recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Båtgraven i Ballateare** ble oppdaget i 1946 på vestkysten i Man i Irskesjøen, i sognet Jurby nord på øya. Graven ble utforsket av den tyske arkeologen Gerhard Bersu.

Båtgraven inneholdt gravstedet til en norrøn vikingkriger fra slutten av 800-tallet. Av skipet er ingenting igjen av. Krigeren var gravlagt med sine våpen. Det viktigste gravgodset besto av et sverd med tveegget blad, nesten en meter langt, som var prydet med innlegg i sølv. Bladet på sverdet var med hensikt delt i tre deler, muligens for å motvirke at gravrøvere plyndret graven, skjønt det kan ha vært andre, kanskje religiøse grunner. Sliren eller sverdskjeden, som var laget av lær, stoff og tre, var også bevart. Av andre gjenstander av jern ble det funnet tre spydspisser, en kniv og skjoldknopp. De bevarte delene av treskjoldet avslørte at det en gang hadde vært dekorert i fargene rød, hvit og svart.

Krigeren var blitt gravlagt i en kappe som ble holdt på plass av en ringhodet nål av bronse. Som følge hadde vikingen fått med seg en kvinne til etterlivet som var blitt drept av et hogg med et skarpt våpen tvers over bakhodet. Antagelig var det en trellkvinne ettersom frie kvinner hadde selvstendig status i det norrøne samfunnet og ville i normale tilfeller ikke ha blitt ofret. At hun ble avdekket ved mannens føtter tyder på at hun hadde lav status. Han hadde også fått med seg husdyr i form av brente dyrebein som ble funnet i gravhaugen som dekket graven.

Sverdet og andre objekter fra Ballatearegraven er i dag utstilt i Manx Museum.

Andre båtgraver
---------------

Båtfunnet ved Ballateare er ikke det eneste fra nordboere som bosatte seg på Man i vikingtiden. Det er funnet elleve gravhauger, men i henhold til 1995 var kun fem av dem undersøkt av arkeologer. En annen skipsgrav ligger nordspissen av Man, Knock-y-Doonee-gravhaugen. I tillegg finnes Balladoolegraven som også er en båtgrav på sørkysten av Man, og som Gerhard Bersu undersøkte året forut Ballateare.

I 1937–1939 i forbindelse med byggingen av Mans hovedflyplass ved Ronaldsway ble et større forhistorisk materiale avdekket. Dessverre hadde området vært utbygget i lang tid, og en større gravhaug, som var på 33 meter i diameter og 1,2 meter i høyden, var blitt fjernet på midten av 1800-tallet. Trolig var det en også en skipsgrav i *storhaugen* ved Ronaldsway hvor man også har funnet oksiderte nagler fra et klinket skip.

Litteratur
----------

* Andersen, Per Sveaas: *Nordisk innvandring, bosetning og samfunnsdannelse på Isle of Man i middelalderen*. Artikkel i *Collegium Medievale*, bind. 8 1995 Oslo
* Bersu, Gerhard: *A Cemetery of the Ronaldsway Culture at Ballateare, Jurby, Isle of Man*, 1947

Eksterne lenker
---------------

* Manx National Heritage: *Ballateare Sword*
**5S** (**sortere, systematisere, skinne, standardisere, sikre**) er en metode med referanse til en liste av fem japanske ord, som oversatt starter med bokstaven S. Metoden karakteriseres ofte som «standardisert opprydding», men er mye mer enn dette. 5S er en filosofi og en måte å organisere og administrere arbeidsplassen og arbeidsflyten med den hensikt å forbedre effektiviteten ved å eliminere sløsing, forbedre flyt og redusere overflødig prosessering. Målet er at alle til enhver tid vet hvor alt er og ikke bruker tid på å lete. Det skal være raskt å se at noe mangler fra sin dedikerte plass. 

5S fokuserer på *hva* som skal beholdes, *hvor* det skal oppbevares og *hvordan*.

De fem s-ene står for
---------------------

Fase 1 – Sortere (*seiri*, 整理)Gjennomgå alt verktøy, materiell, utstyr, mm. på arbeidsplassen og beholde kun det nødvendigste. Alt annet kastes eller lagres et annet sted.
Fase 2 – Systematisere (*seiton*, 整頓)Fokuserer på effektivitet ved å organisere verktøy, materiell og utstyr på en slik måte at arbeidsflyten blir mest mulig effektiv ved å ha alt utstyr på riktig plass der det trengs.
Fase 3 – Skinne (*seisō*, 清掃)Systematisk rydding slik at alt utstyr blir satt tilbake på sin opprinnelige plass etter bruk. Dette skal være en del av de daglige rutinene og ikke basert på skippertak med rydding når det er blitt rotete.
Fase 4 – Standardisere (*seiketsu*, 清潔)Standardisere arbeidsoppgaver og rutiner slik at enhver vet eksakt hva eget ansvarsområde er.
Fase 5 – Sikre (*shitsuke*, 躾)Vedlikeholde og forbedre standarder og rutiner. Straks de foregående 4S-er er innført, blir de den normale arbeidsformen. Det skal sikres at fokus beholdes og at en ikke sklir tilbake til gamle arbeidsformer.

Se også
-------

* Lean

| * v
* d
* r
Metoder i strømlinjeformet produksjon |
| --- |
| 
* Produksjonsøy
* Takttid
* Standardisert arbeid
* Kontinuerlig flyt
* Kanban
* 5-hvorfor
* Rask omstillingstid
* Feilsikring
* Linjebalansering
* Totalt produktivt vedlikehold
* 5S (sortere, systematisere, skinne, standardisere, sikre)
* PDCA (planlegge, utføre, kontrollere, korrigere)

 |

| * v
* d
* r
Metoder i Six Sigma |
| --- |
| Definisjonsfasen | 
* Prosjektmandat
* Brukerens stemme
* Verdistrømskartlegging
* Leverandører, forutsetninger, resultater og kunder (SIPOC)

 |
| Målingsfasen | 
* Prosesskartlegging
* Prosesskapabilitet
* Paretodiagram

 |
| Analysefasen | 
* Rotårsaksanalyse
* Feilmodus- og effektanalyse (FMEA)
* Multivariat diagram

 |
| Forbedringsfasen | 
* Eksperimentdesign
* Forbedring

 |
| Kontrollfasen | 
* Kontrollplan
* Statistisk prosesskontroll
* 5S (sortere, systematisere, skinne, standardisere, sikre)
* Feilsikring (poka-yoke)

 |
| DMAIC |
**Eystein Olavsson Fjærli** (født 12. august 1917 i Molde, død 28. januar 1985) var en norsk yrkesoffiser (oberstløytnant), forsvarsstrateg, forfatter og politiker.

Da krigen kom til Norge i 1940, studerte han filologi, og som vernepliktig sersjant deltok han i kampene på Østlandet. Høsten 1940 dro han i etterretningsoppdrag til Storbritannia, der han så sluttet seg til den norske brigade i Skottland. Høsten 1943 ble Fjærli liaisonoffiser i den britiske *52. Mountain Division*, som ble satt inn i kampene i Nederland. 9. mai 1945 kom Fjærli til Norge som sjefsliaisonoffiser for de allierte styrker på Sørlandet.

Etter krigen ble Fjærli yrkesoffiser, og tjenestegjorde blant annet i Tysklandsbrigaden, ved FN og NATO. Han vil av mange bli husket som en kampglad debattant i aktuelle militærpolitiske spørsmål. 
Fjærli var også engasjert i krigshistoriske studier. Han skrev fast i Morgenbladet samt Nå, Vi Menn m.m.

Bibliografi
-----------

* *Ikke-militært forsvar og norsk sikkerhetspolitikk* – debattskrift (1967), sammen med Johan Jørgen Holst og Harald Rønning
* *NATO : strategi for frihet* – debattskrift (1968)
* *Tar vi forsvaret alvorlig?* – debattskrift (1969)
* *Krigens Svalbard* – krigshistorie (1979)
* *Den norske hær i Storbritannia 1940-1945* – krigshistorie (1982)

Referanser
----------

1. 1 2 3   www.disnorge.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *Eystein Fjærli*, Aftenposten, 7. februar 1985

  

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Eksempel på konsollbord med dekorative ben.
Flere konsollbord plassert langs en vegg i et gammelt hus i Danmark.
Et **konsollbord** eller **avlastningsbord** er et høyt og smalt bord som vanligvis plasseres inntil en vegg.

Innfestning
-----------

Ettersom konsollbord er høye og smale kan det være nødvendig å feste dem til en vegg for å hindre at de tipper over med et uhell. Dette kan gjøres ved hjelp av hylleknekt, veggbrakett eller hyllekonsoll som for andre møbler. Konsollbordet vil da få mye av stabiliteten sin fra å være festet til veggen.

Etymologi
---------

Navnet konsoll stammer fra det sammensatte latinske verbet *consoler* som betyr å lindre eller avlaste.

Se også
-------

* Hylle

Referanser
----------

1. ↑  Furniture historian Edgar G. Miller differentiates the console table and the pier table. Pier tables are designed with a flat edge to be against the wall, whereas a console table may have any edge against the wall or be freestanding. Miller, Edgar George (1937). American Antique Furniture: A Book for Amateurs. New York: Barrows, p.830
2. ↑  Cassell's Latin Dictionary, Marchant, J. R. V, & Charles, Joseph F. (Eds.), Revised Edition, 1928
Gruppens logo
**Last Lynx** er en indie-popgruppe fra Stockholm i Sverige, og ble grunnlagt 2011. Gruppens logo er en sirkel med to bokstaver i hver fjerdel. Til sammen danner de ordene Last (vannrett) og Lynx (loddrett), der Lynx er det vitenskapelige navnet på gauper. Gruppen har for øyeblikket platekontrakt med det svenske plateselskapet SoFo Records. De har spilt inn tre EP-er siden grunnleggingen i 2011. Gruppen består av Robin Eveborn (vokal, keyboard og synth), Camilla Dahlstedt (vokal og synth), Kim Linsqvist (vokal og bass), Fredric Lindblom (vokal og trommer) og Marcus Lindblom (vokal og gitar).

Musikkstil
----------

Last Lynx er en indie-popgruppe, med en type musikk som inneholder elementer fra dagens Californiske musikkultur. Deres noe spesielle varemerke er at de også blander inn elementer fra 70- og 80-tallets popmusikk og elementer fra Electronical Dance Music (EDM). Et annet trekk ved gruppen er bruken av enkle riff.

Historie
--------

Last Lynx kom sammen i 2011, og allerede samme år slapp de sin aller første EP. Med navnet Alaska, utgitt lille julaften i 2011, satte EP-en standarden for hva Robin Eveborn og gruppen hadde i vente. Sangen med samme navn som albumet endte opp som den tredje største hiten til gruppen noensinne. Så, litt mindre enn et år senere eksploderte det. I november 2012 slapp de sin første singel - Killing Switch. Gruppen dro på en turné til USA og Sverige. Den 16. april 2013 slapp de sin andre EP, Ocean Reels. EP-en sendte gruppen på en turné gjennom Sverige og deler av Europa. Tidlig januar 2014 slapp gruppen sin andre singel, Lacuna. Lacuna er en del av gruppens EP, *Rifts,* som ble utgitt 7. november samme år. EP-en inneholder blant annet singlene *None Of My Friends* og *Curtains*.
Eyrehalvøya og Spencergulfens beliggenhet i Australia
Eyrehalvøya ved Whyalla
Ved Coffin Bay nasjonalpark på Eyrehalvøya
Ved Venus Bay på Eyrehalvøya
**Eyrehalvøya** (engelsk: *Eyre Peninsula*) er ei trekantet halvøy i Sør-Australia. Den ligger mellom Spencergulfen i øst og Australbukta i vest. I nord grenser den mot fjellområdet Gawler Ranges. Den er oppkalt etter oppdageren Edward John Eyre.

De største byene på selve halvøya er havnebyen Port Lincoln lengst i sør og Whyalla i nordøst. Helt i ytterkanten av halvøya ligger Port Augusta og Ceduna, i henholdsvis nordøst og nordvest.

På Eyre-halvøya ligger en rekke nasjonalparker, herunder Lincoln nasjonalpark, Coffin Bay nasjonalpark og Gawler Ranges nasjonalpark, samt flere naturreservater og andre verneområder.

Historie
--------

Kysten ble først utforsket av Matthew Flinders i 1801-02, mens vestkysten ble besøkt av Nicolas Baudin omtrent på samme tid. Edward John Eyre, som halvøya er oppkalt etter, utforsket deler av den i årene 1839-1841. Halvøya ble til slutt utforsket i 1844 av en gruppe ledet av John Charles Darke, som ble drept av lokale urinnvånere da han returnerte til Port Lincoln.

