**William Lewis** (1787–1870) var en engelsk sjakkspiller, -forfatter og -organisator.

Liv og virke
------------

William Lewis var elev av Jacob Henry Sarratt, og ble etter lærerens død i 1819 den ledende britiske sjakkmester. Ved to anledninger rundt 1819 skal Lewis ha ført «sjakktyrkeren» på Johann Nepomuk Mälzels anmodning.

I april 1821 reiste Lewis til Paris for å spille en match mot Alexandre Deschapelles. Lewis fikk bonde og trekk i forgave av Deschapelles, og vant ett parti, de to andre endte remis. I 1823 tapte Lewis en match mot La Bourdonnais, med seier i ett parti og fire tap. Lewis ledet i 1824 *London Chess Club*-laget i en korrespondansematch mot Edinburgh. 

Alexander McDonnell ble elev av Lewis i 1825. Etter at Lewis forsto at yngre spillere var i ferd med å overstråle ham, trakk han seg gradvis tilbake fra aktivt spill, liksom Deschapelles gjorde etter at han tapte for La Bourdonnais.

I 1827 gikk Lewis konkurs, men etter tre vanskelige år fikk han i 1830 en lukrativ jobb som sikret ham finansielt for resten av livet. Han ble nå i stand til å konsentrere seg om å skrive sine hovedverk: *Series of Progressive Lessons* (1831) og *Second Series of Progressive Lessons* (1832). Den første delen var av relativt elementær karakter beregnet på nybegynnere, men i den andre delen dybdeanalyserte han alle kjente åpningsvarianter, blant annet med den første publiserte beskrivelsen av evansgambit.

Lewis fortsatte å skrive sjakkavhandlinger også at han hadde trukket seg tilbake, men siden han nå var isolert fra det aktive sjakkmiljøet, klarte han ikke å ta inn over seg den nye generasjonens posisjonelle ideer. Ifølge Hooper og Whylds *The Oxford Companion to Chess* var det siste store verket til Lewis, *A Treatise on Chess* (1844), derfor foreldet allerede ved utgivelsestidspunktet.

En korrespondent i George Walkers sjakkspalte i søndagsavisa *Bell’s Life* (1838) omtalte Lewis som *«our past grandmaster»*, og brukte med det for første gang termen «stormester» om en høyt rangert sjakkspiller.

Lewis viste seg lite takknemlig overfor sin lærer Sarratt. Til tross for at han omtalte Sarratts *Treatise on the Game of Chess* (1808) som «poorly written», publiserte han boka i et andre opplag i 1822, tre år etter Sarrats død. Lewis' utgave sto i et direkte konkurranseforhold til en posthumt utgitt revidert utgave av samme bok med Sarratts egne utmerkede revisjoner, som Sarrats fattige enke var økonomisk avhengig av. I 1843 opprettet sjakkspillere et hjelpefond for henne, men navnet til den da velstående Lewis finnes ikke på lista over givere.

Verk
----

* 1817 *Oriental Chess*
* 1822 *Elements*
* 1827 *Chess Problems*
* 1831 og 1832 *Progressive Lessons*,
* 1832 *Fifty Games*,
* 1835 *A Selection of Games*
* 1835 *Chess for Beginners*,
* 1838 *Chess Board Companion* (kom i ni opplag)
* 1844 *A Treatise on the Game of Chess*.

Referanser
----------

1. 1 2 3   *Oxford Companion to Chess, 2nd ed.*, Oxford University Press, 1992, ss. 224–5, ISBN 0-19-866164-9
2. ↑  *The British chess magazine*, nr. 26 (1906) side 51.
3. ↑  W. Lewis, A Treatise on the Game of Chess: containing an introduction to the game, and an analysis of the various opening of the game with several new modes of attack and defence (1844)
4. ↑  J. H. Sarratt, A treatise on the game of chess containing a regular system of attack and defence (1808)

Eksterne lenker
---------------

* (en) William Lewis – chessgames.com Rediger på Wikidata

* (en) William Lewis – 365Chess.com Rediger på Wikidata
* William Lewis: *A Treatise on the Game of Chess* (1844)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |