenkning. 'Museum Tusculanum' har således betydningen «musenes samlingssted i Tusculum».

Eksterne lenker
---------------

* Museum Tusculanums Forlag

Portaler: Vitenskap | Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** ISNI
 |
Te Papa.
**Museum of New Zealand Te Papa Tongarewa** er New Zealands nasjonalmuseum. Det blir markedsført og er vanligvis kjent som **Te Papa** og **Our Place**. «Te Papa Tongarewa» er maori og er grovt oversatt til «stedet med skattene fra dette landet».

Te Papas utstillingsbygning ligger ved Cabel Street i Wellington. Den er 36 000 kvadratmeter stor og har seks etasjer med utstillinger rundt New Zealands kultur og miljø. Museet har også en del utearealer med kunstige huler, krattskog og våtmark. Bygningen kostet 3 000 000 newzealandske dollar da den åpnet 14. februar 1998. I en annen bygning på Tory Street er det forskningslokaler og lagerrom, og denne bygningen er ikke åpen for publikum.
I løpet av de første fem månedene hadde museet én million besøkende. De etterfølgende årene har besøkstallet ligget på mellom 1 og 1,3 millioner besøkene.

Kontroverser
------------

Museet har vært gjenstand for en del kontroverser. Flere har uttrykt bekymring over å samle så store deler av den newzealandske kulturarven ved vannkanten i et jordskjelvrammet område. Dessuten har det vært uenighet rundt vektleggingen av museumsgjenstandene, der enkelte har følt at viktige museumsgjenstander ikke har fått nok plass.
I oktober 2006 holdt den newzealandske forsvarsindustriorganisasjonen for fjerde gang sitt årsmøte ved Te Papa. Dette tiltrakk seg demonstranter, som sperret inngangen. I en tilsvarende protest året før ble tjue demonstranter blitt arrestert av politiet.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Te Papa Tongarewa – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |


1. ↑  ; besøksdato: 23. september 2021.
***Owlboy*** er et eventyr- og plattformspill utvikler av den norske spillutvikleren D-Pad Studio. Spillet var i utvikling fra 2007, og ble utgitt i november 2016.

Handling
--------

Landsbyen deres heter Vellie og består av mange forskjellige øyer, som er befolket med både mennesker og ugle-humanoide skapninger. Vellie ligger i nærheten av den flytende byen «Advent» som er hovedstaden deres. Områdene rundt Vellie og Advent inneholder gamle relikvier og templer fra når gamle uglene var langt flere og kontrollerte hele området.

Otus har en mentor Asio, som trener ham til å bli en ugle. Han får også en ugle-kappe av Asio, som gir ham muligheten til å fly. Otus blir sett ned på av de andre innbyggerne i Vellie, fordi han ofte er utsatt for ulykker. Den beste vennen hans er Geddy, et menneske. Når landsbyen Vellie blir angrepet av pirater, legger Otus ut på reise sammen med Geddy for å redde landsbyen - og resten av verden slik de kjenner den.

Spillmekanismer
---------------

Spilleren kontrollerer figuren Otus, som har evnen til å fly, og kan bære forskjellige objekter mens han flyr. Disse objektene har variert bruk, men er stort sett brukt som fjernvåpen, kastevåpen, og verktøy til å løse gåter. Videre i spillet blir Otus alliert med forskjellige figurer som deltar i hans reise; flere av dem har egne våpen med unike egenskaper.

Mottagelse
----------

Spillet fikk svært gode anmeldelser etter lanseringen i 2016. Anmelderen i det norske nettmagasinet *Gamer* skrev at *Owlboy* var «(d)et beste norske spillet siden *Den lengste reisen*»; og viste da til et videospill som ble lansert i 1999. Anmelderen i nettmagasinet Pressfire mente at spillet var «(g)ripende, personlig og uendelig vakkert. Årets beste spill er sannsynligvis norskprodusert.»