I januar 2005 var Eyrehalvøya åsted for en av de verste skogbrannene i Australia de siste tjue år, hvor ni mennesker mistet livet.

Økonomi
-------

Den viktigste næringsveien på halvøya er jordbruk. I de tørrere områdene i nord drives det korndyrking samt sau- og kvegfarmer, mens det i de fuktigere områdene lenger sør drives melkeproduksjon og dyrkes vindruer. Port Lincoln har vært et senter for Australias fiske etter tunfisk, og i buktene langs kysten drives fiskeoppdrett. Det er også en del gruvedrift på halvøya. Ved Cowell ligger en jadegruve, men det ved Iron Knob utvinnes jernmalm.

Transport
---------

Hovedveiene på halvøya er Eyre Highway, som krysser halvøya lengst i nord,, mens Flinders Highway går langs vestkysten og Lincoln Highway langs østkysten. Den smalsporede og isolerte jernbanen Eyre Peninsula Railway, med et nettverk på rundt 600 kilometer, benyttes hovedsakelig til transport av hvete og gips til havnene ved kysten. Det er lufthavner med forbindelser til Adelaide i Port Lincoln, Whyalla, Port Augusta og Ceduna.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Eyre Peninsula – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en)  Eyrehalvøya hos Wikivoyage
* Kart over Eyrehalvøya, med veier, byer, campingplasser og parker (pdf-fil, 2,73 MB)
* SouthAustralia.com Informasjon om Eyrehalvøya Arkivert 6. oktober 2007 hos Wayback Machine. fra southaustralia.com


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**John Egil Tverdahl** (født 1890 i Trondheim, død 1969) var en norsk arkitekt. Tverdahl var utdannet ved Trondheim tekniske læreanstalt 1913. Arbeidet hos arkitekt Johan Osness 1913–1916 og hos arkitekt Einar Oscar Schou 1916–1917. Fra 1917 arbeidet han som domkirkearkitekt Olaf Nordhagens assistent ved Nidaros domkirkes restaureringsarbeider. Han utførte bl.a. detaljtegninger for det store rosevindufeltet på vestfronten. Han nedla dessuten et verdifullt arbeide i ordning og systematisering av skulptur- og steinsamlingen, med arkivkort, tegninger og fotos av hvert fragment. Etter Nordhagens død ledet Tverdahl restaureringsarbeidet 1926–1930 som konstituert domkirkearkitekt. Han deltok i arkitektkonkurransen 1929 om fullføringen av Nidarosdomen, som ble vunnet av Helge Thiis. Fra 1930 hadde Tverdahl egen praksis i Trondheim. Han samarbeidet med Thiis, som gjerne ville dra nytte av hans bygningsarkeologiske kunnskaper og sørget for at han fikk et eget kontor ved restaureringen. Han var medarbeider for arkitekt Gerhard Fischer under dennes bygningsarkeologiske undersøkelser av Nidarosdomen 1936–1942.

Tverdahl målte opp mange kirker, og ledet restaureringen av flere av dem, f.eks. Edøy gamle kirke og Øverdalen kirke. Dessuten restaurerte han Selbu kirke 1935–1963. I tillegg tegnet han selv en rekke kirker.

Kirker og kapeller tegnet av Tverdahl
-------------------------------------

(Innvielsesår i parentes)

* St. Olavs kapell, Stiklestad (1930)
* Soknedal kirke (1933)
* Hessdalen kirke (1940)
* Den gode hyrdes kapell, Orkanger (1955)
* Bjugn kirke (1956)
* Stugudal kapell (1957)
* Fagerhaug kirke (1959; egentlig et ombygget bedehus)
* Hitterdal kapell (1959)
* Ingdalen kirke (1960)
* Lovund kirke (1960)
* Nerskogen kapell (1962)
* Aldersund kirke (1971)
*

Eksterne lenker
---------------

* John Tverdahl i Norsk kunstnerleksikon
* John Egil Tverdahl i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** KulturNav
 |
**Lillingstone Lovell** er en liten landsby og et verdslig sogn i Buckinghamshire, England. Den ligger i den enhetlige myndigheten Milton Keynes, omkring 13 km vest for Milton Keynes by. I henhold til folketellingen i 2011 har landsbyen og sognet en befolkning på 129 innbyggere.

Historie
--------

Navnet *Lillingstone* er av angelsaksisk opprinnelse, og betyr «Lytels grensestein». Dette er en referanse til grensen til Northamptonshire, som går like ved landsbyen. I *Domesday Book* (1086) blir denne landsbyen og nabolandsbyen Lillingstone Dayrell omtalt i fellesskap som *Lillingestan*, selv om det allerede da fantes to gods knyttet til familiene Lovell og Dayrell. Den første kjente bruken av disse ekstra navneleddene *Dayrell* (som «Dayerell»), og med dem oppfatningen av de to som selvstendige landsbyer, finnes i et dokument fra 1300-tallet.

I motsetningen til sin nabo var Lillingstone Lovell en avsondret og frittstående andel av Oxfordshire under kontroll av det kongelige herregodset Kirtlington, verdsatt sitt skogland og jakt som en del av det gamle Whittlewood Forest. Landsbyen ble overført til Buckinghamshire ved lov om avsondrete deler av 1844 (*Counties (Detached Parts) Act 1844*).

Referanser
----------

1. ↑   «Key Figures for 2011 Census: Key Statistics» Arkivert 21. mai 2013 hos Wayback Machine. *Neighbourhood Statistics*. Office for National Statistics.
2. ↑   «Parishes : Lillingstone Dayrell», *Victoria History of the Counties of England, A History of the County of Buckingham: Volume 4* (1927), s. 187-191.
3. ↑   «Whittlewood Project», University of Leicester

Litteratur
----------

* Page, William, red. (1927): *Victoria County History: A History of the County of Buckingham, Volume 4*. s. 191–197.
* Pevsner, Nikolaus ([1960] 1973): *The Buildings of England: Buckinghamshire*. Harmondsworth: Penguin Books. ISBN 0-14-071019-1, s. 187–188

Eksterne lenker
---------------

(en) Lillingstone Lovell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


* North Buckingham Parish

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** GeoNames
 |
***Naturen*** (etablert 1877 i Kristiania) er Norges eldste populærvitenskapelige tidsskrift.

*Naturen* ble grunnlagt av geologen Hans H. Reusch ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Kristiania. Reusch ledet det bare frem til 1880, da han ble omdisponert. 

En ny versjon startet i 1887 under ledelse av botanikeren Jørgen Brunchorst ved Bergens Museum, og hele tidsskriftet flyttet altså til Bergen. Her hadde man forøvrig utgitt det antikvarisk-historiske tidsskriftet *Urda* i tiden 1834-1842. Brunchorst, som i 1889 overtok ledelsen av Bergens Museum, var redaktør frem til 1906 og han flyttet til Havanna. 

*Naturen* utgis av Universitetsforlaget og administreres fra Universitetet i Bergen. I 2017 ble årgangene fra 1877 til 1947 digitalisert og gjort gratis tilgjengelig på nett, etter initiativ fra Selskapet til Vitenskapenes Fremme.

Redaktører
----------

* Hans H. Reusch, geolog (1877–1880)
* Carl Frederik Krafft, meteorolog, (1881–1886)
* Jørgen Brunchorst, botaniker (1887–1906)
* Jens Holmboe, botaniker (1906–24)
* Torbjørn Gaarder, kjemiker (1925–46)
* Knut Fægri, botaniker (1947–78)
* Jostein Goksøyr, mikrobiolog (1978–84)
* Eyvind Alver (1985–1990)
* Per M. Jørgensen, botaniker (1991–2000)
* Per Johan Jakobsen, biolog (2001–2013)
* Arne Skorping, biolog (2014–)

Referanser
----------

1. ↑  «Naturen». Arkivert fra originalen 22. september 2011.  *De to første årgangene online*
2. ↑  «Naturen». idunn.no. Arkivert fra originalen 19. mars 2012. Besøkt 27. januar 2012.  *Online utgave av alle årganger siden 2002*
3. ↑  «Naturen» **(norsk)**. Besøkt 17. desember 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** OCLC **·** ISSN **·** ISSN
 |
Kart over ulike skatteregimer i Frankrike like før revolusjonen. De grønne områdene var unntatt gabelle.
**Gabelle** var en saltskatt som gjaldt i Frankrike frem til 1790 og periodevis også etterpå. Ordet «gabelle» kommer fra gammelprovençalsk *gabela*, i sin tur fra det arabiske ordet *kabala*, som betyr «skatt».

Salt var en livsnødvendighet, blant annet fordi salting lenge var den eneste måten å konservere matvarer på. Helt fra antikken hadde salt vært brukt bl.a. til å lønne soldater (derav det latinske ordet for lønn, *salarium* – fra *salad*, «saltet»), og denne praksisen fortsatte også i noen grad i nyere tid. Fra 1342 ble alt salt som ble produsert samlet i provinsielle saltlåver, som kompenserte saltprodusentene etter en fast takst, og så solgte saltet videre med fortjeneste. Det kongelige saltmonopolet utgjorde ca. 15 % av statens inntekter mot slutten av eneveldet.

Gabellen var svært upopulær, særlig fordi skattesatsene varierte enormt mellom provinsene. I *pays de grandes gabelles* (se kartet) var saltskatten i 1789 på mellom 54 og 61 livre per *minot* (ca. 50 kg salt); i andre provinser var den langt lavere, og noen provinser (bl.a. Aquitaine) var sågar unntatt denne skatten. Dette resulterte i illegal import av salt fra lavt til høyt beskattede provinser, av såkalte *faux-sauniers* (saltsmuglere). De som ble funnet skyldige i saltsmugling ble satt på galeien; om de var bevæpnet når de ble tatt, ble de henrettet.

Flere opprør kom i stand mot saltskatten, det viktigste fra 1542 til 1548, da Frans I forsøkte å innføre en enhetlig gabelle. Den skjeve fordelingen av skattebyrden gjorde gabellen særlig hatet, og den ble avskaffet under revolusjonen i 1790. Imidlertid ble den gjeninnført av Napoleon I i 1806, og fortsatte med et kort avbrudd (under den annen republikk) frem til 1945. Flere franske kolonier krevde dessuten inn saltskatt.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Encyclopædia Universalis **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Lilly Christensen** (f. Hertig) (født 6. april 1933 i Sveits) er en sveitsisk organisasjonskvinne bosatt i Norge. Hun er tidligere generalsekretær i Kreftforeningen.

Hun er utdannet spesialpedagog fra Sveits og var fra 1973 kontorsjef og senere generalsekretær i Norsk Forening til Kreftens Bekjempelse (NFKB). Hun var generalsekretær i Kreftforeningen etter sammenslåingen av NFKB og Landsforeningen mot Kreft (LMK) fra etableringen i 1988 til 2002. I hennes tid som generalsekretær ble organisasjonen bygget ut til en landsdekkende forening, samtidig som det ble satset på forskning og informasjonsarbeid. Kreftforeningen tok i tiden Christensen var generalsekretær initiativ til masseundersøkelser for å avdekke tilfeller av livmorhalskreft og brystkreft.

I 2004 ble hun utnevnt av Kongen til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for "samfunnsnyttig virke".

Referanser
----------

1. ↑  90 års omtale i Aftenposten 5. april 2023
2. ↑  Lilly Christensen - Tidsskrift for Den norske legeforening 17. juni 2004
3. ↑  Utnevnelser - Lilly Christensen - kongehuset.no - Besøkt 3. mai 2023
**HAIK** er et norsk musikkportrettprogram på NRK. Programleder er Christine Dancke og programmet hadde premiere 14. november 2019 på NRK TV, og 16. november 2019 på NRK 1.

Programmet er et dokumentarisk musikkportrett med fokus på kjærligheten til musikken. Hvert program tar programleder Christine Dancke med seg en av Norges største artister på en biltur som inneholder diverse musikalske overraskelser for artisten. I mellom overraskelsene prater de om musikken og karrieren til artisten. Dagen avsluttes med en eksklusiv og intim konsert for de mest hengivne tilhengerne.

Hvert program inneholder en 40 minutter lang episode, samt en 25-45 minutters konsert av artisten.

Programmet vant Gullruten 2022 for beste livsstilsprogram.

Episodeoversikt
---------------

### Sesong 1 (2019)

| Program | Artist |
| --- | --- |
| Program 1 | Astrid S |
| Program 2 | Aurora |
| Program 3 | Arif |
| Program 4 | Freddy Kalas |
| Program 5 | Dagny |
| Program 6 | Highasakite |

### Sesong 2 (2021)

| Program | Artist |
| --- | --- |
| Program 1 | TIX |
| Program 2 | girl in red |
| Program 3 | Kamelen |
| Program 4 | Julie Bergan |
| Program 5 | Sondre Justad |

Referanser
----------

1. 1 2  Framnes, Andreas (30. oktober 2019). «Ta plass! Premiere på HAIK». *NRK*. Besøkt 23. august 2022.
2. ↑  «HAIK». Besøkt 23. august 2022.
3. ↑  Røssland, Philip Haglund, Julie Solberg, Cecilie Franck, Tuva Mathilde Løland, Vilde Holta (7. mai 2022). «Dette er årets «Gullruten»-vinnere». *Nettavisen* **(norsk)**. Besøkt 23. august 2022.
**Sylvain Freiholz** (født 23. januar 1974) er en tidligere sveitsisk skihopper som konkurrerte fra 1991 til 2003.

Han vant bronse i den individuelle stor bakke konkurransen i Ski-VM 1997 i Trondheim, kun slått av Masahiko Harada og Dieter Thoma. Han deltok i fire OL, fra 1992 til 2002, hvor hans beste prestasjon var en 14.-plass i Albertville i 1992.

I verdenscupen i skihopping var han kun på podiet en gang, i Engelberg i hjemlandet Sveits i 1993 kom han på andreplass.

### Sammenlagtplasseringer i verdenscupen

| Sesong | Plassering | Poeng |
| --- | --- | --- |
| 1990/91 | 27. | 031 |
| 1991/92 | 23. | 036 |
| 1993/94 | 27. | 144 |
| 1994/95 | 39. | 069 |
| 1995/96 | 23. | 292 |
| 1996/97 | 27. | 173 |
| 1997/98 | 25. | 232 |
| 1998/99 | 42. | 078 |
| 1999/00 | 53. | 035 |
| 2000/01 | 42. | 089 |
| 2001/02 | 74. | 006 |
| 2002/03 | 66. | 015 |

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sylvain Freiholz – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Sylvain Freiholz – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Sylvain Freiholz – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
***Lilo og Stitch: Serien*** er en tegnefilmserie som går på Disney Channel. Serien er en fortsettelse av filmen *Lilo og Stitch*. I Norge er serien sendt på Disney Channel og NRK1. Serien handler om en liten jente som heter Lilo og hennes romvesenkjæledyr Stitch, som er på jakt etter Stitch sine fettere. Forskeren som laget Stitch gav Stitch navnet 626. Det er fordi Stitch er det sekshundrede og tjuesjette eksperimentet han lagde. Eksperimentene ligger først i en liten kule med nummeret sitt på, og hvis de kommer i kontakt med vann kommer eksperimentet ut. Lilo og Stitch skal fange alle "fetterne" til Stitch som er på Hawaii, men et romvesen ved navn Gantu prøver å fange eksperimentene for å ødelegge verden med dem. Gantus overordnede heter Hamsterviel, og er gjennom hele serien fengslet på fengselsasteroide K37. Hamsterviel har ikke noe særlig godt forhold til Gantu da han stadig blir irritert av Gantus stadig mislykkede eksperiment-jakt. De kommuniserer via videofon.

Rollefigurer
------------

* **Lilo Pelekai**

* **Stitch**

* **Nani Pelekai**

* **Doktor Jumba Jookiba**

* **Agent Wendy Pleakley**

* **Kaptein Gantu**

* **Doktor Jacques von Hämsterviel**

* **David Kawena**

* **Mertle Edmonds**

* **Cobra Bubbles**

* **Høyesterådskvinnen**

Norske stemmer
--------------

* Lilo: Klara Døving, Anniken Marie Nielsen
* Stitch: Christoffer Staib
* Pleakley: Johannes Joner
* Jumba: Sverre Bentzen
* Nani: Heidi Gjermundsen Broch
* Mertle: Emilie Grønsund, Vilde Moberg
* Gantu: Erik Hivju
* X-625: Trond Fausa Aurvåg
* Keoni: Even Rognlid
* Cobra Bubbles: Lasse Lindtner

**Ellers medvirket**: Jorunn A. Torsheim, Espen Sandvik, Hanna Helstad, Lena Meieran, Ove Christian Owe, Even Rognlid, Kim Fangen, Erik Skøld, Inger Gundersen, Sebastian Engeland, Mona Hofland, Ninni Borge, Siri Nilsen, Ola Mæhlen, Christopher Ravneberg, Nicolai Cleve Broch, Lars Berteig Andersen, Emilie Christensen, Tommy Karlsen og Per Skjølsvik

**Aloha Oe sång fremført av**: Klara Døving og Christoffer Staib

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Lilo & Stitch: The Series – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Sylvanus Albert Reed** (født 8. april 1854, død 1. oktober 1935) var en amerikansk fly- og luftfartsingeniør som utviklet den moderne metallpropellen for fly.

Tidlig liv og karriere
----------------------

Reed ble uteksaminert fra Columbia University i 1874. Han arbeidet som ingeniør og spesialist på elektriske signalanlegg for jernbaner frem til han ble pensjonist i 1912.

Senere karriere
---------------

I 1915 eksperimenterte Reed med metallpropeller, og brukte en 10 hk elektromotor som drev propellene opp til 19 000 omdreininger i minuttet. Han forsket på propellenes form og materialer som kunne stå i mot hastigheter opp til 1,35 Mach. I 1920 oppfordret det lokale politiet ham til å flytte virksomheten fra sitt loft til et lokale nær Curtiss' flyfabrikk i Garden City. Han oppfant «Reed Metal Propeller», og i august 1921 testet han den på et Curtiss K-6 Standard-fly. Det var utviklet for bruk i PW-8 med Curtiss D-12 Hawk-motor. I 1925 ble han tildelt Collier-troféet for dette, «for development of the Reed Aeronautic Propeller». I desember 1934 donerte Reed midler til en pris som skulle forvaltes av Institute of Aeronautical Sciences til vinneren av «Experimental or theoretical investigations [that] have a beneficial influence on the development of practical aeronautics».

I 1881 ble han livsvarig medlem av Rhode Islands nordamerikanske broderskap. Reed døde i 1935.

Referanser
----------

1. ↑  Sylvanus Albert Reed (1874). *Columbia College History of the Class of 74*.
2. ↑  Roger Ward (desember 1958). «The Propeller Pioneer». *Flying Magazine*.
3. ↑  James R. Hansen. *The Bird Is on the Wing: Aerodynamics and the Progress of the American Airplane*. s. 86.
4. ↑  Ritchie Thomas.
5. ↑  «This Month in Exploration - December». Besøkt 29. april 2012.
6. ↑  «Find A Grave». Besøkt 29. april 2012.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**«5 Colours in Her Hair»** er debutsingelen til det engelske bandet McFly. Dette var også deres første hit i Storbritannia og sangen lå øverst på listene i to uker. Den er skrevet av bandets Tom Fletcher og Danny Jones sammen med James Bourne fra Busted. Sangen er skrevet til skuespillerinnen Emily Corrie fra den britiske TV-serien *As If*. CD-en inneholder en duett med bandets venner Busted. Tilsammen lå singelen tolv uker på den britiske hitlisten.

Spornavn
--------

CD1
1. «5 Colours in Her Hair»
2. «Lola» (Feat. Busted)

CD2
1. «5 Colours in Her Hair»
2. «Saturday Night»
3. «The Guy Who Turned Her Down»
4. «5 Colours in Her Hair» [video]

En plakat av bandet

7" bilde-disk
1. «5 Colours in Her Hair»
2. «Lola» (Feat. Busted)

Musikkvideo
-----------

McFly spilte inn videoen til singelen «5 Colours in Her Hair» rett etter jul i 2003. Videoen begynner med å introdusere bandmedlemmene på en morsom måte. Den inneholder også stykker hvor bandet «rotet rundt» i forskjellige scener, men hovedinnholdet i videoen er om en jente med «fem fargetoner i håret». Det ender med at de drar henne inn i TV-en hvor hun får bli med bandet til en klubblignende scene hvor de spiller for et publikum. De spilte også inn forskjellige kjente scener som en hyllest til noen av de bandene de er mest inspirert av, for eksempel The Beatles og The Beach Boys.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
**Sandbakken** er en turisthytte som ligger i Østmarka. Hytta ligger helt sørøst i Oslo kommune, like ved grensen til Nordre Follo.

I en oversikt over husmannsplasser fra 1771 (av lensmann Knoph) er Sandbakken oppført som plass under matrikkelgården Hellekindset, som da omfattet gårdene Lille Stensrud og Hanåa. I 1865 ble Sandbakken fradelt Hanåa og solgt fra Ole Christian Oppen og Michael Lie til Wilhelm Holmsen for 1000 spesidaler. Eiendommen ble kjøpt av Oslo kommune i 1956 og 3 år senere åpnet serveringsstedet. Sandbakken kom i 2005 på Oslo Byantikvars gule liste som bevaringsverdig bygningsmiljø.

Litteratur
----------

* Bjarne Jensen (1991). «Sus i gamle hus». *Stuene i Marka* (2. utg.). Oslo: Schibsted. s. 70-73. ISBN 82-51-61358-2.
* Even Saugstad (2009). «Sandbakken - 50 år med vafler og kakao». Oslo: Frie Fuglers Forlag/Sandbakken. ISBN 9788299541334.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Sandbakken, Østmarka – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
**Bryllupsdag på Troldhaugen** er et kjent lyrisk stykke komponert av Edvard Grieg. Det er det sjette klaverstykket i det åttende heftet, som bærer opusnummer 65. I faglitteraturen har det blitt en viss diskusjon om stykkets kvalitet og proporsjon i forhold til hele heftet.

Stykket het først *Gratulantene kommer* og ble komponert i forbindelse med feiringen av 50-årsdagen til Nancy Giertsen, en av Nina og Edvard Griegs nære venner. Nancy og Børre Giertsen hørte til den nærmeste vennekretsen rundt Nina og Edvard Grieg på Troldhaugen. Nancy var for øvrig søster av Marie Beyer som var gift med Frants Beyer, Griegs beste venn.

I anledning av 50-årsdagen som ble feiret på Fossli Turisthotel ved toppen av Vøringsfossen den 29. juli 1896 ble det laget en gratulasjonsbok der alle gjestene kom med sine bidrag. Fremst i denne boken har Grieg skrevet inn hele dette stykket, som står der med sin opprinnelige tittel. Først året etter, 1897, fikk komposisjonen sin nåværende tittel. Den feststemte A-delen skildrer gratulantenes opptog. I kontrast til den står en rolige, reflekterende B-del. A-delen gjentas deretter.

Referanser
----------

1. ↑  Krellmann, Hanspeter (2008): Griegs Lyrische Klavierstücke – Ein musikalischer Werkführer. München: C.H. Beck, ISBN 978-3-406-44815-7, s. 91-93
***The Blood of His Fathers*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Harrish Ingraham og Crane Wilbur.

Handling
--------

I 1865 dreper Morgan Gray både moren, faren og kjæresten til Amity Graham, før han gifter seg med henne. Amity blir snart gravid men dør under fødselen, men før hun dør legger Amity en forbannelse på Gray og alle hans etterkommere. 52 år senere kommer denne familie-forbannelsen over Morgan Grays hardt-drikkende, men sympatiske, barnebarn Abel. Han skal snart gifte seg med Hope Halliday, men tror feilaktig at han har drept en mann - takket være innspillene fra hans ondsinnede bror Kane.

På flukt til et fjerntliggende område bekjemper Abel sin tendens til alkoholisme, og forsøker å få tilbake selvtilliten sin. Til slutt redder han sin kone fra en gjeng kjeltringer, og han oppdager at han aldri hadde begått drap likevel. Dermed klarer Abel endelig å overvinne familiens forbannelse.

Skuespillere
------------

* Crane Wilbur som Morgan Gray / Abel Gray
* Jode Mullally som Kane Gray
* Gene Crosby som Hope Halliday
* Don Bailey som William Halliday
* Jacob Abrams

Referanser
----------

1. ↑  THE BLOOD OF HIS FATHERS

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Blood of His Fathers* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**John Vinther** (født 24. oktober 1965 i København) er en dansk advokat, forretningsmann og konservativ politiker.

Han vokste opp i Ishøj, tok studentereksamen ved statsgymnaset (statsskolen) i Vallensbæk i 1984, og juridisk embedseksamen ved Københavns Universitet i 1990. Vinther var fullmektig i Advokatfirmaet Peter Rud & Partnere 1991–1995, advokat i samme firma 1995–1997, deretter i Advokatfirmaet Kim Bonde i København 1997–2002. Han har særlig arbeidet med kontrakter, forsikring, eiendom og bedriftsrådgivning. Vinther var administrasjonssjef i boligbyggeselskapet JM Danmark 2002–2013. I 2014 ble han sjefjurist i eiendomsselskapet Carlsberg Byen, som utvikler de tidligere bryggeriområdene.

Vinther meldte seg inn i Konservativ Ungdom i 1981, og satt som formann i KU i Københavns amt 1985–1987 og medlem av KUs hovedstyre i samme periode. Vinther var valgt til Folketinget fra Glostrup krets i Københavns amtskrets 1990–1998, deretter fra Lyngby-Søllerød krets 2000–2001, etter at Jens Heimburger nedla sitt mandat. Vinther ble ikke gjenvalgt i 2001, da Charlotte Dyremose fikk flere personlige stemmer.

Referanser
----------

1. ↑  «John Vinthers profil». LinkedIn. Besøkt 24. november 2013.
2. ↑  «John Vinther». Folketinget. Arkivert fra originalen 2. desember 2013.
3. ↑  Ritzau (22. november 2001). «Charlotte Dyremose i fars fodspor». *Berlingske*. Besøkt 22. november 2013.

Portaler: Konservatisme | Danmark
**Villa Angarano** eller **Villa Angarano Bianchi Michiel** er en villa eller herskapsbolig i Bassano del Grappa i nordlige Italia. Den er en av villaene i Veneto som UNESCO i 1996 har satt på sin liste over verdensarven. Det er ikke mye som gjenstår av den villaen Andrea Palladio tegnet for sin gode venn Giacomo Angarano. Barchessaene er alt som ble bygget av det Palladio tegnet. Det sentrale huset er tegnet av Baldassarre Longhena. Palladio publiserte sin plan i boken *I Quattro Libri dell'Architettura*.

Palladio
--------

Andrea Palladios tegning i Quattro Libri
Palladios tegning viser hvordan arkitekten har tenkt to barchesser plassert som en U, med en hovedbygning som også strekker seg betydelig frem. Det er dokumentert at Giacomo bodde i en eksisterende bygning på stedet. Det er den sannsynlige grunnen til at barchessaene var det første som ble bygget. Arbeidet ble stoppet før det gamle huset skulle vært ombygget. Den ombyggingen skjedde senere, men da definitivt ikke etter Palladios tanker. 

Det er ikke kjent med sikkerhet når huset ble tegnet, men tradisjonen sier at det var på slutten av 1540-tallet. Det kan også ha vært rundt 1554 når Giacomo arvet sin bror Marcantonio. Han fikk et par år etter dette dessuten offentlige verv i Vicenza. Giacomo var en av Palladios nære venner og svært interessert i arkitektur. Palladio dediserte den første halvdelen av *Quattro Libri* til ham. Hans svigerdatter ble enke, og Giacomo måtte da betale hennes medgift tilbake. Dette ledet til økonomiske problemer og villaen ble solgt til den venetianske patrisieren Giovanni Forment.

Referanser
----------

1. ↑  Palladio, Andrea (1570): *I Quattro Libri dell'Architettura*, Venezia, libro (bok) II

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Villa Angarano Bianchi Michiel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* Villa Angarano i quattro libri, Universitetsbiblioteket i Heidelberg (italiensk)
* CISA Centro Internazionale di Studi di Architettura Andrea Palladio (engelsk og italiensk)

  


| * v
* d
* r
Palladios villaer |
| --- |
| Villa Angarano **·** Villa Arnaldi **·** Villa Badoer **·** Villa Barbaro  **·** Villa Caldogno Nordera **·** Villa Capra **·** Villa Chiericati Porto Rigo **·** Villa Cornaro  **·** Villa Emo **·** Villa Forni Cerato **·** Villa Foscari **·** Villa Gazzotti Grimani **·** Villa Godi **·** Villa Piovene **·** Villa Pisani **·** Villa Pisani Ferri de Lazara **·** Villa Pojana **·** Villa Porto **·** Villa Saraceno **·** Villa Serego **·** Villa Thiene **·** Villa Trissino **·** Villa Trissino i Cricoli **·** Villa Valmarana Bressan **·** Villa Valmarana Scagnolari Zen **·** Villa Zeno |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Jane Matilda Bolin** (født 11. april 1908, død 8. januar 2007) var den første afrikansk-amerikanske kvinna som tok eksamen ved Yale Law School. I 1939 blei hun dommer i familierettssaker i New York by, og hun var dermed den første svarte, kvinnelige dommeren i USA.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Bolin blei født i Poughkeepsie i New York som den yngste av fire søsken. Faren, Gaius Charles Bolin, var den første afrikansk-amerikaneren som gikk ut fra Williams College og blei advokat. Mora, Matilda Ingram Bolin (født Emery), var engelsk. Hun døde da Bolin var åtte år gammel.

Da Bolin studerte ved Wellesley College i Massachusetts, var det bare en annen svart student i kullet. Hun blei i stor grad oversett av de hvite studentene og bodde ikke på campus. Hun ønska å studere jus ved Yale Law School, men blei fraråda dette av en rådgiver på Wellesley, både på grunn av hudfarge og kjønn. Gode karakterer gjorde likevel at hun kom inn på Yale. Hun var der den eneste svarte studenten, og det var bare to andre kvinnelige studenter.

I 1931 tok hun juridisk eksamen som den første afrikansk-amerikanske kvinna ved Yale, og året etter fikk hun advokatgodkjenning i New York. 

### Karriere

Hun arbeidde så en periode hos faren i Poughkeepsie. I 1936 stilte Bolin til valg for republikanerne til delstatsforsamlinga i New York, men tapte. Hun blei så ansatt ved byens juridiske kontor. I 1939 blei hun utnevnt til dommer i familiesaker (Domestic Relations Court, fra 1962 Family Court), ei stilling hun hadde fram til pensjonsalderen i 1979. I dommervervet arbeidde hun for å motvirke raseskille og fordommer i barneverns- og familiesaker. Også ellers var Bolin aktiv for retten til utdanning og for barns rettigheter for øvrig. Hun hadde styreverv i flere borgerrettsorganisasjoner, blant annet National Association for the Advancement of Colored People (NAACP), og mottok æresbevisninger fra flere universiteter.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, oppført som Jane Matilda Bolin, Find a Grave 17378984, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w61c63vn, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.nytimes.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Jane Bolin, omtale og bilde i US National Portrait Gallery
* Jane Bolin, omtale i African American Registry
* Ukas person, ved Wellesley College, 10. juli 2000
* Jane Bolin Arkivert 7. oktober 2007 hos Wayback Machine. omtale hos advokatforeninga American Bar Association 2002
* Radiosending15. january 2004 (Real Audio)
* Nekrolog, *The New York Times*, 10. januar 2007
* Nekrolog, Fox News, 11. januar 2007
* Nekrolog, *The Times*, 7. februar 2007

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Villa Chiericati** i Vancimuglio di Grumolo delle Abbadesse like ved Vicenza er en villa designet av den italienske renessansearkitekten Andrea Palladio. Den er en av villaene i Veneto som UNESCO har satt på sin liste over verdensarven. 

Det var Giovanni Chiericati som startet byggingen av villaen. Han er bror av Girolamo Chiericati som Palladio bygget Palazzo Chiericati for. Palasset ble påbegynt bygget i 1550, villaen ble først påbegynt i 1554. Det ble ikke ferdig mens Giovanni levde, og Ludovico Porto anskaffet seg det i 1574. En av Palladios samarbeidspartnere, Domenico Groppino, ferdigstilte det i 1584. Det eksisterer signerte tegninger av prosjektet fra Palladios hånd, men han har antagelig ikke hatt kontroll med byggingen. Ett tegn på det er at søylene er uten entasis. Plasseringen av vinduer nær hjørnene er ett annet tegn på det ettersom Palladio advarer mot nettopp dette i *Quattro Libri*. Det ville svekke strukturen i hjørnene og tiden har gitt ham rett ettersom det finnes synlige skader. 

Villaen har hatt betydning i Palladios utvikling. Det er her han for første gang benytter de greske templenes forhall knyttet til en villa. Dermed er denne villaen en forgjenger for *La Rotunda* og *La Malcontenta*.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Villa Chiericati (Grumolo delle Abbadesse) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Det internasjonale senter for studier av Andrea Palladios arkitektur (engelsk og italiensk)

  


| * v
* d
* r
Palladios villaer |
| --- |
| Villa Angarano **·** Villa Arnaldi **·** Villa Badoer **·** Villa Barbaro  **·** Villa Caldogno Nordera **·** Villa Capra **·** Villa Chiericati Porto Rigo **·** Villa Cornaro  **·** Villa Emo **·** Villa Forni Cerato **·** Villa Foscari **·** Villa Gazzotti Grimani **·** Villa Godi **·** Villa Piovene **·** Villa Pisani **·** Villa Pisani Ferri de Lazara **·** Villa Pojana **·** Villa Porto **·** Villa Saraceno **·** Villa Serego **·** Villa Thiene **·** Villa Trissino **·** Villa Trissino i Cricoli **·** Villa Valmarana Bressan **·** Villa Valmarana Scagnolari Zen **·** Villa Zeno |
*Oh Gloria Inmarcesible!* (instrumentalversjon)
**Oh Gloria Inmarcesible!** er nasjonalsangen til Colombia.

Sangteksten
-----------

Cesó la horrible noche
la libertad sublime
derrama las auroras
de su invencible luz.
La humanidad entera,
que entre cadenas gime,
comprende las palabras
del que murió en la cruz.
Independencia grita
el mundo americano
se baña en sangre de héroes
la tierra de Colón.
Pero este gran principio
el rey no es soberano
resuena, Y los que sufren
bendicen su pasión.
Del Orinoco el cauce
se colma de despojos, de sangre y llanto uno
se mira allí correr.
En Bárbula no saben
las almas ni los ojos
si admiración o espanto
sentir o padecer.
De Boyacá en los campos
el genio de la gloria
con cada espiga un héroe
invicto coronó.
Soldados sin coraza
ganaron la victoria;
su varonil aliento
de escudo les sirvió.
Bolivar cruza el ande
que riega dos océanos
espadas cual centellas
fulguran en Junín.
Centauros indomables
descienden a los llanos
y empieza a presentirse
de la epopeya el fin.
La trompa victoriosa
que en Ayacucho truena
en cada triunfo crece
su formidable són.
En su expansivo empuje
la libertad se estrena,
del cielo Americano
formando un pabellón.
La Virgen sus cabellos
arranca en agonía
y de su amor viuda
los cuelga del ciprés.
Lamenta su esperanza
que cubre losa fría;
pero glorioso orgullo
circunda su alba tez.
La Patria así se forma
termópilas brotando;
Constelación de cíclopes
su noche iluminó;
la flor estremecida
mortal el viento hallando
sebajo los laureles
seguridad buscó.
Mas no es completa gloria
vencer en la batalla,
que al brazo que combate
lo anima la verdad.
La independencia sola
el gran clamor no acalla:
si el sol alumbra a todos
justicia es libertad.
Del hombre los derechos
Nariño predicando,
el alma de la lucha
profético enseñó.
Ricaurte en San Mateo
en átomos volando
"Deber antes que vida",
con llamas escribió.

Referanser
----------

1. ↑  Noen versjoner har *el pueblo es soberano*

| * v
* d
* r
Nasjonalsanger i Sør-Amerika |
| --- |
| Selvstendige stater: | 
* Argentina
* Bolivia
* Brasil
* Chile
* Colombia
* Ecuador
* Guyana
* Paraguay
* Peru
* Surinam
* Uruguay
* Venezuela

 |
| Avhengige territorier: | 
* Falklandsøyene (Storbritannia)
* Fransk Guyana (Frankrike)
* Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene (Storbritannia)

 |
| Afrika **·** Asia **·** Europa **·** Nord- og Sentral-Amerika **·** Oseania **·** Sør-Amerika |

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Pekka Ilmari Salminen** (født 3. juni 1981 i Jorois) er en finsk tidligere skihopper som representerte Puijon Hiihtoseura.

Han debuterte internasjonalt i kontinentalcupen sesongen 1996/97. I 1998 var han på det finske laget som tok bronsemedaljer i lagkonkurransen i junior-VM i St. Moritz, og året etter tok Finland med ham på laget lag-sølv i junior-VM i Saalfelden. I verdenscupen debuterte han med 50.-plass av 51 deltakere i Kuopio 4. mars 1998.

Hans beste sammenlagtplassering i verdenscupen var 39.-plass sesongen 1999/2000, og samme sesong ble han nummer 36 sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka. Den beste individuelle plasseringen i enkeltrenn i verdenscupen var 8.-plass i Lahtis 6. mars 1999. Han var også på det finske laget som ble nummer 3 i lagkonkurransen i Sapporo 27. januar 2002. I kontinentalcupen var 15.-plass i 2001/02 hans beste sammenlagtplassering.

Hans siste verdenscuprenn var i Kuusamo i november 2004; hans siste internasjonale renn var i vinter-Universiaden i Pragelato (Torino) i januar 2007.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pekka Salminen – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata