recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Maksimilian Aleksandrovitsj Kirijenko-Volosjin** (russisk: Максимилиан Александрович Кириенко-Волошин) (født 16. maijul./ 28. mai 1877greg. i Kiev, Ukraina, død 11. august 1932) var en betydningsfull representant for den symbolistiske retningen i russisk kultur og litteratur. Han ble berømt som poet og kritiker av litteratur og kunst. Hans litteratur ble utgitt i samtidige tidsskrifter tidlig på 1900-tallet, blant annet «Vesy» (*Vekten*), «Zolotoje runo» (*Det gyldne ull*) og «Apollon». Han var også kjent for sine briljante oversettelser av fransk poesi og prosa til russisk.

Biografi
--------

### Tidlig liv

Maksimilian Volosjin av Boris Kustodijev (1924)
Volosjin var født i Kiev i 1877. Han var elev i noen få år ved Polivanov og en skole på Krimhalvøya, hvor hans mor i 1893 kjøpte et stykke land i Koktebel. Etter gymnaset ble Volosjin student ved universitetet i Moskva under gjenoppstandelsen av den radikale studentbevegelsen i Russland.

### Reiser

Volosjin foretok reiser i lengden og bredden av Russland, ofte til fots. I 1900 var han del av en ekspedisjon hvor han kartla ruten til Orenburg-Tasjkent-jernbanen.

### Senere år

Senere i livet malte han akvareller. Mange av kunstverkene tilhører idag muséer over hele verden, mens andre finnes i private samlinger i Russland og andre land.

Den lille landsbyen Koktebel sørøst på Krimhalvøya der Volosjin bodde var en stor inspirasjon for ham, og innbyggerne minnes poeten. Fjellet Volosjin ble begravet på bærer hans navn. Huset han bodde i som nå er et museum, fortsetter å tiltrekke mennesker fra alle deler av verden. Husets eier tjente som vert til utallige poeter, kunstnere, skuespillere, vitenskapsmenn og vandrere.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5   Kratkaja literaturnaja entsiklopedija[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** ULAN **·** NLA **·** NKC **·** RLS **·** BNE **·** CiNii
 |
**Odderøya Amfi** er en arena for utendørskonserter og ligger på Odderøya like sør for Kristiansand sentrum. Odderøya Amfi er bygget i 2007 på den gamle idrettsplassen og var tiltenkt Quartfestivalen. Odderøya Amfi er, i enda større grad enn Bendiksbukta, egnet for store konserter og festivaler. Det er plass til et sted mellom 15 og 20 000 tilskuere, avhengig av ønsket komfortnivå og organisering. Selve amfiet er omkring 7 dekar og inkluderer også areal til lydproduksjon og servering. I tillegg er sceneområdet på omkring 3 dekar.

Amfiet
------

Selve publikumsarealet er stort sett gressamfi med stigning 1:12 og vakker utsikt til havet. I midten av amfiet og bakerst er det grusareal for boder og lydproduksjon.

Scene- og backstageområdet
--------------------------

Scene-/backstageområdet er grusplass og tillater scene på opptil 35 meter, og er dimensjonert for at 3 semitrailere kan stå bak scenen samtidig.

Infrastruktur
-------------

Hele området er bundet sammen av kabelkanaler for strøm, vann og annen drikke (øl med videre). Publikumsatkomsten til anlegget kan skje gjennom to parallelle grusveier, atskilt fra all kjøretrafikk. Septiktank er tilpasset vanntoaletter, med daglig tømming for store arrangementer.

Eksterne lenker
---------------

* Kristiansand kommunes side om Bendiksbukta og Odderøya Amfi Arkivert 30. juni 2015 hos Wayback Machine.
**Arnfinn Hofstad** (født 16. mars 1934 i Verdal) er en norsk økonom og forretningsmann.

Hofstad var ansatt hos Fylkesmannen i Sør-Trøndelag 1959–1960, Asbjørn Habberstad i Oslo 1960–1963, Nordenfjeldske Treforedling i Skogn 1963–1967 og Bøndernes Salgslag i Trondheim 1967–1980. Han ble i 1980 ansatt i Norske Skogindustrier, fra 1982 til 1994 som konsernsjef. Under Hofstads ledelse ble norsk trykkpapirindustri bestående av Norske Skogindustrier, Saugbruksforeningen, Follum fabrikker og Union Co. samlet. 

Hofstad har innehatt en rekke styreverv i norsk bedrifter og organisasjoner. Blant annet har han vært styreleder i Treforedlingsindustriens Landsforening, Forenede Forsikring, nestleder i Statoils styre, styreleder i Telenor og styreleder i Coop Norge da kjent som NKL.

Hofstad er siviløkonom fra Norges Handelshøyskole 1958.

I 1987 mottok han Farmands lederpris (Årets leder). Han ble i 1991 utnevnt til kommandør av Finlands Lejons orden og 2003 til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.

Referanser
----------

1. ↑  «Saugbrugsforeningen». *Store norske leksikon*. 5. november 2018. Besøkt 13. februar 2021.
2. ↑  Bryhn, Rolf (6. november 2018). «Follum Fabrikker». *Store norske leksikon*. Besøkt 13. februar 2021.
3. ↑  «Union Co. – lokalhistoriewiki.no». *lokalhistoriewiki.no*. Besøkt 13. februar 2021.
4. ↑  «Finlands Lejons orden – Ritarikunnat» **(svensk)**. Besøkt 13. februar 2021.

Kilder
------

* Biografi i *Hvem er Hvem? 1993*, s. 237.
Gammel forladerkanon med en liten skålformet kruttpanne med fenghull over kammeret.
En **kruttpanne** er en liten, skålformet fordypning i forbindelse med kammeret på munningsladevåpen. Denne fordypningen kan fylles med en liten mengde krutt (stort sett svartkrutt) som antennes av gnister eller flamme fra en separat avfyringsmekansime (ofte flintlås eller luntelås). Fra bunnen av kruttpanna løper en liten kanal, kalt fenghull inn til kammeret. Ved avfyring vil kruttet i kruttpanna sende en stikkflamme ned gjennom fenghullet, slik at hovedlandingen i kammeret blir antent og våpenet avfyres.

På kanoner og enkelte eldre luntelåsvåpen ble kruttpanna laget som en enkel fordypning. Avfyringen skjedde via en håndholdt lunte eller en glødende ståltråd. Etter hvert som bedre luntelåser ble utviklet på 1600-tallet, ble kruttpanna utstyrt med et lite lokk slik at kruttet ikke skulle blåse sin vei eller bli våt. Med utviklingen av flintlåsen ble lokket til kruttpanna og ildstålet integrert til en enhet, slik at kruttpanna ble dekket av en fengpanne. Den separate ladningen i kruttpanna forble likevel et svakt ledd i mekanismen. Dette ble først løst på 1830-tallet med oppfinnelsen av tennhette.

Referanser
----------

1. ↑  C. Blair (red.) (1983). *Pollard's History of firearms* (1st American ed. utg.). New York: Macmillan. ISBN 0025976303. CS1-vedlikehold: Ekstra tekst (link)
2. ↑  F. Myatt (1994). *The illustrated encyclopedia of 19th century firearms : an illustrated history of the development of the world's military firearms during the 19th century*. New York: Crescent Books. ISBN 0517277867.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
*Kleobis og Biton*, en skulptur tilskrevet Polymides av Argos.
**Kleobis og Biton** er navnene på to menneskelige brødre i gresk mytologi. Det er også navnene som konvensjonelt er gitt til et par arkaiske statuer i legemesstørrelse, eller *kouroi*, som i dag er i Delfis arkeologiske museum i Delfi, Hellas. Statuene er datert til en gang rundt 580 f.Kr. og kom fra Argos på Peloponnes, skjønt de ble i sin tid funnet i Delfi.

I mytologien
------------

Kleobis og Biton, moderne maleri av Nicolas Loir.
I gresk mytologi var Kleobis og Biton argivere, sønner av Kydippe, en prestinne av Hera. Kydippe reiste fra Argos til en festival til ære for Argive Hera. Oksen som trakk hennes vogn falt sammen og hennes to sønner, Kleobis og Biton, trakk da vognen hele vegen (45 *stadia*, eller 8.3 km). Kydippe ble imponert av deres hengivelse for henne og hennes gudinne, og hun ba til Hera for at hun skulle belønne sønnene med den beste gaven en gudinne kunne gi til dødelige. Hera bestemte da at brødrene skulle dø i deres søvn, og etter festivalen la ungdommene seg ned i Heras tempel og våknet aldri opp igjen. Herodot som forteller historien sier at borgerne i Argos donerte et par statuer til Apollons helligdom i Delfi

Statuene
--------

I *Bok I* av Herodots *Historier* forteller Solon fortellingen om Kleobis og Biton til kong Krøsus som et eksempel på et lykkelig, levd liv, og vurderer deres lykke til kun under Tellos atheneren, mye til Krøsus' irritasjon. Herodot nedtegner at «argivene hadde fått gjort statuer av dem og satt dem opp i Delfi da de hadde vært slike eksemplariske menn». Det moderne museet i Delfi utstiller to identiske arkaiske kouroi under navnene Kleobis og Biton, skjønt det er ingen bevis som direkte knytter disse statuene til de som er nevnt av Herodot.

Inskripsjonen på statuens fundament identifiserer dem som Kleobis og Biton, og identifiserer også Polymides av Argos som skulptøren, noe som er meget uvanlig for en slik tidlig dato. Statuene er hva som karakteriseres som en typisk peloponnesisk stil: massiv og muskuløs, men de er ikke tilsiktet å være faktiske representasjoner av Kleobis og Biton, om antatt at brødrene er historiske og faktiske heller enn mytologiske figurer. Statuene er isteden idealistiske representasjoner av de maskuline dydene styrke og fromhet.

Se også
-------

* Gresk kunst i antikken

Eksterne lenker
---------------

* Herodot om Kleobis og Biton[*død lenke*] (engelsk)

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Arnfinn Parelius Strand** (født 12. februar 1948) er en norsk keramiker, bosatt i Risør. Han har bakgrunn fra Oslo tegneskole og var hospitant ett år ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo (SHKS). Strand har hospitert og undervist ved Kunsthøyskolen og deltatt ved en rekke kollektiv – og landsdelsutstillinger, blant annet Norsk kunsthåndverk 1984, Galleri F 15 Moss og Galleri Villvin 1989. Han har hatt separatutstillinger blant annet under festspillene i Nord-Norge 1983, Galleri F 15 Moss 1985 og Nordenfjeldske kunstindustrimuseum i 1990. Han er innkjøpt av Norsk kulturråd, Nordland fylkeskommune, Nordnorsk kunstmuseum og Nordenfjeldske kunstindustrimuseum.

I 1991 var Strand med på å etablere keramikkbedriften Acanthus sammen med kunstkolleger Nina Gresvig og Bibiche Mourier. Han er gift med Bibiche Mourier, som også er keramiker. Arnfinn Strand har vært opptatt av kunsthåndverkernes rolle i samfunnet og i undervisning, og viktigheten av samarbeid mellom kunsthåndverkere og næringsliv.

Referanser
----------

1. ↑  Solberg, Harald: *Norske kunsthåndverkere Agder*, s. 31 1996

Litteratur
----------

* Solberg, Harald: *Norske kunsthåndverkere Agder*, 1996, s. 31, 56 og 57.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | KulturNav
 |
Flyfoto over sørsiden av Valle Hovin med Ulven i bakgrunn og Helsfyr i front. Vallhall Arena og Valle Hovin stadion (venstre side) og den gamle velodromen (høyre side), er idrettsanleggene på bildet.
**Valle Hovin**, eller **Valle-Hovin**, er et strøk i Oslo mellom Grenseveien og Ring 3, som har fått sitt navn etter gårdene Valle og Hovin. Strøket omkranser flere idrettsanlegg; Gamle velodromen, Valle Hovin idrettspark, Valle Hovin stadion, Vallhall Arena og Intility Arena.

Gamle velodromen
----------------

Utdypende artikkel: Gamle velodromen (Oslo)

På sørøstsiden lå den gamle velodromen for bruk til banesykling. Denne ble åpnet i 1977, men har etter årtusenskiftet forfalt grunnet manglende vedlikehold. Velodromen ble revet under byggingen av Intility Arena.

Valle Hovin idrettspark
-----------------------

Utdypende artikkel: Valle Hovin idrettspark

På nordvestsiden ligger Valle Hovin idrettspark med fem spillflater som drives av Vålerenga Fotball, blant annet Valle Hovin Kunstgress.

Valle Hovin stadion
-------------------

Utdypende artikkel: Valle Hovin stadion

På sørøstsiden ligger Valle Hovin Stadion, Norges første utendørs kunstisstadion, som ble åpnet i 1966.

Vallhall Arena
--------------

Utdypende artikkel: Vallhall Arena

På nordøstsiden ligger Vallhall Arena, Oslos største innendørs arena, som ble åpnet i 2001.

* Den gamle velodromen på Valle Hovin.Den gamle velodromen på Valle Hovin.
* Valle Hovin Kunstgress, én av de fem banene i Valle Hovin idrettspark.Valle Hovin Kunstgress, én av de fem banene i Valle Hovin idrettspark.
* Valle Hovin stadion under konsert i 2008.Valle Hovin stadion under konsert i 2008.
* Vallhall Arena i Innspurten 16.Vallhall Arena i Innspurten 16.
* (Øvre) Valle gård i Vallefaret 14.(Øvre) Valle gård i Vallefaret 14.

Referanser
----------

1. 1 2  Knut Are Tvedt, red. (2000). *Oslo byleksikon* (4 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 57. ISBN 82-573-0815-3.
2. ↑  Solerød, Håvard (20. februar 2014). «100-åring vil ha velodrom». Landevei.no. Besøkt 15. juli 2015.
3. ↑  «Valle Hovin idrettspark». Oslo kommune. Besøkt 15. juli 2015.
4. ↑  «Valle Hovin stadion». Oslo kommune. Besøkt 15. juli 2015.
5. ↑  «Om Vallhall». Vallhall Arena. Arkivert fra originalen 17. juli 2015. Besøkt 16. juli 2015.
6. ↑  «Alle veier fører til Vallhall». Dagbladet. 26. mars 2001. Besøkt 16. juli 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Valle Hovin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon **·** Oslo Byleksikon
 |
**Kruses gate** (1-13, 4-8) er en gate på Frogner i Oslo. Den går opp fra Frognerveien mellom nr. 17 og 19, og etter en sving i toppen av bakken fortsetter gateløpet ned til Frognerveien igjen som Lille Frogner allé.

Gaten fikk navn i 1891 etter generalmajor Ulrich Christian Kruse.

Blant bebyggelsen er en rekke karakteristiske sveitservillaer. Nr. 5A og 5B ble tegnet av Heinrich Jürgensen og oppført i 1897, nr. 7 ble tegnet av Ingvar Hjorth og oppført i 1890, og nr. 9 ble tegnet av Christian Reuter og oppført i 1891. Nr. 7 og 9 var gjenstand for okkupasjon på slutten av 1980-tallet i protest mot heving av fredning. Disse villaene fremstår i dag som oppusset og velholdt. Nr. 1 og 3 er mer klassiske bygårder, mens nr. 7B er et funkishus fra 1937 tegnet av Sverre Aasland. Nr. 11 og 13 helt øverst er blokker, førstnevnte tegnet av Finn Liseth og oppført i 1974.

Også på partallssiden veksler det mellom tre og mur. Frognerveien 19 er en sveitservilla fra 1892 tegnet av Hjalmar Welhaven, og også Kruses gate 6 er en sveitservilla. Nr. 4 og 8 er murhus, sistnevnte i jugendstil, tegnet av Alf Hurum og gjerne kalt Villa Hurum. Det fantes tidligere også nr. 10 av samme arkitekt.

Referanser
----------

1. ↑  Se Lokalhistoriewiki.
2. ↑  Artemisia.no
3. ↑  Skildret på Artemisia.no.
4. ↑  Skildret på Artemisia.no.
5. ↑  Omtalt hos Andresen Arkitekter Arkivert 2014-04-13, hos Wayback Machine..
6. ↑  Artemisia.no, som også skriver om arkitekten.

Kilder
------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Kruses gate; Frognerveien». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 320-321, 186. ISBN 978-82-573-1760-7.

Eksterne lenker
---------------

* «Oslo kommune – Bydelsoversikt (K)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**.257 Roberts** er en amerikansk patron. Den regnes som en 6.35 mm-kaliber patron grunnet boringsdiameter på 6.35 mm (0.250 tommer), mens kule- og riflingsdiameteren er 6.5 mm (0.257 tommer), og må ikke forveksles med det som vanligvis refereres til som 6.5 mm-kaliber (som f.eks. 6.5×55 mm, 6.5 Grendel eller 6.5 Creedmoor) som bruker 6.7 mm kulediameter. 

.257 Roberts benytter samme kulediameter som .250 Savage og .25-06 Remington. Pistolpatronen 6.35×15 mmSR (.25 ACP) er også en 6.35 mm-patron, men bruker noe mindre kulediameter enn .257 Roberts.

Historie
--------

Flere 6.35 mm-patroner ble utviklet i 1920-årene, og 7×57 mm var et vanlig utgangspunkt, både grunnet god tilgjengelighet på Mauser-rifler kamret for denne patronen og fordi 7×57 mm ble ansett å ha nær ideelt volum for 6.5 mm-kuler med datidens krutt. Ned Roberts har blitt kreditert som oppfinneren av .257 Roberts, og patronen var lenge en villkatt. 

I 1934 kommersialiserte Remington patronen og beholdt navnet, selv om målene avvek noe fra Roberts sin kreasjon. Som fabrikkpatron hadde .257 Roberts en viss popularitet frem til 6 mm-patronene .243 Winchester og 6 mm Remington ble introdusert (begge i 1955). I dag er .257 Roberts stort sett forbigått av andre patroner, men fabrikkammunisjon kan fås fra noen få produsenter.

Se også
-------

* 6 mm-kaliber
* Delta L-problem
* Liste over riflepatroner

Referanser
----------

1. ↑  frikinelmo. «Bore & Groove». *McGowen Precision Barrels* **(engelsk)**. Besøkt 10. mai 2021.
2. ↑  Barnes, Frank C. McPherson, M.L. red. *Cartridges of the World* (8th utg.). DBI Books. ISBN 0-87349-178-5.
3. ↑  The .257 Roberts by Chuck Hawks
**.41 Remington Magnum** er en patron for revolver.

Patronen ble introdusert av Remington Arms i 1964 etter forespørsel fra Elmer Keith og Bill Jordan etter en patron som kunne være kraftigere enn .357 Magnum, og med mindre rekyl som kunne brukes i en mindre revolver enn de store .44 Magnum revolverne.

Bruk
----

Opprinnelig kom patronen i to ladninger, full og redusert, sistnevnte til politibruk. Politiet mente at denne ladningen allikevel var for kraftig, da de fleste var vant til den mye svakere .38 Special-patronen. I tillegg bygde Smith & Wesson opp sine revolvere i kaliberet i sin store N ramme, samme som .44 magnum, og dermed fikk den ikke den reduserte størrelsen som ønsket. Smith & Wesson modell 57 i .41 Magnum, var omtrent identisk med modell 29 i .44 Magnum. Dette gjorde til sammen at patronen ikke ble valgt til politibruk av andre enn kun noen få politiavdelinger. Selv om patronen langt fra kan regnes som suksessfull, er det noen som foretrekker den til småviltjakt.

.41 Magnum fikk aldri den suksessen som .357 Magnum og .44 Magnum patronen fikk. Patronen er idag så å si utgått, og det produseres minimalt med våpen idag som er kamret for patronen.

Se også
-------

* Liste over patrontyper

Referanser
----------

1. ↑  Braathen, Erik (1998). *Ladeboken*. [Asker]: Våpenlitteratur AS. s. 546. ISBN 8291361045.
**.38-40** er en riflepatron for bøylerepeterrifler. Den ble introdusert av Winchester for deres Winchester Modell 1873 i 1874. Patronen går også under navnene **.38-40 WCF**, **.38 CFW** og **.38 WCF** der *W* står for Winchester og *CF* for sentertenning («central fire»). På tross av kaliberbetegnelsen .38 har prosjektilet kaliber .41 (10,2 mm).

Historie
--------

Patronen bygger på Winchesters populære .44-40-patron som ble strupet ned for å få et mindre, men raskere prosjektil. Den hadde flatere kulebane enn sin forgjenger, men den lille kula og begrensede anslagskraften i svartkrutt gjorde at den var mest egnet mot mindre vilt, fra rødrev og nedover. Den var likevel en populær patron for små, hendige karabiner i saltaskene i det ville vesten. Etterhvert som røyksvakt krutt ble mer populært forsvant .38-40 til fordel for mer moderne kalibre, og produksjon ble lagt ned i 1937.

Kaliberet ble tatt opp igjen sammen med gamle skytevåpen av westernskyting-entusiaster, og er i dag i regulær produksjon. Selv om patronen originalt var ment for rifler, lages det i dag også revolvere i dette kaliberet.

Referanser
----------

1. 1 2  Braathen, Erik (1998). *Ladeboken*. [Asker]: Våpenlitteratur AS. s. 544. ISBN 8291361045.
2. ↑  
Jones, Allan, red. (1998). *Speer Reloading Manual* (13th utg.). Lewiston, ID, USA: Blount, Inc. s. 394–400, 542–542.
3. ↑  
Barnes, Frank C. (2006) [1965]. Skinner, Stan, red. *Cartridges of the World* (11th utg.). Iola, WI, USA: Gun Digest Books. s. 92. ISBN 0-89689-297-2.
**Vallensbæk kirke** er en romansk kirke som ligger i Vallensbæk landsby, Vallensbæk kommune i Danmark. Den besto opprinnelig av kor og skip bygget på 1100-tallet, først på 1500-tallet fikk den tårn.

Kirken fikk hvelv på begynnelsen av 1400-tallet og disse ble utsmykket av Isefjordsverkstedet med scener fra Bibelen og bilder av helgener, blant annet av Olav den hellige.

I forbindelse med reformasjonen i 1536 kom kirken i Kronens eie, men ble overtatt av private i 1688 og var i privat eie til midten av 1950-årene.

Vallensbæk kirke ble restaurert i 1864–65 ved arkitekt J.D. Herholdt, da ble det blant annet også føyet til et våpenhus.

Kirken var utsatt for en mindre brann natten til 6. august 2007. Selv om brannen ble begrenset til alteret, ble hele kirkerommet skadet, og spesielt rengjøringen av kalkmaleriene var tidkrevende. Kirken åpnet igjen i 2008. Arkitekt Peder Elgaard utformet nytt alterparti til kirken..

Galleri
-------

* Vallensbæk kirkeVallensbæk kirke
* KapelletKapellet
* KalkmalerierKalkmalerier
* Alteret etter brannenAlteret etter brannen

Referanser
----------

1. 1 2  
«Vallensbæk Kirke» **(dansk)**. Vallensbæk Kirke. Besøkt 23. oktober 2018.
2. 1 2  
Merete Harding. «Hadsten» **(dansk)**. Den Store Danske. Besøkt 23. oktober 2018.
3. ↑  Sognebladet Vallensbæk december 2007 – januar – februar 2008 nr. 4, 6. årgang, side 3

Litteratur
----------

* *Danmarks Kirker*, Københavns Amt, bind 1, s.501-512 (Hæfte 5), Nationalmuseet og G.E.C. Gads Forlag 1944-51

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vallensbæk Kirke – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |

Portal: Danmark
**Michael Angell Jakobus Landmark** (født 27. juli 1867 i Ålesund, død 27. juni 1939 i Aure) var en norsk lensmann og politiker (V).

Han var elev ved Ålesunds høyere almenskole til 1882, deretter ansatt i handelen frem til 1892. Landmark var lensmannsbetjent i Aure fra 1892 og overtok farens stilling som lensmann i distriktet i 1902. Landmark var ellers medlem av Aure herredsstyre fra 1902, medlem av Nordmøre Dampskibsselskaps representantskap, formann i Nordmøre jernbanekomité for Surnabanen, medlem av Romsdals amts jernbanekomité 1903–1914.

Landmark var innvalgt på Stortinget fra Nordre Nordmør krets i Romsdals amt 1916–1918. Han var da nestformann i gasje- og pensjonskomiteen.

Han var oldebarn av Jens Landmark, som var bror av Andreas Landmark og Nils Landmark samt onkel til Jens Landmark.

I 1890 fikk han en sønn utenfor ekteskap: Konrad Birger Landmark født 4. mars 1890 i Ørskog prestegjeld. Mor var Anne Marie Carlsdatter

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 431[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  Vilhelm Haffner: *Stortinget og statsrådet 1915–1945*, bind 1, Oslo 1949, side 431–432.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Michael Angell Jakobus Landmark hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |
**.375 Holland & Holland Magnum** er en patron for rifle, og den mest kjente av alle såkalte «medium-bore» patroner i verden.

Historie
--------

Patronen ble lansert allerede i 1912 av det engelske firmaet Holland & Holland, og de kalte den **.375 Belted Magnum Rimless Nitro Express**. Den er nærmeste legendarisk og var en av de aller første patroner med et magnum-belte, noe de fleste nyere magnumpatroner har adoptert. Hylsa er forholdsvis kon i formen, noe som ble gjort for å lette kamringen og sørge for god ekstraksjon. Patronen er konstruert for repetergeværer og ikke for dobbelløpere som egentlig bør bruke hylser med flens. Det finnes og en annen versjon som ble introdusert samtidig, men med flens. Den heter .375 Flanged Magnum Nitro Express.

Se også
-------

Liste over patrontyper

Referanser
----------

1. 1 2  Braathen, Erik (1998). *Ladeboken*. [Asker]: Våpenlitteratur AS. s. 462-463. ISBN 8291361045.

Eksterne lenker
---------------

* The 375 H&H turns 90 – by Ric Tester (engelsk)
Beliggenheten til De belarusiske høyder (i lilla)
**De belarusiske høyder** (belarusisk: Беларуская града – *Bjelaruskaja Hrada*, også kalt *De vestrussiske høyder* da Belarus ennå var en del av Russland) er et høydedrag i den nordlig-sentrale delen av Belarus. Det høyeste punktet er Hara Dziarzjynskaja på 345 moh. 

Høydene er en del av Den østeuropeiske slette. Mot øst fortsetter de som Smolenskhøydene, og i nordvest går de over i Den baltiske landrygg. Mot sør ligger Polesie-senkningen.

Høydene består av en serie av endemorener fra istiden. Landskapet domineres av bølgende åser og strekker seg rundt 500 km i retning fra vest-sørvest til øst-nordøst, fra området ved Brest, nær grensa mot Polen til den russiske byen Smolensk. Geologisk består høydene hovedsakelig av morenemasse samt glasiale og alluviale sedimenter.

De belarusiske høyder er kildeområde for elvene Nemunas og Berezina.

Referanser
----------

1. 1 2 3  *Geografisk leksikon*. Oslo: Cappelen. 1981. ISBN 8202044456.
2. 1 2  «Белорусская гряда», artikkel i *Store sovjetiske encyclopedia*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Belarusian Ridge – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** GeoNames
 |
Origo Gentis Langobardum
Den langobardiske jernkrone
**Lamissio** (*Lamissone*, *Laiamicho*) var konge av langobardene i første halvdel av det femte århundre. Han var fostersønn til den tidligere kongen Agelmund

Langobardene var et germansk folkeslag som var på vandring sørover og østover i Europa tidlig i folkevandringstiden. De nevnes allerede hos den romerske historikeren Tacitus i hans bok *Germania* fra 98 e. Kr. og ble av ham betegnet som dyktige krigere.

Ifølge framstillingen i boka *Langobardenes historie* av Paulus Diaconus skal Lamissio ha vært sønn av en skjøge som hadde født sju sønner og deretter kastet dem i en dam for å la dem dø. Langobardenes daværende konge, Agelmund, kom rent tilfeldigvis forbi og holdt lansen sin ut i dammen. Det ene barnet grep da lansen, og kongen løftet ham ut av dammen, ga ham navnet Lamissio og satte ham til oppfostring hos en amme. Forfatteren Paulus anfører selv at det nok ikke ligger noen sannhet til grunn for denne fortelling.

Lamissio skal ha utmerket seg i kamper som langobardene måtte utkjempe på sin vandring. I et slag mot et folk som antas å ha vært hunere, anslagsvis rundt år 400 i et område rundt midtre del av Donau i den romerske provinsen Noricum (i dagens Østerrike) ble Agelmund drept og hans datter tatt til fange. Langobardene valgte da Lamissio til ny konge. Han manet sitt folk til ny kamp og klarte å beseire hunerne slik at langobardene gjenvant sin uavhengighet og identitet.

Lamissio ble etterfulgt av Lethu som langobardenes konge. I likhet med sin forgjenger og sine etterfølgere antas Lamissio å ha vært en historisk person tidlig på 400-tallet, selv om historiene rundt hans opphav og bragder i stor grad er oppdiktede.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p67172.htm#i671712, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  *Germania*, kap 40
4. ↑  *Historia Langobardum*, første bok, kap. 15

Eksterne lenker
---------------

* *Origo Gentis Langobardum*, engelsk og latinsk tekst
* Paulus Diaconus, *Historia Langobardum*, engelsk tekst


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Agelmund** | **Konge av langobardene**(Første del av 5. århundre–) | Etterfølger:**Lethu** |
**.45-70 Government** (11.44x53R) er en amerikansk sentertent randpatron, opprinnelig utviklet for bruk i rifle.

Patronen ble utviklet ved Springfield Armory for geværmodellen Springfield Model 1873 (kjent som *Trapdoor Springfield*). Patronen kom som en erstatning etter .50-70 Government som United States Army tok i bruk rett etter den amerikanske borgerkrigen (1866). Siste gang patronen ble brukt i en større krig var i den spansk-amerikanske krigen. Den er fremdeles i bruk i den amerikanske marinen som drivladningspatron for lineutskytere.

Patronen het opprinnelig .45-70-405. Hvert enkelt tall betyr:

1. **.45** = kaliber
2. **70** = mengden med svartkrutt (grain)
3. **405** = vekt (grain) på prosjektil.

Patronen brukes idag til Cowboy Action Shooting og jakt, og er meget god til jakt i tett vegetasjon hvor viltet er tildels farlig som amerikansk grizzlybjørn. Den brukes også av norske elgjegere med stor suksess. Den har en kulebane som er svært krum og rekkevidden for normal jakt er ganske begrenset. Presisjonsmessig har den ett utrolig godt potensial for den som vet nøyaktig avstand og hvordan kulebanen er. Det ble under tester regelmessig truffet blinker på størrelsen på 6x6 fot på en avstand av 600 yards om skytteren var dyktig.

Av moderne rifler som bruker dette kaliberet er nok *Marlin Guide Gun* den mest populære.

Idag lades denne patronen med røksvakt krutt og potensialet er lang større idag med slikt krutt. Den kan nesten lades like hardt som en .458 Winchester Magnum. Moderne ladebøker oppgir egne ladninger for nye og gamle våpen.

Patronen er også brukt i en revolver fra Magnum Research med modellbetegnelsen BFR.

Se også
-------

* Liste over patrontyper

Referanser
----------

1. ↑  Braathen, Erik (1998). *Ladeboken*. [Asker]: Våpenlitteratur AS. s. 482-483. ISBN 8291361045.

Eksterne lenker
---------------

* (en) .45-70 Government – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Tom Curry** (født 1. september 1894 i South Shields, England, død 6. februar 1958 i flyulykken i München, Tyskland) var fotballtrener for Manchester United og tidligere spiller for Newcastle United.

Karriere
--------

Han spilte «half-back» da han var aktiv, og fikk tilsammen 221 kamper (5 mål) i 1920-årene. Han ligadebuterte for Newcastle mot Arsenal på åpningsdagen av 1919-20 sesongen, selv om han hadde kommet til klubben 7 år tidligere, fra et juniorlag i South Shields. Han mistet mange aktive sesonger på grunn av 1. verdenskrig, men fikk likevel mange kamper for klubben. Han vant ligaen med Newcastle i både 1919-20 og i 1920-21, men gikk glipp av Newcastle Uniteds finaleseier i FA-cupen mot Aston Villa (2-0 på Wembley foran 91 695 tilskuere). Han passerte 30 år, men ble værende i klubben 5 år mer, selv om han knapt fikk spille for førstelaget, og måtte dermed hjelpe ungdomsspillerne i «North-Eastern League» (reserveligaen). I januar 1929 forlot han Newcastle til fordel for Stockport County på fri transfer. Året etterpå ble han trener for Carlisle United. I 1934 fikk han jobb i Manchester Uniteds trenerteam. I 1948 var han trener for Storbritannias olympiske lag, under ledelse av manager Matt Busby. Samme mannen var også sjef for Curry i Manchester United, og skal ha uttalt at «Tom Curry is the best trainer in Britan».

Han døde i flyulykken i München sammen med 22 andre, deriblant åtte spillere på Manchester Uniteds lag.

Se også
-------

* Manchester United
* Manchester Uniteds historie (1945-1969)
* Flyulykken i München

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel om Tom Curry

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Tom Cato Karlsen** (født 24. juni 1974) er en norsk lege og politiker (FrP) som siden 2019 har vært statsforvalter i Nordland. Han var statssekretær i Erna Solbergs regjering 2014–2017.

Biografi
--------

Karlsen representerte Fremskrittspartiet og var varaordfører i Bodø i perioden 2011–2014, da han var i sin tredje periode i Bodø bystyre. Karlsen var medlem av Fremskrittspartiets sentralstyre fra 22. april 2012 til 29. april 2018, og satt også i arbeidsutvalget i samme periode.

Karlsen var medlem av styret i Nordland FrP i 15 år; først som fylkesstudieleder fra februar 2003 til februar 2009, deretter organisatorisk nestleder fra februar 2009 til februar 2010, og til slutt politisk nestleder i Nordland FrP fra januar 2010 til februar 2018. Han var medlem av Fremskrittspartiets programkomité for stortingsperioden 2009–2013.

Karlsen har tidligere vært rådsmedlem i Stiftelsen Norsk Luftambulanse, Region Nord, og har jobbet som anestesilege ved Nordlandssykehuset HF og ved 330 skvadron avd. Bodø fra 2003 og frem til han gikk ut i full permisjon i oktober 2014. Han ble 17. oktober 2014 utnevnt til statssekretær for samferdselsminister Ketil Solvik-Olsen i Samferdselsdepartementet og satt frem til han fikk avskjed i nåde 1. desember 2017.

Den 26. oktober 2018 ble Karlsen utnevnt til fylkesmann i Nordland, og han tiltrådte 1. januar 2019.

I november 2020 ble Karlsen utnevnt til leder av Generalistkommuneutvalget, som leverte sin rapport i form av en NOU til kommunal- og distriktsminister Sigbjørn Gjelsvik (Sp) den 29. mars 2023.

Referanser
----------

1. ↑   www.stortinget.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Tom\_Cato\_Karlsen[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Pressemelding, 17.10.2014: Samferdselsdepartementet: Tom Cato Karlsen ny statssekretær
4. ↑  Trovåg, Einar Orten. «Tre nye fylkesmenn vart utnemnde i dag: – Uheldig om partifargen bestemmer». *NRK* **(norsk nynorsk)**. Besøkt 26. oktober 2018.
5. ↑  «Ny fylkesmann på plass i Nordland». *Nordland*. Arkivert fra originalen 26. februar 2019. Besøkt 26. februar 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Tom Cato Karlsen hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Tom Cato Karlsen hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Stortinget
 |
**Tom Chorlton** (født 1882 i *Heaton Mersey* i *Stockport*, død 1952 i Manchester) var en engelsk fotballspiller. Han er en av ytterst få som har spilt for både Liverpool og Manchester United. 

Chorlton begynte sin karriere som juniorspiller i amatørklubben *All Saints FC*. Han spilte også for *Northern FC*, *Stockport* og Accrington Stanley, som også var amatørklubber, før han ble hentet til Liverpool, av manager Tom Watson i mai 1904.

Han fikk sin debut for de røde 24. september samme år, i bortekampen i 2. divisjon mot Lincoln på Sincil Bank. Liverpool vant forøvrig kampen 2-0 etter to mål av Sam Raybould. Chorlton fikk sine 2 første mål litt over en måned senere, 29. oktober i hjemmekampen på Anfield mot Grimsby. Liverpool vant kampen hele 5-0.

Chorlton gikk mye ut og inn av laget i sine første år i klubben. I sin første sesong spilte han kun 12 kamper, men han hadde spilt nok kamper til å motta seiersmedaljen for Liverpool-seieren i 2. divisjon i sesongen 1904/1905. De tre påfølgende sesongene spilte han kun 27 kamper. 

Det var først i sesongen 1908/1909 Chorlton etablerte seg fast på laget. Han spilte 35 ganger i denne sesongen. Året etter var han den eneste i klubben som spilte samtlige av de 39 kampene Liverpool var involvert i. I sesongen 1910/1911 spilte han de første 7 av 10 kampene, men fikk etter dette aldri gjenvunnet plassen sin på laget. Han var en periode lagets straffesparkskytter, så Chorlton scoret 8 mål på sine 121 kamper i klubben.

I august 1912 ble han hentet til Manchester United. Gjennom historien er det kun 8 spillere som har skiftet arbeidsgiver direkte mellom de bitre rivalene. 4 fra Liverpool til Manchester United, og 4 motsatt vei. Chorlton spilte også for amatørklubben *Stalybridge Celtic* før han la støvlene på hylla.

Chorlton døde i 1952, 70 år gammel.

Statistikk
----------

### Kamper

Englands flagg **Liverpool**

* **1904-1912:** Ligakamper – mål: 117 kamper – 8 mål.
* **1904-1912:** Totalt kamper – mål: 121 kamper – 8 mål.

### Medaljer

Englands flagg **Liverpool**

* **1904/1905:** 2. Divisjon. – Vinner.

Se også
-------

* Statistikk om Liverpool FC.

Eksterne lenker
---------------

* Profil på LFChistory.net

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Sola flystasjon var hovedbase for Westland Sea King redningshelikoptre ved 330 skvadron. I 2021 tok AW101 SAR Queen over for Sea King.
US Air Force Boeing KC-135 Stratotanker fra RAF Mildenhall ved Sola flystasjon under øvelsen Strong Resolve i 1998
**Sola flystasjon** er en militær installasjon i Sola kommune, samlokalisert med den sivile flyplassen Stavanger lufthavn, Sola. Flystasjonen er Luftforsvarets hovedbase for redningshelikoptrene til 330 skvadron.

Historie
--------

Flystasjonens historie går tilbake til 29. mai 1937 da Stavanger Flyveplass ble åpnet av Kong Haakon VII. Stasjonering av militære flyavdelinger på flyplassen ble vedtatt i 1939. Under krigen ble flyplassen overtatt og bygget ut av tyskerne sammen med Forus flyplass som en viktig base for tyske fly som overvåket og patruljerte Nordsjøen og patruljerte farvannet nær norskekysten og gjennomførte bombing av Nord-England, blant annet den store verftsklyngen i Sunderland. I 1973 ble Sola base for redningshelikoptre. Sola hadde status som hovedflystasjon frem til 1993.

Representerte avdelinger
------------------------

* Redningshelikoptertjenesten
	+ 330 Skvadron
* Dronetjenesten
* Collocated Operating Bases
* Flymottak/bakkestøtte
* Forsvarets logistikkorganisasjon
* Agder og Rogaland Heimevernsdistrikt 08
* Cyberforsvaret.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Sola - Forsvaret.no
* (en) Sola flystasjon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

| * v
* d
* r
Avdelinger i Luftforsvaret |
| --- |
| Luftforsvaret-emblem | Flystasjoner | 
* Ørland flystasjon
* Luftforsvarsbase Bodø
* Bardufoss flystasjon
* Rygge flystasjon
* Sola flystasjon
* Banak flystasjon
* Andøya flystasjon
* Gardermoen flystasjon
* Evenes flystasjon

 | Rondell |
| Luftvinger | 
* 131 Luftving
* 132 luftving
* 133 luftving
* 134 Luftving
* 137 Luftving
* Maritim helikopterving
* Redningshelikoptertjenesten

 |
| Skvadroner | 
* 330 skvadron
* 331 skvadron
* 332 skvadron
* 333 skvadron
* 334 skvadron
* 335 skvadron
* 337 skvadron
* 339 Special Operations Aviation Squadron
* 717 skvadron

 |

Portal: Norge
Må ikke forveksles med Enterprise.

En **entreprise** er et bygge- eller anleggsoppdrag på fast eiendom etter byggherrens planer og prosjektering, med entreprenøren (som skal stå for oppføringen) og byggherren (på hvis eiendom og i hvis interesse byggingen skal skje) som parter.

En entreprenør vil kunne være både de store entreprenørfirmaer og en byggmester, murer, rørlegger, elektriker eller fagfolk innen andre tekniske fag. Større leverandører innen slike fag, kalles ofte *tekniske entreprenører*.

Skal en entreprenør ha ansvarsrett som utførende etter plan- og bygningsloven, kreves normalt at entreprenøren har sentral eller lokal godkjennelse.

Det finnes tre norske standarder for entreprisekontrakter:

* Delentrepriser, hovedentrepriser, generalentrepriser.
* Totalentrepriser
* Enkle bygg og anlegg.

DelentrepriseByggherren engasjerer selv arkitekt og rådgivere og inngår selvstendige kontrakter med flere entreprenører. En av entreprenørene får ofte ansvar som administrerende sideentreprenør.
Hovedentreprise (utførelsesentreprise)Byggherren engasjerer selv arkitekt og rådgivere. En entreprenør har den vesentlige delen av bygget, men byggherren engasjerer f.eks. tekniske entreprenører selv.
Generalentreprise (utførelsesentreprise)Byggherren engasjerer selv arkitekt og rådgivere, men kun en entreprenør som igjen har kontrakt med alle de andre entreprenørene.
TotalentrepriseByggherren har kontrakt med en entreprenør som igjen har kontrakt med arkitekt, rådgivere og samtlige andre entreprenører. Hvis oppgaven går helt fram til komplett innredning og ev. møblering, benyttes begrepet «nøkkelferdig».
SamspillsentrepriseByggeherre og entreprenør jobber sammen i en "åpen-bok"-format. Hvor man deler uforutsette kostnader, og entreprenører får et fast påslag på utgifter.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Gyvelmåler** (*Chesias legatella*) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere (Geometridae). Den er funnet noen få ganger i Norge, på Østlandet og Sørlandet og dessuten på Osterøy i Hordaland. Denne arten minner om en mott (Pyraloidea), og det at artsnavnet ender på "-*ella*" røper at den opprinnelig ble beskrevet som en småsommerfugl. De fleste målere har navn som slutter på "-*ata*".

Utseende
--------

Gyvelmåler, larve
En middelsstor (vingespenn 30 – 37 mm), slank, grå måler. Forvingen er tilspisset og nærmest oval på formen, ulikt andre målere men det kan ligne på mange småsommerfugler (men disse er vanligvis mye mindre). Arten hviler med vingene taklagde over kroppen, noe som også er ganske uvanlig for målere. **Forvingen** har en bred, hvit lengdestrek omtrent midt i vingen i den ytre halvdelen, rett foran og bak denne er det vanligvis tydelige svarte lengdeflekker. **Bakvingen** er skinnende silkehvit. Larven er lang og tynn, praktisk talt naken, grønn eller gul, ofte med en svart ryggstripe på de bakerste kroppsleddene.

Levevis
-------

Larvene lever på gyvel (*Cytisus scoparius*) og man kan treffe arten der denne busken vokser. De voksne målerne flyr i september – oktober og arten overvintrer som egg.

Utbredelse
----------

Arten forekommer i den vestlige delen av Europa og også i Nord-Afrika.
I Norge er arten bare funnet fire ganger, i Østfold, Akershus og Aust-Agder og dessuten på Osterøy i Hordaland.

Litteratur
----------

* Aarvik, Leif, Berggren, Kai, Hansen, Lars Ove. 2000. *Norges Sommerfugler. Catalogus Lepidopterorum Norwegiae.* Norsk entomologisk forening. 192 sider. ISBN 82-995095-1-3
* Aarvik, Leif, Hansen, Lars Ove, Vladimir Kononenko. 2009. *Norges Sommerfugler. Håndbok over Norges dagsommerfugler og nattsvermere.* Norsk entomologisk forening, Naturhistorisk museum, Universitetet i Oslo. 432 sider. ISBN 978-82-996923-2-8

Eksterne lenker
---------------

* (en) *gyvelmåler* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *gyvelmåler* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *gyvelmåler* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *gyvelmåler* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *gyvelmåler* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *gyvelmåler* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Chesias legatella* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Chesias legatella* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri
* UK moths, *Chesias legatella*
* www.nhm.uio.no/fakta/zoologi/insekter/norlep/ Norges sommerfugler – Et norskspråklig nettsted om norske sommerfugler.
* Bilde av larven, fra Kimmo's Lep site Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.
En **enveis tale-link** (**engelsk:One-way voice link (OWVL)**) er vanligvis en radio-basert kommunikasjonsmetode som brukes av spionnettverk til å kommunisere med aktører i felt med - vanligvis (men ikke utelukkende) ved hjelp av kortbølge radio frekvenser. Hensikten med å bruke en kringkaster eller eenveis tale-link, er at tilfeldige andre lyttere ikke kan finne ut hvor mottakeren befinner seg, eller hvem mottakeren er. Hvis mottakeren er en spion med en engangsnøkkel, vil ingen andre enn spionen kunne tyde meldingen. Hvis spionen ønsker å sende melding til sin oppdragsgiver eller føringsoffiser, vil denne bruke burst-sending med lav sannsynlighet for å bli oppdaget.

  

Kortbølgefrekvenser er vanligvis fortrukket på grunn av den lange rekkevidden - opptil 1200 kilometer. Bruk av frekvenser på VHF og UHF kan brukes, men da er rekkevidden 300 km i flatt terreng og begrenses ytterligere av fri sikt. Siden 1970-årene er også infrarøde talelinker tatt i bruk, men i begrenset omfang. 

Dette sambandssystemet benytter ofte opptakere å overføre pre-innspilte meldinger i sanntid eller i burst-sendinger, noe som minimerer sendetiden betraktelig. Taleforvrenging har også vært brukt selektivt på denne type sendinger siden 1980-tallet, basert på operative behov.

Siden personlige datamaskiner ble billige og lett tilgjengelige på 2000-tallet, er tidskomprimert taleforvrenging for enveis- og toveis-kretser en praktisk talt gratis teknologi. 

OWVLs har også eksistert utenfor spionasje, for eksempel i NICAM - systemet, som ble endret i Storbritannia for å gi rom for en OWVL til BBC sine mobile enheter. Dette OWVL ble vanligvis brukt til idrettsarrangementer, fordi det var svært fleksibelt.

Se også
-------

* Tallsendestation
***Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction*** er det sjette spillet i *Splinter Cell*-serien. I denne utgaven blir hovedpersonen, Sam Fishers datter, drept av en hemmelig gruppe. Som Fisher skal spilleren finne denne gruppen og hevne drapet på datteren. I dette spillet kan spilleren være FPS eller agent.

Splinter Cell: Conviction introduserer en rekke nye spill-funksjoner til Splinter Cell-serien. Spilleren kan for eksempel markere spesifikke mål, for eksempel fiender eller gjenstander, og skyte dem i rask rekkefølge uten å målrette hver enkelt mål manuelt. Andre nye funksjoner inkluderer muligheten til å forhøre karakterer i sanntid, og bruke objekter i det omkringliggende miljøet mot dem.

Handling
--------

Spillets historie er delt inn i to deler. Hoveddelen er spillets enkeltspiller-kampanje, som gir spilleren kontroll over Sam Fisher tre år etter hendelsene i Splinter Cell: Double Agent. De to agentene Archer og hans russiske partner Kestrel er utplassert til Nevsky Prospekt i St. Petersburg, Russland for å hindre korrupte elementer fra det russiske militæret fra å selge avanserte stridshoder på en svartebørs. Etterretning fra den kriminelle Andriy Kobin peker på smugleren Valentin Lesovsky. Archer og Kestrel har i oppgave å si opp Lesovsky og hans med-arbeider, Boris Sychev, samt få tak i Lesovskys kontakter.

Etter å ha gjennomført oppdraget, blir Archer og Kestrel deretter utplassert ved den russiske ambassaden i Baku, Aserbajdsjan for å samle etterretning om en våpen-avtale utført av den tidligere russiske GRU-oberst Leonid Bykhov. De observerer avtalen og er vitne til at Bhykov forråder sin kollega, Tagizade, og beordrer håndlangerne sine til å drepe ham. Archer og Kestrel forhører Bhykov, og får vite at han samarbeider med generalmajor Kerzakov, som er i Yastreb Complex, en underjordisk festning som ligger under Moskvas røde plass.

Referanser
----------

1. ↑  «GamesRadar+». Besøkt 15. august 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction* på Steam Rediger på Wikidata

* (en) *Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction* hos MobyGames Rediger på Wikidata

* (en) *Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction* hos MobyGames Rediger på Wikidata

* (en) *Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction* hos MobyGames Rediger på Wikidata

* (en) *Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction* hos MobyGames Rediger på Wikidata

* (en) *Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction* hos MobyGames Rediger på Wikidata

* (en) *Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction* på Metacritic Rediger på Wikidata

* (en) *Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction* på Behind The Voice Actors Rediger på Wikidata

* (en) *Tom Clancy's Splinter Cell: Conviction* hos Giant Bomb Rediger på Wikidata

Portal: Videospill
**György Vizvári** (født 18. desember 1928 i Budapest, død 30. juli 2004 Budapest) var en ungarsk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors. 

Vizvári ble olympisk mester i vannpolo under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det ungarske laget som vant vannpoloturneringen. Ungarns resultat i finalerunden: 2-2 mot Jugoslavia, 7-2 over Italia og 4-0 over USA. Ungarn og Jugoslavia fikk begge 5 poeng men Ungarn vant på bedre målforskjell, 13-4 mot Jugoslavias 9-5. Det var 21 lag som deltok i vannpoloturneringen som ble avviklet 25. juli til 2. august 1952. Vizvári spilte sju kamper i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Gull **Gull** i vannpolo, Ungarns flagg Ungarn

Eksterne lenker
---------------

* (en) György Vizvári – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) György Vizvári – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) György Vizvári – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) György Vizvári – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (hu) György Vizvári – Ungarns olympiske komité Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** ISNI
 |