Referanser
----------

1. 1 2  «Anmeldelse Owlboy: Det beste norske spillet siden Den lengste reisen». *Gamer.no* **(norsk)**. 27. oktober 2016. Besøkt 23. oktober 2021. «Norske Owlboy er et plattformeventyr av aller ypperste sort.»
2. 1 2  «Anmeldelse: Owlboy». *www.pressfire.no*. 26. oktober 2016. Besøkt 23. oktober 2021. «Gripende, personlig og uendelig vakkert. Årets beste spill er sannsynligvis norskprodusert.»

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Owlboy* på Steam Rediger på Wikidata

* (en) *Owlboy* på GOG.com Rediger på Wikidata

* (en) *Owlboy* hos MobyGames Rediger på Wikidata

* (en) *Owlboy* på Metacritic Rediger på Wikidata

* (en) *Owlboy* på OpenCritic Rediger på Wikidata

* (en) *Owlboy* hos Giant Bomb Rediger på Wikidata

* (en) *Owlboy* hos Internet Game Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |

Portal: Videospill
McLennan Arch som er den nordvestre inngangen til Glasgow Green.
Monumentet til minne om Lord Nelson.
**Glasgow Green** er en park i den østlige delen av Glasgow, Skottland på den nordre elvebredden til Clyde. Parken er den eldste i byen og historien kan dateres tilbake til det 15. århundre.

Jakob II av Skottland tildelte i 1450 landområder til biskop William Turnbull og folket i Glasgow. Området var på denne tiden meget annerledes enn i dag og var kupert og myrete. Det rant også flere små elver gjennom området. Parken ble på denne tiden brukt til en rekke ulike formål blant annet svømming og tørking av fiskegarn. I 1752 ble parken utvidet mot øst da et område kalt «Fleshers' Haugh» ble kjøp opp av en privat eier.

I 1817 og 1826 ble det gjort arbeid for å gjøre parken bedre, blant annet ble elvene lagt i rør, området ble drenert og flatet ut. Senere ble det oppdaget kull under parkområdet, og det ble fremmet forslag om kulldrift, noe som vakte stor motstand i befolkningen. Forslag om gruvedrift ble fremsatt mange ganger i løpet av 1800-tallet, men ble aldri godkjent av myndighetene.

På «Fleshers' Haug» spilte i 1872 et lag bestående av medlemmer fra en lokal roklubb en fotballkamp. Dette laget ble senere til Rangers FC. Opp gjennom tidene har det også vært en rekke demonstrasjoner og folkemøter på Glasgow Green. 

I 1898 ble People's Palace åpnet i utkanten av Glasgow Green. Østsiden av byen var på denne tiden overbefolket og befolkningen slet med dårlig helse. For å skape et kulturelt senter i denne delen av byen ble People's Palace åpnet med bibliotek, museum og kunstgalleri.

Parken har i dag en rekke fontener og monumenter. Den mest markante av disse er søylen som er over 43 meter høy til minne om Lord Nelson. Søylen ble satt opp i 1806, året etter at Nelson døde og var det første monumentet til minne om den store admiralen i Storbritannia. To år etter at monumentet ble satt opp ble det rammet av et lyn slik at de øverste seks meterne kollapset. Det ble reparert igjen i løpet av kort tid.
***Journey 2: The Mysterious Island*** er en amerikansk sci-fi-eventyrfilm fra 2012. Filmen er en oppfølger til *Reisen til jordens indre* (2008), er regissert av Brad Peyton, og har Dwayne Johnson, Josh Hutcherson, Vanessa Hudgens, Michael Caine og Luis Guzmán i hovedrollene.

Selv om filmen er en oppfølger, er det kun Hutcherson som gjentar rollen sin fra første film. For øvrig er filmen basert på Jules Vernes roman *Den hemmelighetsfulle øya*, akkurat som den første var basert på en annen Verne-roman, *Reisen til Jordens indre*.

Handling
--------

Sean Anderson (Josh Hutcherson) får en kodet beskjed av bestefar Alexander (Michael Caine). Etter at morens nye kjæreste Hank (Dwayne Johnson), som har fortid fra marinen, finner ut hva koden betyr og Sean legger to og to sammen, drar de sammen for å finne den mystiske øya, som er beskrevet i romanene *Den hemmelighetsfulle øya* av Jules Verne, *Gullivers reiser* av Jonathan Swift og *Skatten på sjørøverøya* av Robert Louis Stevenson. Hank tror opprinnelig ikke på at øya eksisterer, men blir med delvis for å blidgjøre Sean, samt at han lover Seans mor Liz (Kristin Davis) å passe på at han ikke kommer til skade.

For å komme seg dit sitter de på med tourguiden og helikopterpiloten Gabato (Luis Guzmán) og hans vakre datter Kailani (Vanessa Hudgens), som Sean øyeblikkelig faller for og som ikke returnerer følelsene hans - iallfall ikke til å begynne med. Begge er i utgangspunktet uvillige til å ta dem med i ut i stormen, men går med på det mot betaling. Reisen er dermed igang, og de finner etterhvert øya, til både Hanks, Kailanis og Gabatos store overraskelse. Det viser seg at én ting er å finne Alexander - en helt annen er å overliste en rekke kjempemonstre som befinner seg på øya, samt at øya står i fare for å oversvømmes innen svært kort tid...

Rolleliste
----------

* Dwayne Johnson i rollen som Hank Parsons
* Josh Hutcherson i rollen som Sean Anderson
* Vanessa Hudgens i rollen som Kailani
* Michael Caine i rollen som Alexander Anderson
* Luis Guzmán i rollen som Gabato
* Kristin Davis i rollen som Liz Anderson

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Journey 2: The Mysterious Island – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) *Journey 2: The Mysterious Island* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Journey 2: The Mysterious Island* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Journey 2: The Mysterious Island* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Journey 2: The Mysterious Island* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Journey 2: The Mysterious Island* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Journey 2: The Mysterious Island* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Journey 2: The Mysterious Island* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Journey 2: The Mysterious Island* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Journey 2: The Mysterious Island* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *Journey 2: The Mysterious Island* på Metacritic Rediger på Wikidata
**Museum Nord - Narvik**, frem til 2011 **Ofoten museum**, er en avdeling av Museum Nord. Museet ligger i Administrasjonsveien 3 i Narvik i en murbygning som ble oppført i 1902 for å huse NSBs administrasjon. Museet har utstillinger som omhandler Narviks historie, med vekt på byggingen av Ofotbanen, malmutskipningen, det gamle handelsstedet på Fagernes og dagliglivet i byen. En av utstillingene forteller om byggingen av Hålogalandsbrua mens en annen tar for seg de tre lokalbåtene som bar navnet «Skogøy».

Museet bestyrer Narviks kommunale fotosamling, med over 150 000 bilder, og de gir ut bøker, hefter og mellom 1996 og 2011 også *Årbok for Narvik*.

Bygningen var okkupert av tyske styrker i årene fra 1940 til 45, og har blitt brukt som museumsbygning siden 1995. Ofoten museum ble stiftet i 1981, og var, inntil det gikk inn i Museum Nord i 2004, et regionmuseum for Ofoten og lokalmuseum for Narvik.

Referanser
----------

1. ↑  Arkitekturguide for Nord-Norge og Svalbard. Museum Nord - Ofoten Museum Arkivert 7. august 2016 hos Wayback Machine.. Besøkt 24. juli 2016.
2. 1 2  Museets hjemmeside, Eiere, medlemskap[*død lenke*]. Besøkt 1. juli 2014.
3. ↑  Museets hjemmeside, Mer enn 150.000 bilder i Narvik kommunale fotosamling[*død lenke*]. Besøkt 1. juli 2014.
4. ↑  *Fremover* 18. januar 2012, Overtar årbok. Besøkt 1. juli 2014.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Museum Nords hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Journalisten kan også være en bokserie av Willy Ustad, se Journalisten (bokserie)

***Journalisten*** ble etablert i januar 1917 som *organ for Kristiania Journalistklub*, fra 1945 *blad for Norsk Presseforbund*, og fra 1984 *organ for Norsk Journalistlag*. Det er Norsk Journalistlag (NJ) som eier og utgir bladet i dag. Bladet følger Redaktørplakaten og pressens etiske regelverk, og redigeres med full uavhengighet fra sin eier.

