recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sveriges Kommunistiska Parti** (SKP) som ble grunnlagt i 1924 var et svensk parti som eksisterte frem til 1926. Partiet oppsto gjennom et brudd med Sveriges Kommunistiska Parti som var grunnlagt i 1917 og oppløste seg selv i Socialdemokraterna.

Det opprinnelige SKP hadde i 1919 vært et av de opprinnelige partiene bak Komintern, men stadig sterkere sentralstyring, ikke minst gjennom Moskvatesene, skapte uenigheter i det svenske partiet. Partiformann Zeth Höglund var blant dem som var kritiske til utviklingen, og fikk flertall for dette på partilandsmøtet i 1923. Da Moskva året etter imidlertid satte hardt mot hardt var maktforholdene endret, og Komintern-tilhengerne hadde flertall. Sammen med sine allierte brøt Höglund med partiet og dannet sitt eget SKP. Partiet hadde omkring 5000 medlemmer og ungdomsorganisasjonen *Arbetarnas Ungdomsförbund*.

Politisk kan partiet sammenlignes med Det norske Arbeiderparti (DnA) i perioden etter bruddet med Komintern. Grunnlaget for bruddet var mye det samme i begge land – begge partiene regnet seg fortsatt som kommunistiske og positivt innstilt til Sovjetunionen, samtidig som de ikke ville underlegge seg Moskvas stadig sterkere sentralisme. Men der DnA var det dominerende av de tre arbeiderpartiene i Norge var SKP det minste av de tre. Det var derfor mindre rom til å manøvrere, og ettersom en gjeninntreden i det opprinnelige SKP var utelukket valgte Höglund og de fleste av hans tilhengere å gå inn i det sosialdemokratiske partiet i 1926.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Bærum Ishall** er en ishall på Rud i Bærum som ble åpnet 28. august 1993, som den 28. ishallen i Norge. Hallen er hjemmebanen til Jutul Hockey og har en publikumskapasitet på 350 plasser, derav nesten 100 seter. Hallen eies og drives av AS Bærum Ishall, som igjen er eid av Idrettslaget Jutul, Bærum Skøyteklubb, Hauger Bandyklubb og ABBIR. Til daglig brukes den av alle aktørene, hovedsakelig hockeylaget, som har et A-lag som spiller i 1. divisjon. Ishallen var den eneste i Bærum inntil Jarhallen på Jar stod ferdig.

Hallen består av fire hockeygarderober, fire bandygarderober, to dommer/damegarderober, et sliperom, kafeteria og styrkerom. Publikumskapasiteten er på 365, med 15 sitteplasser og 350 ståplasser fordelt på den ene langsiden. På samme langside ligger sekretariatet, mens spillerbenken er på andre langside. Inne i hallen finnes i tillegg en liten butikk som selger hockeyutstyr, men den har ingen faste åpningstider.

Bærum Ishall er en del av Hauger Idrettspark, der det er mulig å drive flere ulike idretter, f.eks. baseball, golf, tennis, fotball og langrenn. Rett ved ishallen står i tillegg en bandybane med kunstis. Ishallen fikk nytt kjøleanlegg i 2012 og ble totalrenovert innvendig i 2020.

Kilder
------

* Ishaller og baner i Norge *hockey.no*

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted

* (en) Bærum ishall – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Hoensvannet** er et skogsvann i Øvre Eiker kommune, ca. 10 kilometer vest for byen Hokksund. Det er et populært badested og rekreasjonsområde, og spesielt den offentlige badestranda ved «Hoensvannshotellet» er mye brukt. Vannet ligger 250 moh. har et flateinnhold på 0,42 km² og omkrets på drøyt 3 km. Hoensvannet har tilsig fra Djupekollen og er en del av Hoensvassdraget, med hele sørvestre del av Holtefjell som nedbørfelt. Et smalt sund skiller Hoensvannet fra den kunstig oppdemmede Hoensvannsløken, Hoenselva renner via Himsjø og ut i Drammenselva rett nord for Hokksund sentrum. En skogsbilvei - Hoensvannsveien - ble anlagt rett før og under andre verdenskrig og går langs vestre og nordre side av Hoensvannet.

Navnet kommer åpenbart av gårdsnavnet Hoen, men det er lite sannsynlig at dette området noen gang har tilhørt Hoen-gårdenes utmark. Trolig har vannet opprinnelig hatt et annet navn, men det er ikke kjent. Eierne av Hoen har helt siden middelalderen utnyttet vannrettighetene i vassdraget til mølledrift, og fra 1600-tallet ble det bygd demninger i forbindelse med driften av Hoenssagene og Hoensmøllene. Hoensvannet var demmet opp av en tredemning alt på slutten av 1600-tallet, og i 1784 ble det bygd en steindemning, som det fortsatt er synlige rester av under vann. Denne Hoensvannsdammen ble fjernet i forbindelse med oppdemmingen av Hoensvannsløken. I 2020 ble det gjort en full opprustning av dammen ved Løken.

Hoensvannet ligger 10 kilometer vest for bebyggelsen i Øvre Eiker, rundt gårdene Gorud og Bermingrud, og området mellom Hoensvannet og bygda er et flatt skogsterreng som er et mye brukt turområde både sommer og vinter. Vest for Hoensvannet stiger terrenget bratt opp mot Holtefjell, som også er et populært turterreng.

Området rundt Hoensvannet og Løken er en gammel setergrend, der navn som Gorudvollen, Stubberudvollen, Homlebekksetra, Grøslandsetra og Solbergsetra vitner om seterdrift. Fra midten av 1700-tallet var det fast bosetning og fra begynnelsen av 1800-tallet økte bosetningen i området, og i tillegg til at det kom fastboende på de gamle setrene, ble det også ryddet en rekke nye boplasser. Det ble holdt omgangsskole på flere av plassene ved Hoensvannet, men bare 4-6 uker. I 1892 kom det imidlertid fastskole på Gorudvollen, en skole som eksisterte fram til 1927.

Fra slutten av 1800-tallet begynte fraflyttingen av plassene i dette området, men flere av dem var bebodd helt fram til andre verdenskrig, og så seint som i 1980 flyttet den siste beboeren ned til bygda. Parallelt med denne nedgangen i antall fastboende, økte antallet hytter. Den beste badeplassen ved vannet er åpen for allmennheten. Her ble Hoensvannet Turisthotell bygget i 1939, og dette området er seinere innløst av Øvre Eiker kommune. I 1949 hadde Svein Woldstad startet bussrute fra Hokksund til Hoensvannet.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 27. november 2020
2. ↑  «Hoensvannet – lokalhistoriewiki.no». *lokalhistoriewiki.no*. Besøkt 13. november 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Jungeren** eller **Junger** er et skogsvann i Øvre Eiker kommune, ca. 4 km vest for tettstedet Ormåsen i Vestfossen. Det er et populært badested, fiskevann og rekreasjonsområde. Det ligger en del hytter ved vannet, men det aller meste av strandlinjen er likevel tilgjengelig for allmennheten. Vannet ligger 214 m.o.h. har et flateinnhold på rundt 400.000 kvadratmeter og omkrets på drøyt 5 km. Vannet har tilsig fra Rørtjenn, Kvennetjenn og Svarttjenn, samt flere mindre bekker. Det har utløp via Jungerbekken og Dørja til Fiskumvannet. En skogsbilvei - Jungerveien - fra Ormåsen til Kolbergsetra, ved Skarragruvene, går langs østsiden av vannet.

Opphavet til navnet er usikkert. Navnet Junger skal være nevnt i skriftlige kilder så tidlig som 1529. Nært beslektede staveformer er *Junger-vandet* (Strøm 1784) og *Jonger* (Johnsen 1914), mens det på Lorents Buddes kart fra 1784 er avmerket som *Iøern*.

Det er funnet en stokkebåt fra vikingtid - middelalder (970-1025) i Jungeren.

Øst og sør for Junger ligger flere bygdeborger. Omtrent 1 km nordvest for Junger ligger utsiktspunktet Jungerkollen, der Eiker milorg hadde leiren Jungercellene som ble brukt av «Gutta på skauen» under andre verdenskrig.

Sydøst for Junger langs Jungerveien er Kolbergtjernmyra naturreservat.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 25. november 2020
2. ↑  «Jungeren». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 25. november 2020.
3. ↑  «Kart - Kulturminnesøk». Besøkt 11. oktober 2022.
4. ↑  «Junger – lokalhistoriewiki.no». *lokalhistoriewiki.no*. Besøkt 13. november 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Chadema** er et konservativt politisk parti i Tanzania som primært går til valg mot korrupsjon. Navnet er en forkortelse for **Chama cha Demokrasia na Maendeleo**, som er swahili for *Demokrati- og framskrittspartiet*.

Historie
--------

I valget i 2000 fikk partiet 4 av 269 seter i nasjonalforsamlinga.

I presidentvalget i 2005 kom Chademas presidentkandidat, Freeman Mbowe, på tredjeplass blant fem kandidater med 5,88 % av stemmene. I nasjonalforsamlingsvalget som blei avholdt samme dag fikk partiet fem seter i nasjonalforsamlinga.

I valget i 2010 økte Chadema sin oppslutning betraktelig, og utgjorde for første gang en trussel for det regjerende partiet Chama cha Mapinduzi. Willibrord Slaa, partiets leder, fikk 27,1 % av stemmene i presidentvalget. I nasjonalforsamlingsvalget fikk Chadema 44 seter i nasjonalforsamlinga, og blei dermed det nest største partiet for første gang.

Under en partisamling i Arusha i 2011 angrep politiet partiets tilhengere. To personer blei skutt og drept.

Ved presidentvalget i 2015 fikk partiets kandidat Edward Lowassa 40,0 % av stemmene, mens partiet fikk 70 av de 359 setene i nasjonalforsamlinga.

Ved presidentvalget i 2020 fikk partiets kandidat Salum Mwalimu Juma 13,0 % av stemmene, mens partiet fikk 42 av de 359 setene i nasjonalforsamlinga.

Referanser
----------

1. ↑  (6. januar 2011). «Tanzania police kill two in Arusha at Chadema protest». *BBC News*.
2. ↑  «ELECTION FOR BUNGE (TANZANIAN NATIONAL ASSEMBLY)». www.electionguide.org.

| * v
* d
* r
Liste over politiske partier i Tanzania |
| --- |
| Nasjonalforsamlinga | Chama cha Mapinduzi (258) **·** Chadema (44) **·** Civic United Front (34) **·** National Convention for Construction and Reform – Mageuzi (4) **·** Tanzania Labour Party (1) **·** United Democratic Party (1) |  |
| Andre partier | Chama cha Haki na Usitawi **·** Democratic Party **·** Demokrasia Makini **·** Forum for Restoration and Democracy **·** Hizb ut-Tahrir **·** Jahazi Asilia **·** National League for Democracy **·** Popular National Party **·** Progressive Party of Tanzania – Maendeleo **·** Sauti ya Umma **·** Tanzania Democratic Alliance **·** Union for Multiparty Democracy **·** United People's Democratic Party |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Ole Mathæus Hauge** (født 1806 i Odal, død 1868) var en norsk kjøpmann og stortingsrepresentant. 

Han var sønn av en landhandler på Sem i Odal. I 1831 ble han kjøpmann i Kristiania og drev både engros og detaljhandel på Grensen. Han var med i «Handelens Venner» som i 1847 utpekte ham som kandidat til bystyret, der han satt fra 1847 til 1863. Hauge hadde to perioder på Stortinget. Fra 1848 til 1850, og 1851 til 1853 som 2. representant fra Christiania og Lillehammer. Han satt også i den kommisjon utnevnt av kongen, som i 1852 skulle utrede utvidelsen av byen. Sammen med rittmester Thorvald Meyer (1818–1909), verftseier Martinius Christian Brinch (1832–1898) og kaptein Henry Heyerdahl (1825–1903) grunnla han i 1856 Christiania Seildugsfabrik og var direktør frem til sin død i 1868. Sist nevnes at han var meddirektør i Christian Bank- og Kreditkasse og suppleant i Hypotekbankens styre.

Slektslister skriver navnet også som *Olaus Mathæus Hauge*. Han var gift med Gunhild Marie Brinch (født 1830) fra Arendal og de fikk sønnen Hjalmar Christian Hauge (1862–1907) som ble både diplomat og kongelig kammerherre.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 353[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   commons.wikimedia.org[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Biografisk informasjon om Ole Mathæus Hauge , NSD Norsk senter for forskningsdatas politikerarkiv (nedlagt)
4. ↑  Hauge, Ole Mathæus i Norsk illustreret konversationsleksikon 1907–1913.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Ole Mathæus Hauge hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
Georg Friedrich Daumer.
**Georg Friedrich Daumer** (født 5. mars 1800 i Nürnberg, død 13. desember 1875 i Würzburg) var en tysk lyriker, forfatter og filosof. Han er også kjent som læreren til Kaspar Hauser.

Daumer var fra 1822 til 1830 lærer ved et gymnas i Nürnberg. Som student var han pietist, men seinere kom han til gå imot kristendommen, som han anbefalte å utrydde i *Religion des neuen Weltalters* (1849). I 1858 konverterte han til katolisismen. Etter sin siste religionsomvendelse opptrådte han i *Meine Konversion* (1859) og *Das Christenthum und sein Urheber* (1864) og andre arbeider som en talsmann for de ultramontane synspunkter. Under pseudonymet "Eusebius Emmeran" utga han atskillige poetiske verk: *Mahomet* (1848) og *Liederblüten des Hafis* (1846-51) med flere. *Aus der Mansarde* (1860-62) inneholder samlede essayer av Daumer.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id daumer-georg-friedrich, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Discogs, Discogs artist-ID 882720, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   International Music Score Library Project, IMSLP-identifikator Category:Daumer,\_Georg\_Friedrich, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2   Daumer, Georg Friedrich[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

 *Denne artikkelen er helt eller delvis basert på materiale fra* Daumer, Georg Friedrich *i Nordisk familjebok, utgitt mellom 1904 og 1926 – i dag offentlig eiendom.*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** BNE **·** CiNii **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
«Kjætten på Dovre», postkort med motiv fra det det norske folkeeventyret tegnet av Theodor Kittelsen Foto: Nasjonalbibliotekets samlinger 
«Kjette, vil du ha kurv?», illustrasjon av Kittelsen til «Kjetta på Dovre»i *Barne-Eventyr av Asbjørnsen og Moe* utgitt i 1915.
**«Kjetta på Dovre»** er et norsk folkeeventyr som handler om en mann på vandring som trenger hus til seg selv og *Kvitbjørnen* sin på julaften. Menneskene som bor der sier at det går bra, men hver julaften kommer det troll, og tar seg inn i huset. Folkene flytter ut på julaften, etter de har dekt opp til festmåltid for trollene. Mannen etterlater bjørnen under bordet. Og når trollene kommer, prøver en av de yngste å mate det han tror er en katt, med pølse. Bjørnen svir seg på snuten, og jager ut alle trollene.

Neste år roper trollene på Halvor, huseieren. De lurer på om kjetta fortsatt er der. Halvor sier at det er hun, og at hun har ynglet, og fått syv unger til, da sier trollene at de aldri skal komme igjen, og drar.

Den varianten av «Kjetta på Dovre» som er best kjent, er Asbjørnsen og Moes versjon i *Norske Folke-Eventyr*. «Kjetta på Dovre» hører til den gruppa av eventyr som i norsk eventyrtypologi kalles eventyr om det dumme trollet. Det har typenummer 1161 i Aarne-Thompsons eventyrklassifikasjon. Fortellingen er også registrert som vandresagn. I Reidar Th. Christiansens katalog *Migratory Legends* har den typenummer ML 6015.

Eventyret er et eksempel på at Dovrefjell har hatt en mytisk status i norsk folkediktning og folketro, som et sted der det er samla spesielt mye trollskap. Asbjørnsen og Moes bruk av stedsnavnet i dette eventyret og i «Høna som skulle til Dovrefjell for at ikke all verden skulle forgå» har i sin tur bidratt til den særlig stillinga som Dovrefjell har i nordmenns bevissthet også i dag.

Knut Liestøl har forska på vandringsvegene for eventyret, som kjennes i varianter fra flere land i Nord-Europa. «Kjetta på Dovre» er et av få eksempler på at virkelige stedsnavn opptrer i eventyr.

Se også
-------

* Tåtten om Audun fra Vestfjordene

Referanser
----------

1. 1 2  *Kjetta på Dovre* (eventyrteksten)

Portal: Litteratur
**Hans Bergsland** (født 15. november 1878 i Kristiania, død 9. juni 1956 samme sted) var en norsk forretningsmann og OL-fekter.

Etter cand.philos. i 1901 studerte han handel i Tyskland, Frankrike og England. Bergsland var direktør for A/S Helsingborgs Galoger, en gummifabrikk med kalosjer som spesialitet, som var tilknyttet det som senere ble Tretorn, produsent av gummistøver og regnklær fra Helsingfors i sydlige Sverige. Bergsland var også medeier i Rogalandsbedriften Sandnes Kamgarn Spinneri (etablert 1888). Medlem av herredsstyret i Bærum.

Han fektet for Norge under Sommer-OL 1908 og Norge under Sommer-OL 1912 i Stockholm. I 1906 stiftet han Oslo fekteklub og i 1911 Norges Fekteforbund der han også var president. For Den Norske Turistforening var han styremedlem og fikk deres hederstegn i gull (*turistknappen* i gull, 1925). For Holmenkollrennene var han med på å lage løypa for 5-mila fra 1914 til 1940, et arbeide som fra 1917 ble ledet av Johan R. Henriksen (1886–1975). For alt dette fikk han blant annet Kongens fortjenstmedalje i gull og ble ridder av den franske Æreslegionen.

Han ble titulert *kand. Bergsland* og var sønn av mote- og manufakturforretningsinnehaver Hans Jacob Bergsland (1851–1937) og den engelske Emily Berthe Bell Lough (1856). En yngre bror Jacob Bergsland (1890–1974) var også OL-fekter, men for Norge under Sommer-OL 1928, forøvrig prokurist i Hans sitt firma. Hans Bergsland var gift med Lucy Anette Egeberg (1891–1986), dattera til den rike Einar Westye Egeberg (1851–1940), se Egeberg (slekt fra Sjælland). Sammen med Lucy Anette fikk de sønnen Per Bergsland.

Referanser
----------

1. ↑  Bergsland, Hans i Merkantilt biografisk leksikon, 1935.
2. ↑  Hans OL-resultater vises under Hans Bergsland Arkivert 26. oktober 2012 hos Wayback Machine..
3. ↑  *Hans Bergsland død* i Aftenposten den 11. juni 1956.
4. ↑  Konas dødsår er hentet fra gravferdsetaten i Oslo

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hans Bergsland – Olympedia Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Ivar (Iver) Madsen Wiel** (født 20. mai 1711 på Strømsø (Drammen), død 9. mai 1756) var en norsk fogd og topografisk forfatter.

Han var sønn av handelsmann Mads Jensen Wiel (død 1716) og Susanne Clausdatter Røyem (død 1730). I 1729 gikk han ut fra skolen i Drammen, og oppholdt seg deretter hos broren Truls Wiel, som var lagmann i Skien. I 1736 ble han fogd på Ringerike og i Hallingdal, og beholdt embedet til sin død.

Wiel er først og fremst berømt for sitt verk *Beskrivelse over Ringeriges og Hallingdals Fogderi*, som ble skrevet i 1743, men først trykket 60 år senere i «Topogr. Journal for Norge». I denne bygdebeskrivelsen leverer han en del verdifulle historiske opplysninger og skriver i stor utstrekning om distriktets oldsaker og folketradisjoner. I sin levetid utga han bare en poetisk «Budstikke til Almuen», hvor han kalte fogderiets bønder sammen til å feire kongehuset oldenborgs 300-års jubileumsfest i 1749. I 1751 ble han opptatt som medlem av det danske Selskab for Fædrelandets Historie.

Referanser
----------

1. 1 2   Eneveldets menn i Norge, side(r) 321[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Artikkel i Dansk biografisk Lexikon

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Geni **·** VIAF
 |
**Marie Aslaksrud** (født 17. april 1866 i Modum i Buskerud, død 1911) var en av pionerene i norsk arbeiderbevegelse og kvinnebevegelse. 

Hun var utdannet som lærer, og arbeidet på ulike steder i Buskerud. Fra 1899 bodde hun i Kristiania.

I 1909 var det banebrytende da hun, som en av to kvinner, ble nominert som stortingskandidat for Arbeiderpartiet. Hun var oppsatt som varamann i Hammersborg krets. Den andre kvinnen var Martha Tynæs. Et annet tegn på kvinnebevegelsens framgang var at det dette året ble valgt to kvinner inn i fabrikktilsynet - Anna Pleym og Aslaksrud.Aslaksrud var på flere hold engasjert i kommunepolitikken. Hun satt blant annet i vergeråd og skolestyre.

Hun var sentral ved opprettelsen av Uranienborg krets av Arbeiderpartiets kvinneforening, der hun ved sin død i 1911 sto som formann.

Hun var gift med Lars Aslaksrud.

Referanser
----------

1. ↑  Folketelling 1910 for 0301 Kristiania kjøpstad
2. ↑  «Aslaksrud, Lars J», *Hvem er Hvem* 1912
3. ↑  Side 24. Sigrid Syvertsen: *Arbeiderpartiets kvinnebevegelse i Norge*, Det norske Arbeiderpartis forlag, Oslo 1934
4. ↑  Side 449. Øyvind Bjørnson: *På klassekampens grunn (1900-1920)*, Arbeiderbevegelsens historie i Norge, bind 2, Tiden, Oslo 1990

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Stiftelsen Norsk Hestesenter** (**NHS**) er en norsk stiftelse som har til formål å fremme kvaliteten på hestehold og avl i Norge og å være det øverste faglige senter for utdanning av hestepersonell og for avl av hest i Norge. Senteret holder til på Starum i Østre Toten.

Norsk Hestesenter har ansvar for utarbeidelsen av avlsplaner for norske hesteraser. Stiftelsen fører stambok eller dyreregister for raser der dette ikke gjøres av egne avlsforeninger eller andre, utsteder føllsertifikat for alle raser og er ansvarlig for hingstutstillinger i Norge. Den står også bak utgivelsen av *Stambok for norske hester*.

Stiftelsens styreleder oppnevnes av Landbruks- og matdepartementet. Styreleder er Anne Kathrine Fossum, som er landbruksdirektør hos fylkesmannen i Hedmark. Hun ble utnevnt til styreleder i 2009 etter Johan C. Løken.

Landbruks- og matdepartementet avgjorde i 2009 at Norsk Hestesenter for 2010 får 22,8 millioner kroner i driftstilskudd, med mulighet for 1 million kroner ekstra dersom senteret synliggjør en egeninntjening på 30 % av totalbudsjettet.

Referanser
----------

1. ↑  Dei praktiske avlstiltaka[*død lenke*], naturbruk.no.
2. ↑  «Ny styreleder ved Norsk Hestesenter» Arkivert 25. mars 2013 hos Wayback Machine. *Travsport*, 2. desember 2009.
3. ↑  ««Driftstilskudd 2010: 22,8 millioner», NHS». Arkivert fra originalen 4. mars 2016. Besøkt 21. januar 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** Forvaltningsdatabasen **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Eiker sorenskrivergård** ligger i Hokksund, Øvre Eiker kommune og Viken fylke.

Hovedbygningen med et tilhørende og like elegant uthus ble oppført i 1904. Den er tegnet av arkitekt Karl Güettler og regnes som hans første større prosjektet. Han flyttet til Stockholm i Sverige og ble en meget anerkjent arkitekt der.

Det var meningen at sorenskrivergården skulle være er prototype for fremtidige sorenskrivergårder i Norge, men slik gikk det ikke for på grunn av store kostnader ble det ikke bygget flere av denne typen.

Den forrige sorenskrivergården hadde brent i 1902.

Det var Eiker, Modum og Sigdal sorenskriveri som holdt til i bygningen helt frem til 1996. Nå holder Nøstetangen norsk glassmuseum til i bygningen.

Bygningen kalles ofte for Gamle sorenskrivergården. Anlegget har svært høy verneverdi.

I 2023 ble det bygget et nytt inngangsparti til museet og en kafeteria med terrasse.

I sorenskrivergårdens gamle stall ligger glassblåseren Nøstetangen Glass som blåses glass etter modellene fra gamle Nøstetangen glassverk i Hokksund.

Øvre Eiker sitt tusenårssted ligger i Skriverparken ved Eiker sorenskrivergård.

* Eiker sorenskrivergårdEiker sorenskrivergård
* Sorenskrivergården etter påbyggingen i 2023Sorenskrivergården etter påbyggingen i 2023

Referanser
----------

1. ↑  «Eiker lokalhistorie».
2. ↑  Jo Sellæg. «KULTURMINNER I ØVRE EIKER» (PDF). 2016. Arkivert fra originalen (PDF) 16. september 2021. Besøkt 16. september 2021.
Denne artikkelen inneholder en liste over kilder, litteratur eller eksterne lenker, men enkeltopplysninger lar seg ikke verifisere fordi det mangler konkrete kildehenvisninger i form av fotnotebaserte referanser. Du kan hjelpe til med å sjekke opplysningene mot kildemateriale og legge inn referanser. Opplysninger uten kildehenvisning i form av referanser kan bli fjernet. Se Mal:Referanseløs for mer informasjon.

**Penguin Books** er et britisk forlag grunnlagt i 1935 av Allen Lane. Hans ide var å selge heftede kvalitetsbøker til en rimelig pris, samme pris som en pakke sigaretter. Han var også opptatt av at de ikke bare skulle bli solgt hos bokhandlere, men også i kiosker og kolonialbutikker. Mest kjent er formatet paperback, som var begynnelsen til forlaget. 

I dag er Penguin en avdeling i den verdensomspennende Penguin Group, eid av Pearson PLC. Motstykket i USA er Penguin Group USA, Penguin forlag er det største forlaget for Storbritannia, New Zealand, Australia og India. I 2007 satte forlaget i gang prosjektet A Million Penguins hvor de utfordrer publikum til å skrive en roman sammen.

Eksterne lenker
---------------

* (en-GB) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Penguin Books – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Knut Hedemann** (født 13. mai 1922 i Ringsaker, død 2. mai 2011) var en norsk diplomat og ambassadør.

Etter examen artium 1943 flyktet han til Sverige i 1944. I 1946-1947 studerte han i USA og returnerte til studier i Oslo hvor han tok cand. jur.-eksamen i 1948. Han ble ansatt i Utenriksdepartementet og tjenestegjorde blant annet som førstsekretær ved Norges ambassade i London og Norges ambassade i Paris. I 1958 ble han utnevnt til byråsjef i Utenriksdepartementet og underdirektør i 1961. Fra 1963 var han chargé d'affaires i Tel Aviv og Ankara og ambassaderåd ved Norges ambassade i Stockholm.

Han ble utnevnt til ekspedisjonssjef i 1969 i UD. I 1972 var han chargé d'affaires ved ambassaden i Nairobi. Så fulgte tre ambassadørperioder, først ved Norges ambassade i Ottawa 1975–1978, ved Norges ambassade i Washington 1978–1984 og ved Norges ambassade i Wien 1984–1990.

Hedemann var Kommandør av St. Olavs Orden (1979).

Han var sønn av stasjonsmester og politiker (Ap) Rudolf Hedemann (1889–1978) fra Stange og Kristiane Bjørgås (1896–1964). I 1948 ektet han Gro Ranveig Hansen (1924-2014).

Referanser
----------

1. ↑  Hedemann, Knut i Hvem er Hvem, 1973.

Eksterne lenker
---------------

* Knut Hedemann - Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** Fangeregisteret

 |
Rail Baltica som skal forbinde Helsingfors – Tallinn – Riga – Kaunas – Warszawa og Berlin. Den stiplede linje inkluderer Vilnius og Tartu på ruten. Grafikk fra Transport- og kommunikasjonsministeret i Republikken Latvia
**Rail Baltica** er en av de prioriterte prosjektene i EUs Transeuropeiske transportnett (TEN-T). Prosjektet er ment å skulle forbinde Finland, Baltikum og Polen, og forbedre forbindelsen mellom Sentral- og Øst-Europa med Tyskland. Prosjektet fremstiller en sammenhengende jernbaneforbindelse fra Tallinn i Estland til Warszawa i Polen, via Latvia og Litauen. Strekningen mellom Helsingfors og Tallinn betjenes av eksisterende ferger. Det er foreslått en fremtidig jernbanetunnel, Helsingfors-Tallinn-tunnelen, mellom de to byene. Jernbanestrekningen fra Tallinn til Warszawa vil bli minst 950 km.

Finansiering
------------

Prosjektet skal finansieres av de berørte landene og av EU gjennom budsjettet til TEN-T, (124 millioner euro) og kapital beregnet på nye medlemsstater i EU. Den totale kostnaden vil bli på minst 5 milliarder euro. Den første fasen vil fullføres i 2013, og andre fase i 2020.

Muligheter
----------

Rail Baltica vil gjøre det mulig å flytte store deler av regionens godstrafikk fra vei til bane, som på det nåværende tidspunkt transporteres nordover mot Russland av tunge lastebiler. I Polens tilfelle kjører lastebilene på lokale veier gjennom tettsteder i regionen Podlasie, noe som er trafikkfarlig. Å flytte transporten over på jernbane vil øke sikkerheten på lokalveiene, samtidig som man får lavere utslipp og drivstofforbruk. I tillegg vil man få en fornuftig og komfortabel passasjertrafikk, noe som ikke eksisterer nå.

Rail Baltica kan bli et bærekraftig alternativ til den planlagte motorveien Via Baltica, som er kontroversiell på grunn av miljøhensyn. Jernbanen vil ha sosiale og økonomiske fortrinn, i tillegg til å forbedre miljøet.

Problemer
---------

Et av problemene ved prosjektet er at de baltiske landenes eksisterende jernbanenettverk må bygges om fra det russiske systemet med 1520 mm sporvidde til 1435 mm normalspor.

Eksterne lenker
---------------

* YLE News Arkivert 4. april 2008 hos Wayback Machine.
* Rapid - pressemeldinger - EUROPA
* Latvia to Begin Constructing Rail Baltica — News — RZD-Partner Portal

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Peter Hansen Aaser** (født 4. august 1848 i Askim, død 23. juli 1923 i Kristiania) var en norsk lege.

Han ble student i 1871, cand. philos. i 1872, cand. med. i 1878. Fra 1879 var han kommunelege i Trøgstad, før han ble bylege i Kristiania i 1882. Han kastet seg så over studiet av epidemiske sykdommer og bakteriologi, et studium som han fortsatte under flere opphold i utlandet. I 1891 var han hos Weigert i Frankfurt, i 1893 hos Pasteur i Paris, og senere hos Ehrlich og ved *Institut Pasteur*. I 1891 ble han utnevnt til overlege og bestyrer av Ullevaal epidemisykehus. Det var på hans initiativ at det i 1894 ble opprettet et «seruminstitutt», som ble knyttet til sykehusets laboratorium. Instituttet kom til å fremstille alt det difteriserum, som ble benyttet i Norge.

I 1899 ble Aaser sendt av den norske regjeringen til Porto i Portugal, for å studere pesten som var utbrutt der. Siden representerte han flere ganger Norge ved medisinske kongresser, som ved den hygieniske kongressen i Brussel i 1903, da han var referent for spørsmålet om difteriserumets profylaktiske virkning. Han var også oppnevnt som Norges representant ved den internasjonale medisinske kongressen i Lisboa i 1906 (men han deltok ikke på grunn av sykdom).

Aaser skrev en rekke avhandlinger om epidemiske sykdommer og behandlingen av dem i tyske medisinske tidsskrifter, samt i Norske magasin for lægevidenskaben og Tidsskrift for Den norske lægeforening. Fra 1901 var han fast sensor ved medisinsk embetseksamen.

Utmerkelser
-----------

Aaser var ridder av St. Olavs orden, ridder av den portugisiske Ordem da Conceiçao, medlem av Videnskabsselskabet i Kristiania og Societas regia medicorum Budapestiensis.

Kilder
------

* Isaksen, Asbjørn og Wallem, Fredrik B.: *Professorer, docenter, amanuenser, stipendiater samt øvrige lærere og tjenestemænd 1911*. Kristiania og Kjøbenhavn: Gyldendal, 1911.
* «Aaser, Peter Hansen» *Salmonsens konversationsleksikon*, bind I. København: J. H. Schulz, 1915.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** WikiTree
 |
**Langesøy** eller **Langesøya** ligger i Drammenselva, i Drammen kommune i Viken fylke.

Øya ligger med Berskog på nordsiden av elven og Pukerud på sydsiden. Øya er en av tre bebodde øyer i Drammenselva og har ikke bruforbindelse til fastlandet.

Man kommer til øya med båt eller en privat kabelferje. 

Det er i dag et gårdsbruk med tilhørende hus på øya. Se www.langesoy.no Tidlig på 1800-tallet dro rike med båt fra Drammen til landlige omgivelser, på øya var det lystgård og flotte hager.

Man kan spore dokumentasjon på øya tilbake til 1600-tallet, men noe sikker informasjon angående bebyggelse finnes først i skattematrikkelen fra 1723. 

Langesøe teglverk ble etablert på øya av Christian og Lauritz Forseth i 1873.

Referanser
----------

1. ↑   www.openstreetmap.org[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Langesøy - Din kilde til økologisk mat i Drammenselven.». *langesoy*. Besøkt 12. mai 2022.
3. ↑  «Historie». *www.langesoy.no*. Besøkt 14. september 2021.
4. ↑  «Langesøya – lokalhistoriewiki.no». *lokalhistoriewiki.no*. Besøkt 14. september 2021.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Handelskompani** var en form for bedrift som var dominerende som organisasjonsform for internasjonal handel fra middelalderen fram til 1700-tallet. 

De nye handelsveiene som ble åpnet etter de store geografiske oppdagelsene på 1400-tallet var insitamentet til etablering av handelskompaniene, f.eks. direkte forbindelse til India og Amerika som da ble trukket inn i verdenshandelen. 

Handelsreiser til så fjerntliggende steder krevde mye kapital for å kunne gjennomføres, og da det måtte etableres handelsplasser og ofte festningsverk ble kompaniene drevet i fellesskap av flere privatpersoner, som alle bidro med økonomiske midler. Risikoen ble også fordelt på flere. Kompaniene hadde ofte nær kontakt med staten, og fikk ofte monopol og andre handelsprivilegier, mot at kongehuset fikk sin andel av overskuddet. 

Handelskompaniene fungerte fram til slutten av 1700-tallet, da internasjonale forbindelser og vanlige handelsfirmaer sto sterkere. Ofte ble handelskompaniene overlatt til staten som måtte dekke deres gjeld.

Liste over handelskompanier
---------------------------

* Det britiske ostindiske kompani
* Det nederlandske ostindiske kompani
* Svenska Ostindiska Companiet
* Det danske ostindiske kompani
* Asiatisk Kompagni
* Vestindisk-guineisk Kompagni
* Det nederlandske vestindiske kompani
* Det franske vestindiske kompani
* Det svenske vestindiske kompani
* Det brandenburgske afrikanske kompani

Se også
-------

* Royal Charter
* Slavehandel
* Gullkysten

Kilder
------

* Nordisk familjebok, artikkelen Handelskompani

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
Må ikke forveksles med Valborg Stoud Platou.

**Karen Valborg Elisa Stoud Platou** (født 29. august 1839 i Kristiania, død 29. desember 1928 i Bergen) var en norsk lyriker og kulturjournalist som ble første norske kvinnelige sjefsbibliotekar.

Biografi
--------

Platou gav ut ei diktsamling, *Digte* i 1868. Diktene er fulle av savn og lengsel og tvil om meninga med tilværelsen. Diktene er ansett å ha et sjølbiografisk preg, skrevet mens Valborg var hjemmeværende embetsmannsdatter. Hun var nemlig datter av borgermester Carl Nicolai Stoud Platou (1809–1888) og Christence Dorothea Plade Nielsen (1817–1889). Broren Lars Hannibal Sommerfeldt Stoud Platou (1848–1923) ble en kjent psykiater. Valborg Platou forble ugift og fikk ikke barn. Se Platou for farsslekten.

Hun gikk fra 1849 til 1853 på skole ved den tyskfødte Sophie Wever sitt kvinneinstitutt i Bergen. Mere påfyll i språk kom fra språkreiser til København i 1863, Paris i 1881 og ellers til England og Tyskland. 

Fra 1869 til 1883 var hun kulturjournalist for den bergenske «Adresseavisen», De bergenske Adressecontoirs-Efterretninger. Fra 1883 til 1909 var hun medarbeider i Bergens Aftenblad (etablert 1880). Det var Morgenavisen som i 1909 anslo at Valborg var «den som for Tiden har den længste journalistiske Løbebane at se tilbage paa her i Landet».

Valborg Platou fikk samlet inn hundre tusener kroner som gjorde at man i 1906 fikk til arkitektkonkurranse til det som i 1917 ble åpnet som det nye Bergen Offentlige Bibliotek der hun i dag henger. I 1883 blei Platou «etter skarp konkurranse med tretten mannlige medansøkere», ansatt ved Bergen Offentlige Bibliotek, som landets første kvinnelige bibliotekar. Dette blei hennes arbeidsplass i 27 år. Under hennes hårde hånd økte samlingen fra 28 000 til 100 000 og der ble samlet inn 100 000 kroner til nybygg.

Valborg Platou fikk Kongens fortjenstmedalje i gull 1909. Pengene hadde hun klar i 1905 og det var da hennes etterfølger, han Arne Kildal (1885–1972) som fikk sluttført oppbyggingen som stod ferdig i 1917.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Valborg Elise Platou, Norsk biografisk leksikon ID Valborg\_Platou, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Trine Kolderup Flaten, *Valborg Platou* i Store norske leksikon.
3. 1 2 3  S. H. Finne-Grønn (1953). *Slekten Platou i Norge og Danmark*. Det Mallingske boktrykkeri. s. 16.  [2. utgave]
4. ↑   [Flaten, Trine Kolderup: Valborg Platou i Norsk biografisk leksikon på snl.no. Hentet 19. august 2023 fra ]
5. ↑  Platou, Valborg i Hvem er Hvem, 1912.
6. ↑  *Anno 1909* i Aftenposten den 1. februar 1984.
7. ↑  *85 aar* i Aftenposten den 27. april 1924.
8. ↑  Jorunn Hareide (født 1940), *Norske kvinnetekster 1600–1900 – «Først Kvinde – dernæst Forfatterinde»?*, utgitt på Pax i 1992

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** KulturNav
 |
**Mellomdammen** er et bade og fiskevann i Drammen kommune i Viken som ble demmet opp før 1776. Området er et velegnet tursted med oppmerket stier til Lokkeråsen, Solbergvarden, Marivann, Goliaten og mye mer.

Historie
--------

Mellomdammen og Nerdammen var opprinnelig ett vann med utløp østover i Lier. I 1627 ble det bygd demning og sprengt nytt løp som førte elva ned til Solbergelva. Langs elva fantes det i 1858 flere bondesager, møller, kvernhus og spinderier. På 1890-tallet gjensto fremdeles et sagbruk, et teglverk og to møller.
Fra 1821 ble vassdraget benyttet av Solberg Spinderi, som i 1902 erstattet den gamle torvdammen ved Nerdammen med en granittdam.

Dammen er utført som murt steindam i granitt, fundamentert på fjell. Demningen ble anlagt av Solberg Spinderi på 1900-tallet for vann til drift av maskiner, produksjon av kraft og fargeri. Mellomdammen omfatter en hoveddam og en lavere sidedam med en samlet lengde på om lag 400 meter. Største damhøyde på Mellomdammen er 5 meter.

### Dam rehabilitering

Tirsdag 16. mai 2017, var det offisiell åpning av Mellomdammen etter rehabilitering av demningene på Nerdammen og Mellomdammen. Rehabiliteringen ble utført etter pålegg fra NVE, da dammen ikke tilfredsstilte gjeldende forskriftskrav til damsikkerhet, dette innebar at demningen måtte styrkes mot blant annet flom og istrykk.

Rehabiliteringen startet juli 2015 og skulle etter planen være ferdig innen 2017, men allerede i juli 2016 var det hele klart. Det ble etablert nye flomløp, tappeluken ble byttet ut, gangbroen over flomløpet ble fornyet og det ble montert nye rekkverk på damkronene på nedstrøms side for sikker ferdsel over dammene. I forkant av arbeidene ble det anlagt en 450 meter lang permanent anleggsvei inn til Mellomdammen fra Solbergvannsveien.

I 2016 ble veien opp til dammene rehablitert og er nå blitt en helårsvei tilgjengelig for alle og parkering på toppen.

Fiske
-----

Dammen mottar aktivt fiskestell av Solbergelven Jeger og Fiskerforening, som kultiverer og setter ut fisk regelmessig.

Referanser
----------

1. ↑  «Mellomdammen (Nedre Eiker) – lokalhistoriewiki.no». *lokalhistoriewiki.no*. Besøkt 13. november 2023.
2. ↑  «Turforslag fra Damhaugen p-plass i Solbergelva». *www.ut.no*. Besøkt 13. november 2023.
3. ↑  «Mølledrift og annen virksomhet ved elvene i Nedre Eiker i gamle dager | Eiker Arkiv». Besøkt 13. november 2023.
4. ↑  «Muren på Mellomdammen 1944 | Eiker Arkiv». Besøkt 13. november 2023.
5. ↑  «Muren på Mellomdammen 1944 | Eiker Arkiv». Besøkt 13. november 2023.
6. ↑  «Vakker damrehabilitering er sluttført | Eiker Arkiv». Besøkt 13. november 2023.
7. ↑  «DNT Drammen og Omegn - DNT». *www.dnt.no*. Besøkt 13. november 2023.
8. ↑  «Fisk – Solbergelvens Jeger og Fiskerforening». Besøkt 13. november 2023.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Sagnet om Pans død** er et vandresagn som er kjent over et stort geografisk område. I Reidar Th. Christiansens vandresagnkatalog er sagnet ML 6070. I Norge er det nedtegna varianter fra alle landsdeler. Kjerna i sagnet er at det finnes vetter som lever side om side med menneskene, men som til vanlig er usynlige. Et menneske på reise hører en røst som ber ham overbringe et dødsbudskap når han kommer hjem. I norsk tradisjone er navnet på den døde ofte *Dild*. Budskapet er da *Dild datt i eld*, som også blir brukt som typetittel på sagnet. Men lokale varianter kan ha andre navn: I Telemark kan budskapet være *Dagbak, Dagbak! bed 'en Nottfag til fara fort, lisle Tapp i fjølli er daud*, På Helgeland kan det være: *Du mann, hels ho Kyla at han Kjel er daud!* og på Hålogaland kan det være: *Hels han Krylekropp som 'pund bordet satt at han Bal i elden datt!* Når den reisende kommer hjem og forteller hva han har hørt, gir et usynlig vesen seg til kjenne som pårørende (som regel mor) og forlater stedet i all hast.

Pan og Syrinx, ved Isaac Beckett. The National Portrait Gallery, London.
Den eldste trykte varianten av sagnet finnes hos Plutark, som i *Moralia* forteller om Epiterses, som under en sjøreise opplevde å bli liggende i vindstille utafor øya Paxos. Mange om bord hørte at det ble ropt fra øya på *Thamus*, som var skipets egyptiske los. Det ropes tre ganger, og når Thamus til slutt svarer, lyder det: *«Når du kommer til Palodes, så meld at den store Pan er død!»* Når skipet seinere driver forbi Palodes, roper Thamus budskapet inn mot øya, og det reiser seg et klagekor av mange stemmer der inne, men ingen er å se.

Plutark forteller videre at tildragelsen vakte oppsikt i Roma da mannskapet kom tilbake og fortalte om den. Keiser Tiberius iversatte en gransking for å finne ut mer om Pan, og rådgiverne hans kom til at det måtte være den greske satyren Pan, sønn av Hermes og Penelope. Sagnet er blitt brukt av tidlige kristne menigheter som et bevis på at de hedenske gudene forsvinner ved Kristi komme.

I Norge er sagnet alltid knytta til underjordsfolket, og Dild er et huldrebarn som har falt i ilden. Mora befinner seg usynlig blant menneskene, der hun i noen varianter er i ferd med å stjele med seg mat el.l. Når hun får dødsbudskapet, skriker hun opp og blir et øyeblikk synlig før hun springer vekk.

Peter Chr. Asbjørnsen har to varianter av sagnet i «En aftenstund i et proprietærkjøkken» fra 1845.

Referanser
----------

1. ↑  M. B. Landstad, *Mytiske Sagn fra Telemarken*, Oslo 1926, Norsk Folkeminnelags skrifter XIII, s. 113
2. ↑  Knut Strompdal, *Gammalt frå Helheland III*, Oslo 1939 Norsk Folkeminnelags skrifter 44 s.17
3. ↑  Johan Hveding, Folketru og Folkeliv på Hålogaland, Oslo 1935, Norsk Folkeminnelags skrifter 33, s.59f.

Kilder
------

* Inger M.Boberg: *Sagnet om den store Pans død*, 1934
* Svale Solheim: *Register til Norsk Folkeminnelags skrifter Nr. 1-49.*

Portal: Litteratur
Dyptrykksteknikken stålstikk kjennetegnes av sirlige linjer og litt matte flater, og tillater store opplag før trykkplatene blir slitt. Bildet viser et tysk stålstikk med illustrasjon til et bibelsitat fra Johannes' åpenbaring 3,20.
Detalj fra motivet over viser de fine rissene og punktene fra stikkelen i stålplaten (klikk på bildet for å forstørre det).
**Stålstikk**, også kalt *siderografi*, av gresk *sideros*, «jern», og *grafein*, «risse», eller på fransk *taille dure*, betegner en grafisk dyptrykksteknikk der motivet som skal trykkes, risses inn i en stålplate ved hjelp av en svært hard stikkel. Stålstikk er også betegnelse på avtrykket fra den graverte platen. Metoden oppstod like før 1820 da moderne metallurgi frambrakte passende stålplater og risseverktøy, og den ble særlig tatt i bruk for trykking av frimerker og pengesedler. 

Stålstikk er i prinsippet det samme som kobberstikk, men gir enda finere linjer.

Historikk, teknikk m.m.
-----------------------

Stålstikket ble oppfunnet av amerikaneren Jacob Perkins (1766–1849) og første gang tatt i bruk for seddeltrykk i 1809. Teknikken ble videreutviklet for kunsttrykk etter at Perkins i flyttet til London i 1818 og i 1820 slo seg sammen med Charles Heath. Stålstikket spredte seg snart til Tyskland, Frankrike og andre land, men ble særlig populært i England. Teknikken kan ses som en videreutvikling av jernetsningen som Albrecht Dürer og andre benyttet århundrer tidligere.

Stikkelen eller radernålen som brukes, må være nesten like hard som diamant for å fungere over tid, mens platen er av mykt, dekarbonisert stål, det vil si uten karbonrester, som siden herdes i svak syre før trykkingen. Avtrykket kan også overføres til nye plater og stålvalser i spesielle pressmaskiner. Metoden gjør det mulig å lage trykk med fine, sirlige linjer og små punkter og i svært store opplag uten at trykkvaliteten forandrer seg vesentlig. 

*Ståltrykk* er en videreutvikling av det egentlige stålstikket. Trykkplatene til penger og tildels også frimerker blir nå fremstilt maskinelt, mens en del frimerker fortsatt er fremstilt av stålstikk som blir risset for hånd.

Stålstikkere, det vil si gravører som lager stålstikk, er en fåtallig gruppe i Norge, men omfatter også frimerkekunstnere som ikke står tilbake for andre lands.

Se også
-------

* Kobberstikk
* Guillochering
* Frimerker
* Fotogravyr

Eksterne lenker
---------------

* Kort beskrivelse av «Stålstick» i *Nordisk familjebok* fra 1918 (på svensk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
**Marie Vladimirovna av Staritsa** (født ca. 1560 i Staritsa, død 13. mai 1610) var en russisk prinsesse som ble gift med den dansk-norske prins Magnus, konge av Livland.

Marie var datter av Ivan den grusommes fetter, prins Vladimir av Staritsa og dennes kone prinsesse Eudoxia Romanovna Odoevskaja. Tsar Ivan hadde planer om å opprette en buffersone i Livland med en dansk konge som vasall. Magnus av Holsten ble derfor forlovet med prins Vladimirs (som på dette tidspunkt var henrettet) datter Euphemia Staritsa. Hun døde kort etter, og den 12. april 1573 giftet Magnus seg i Novgorod i stedet med Euphemias søster Marie, som reiste med ham til Livland.

Dronning av Livland
-------------------

Det gikk dårlig for Magnus i hans nye posisjon; i 1578 avsto han sine resterende besittelser og levde sine siste år som den polske konges lensmann i Pilten i Kurland. Etter hans død i 1583, reiste Marie med sin datter Eudoxia tilbake til Russland, hvor hun gikk i kloster.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p11295.htm#i112946, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Kønigsfeldt, Johannes Peter Frederik: *Genealogisk-historiske tabeller over de nordiske rigers kongeslægter*, B. Lunos bogtrykkeri, 1856
4. ↑  Payne Robert et Romanoff Nikita: *Ivan the Terrible*, Rowman & Littlefield, 2002
5. ↑   *Magnus af Lifland, Dansk biografisk leksikon* Arkivert 11. november 2013 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | WikiTree
 |
**Lodin Lepp** var en norsk lendmann (baron) på 1200-tallet. Han fungerte som kongens *sendemann* («diplomat») til utenlandske hoff ved flere anledninger.

I 1258 fulgte han Håkon Håkonssons datter Kristín til Castilla, hvor hun giftet seg med Felipe, bror av kong Alfonso X av Castilla. I 1262 reiste han i kongens oppdrag med jaktfalker og andre gaver til kalif Muhammad I. al-Mustansir av Tunis. Han ble også sendt til Egypt. I 1281, da han var medlem av formynderregjeringen for Eirik Magnusson, fikk han den utakknemlige oppgaven å innføre norsk lov på Island. Han døde i 1288.

I Bergen har han fått en gate oppkalt etter seg (Lodin Lepps gate). En av bygårdene på Bryggen kalles *Leppen* (Bryggen 9), hvilket antas å være oppkalt etter ham. Den nåværende gården er oppført 1902, så det er en langt tidligere gård som antas å ha vært eid av Lodin Lepp på 1200-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  Helle, side 105.
2. ↑  Helle, side 158-159.
3. ↑  Leppen, Bergens byleksikon
4. ↑  Lorentzen, Bernt (1976). *berømmelige handelsstad Bergen gjennom tidene*. Bergen. ISBN 8271290134.

Litteratur
----------

* Helle, Knut: *Norge blir en stat – 1130-1319*. Universitetsforlaget (1964).

Eksterne lenker
---------------

* Loden Lepp i Salmonsens konversationsleksikon (Anden Udgave)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** WikiTree
 |