*Journalisten* er i første rekke et yrkesorientert fagblad for NJs medlemmer, som er journalister i dags, fag- og ukepresse, samt ulike etermedier. Andre lesergrupper er redaktører, samt yrkesgrupper med tilknytning til massemedier, enten det er reklame- og annonsesalg, informasjons- og PR-virksomhet, politikere og offentlige myndigheter foruten andre interesserte. *Journalisten* bringer nyheter, reportasjer, kommentarer og debattartikler om den norske og utenlandske medieverden.

*Journalisten*s papirutgave kom med ca. 20 utgaver per år fram til 2013. Deretter trappet man ned til 15 nummer og sommeren 2014 ble det besluttet å stanse papirutgaven helt ved utgangen av året. Opplaget var på ca. 10 500 (2009).

Fra og med 2015 kom *Journalisten* som en ren nettavis, fram til man i 2020 supplerte nettet med en mindre hyppig papirutgave i magasin-format.

Redaktører
----------

* Sigvard Friid-Christensen 1917–1919
* Chr. S. Brochmann 1919–1923
* Arthur Ratche 1923–1926
* Toralv Øksnevad 1926–1927
* Per Dahl 1927–1936
* Asbjørn Barlaup 1936–1945
* Arne Falk 1945–1962
* Adolf Skjegstad 1962–1974
* Thorbjørn Wale 1974–1979
* Nils E. Øy og Gunnar J. Borrevik 1979–1981
* Ludwig Wannemacher 1981–1989
* Stein Aabø 1989–1991
* Jan Otto Hauge 1991–2002
* Trygve Aas Olsen 2002–2007
* Helge Øgrim 2007–2016
* Martin Huseby Jensen 2016–2018
* Glenn Slydal Johansen (2018– konst.)
* Roger Aarli-Grøndalen 2018–

Referanser
----------

1. ↑  «Sakte sig fra papir», side 20 *Journalisten* 14. mars 2014
2. ↑  «Journalisten blir papirløs», side 7, *Journalisten* nr. 7/8 2014
3. ↑  «Overtar som redaktør i Journalisten». *Journalisten*. 24. juni 2016. Besøkt 24. juni 2016.
4. ↑  «Roger Aarli-Grøndalen (45) blir Journalisten-redaktør : Kommer fra stillingen som publisher i lokalavisa Eidsvoll Ullensaker Blad», *Journalisten* 17. april 2018 Besøkt 30. juli 2018

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Journalisten (Norway) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Journalisten på Twitter Rediger på Wikidata

* (no) Journalisten på Facebook Rediger på Wikidata

* (no) Journalisten på Instagram Rediger på Wikidata
***Tåtten om den sogekunnige islendingen*** (*Íslendings þáttr sögufróða*) er en tått, en kort islendingesaga fra 1200-tallet. Historien foregår i Norge i kong Harald Hardrådes regjeringstid (1047–1066) og handler om en navnløs islending som oppholder seg ved kongens hoff.

Hovedpersonen får opphold ved hoffet fordi han kan fortelle sagaer, og han blir pålagt å fortelle til alle som spør, når de spør. Innunder jul bli han taus og fortvilet. Kongen avslører at dette er fordi han har fortalt alle historier han kan, og ikke ønsker å gjenta seg selv. Det avklares imidlertid at han kan én saga til, en han hadde lært av Halldórr Snorrason om kong Haralds reiser. 

Tåtten er kjent fra håndskriftene *Morkinskinna*, *Hulda-Hrokkinskinna* og *Hrokkinskinna*; det er mulig at den er inkludert i *Morkinskinna* for å autentisere den etterfølgende beretningen om kong Haralds reiser. Sagaen er også «fejlagtigt blevet kaldt **Þorsteins þáttr sögufróða**, selv om navnet på helten er ukendt».

Oversatt til norsk av Jan Ragnar Hagland i fembindsverket *Islendingesagaene*, 2014.

Referanser
----------

Wikisource har originaltekst relatert til denne artikkelen:
***Tåtten om den sogekunnige islendingen***

1. ↑  heimskringla.no, dansk fulltekst
2. ↑  Elena Gurevich The Fantastic in Íslendinga þættir, with Special Emphasis on Þorsteins þáttr forvitna; The 13th International Saga Conference 2006
3. ↑  Halldór Hermannsson *Islandica*; sitert etter heimskringla.no sin kildeindex

Portaler: Litteratur | Island

| * v
* d
* r
Sagalitteratur • Islendingesagaer • Tått • Liste over islendingesagaene |
| --- |
| Audun fra Vestfjordene • Bandamanna saga • Bård • Bjørn Hitdølakjempe • Droplaugs-sønene • Egils saga • Eirik Raude • Færøyingesaga • Finnboge • Fljotsdølane • Flóamanna • Fosterbrødrene • Gisle Sursson • Grette • Grønlendingene • Gull-Tore • Gunnlaug Ormstunge • Hallfred Vandrådeskald • Håvard Isfjording • Heiðarvíga • Hønse-Tore • Kjalnesinga • Kormak • Kristnisaga • Kroka-Rev • Laksdøla • Ljósvetninga • Njål • Ravnkjell Frøysgode • Reidar • Røykdølane • Snegle-Halle • Svarvdølane • Torstein Kvite • Torstein Side-Hallsson • Torvald den vidfarne • Tord den trugande • Torstein Oksefot • Valla-Ljót • Vápnfjordingane • Vatsdølene • Viga-Glum • Víglund • Ølhette • Øyrbyggene |
Påbegynt tægerarbeid Foto: Andreas Vartdal 
**Tæger** (flertall av tåg, «trevl eller grein av rot») er bindemateriale laget av tynne røtter som brukes til å lage kurver, fat og lignende gjenstander. Teknikken ligner på sying, og er svært gammel. Det brukes lange, tynne røtter av bjørk, gran eller einer. Det er få som mestrer denne tidkrevende teknikken i dag, og slik virksomhet kalles husflid.

Håndverksteknikk
----------------

40 cm lang flaskekurv fra Oslo, flettet av tremateriale.  Foto: Anne-Lise Reinsfelt/Norsk Folkemuseum NF.1925-0885 
Tægerarbeid i Australia: to aboriginer fletter kurver av rottrevler. Det kan angivelig ta fra to dager til en hel måned å gjøre én kurv ferdig.  Foto: David J. Hercher, United States Marine Corps, 2006 
### Materiale

Det brukes lange, jevntynne røtter av bjørk, gran eller einer. Til produksjon av kurver av stivere materiale som peddig, pil, spon eller halm brukes fletteteknikk, men tynne røtter er for myke til fletting, og det brukes derfor en spesiell bindeteknikk som ligner på sying. Denne teknikken er svært gammel. Rester av tæger-gjenstander er funnet i Osebergskipet.

Til dekorative gjenstandar brukes helst bjørkerøtter som ikke bør være tykkere enn en blyant. Til særlig fint arbeid brukes tæger helt ned til 1 mm. Til større kurver ble det helst brukt gran. En kan sanke tæger fra sevja går om våren og til frosten kommer. De beste røttene finnes i næringsfattig mosemyr, og slike steder kan en finne tæger opp til 15 meter. På næringsrik jord blir røttene tykke og korte. Jord med stein gir ujevne røtter.

Etter sanking må tægene renses for bark og never, og dette arbeidet må gjøres før de tørker.

### Redskaper

En skarp kniv og en pren er viktigste redskap under arbeidet. Prenen brukes til å lage hull for tågen det bindes med.

### Binding

Et tægerarbeid bygges opp av tæger med ulik funksjon: Innlegg og binding. Innleggståg er rund, mens en bindetåg kan kløyves. Innlegget legges i en spiral som bindes til forrige omfar med bindetågen. Før binding må tægene bløtes i vann.

Tæger brukes også til å sy sammen esker og annet laget i teknikken sveiping.

Se også
-------

* Kurvfletting
* Sveiping

Litteratur
----------

* Arvid Walla: *Vi binder med tæger. En gammel teknikk*.(NKS-forlaget 1976)

Referanser
----------

1. ↑  Oppslagsordet «tåg» i Bokmåls- og Nynorsskordboka

Eksterne lenker
---------------

* Tægerarbeid i DigitaltMuseum
* Digitalt blaeksemplar av Inger Ruden Andersens *Tæger* (Universitetsforlaget, 1977)
**Galtür** er et tettsted og en skidestinasjon i øvre del av Paznaundalen i Tyrol (Østerrike), beliggende i den sentraløstlige delen av Alpene, 35 km sørvest for Landeck nær grensebyen Vorarlberg i Sveits. Innbyggertallet ligger på litt under tusen fastboende.

Beskrivelse av Galtür
---------------------

Galtür er berømt for skiturisme. Det er 40 km med preparerte løyper med stor variasjon. Det omtales som familievennlig, fra enkle til middels vanskelighetsgrad. Det er videre upreparerte "løyper" for løssnøkjøring. Det er 10 heiser, deriblant åtte-seteren Alpkogel gondola. Onsdags ettermiddag/kveld er det normalt muligheter for "nattkjøring" med flombelysning i deler av anlegget.

Galtür ble kjent i media da et snøskred rammet byen den 23. februar 1999. Skredet ødela deler av byen og 31 personer omkom. Snøskredfaren var fortsatt stor, så tusentalls turister ble evakuert fra Galtür-området med helikopter. Dette er en av de største redningsoperasjonene i Østerrikes nyere historie, der de fikk hjelp av militære og private helikoptre fra Østerrike, Tyskland, Sveits, Frankrike og Amerikanske.

Referanser
----------

1. ↑  «Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018». Statistik Austria. Besøkt 9. mars 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Galtür – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Historien til Galtür (tysk)
* Alpinarium Galtür
* Tourismoffice Paznaun Galtür
* Silvretta Galtür Cablecars

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |
Küstenland (i rosa) på et kart fra 1897. Nabodelstatene er Kärnten (oransje, nord), Krain (gul, øst for Görz), Kroatia (grønn, øst for Istria) og Dalmatia (gul, syd). Nabolandet i vest (hvit) er Italia.
**Küstenland** («kystlandet») var en delstat (*Kronland*) av Østerrike-Ungarn ved Adriaterhavets kyst.
Den bestod av tre områder, fyrstegrevskapet Görz og Gradisca, fristaden Triest og markgrevskapet Istria.
Som rikets tilgang til Middelhavet var Küstenland av stor strategisk betydning for Østerrike-Ungarn.

De tre områdene hadde egen administrasjon og en viss grad av selvstyre, men stod under en felles keiserlig stattholder med sete i Triest.

Küstenland dekket 7969 km² og hadde i 1910 895 000 innbyggere.
Slovensk- og italiensktalende utgjorde en tredjedel hver.
En femtedel snakket kroatisk, resten friulisk eller tysk.

Etter første verdenskrig kom Küstenland til Italia.
Etter andre verdenskrig måtte Italia i sin tur avstå hele Istria og deler av Görz til Jugoslavia.

Küstenlands plassering innen Østerrike-Ungarn
***Mimeoma acuta*** er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).

Utseende
--------

En middelsstor, blank, rødbrun hornbille, pronotum kan være svart. Dekkvingene har en kileformet, svart flekk i midten og en svart flekk ved sidekanten nær spissen. Arten ligner mye på visse arter i slekten *Cyclocephala* men skiller seg fra disse på at clypeus ("overleppen") er tilspisset foran, ikke avrundet eller innbuktet. Antennene er 10-leddete med en kort klubbe, hannen har forlengede for-føtter og to tenner på yttersiden av forleggen.

Levevis
-------

Nesten ingenting er kjent om biologien til disse billene, men de lever i lavlandsskoger (mindre enn 1500 meter over havet). De voksne billene kommer til lys om natten og til blomstene på palmer.

Utbredelse
----------

Arten er kjent fra Honduras i nord til Ecuador i sør.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
				+ Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
					- Stammen Cyclocephalini
						* Slekten *Mimeoma* Casey, 1915
							+ *Mimeoma acuta* (Arrow, 1902)

Kilder
------

* Generic Guide to New World Scarab Beetles - genus *Mimeoma*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Mimeoma acuta* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Mimeoma acuta* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Mimeoma acuta* hos NCBI Rediger på Wikidata
* Dynastidae du monde- sjekkliste over artene
Agrianisk peltast med tre små kastespyd. Slike lette tropper var vanlige i antikkens Hellas.
Et **kastespyd** er et spyd som er ment brukt til å kastes, i stedet for å stikke med som en lanse. Kastespyd ble mye benyttet i antikken, fram til det ble utviklet kraftige nok buer til at en pil kunne gjøre like stor skade som et kastespyd. Kast med spyd var en viktig del av den militære opplæringen både i Hellas og Romerriket, og spydkast er fortsatt en klassisk øvelse i de Olympiske leker.

Kastespyd er et av de eldste våpnene i menneskets arsenal. Det er funnet flintspisser fra kastespyd som er 280 000 år gamle i Etiopia. Flere trespyd med ildherdet tupp er funnet ved Schöningen i Tyskland og er rundt 400 000 år gamle og har trolig vært laget av neandertalere eller *Homo heilelbergensis*. For å øke rekkevidden på våpnene har flere kulturet utviklet kastetre.

I antikken bruke greske tropper ofte egne soldater, kalt peltaster som overøste fienden med små, lette kastespyd.
Romerske soldater kastet dem på fienden like før de gikk inn i nærstrid. Disse kastespydene ble kalt pilum og hadde en spesiell konstruksjon med en lang uherdet shank bak spissen som bøyde seg når spydet traff målet eller bakken, slik at motstanderne ikke kunne kaste dem tilbake. Senere utviklet de en lettere variantr kalt en spiculum, og en kort kastepil kalt en plumbata.

I Norden ble det benyttet av vikingene, og det ble blant annet sagt at vikingkongen Olav Tryggvason (963-1000) kunne kaste to spyd samtidig, men han gjorde nok aldri dette i strid, da kraften og rekkeviden hadde vært for dårlig.

Referanser
----------

1. ↑  «The history of javelin throwing». Nemeth javelins. Besøkt 13. august 2016.
2. ↑  Hutchings & al. (2013). «Earliest Stone-Tipped Projectiles from the Ethiopian Rift Date to >279,000 Years Ago». *PLOS One*. Besøkt 13. august 2016.
3. ↑  Thieme H. (2007): Der große Wurf von Schöningen: Das neue Bild zur Kultur des frühen Menschen, i Thieme H. (red.) 2007: Die Schöninger Speere – Mensch und Jagd vor 400 000 Jahren. side 224-228 Konrad Theiss Verlag, Stuttgart ISBN 3-89646-040-4
4. ↑  
	* Best, J.G.P. (1969); Thracian Peltasts and their influence on Greek warfare. Wolters-Noordhoff, Groeningen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |