**Arthur Wellesley**, 1. hertug av Wellington, (født 1. mai 1769, død 14. september 1852) var en engelsk-irsk soldat og statsmann som var en av de ledende militære og politiske figurer i 1800-tallets Storbritannia. Hans seier over Napoléon Bonaparte i slaget ved Waterloo i 1815 plasserte ham i første rekke blant Storbritannias militære helter.

Wellesley ble født i Dublin i den protestantiske overklassen i Irland. Han tjenestegjorde som *ensign* («fanebærer»), som er laveste offisersgrad, i den britiske hæren i 1787, og tjenestegjorde i Irland som *aide-de-camp* («adjutant») for to påfølgende stattholdere. Han ble valgt som parlamentsmedlem i det irske Underhuset. Han var oberst ved 1796, og deltok i krigføring i Nederlandene og i India hvor han kjempet i den fjerde anglo-mysoriske krig i slaget ved Srirangapatna i 1799. Han ble utnevnt til guvernør av Srirangapatna og Mysore samme år og som nylig utnevnt generalmajor i 1802 vant han en avgjørende seier over Marathariket i slaget ved Assaye i 1803.

Wellesley ble for alvor kjent som general i den spanske selvstendighetskrigen under Napoleonskrigene, og ble forfremmet til rangen som feltmarskalk etter å ha ledet de allierte styrkene til seier mot det franske riket i slaget ved Vitoria i 1813. Som følge av Napoléons landflyktighet i 1814 tjenestegjorde han som britisk ambassadør i Frankrike og ble gitt en hertugtittel. I hundredagerskrigen i 1815 kommanderte han den allierte hæren som, sammen med en prøyssisk hær under Blücher, beseiret Napoléon ved Waterloo. 

Wellingtons karrière som feltherre er nær uovertruffen, han deltok i rundt 60 slag i løpet av sitt militære liv. Wellington er berømt for sin militære defensive stil, noe som resulterte i flere seirer mot tallrike overlegne styrker mens han minimaliserte sine egne tap. Han er ansett som en av de største defensive hærførere gjennom alle tider, og mange av hans taktikker og slagplaner er fortsatt studert i militærakademier verden over.

Etter at hans aktive militære karrière var over vendte Wellington tilbake til politikken. Han var to ganger britisk statsminister for partiet Tory: fra 1828 til 1830, og deretter i knapt en måned i 1834. Han iverksatte *Catholic Relief Act*, en lov av 1829 som lettet de politiske begrensninger mot katolikker, men han motsatte seg *Representation of the People Act*, en reformlov av 1832 som innførte vidtrekkende endringer i det britiske valgsystemet. Han fortsatte som en av de ledende figurer i Overhuset fram til sin pensjonering og forble øverstkommanderende av den britiske hær til sin død.

Liv og virke
------------

### Oppvekst og utdannelse

Wellesley tilbrakte store deler av sin tidlige barndom ved sin families slektsgård, Dangan Castle (gravering, 1842).
Arthur Wellesley ble født inn i en aristokratisk anglo-irsk familie i Irland som den tredje av de fem overlevende sønnene til Anne og Garret Wesley, 1. jarl av Mornington. Hans mor var den eldste datteren av Arthur Hill-Trevor, 1. vicomte Dungannon. Familien tilhørte den protestantiske overklassen i Irland hvor det meste av befolkningen var katolikker og uten politisk innflytelse. Hans biografer har i stor grad fulgt de samme bevisene i samtidens aviser som sier at han ble født den 1. mai 1769, dagen før han ble døpt. Det er uklart hvor han ble født, men sannsynligvis i foreldrenes byhus 24 Upper Merrion Street i Dublin, som nå er Merrion Hotel. Moren, Anne, grevinne av Mornington, mente i 1815 å huske at han hadde blitt født i 6 Merrion Street i Dublin. Andre steder som har blitt fremmet som hans fødested er Mornington House (huset som er døren ved siden av Upper Merrion), som hans far har hevdet; en pakkebåt fra Dublin; og herrehuset på familiens eiendom i Athy (gikk tapt i en brann i 1916), som hans selv oppførte ved en folketelling for 1851.

Han tilbrakte det meste av barndommen i familiens to hjem, det første et stort hus i Dublin og det andre var Dangan Castle 5 km nord for Summerhill ved Trim Road (dagens R158) i grevskapet Meath. I 1781 døde Arthurs far og hans eldste bror Richard arvet farens tittel og besittelser.

Han gikk på katolsk skole i Trim nord for Dublin, deretter ved Mr. Whyte's Academy i Dangan i Dublin og så på Brown's School i Chelsea i London. Som trettenåring ble han innskrevet ved gutteskolen Eton College i byen Eton vest for London. Han var elev ved Eton College fra 1781 til 1784. Han følge seg svært ensom på Eton, og det fikk ham til å hate skoletiden ved privatskolen. Dette gjør det usannsynlig at han faktisk har uttalt at «(S)laget ved Waterloo ble vunnet på sportsplassen til Eton», et sitat som ofte er tilskrevet ham. Dessuten hadde ikke Eton noen sportsplass i hans skoletid. Siden skolegangen ved Eton ikke gikk så bra, og familien hadde havnet i økonomiske problemer etter farens død, flyttet han sammen med moren til Brussel i 1785. Fram til han var tidlig i tjueårene viste Arthur få tegn på å utmerke seg og moren ble i økende grad bekymret for hans ørkesløshet og uttalte at «jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med min besværlige sønn Arthur.»

Et år senere ble Arthur elev ved Det kongelige franske kavaleriakademi i Angers i departementet Maine-et-Loire. Der trivdes han godt, ble en god rytter og lærte seg fransk, noe som senere ble svært nyttig. Da han kom tilbake til England i slutten av 1786 ble hans mor svært overrasket over hvor godt sønnen hadde skikket seg.

### Tidlige militære karrière

Fra 1787 tjenestegjorde Wellesley ved Dublin Castle som assistent for to påfølgende stattholdere i Irland.
Til tross for at han nå hadde slått inn på et godt spor, lyktes det ikke Arthur å finne noen stilling. Familien fortsatte derfor å slite økonomisk. Derfor fikk moren Arthurs bror Richard til å spørre sin venn hertugen av Rutland, da Irlands stattholder, om det var mulig å gi Arthur en stilling i hæren. Kort tid etter, den 7. mars 1787, ble det kunngjort at han ble gjort til *ensign* (den laveste offisergraden, tilsvarer omtrentlig en fanejunker) i det 76. infanteriregiment, som haddde blitt opprettet i Irland i 1780. Takket være brorens støtte ble han i oktober 1787 forfremmet til *aide-de-camp* (tilsvarer på norsk adjutant, i betydningen personlig assistent for en høyere offiser). Lønnen hans som *aide-de-camp* var 10 shillinger om dagen (det dobbelt av lønnen til en ensign). Arthur tjenestegjorde som *aide-de-camp* hos den nye stattholderen i Irland, lord Buckingham. Han ble også overført til det nye 76. regiment, som ble opprettet første juledag i 1787, og ble forfremmet til løytnant. I denne tiden i Dublin var hans plikter hovedsakelig sosiale: delta i overklassefester, underholde gjester og gi råd til Buckingham når det var ønskelig. I den samme perioden i Irland satte han seg i gjeld fordi han dann og vann brukte tid ved spillebordene, men til sitt forsvar uttalte han at «jeg har ofte visst at hva det vil si å trenge penger, men jeg har aldri havnet i bunnløs gjeld.»

Den 23. januar 1788 ble han overført til 41. infanteriregiment, og deretter igjen den 25. juni 1789 ble han – fortsatt som løytnant – til fyrsten av Wales' 12. kavaleriregiment (light dragoons) og i henhold til militærhistorikeren Richard Holmes dyppet han en motvillig tå ned i politikken. Kort tid før parlamentsvalget i 1789 dro han til den råtne valgkretsen Trim for tale imot å gi tittelen som «freeman» av Dublin til den parlamentariske lederen av Det irske patriotiske partiet, Henry Grattan. Han lyktes og ble senere nominert og deretter valgt inn som parlamentsmedlem for Trim til det irske Underhuset. Ettersom svært få irlendere hadde stemmerett på denne tiden satt han i et parlament hvor minst to-tredjedeler av medlemmene var valgt grunnet at de var godseiere til færre enn et hundre borougher. Wellesley fortsatte å tjenestegjøre ved Dublin Castle, stemte med regjeringen i det irske parlamentet i løpet av de neste to årene. Han ble utnevnt til kaptein den 30. januar 1791, og ble overført til det 58. infanteriregiment (Rutlandshire).

Den 31. oktober ble han overført til 18. kavaleriregiment (light dragoons) og det på denne tiden at han ble stadig mer tiltrukket av Kitty Pakenham, datter av den irske godseieren Edward Pakenham, 2. baron Longford. Hun ble beskrevet som full av «munterhet og sjarme». I 1793 ba han om hennes hånd i ekteskap, men hennes bror Thomas, jarl av Longford, avviste ham da han vurderte Wellesley som en ung mann i gjeld og svake framtidsutsikter. Wellesley, som var en dyktig amatørmusiker, ble knust av avslaget og brente sin fiolin i raseri, og bestemte seg for å gå helt inn for en militær karrière. Han ble major ved å kjøpe seg inn i 33. regiment i 1792, noe adelige menn kunne gjøre. Noen måneder senere lånte hans bror ham mer penger og han kjøpte seg da rang som oberstløytnant i 33. regiment.

### Nederlandene

Wellesley som oberstløytnant, rundt 26 år gammel, i 33. regiment. Portrettmaleri av John Hoppner, ca. 1795.
I 1793 ble hertugen av York sendt til Flandern for å lede den britiske andelen av en alliert hær utsett for å invadere Frankrike. I juni 1793 seilte Wellesley sammen med 33. regiment ut fra havnen i Cork i Irland med kurs for Oostende i dagens Belgia som del av en ekspedisjon for forsterke hæren i Flandern. De kom for sent fram og slo seg sammen med hertugen av York mens han trakk seg tilbake mot Nederlandene.

Den 15. september 1794 i slaget ved Bokstel, øst for Breda, fikk Wellesley, som midlertidig hadde kommandoen av sin brigade, sin første kamperfaring. Mens general Abercromby trakk seg tilbake i møtet med overlegne franske styrker, holdt 33. kompani fiendens kavaleri unna, noe som gjorde det mulig for naboenhetene å trekke seg trygt tilbake.

I løpet av det meget harde vinteren som fulgte, dannet Wellesley og hans regiment en del av en alliert styrke som holdt forsvarslinjen langs elven Waal. 33. regiment, sammen med resten av hæren, men fikk tunge tap grunnet sykdom og vinteren. Wellesleys helse ble også påvirket av klima og miljø.

Selv om kampanjen endte katastrofalt ved at den britiske hæren ble fordrevet ut av Nederlandene av franskmennene og inn i Tyskland, fikk Wellesley verdifull erfaring og lærte blant annet bruken av stødige infanterilinjer mot fienden som avanserte, og viktigheten av støtte fra marinen. Han forsto også at årsaken til at kampanjen feilet var delvis hærførerne og den svake organiseringen ved hovedkvarteret. Han bemerket senere om sin tid i Nederlandene at «i det minste lærte jeg hva man ikke skulle gjøre, og det er alltid en verdifull lærdom.»

Da han kom tilbake til Storbritannia i mars 1795 vendte han tilbake til posisjonen som parlamentsmedlem for Trim for andre gang. Han håpet på å få posisjonen som krigsekretær i den nye irske regjeringen, men den nye stattholderen, lord Camden, klarte ikke å sikre ham denne posisjonen og tilbød ham en annen og mindre attraktiv stilling. Wellesley avslo og vendte tilbake til sitt regiment som nå lå i Southampton i England og forberedte seg på å seile til Vestindia. Etter sju uker til sjøs tvang en storm flåten tilbake til Poole i Dorset. Regimentet ble gitt tid til å samle krefter og noen få måneder senere besluttet Whitehall, hvor forsvarsdepartementet har sitt hovedkvarter, å sende regimentet til India. Wellesley ble da forfremmet til full oberst ved ansiennitet den 3. mai 1796 og noen få uker senere seilte de mot Calcutta.

### India

Etter å ha ankommet Calcutta i februar 1797 tilbrakte han flere måneder der før han ble sendt på en kortvarig ekspedisjon til Filippinene hvor han etablerte en liste med hygieneforberedelser for sine menn for å håndtere det ukjente klimaet og miljøet. I november var han tilbake i India hvor han fikk vite at hans eldre bror Richard, nå kjent som lord Mornington, hadde blitt utnevnt som den nye generalguvernør av India.

I 1798 endret han stavingen av sitt etternavn til Wellesley. Fram til nå hadde han vært kjent som Wesley, men hans eldre bror betraktet Wellesley som en gammel og mer korrekt staving.

#### Fjerde anglo-mysoriske krig

Wellesley i India, ikledd sin uniform som generalmajor. Portrett av Robert Home, 1804.
Som en del av kampanjen for å utvide styret til det britiske ostindiske kompani brøt den fjerde anglo-mysoriske krig ut i 1789 mot sultan av Mysore, Tipu Sultan. Arthurs bror Richard beordret at en militærstyrke ble sendt for å erobre Seringapatam og beseire Tipu. Under kommando av general Harris ble rundt 24 000 soldater sendt til Madras (nå hetende Chennai) for å bli slått sammen med tilsvarende styrke sendt fra Bombay (nå hetende Mumbai) i vest. Arthur seilte ut i august sammen 33. regiment for å delta i krigen.

Etter omfattende logistiske forberedelser, noe som kom til å bli en av Wellesleys fremste egenskaper, dro 33. regiment sammen med hovedstyrken i desember og reiste 402 km gjennom jungelen fra Madras til Mysore. Grunnet sin bror hadde Wellesley under reisen blitt gitt en tilleggsordre ved å være sjefrådgiver til Asaf Jah II av Hyderabad og hans indiske hær, som var sendt for å delta sammen med den britiske hæren. Denne posisjonen førte til irritasjon og friksjon blant mange av de eldre britiske offiserene. Mye av friksjonen ble lagt til ro etter slaget ved Malavalli, rundt 32 km fra Srirangapatna hvor Harris’ hær angrep en stor del av sultanens hær. I løpet av slaget ledet Wellesley sine menn i en slaglinje med to rekker mot en fiende på svak høyde og ga ordre om å skyte. Etter omfattende skyting, angrep 33. regiment med bajonetter sammen med resten av Harris’ styrke og tvang Tipus hær tilbake.

#### Srirangapatna

Generalmajor Wellesleys møte med *nawab* Azim-ud-Daula, 1805
Umiddelbart etter at de kom fram til Srirangapatna den 5. april 1799 begynte slaget om stedet og Wellesley ble beordret om å lede et nattlig angrep mot landsbyen Sultanpettah, som lå ved siden av festningen, for å gi klar bane til artilleriet. På grunn av mørket og fiendens sterke defensive forberedelser førte det til forvirring og angrepet feilet med 25 døde. Wellesley fikk selv en mindre skade i kneet. Etter å ha speidet på fiendens posisjoner ble et nytt angrep gjennomført den neste dagen og som var vellykket. Wellesley sørget siden for «aldri å angripe en fiende som er forberedt og sterkt befestet, og med poster som ikke har blitt rekognosert i dagslys.»

Noen få uker senere, etter omfattende artilleribeskytningen, ble et brudd åpnet i festningens hovedmur. Et angrep ledet av generalmajor David Baird sikret festningen og Wellesley sikret bakenden av hæren, posterte vakter ved bruddet og stasjonerte sitt regiment i hovedpalasset. Etter at han fikk nyheten om at sultan Tipu var død, var Wellesley selv den første på stedet og sjekket pulsen hans for å bekrefte at han virkelig var død. I de kommende dagene ble Wellesley i økende grad bekymret over mangelen på disiplin blant sine menn. De drakk og herjet rundt om i festningen og byen. For å gjenopprette orden ble flere av soldatene pisket og fire av dem hengt.

Etter slaget og den påfølgende avslutningen på krigen, forlot hovedstyrken under general Harris stedet og Wellesley, 30 år gammel, ble igjen for å kontrollere området som den nye guvernøren av Srirangapatna og Mysore. Mens han var i India var Wellesley syk en betydelig del av tiden, først med alvorlig diaré fra vannet og deretter med feber, fulgt av en alvorlig hudinfeksjon grunnet sopp (trichophyton).

Wellesley hadde ansvaret for å opprette en felles britisk-indisk ekspedisjonsstyrke i Trincomalee øst i dagens Sri Lanka tidlig i 1801 for å erobre Batavia (dagens Jakarta) og Mauritius fra Frankrike. Rett før de var klare til å reise, kom det imidlertid ordre fra Storbritannia om at de isteden skulle reise til Egypt for å samarbeide med Ralph Abercromby for å forvise franskmennene fra Egypt. Wellesley hadde blitt utnevnt som andrekommanderende med Baird, men grunnet dårlig helse fulgte han ikke ekspedisjonen den 9. april 1801. Det viste seg å være heldig for Wellesley da det skipet han skulle ha reist med gikk ned i Rødehavet med alle ombord.

Han ble forfremmet til brigadegeneral den 17. juli 1801. Han bosatte seg i sultanens sommerpalass og reformerte skatte- og rettssystemene i sin provins for å opprettholde orden og forhindre korrupsjon. Han jaktet på leiesoldaten og den selvproklamerte «kong» Dhoondaji Waugh, som hadde rømt fra fengselet i Srirangapatna under slaget. Wellesley, som ledet fire regimenter, beseiret Dhoondajis større opprørshær, og Dhoondaji ble drept i slaget. Wellesley betalte for den framtidige oppfostringen av Dhoondajis adopterte sønn.

I september 1802 mottok han gode nyheter da han fikk vite at han var blitt forfremmet til generalmajor. Det hadde blitt kunngjort den 29. april 1802, men nyheten hadde tatt flere måneder for å nå ham sjøveien. Han forble værende i Mysore fram til november da han ble sendt avsted for å kommandere en hær i den andre anglo-marathanske krig.

#### Den andre anglo-marathanske krig

Arthur Wellesley (til hest) i slaget ved Assaye (gravering etter William Heath). Wellesley bemerket senere at det var hans største seier.
Da Wellesley innså at en langvarig forsvarskrig ville utarme hans hær, besluttet han å handle dristig for å beseire den tallmessig langt større hæren til Marathariket. Med den logistiske samlingen av hans hær fullført, bestående av 24 000 menn totalt, ga han ordre om bryte leir og angripe den nærmeste marathanske festningen den 8. august 1803. Festningen overga seg den 12. august etter et infanteriangrep som hadde utnyttet et brudd i festningsmuren framskaffet etter beskytning fra artilleriet. Med festningen erobret kunne Wellesley utvide kontrollen sørover til elven Godavari.

Ved å dele hæren i to enheter for å forfølge og lokalisere Maratharikets hovedhær, den andre styrken, kommandert av oberst Stevenson, var langt mindre, forberedte Wellesley å slå sammen styrkene igjen den 24. september. Hans etterretning kunne imidlertid rapportere lokaliseringen av fiendens hovedstyrker, som var mellom to elver i nærheten av Assaye. Hadde han ventet på sin andre enhet, kunne fienden ha trukket seg tilbake, og Wellesley besluttet derfor å angripe umiddelbart.

Den 23. september ledet Wellesley sine styrker over elven Kaitna og inn i det påfølgende slaget ved Assaye. Etter å ha krysset elven ble infanteriet omorganisert i flere rekker og avansert mot Maratharikets infanteri i nærheten av landsbyen Assaye. Wellesley beordret sitt kavaleri til å angripe fiendens flanker. I løpet av slaget kom Wellesley selv under ild; to av hans hester ble skutt under ham og han måtte stige opp på en tredje. Ved et avgjørende øyeblikk omgrupperte Wellesley sine styrker og beordret oberst Maxwell (som senere ble drept i angrepet) til å angripe den østlige enden av fiendens posisjon mens han selv ledet et nytt infanteriangrep mot midten.

En offiser som deltok i angrepet skrev siden om viktigheten av Wellesleys personlige lederskap: «Generalen var i handlingens sentrum hele tiden... Jeg har aldri sett en mann så kjølig og samlet som han var... skjønt jeg kan forsikre deg, til våre tropper fikk ordren om rykke fram var det som om dagens skjebne var tvilsom...» Med rundt 6 000 av fiendens soldater drept eller såret, ble motstanderne jagd på flukt, skjønt Wellesleys styrker var ikke i en tilstand hvor de maktet å forfølge dem. De britiske tapene var store: 409 soldater var drept og av disse var 164 europeiske og de gjenværende 245 var indiske; ytterligere 1 622 britiske soldater var såret og 26 soldater ble rapportert som savnet, i henhold til Wellesleys egen redegjørelse. Wellesley var plaget av tapet av soldater og bemerket at han håpet «Jeg vil ikke se et slikt tap igjen som jeg fikk den 23. september, selv om det er fulgt av en slik gevinst.» Til tross for dette bemerket han flere år senere at Assaye og ikke Waterloo, var det beste slaget han noensinne hadde utkjempet.

Maratharikets hær hadde fått et stort nederlag med mange døde, men det avsluttet ikke krigen. Noen få måneder senere i november angrep Wellesley en større styrke i nærheten av Argaum og ledet sin hær til seier igjen. Forbausende rundt 5 000 av fienden lå døde igjen mot kostnaden av kun 361 britiske døde. Ytterligere et vellykket angrep på festningen ved Gawilghur, kombinert med seieren til general Lake ved Delhi tvang Marathariket til å signere en fredsavtale ved Anjangaon (om enn ikke fullført før et år senere) som ble kalt for traktaten ved Surji-Anjangaon.

Militærhistorikeren Richard Holmes mener at Wellesleys erfaringer i India hadde en viktig innflytelse på hans personlighet og militære taktikker, lærte ham mye om militære emner avgjørende for hans suksess i den spanske selvstendighetskrigen. Det ga ham en sterk tro på disiplin via drill og orden, benytte diplomati for å skaffe seg allierte, og den avgjørende nødvendigheten med å sikre gode forsyningslinjer. Han fikk også stor respekt for å skaffe seg etterretning ved speidere og spioner. Hans personlig smak utviklet seg også, som ved å kle seg i hvite bukser, en mørk tunika, hessiske støvler og en svart, buet hatt med spissen for og bak, som ble kalt for «cocked hat» i England og som ble synonymt med hans stil.

Wellesley hadde etter hvert blitt lei av India, og i juni 1804 søkte han om tillatelse til å reise tilbake til hjemlandet. Som en belønning for hans fortjenester i India ble han gjort til ridder av Bathordenen i september. Mens han var India hadde han samlet seg en formue på £42 000 (en betydelig sum den gang), bestående hovedsakelig av premiepenger fra hans militære kampanjer. Da hans brors periode som generalguvernør av India ble avsluttet i mars 1805, kunne brødrene reise tilbake til England sammen på skipet HMS «Howe». Arthur tok imidlertid en pause i sin del av sjøreisen på den lille øya St. Helena og bodde da tilfeldigvis i den samme bygningen som Napoléon Bonaparte senere skulle bli forvist til.

### Tilbake i Storbritannia

#### Møte med Nelson

Lord Nelson, maleri av Lemuel Francis Abbott, 1799.
I september 1805 hadde generalmajor Wellesley nylig kommet tilbake fra India, men han var ikke særlig kjent for det lesende publikum ennå. Han rapporterte til War Office for be om nytt oppdrag. I venterommet møtte han viseadmiral Horatio Nelson, allerede en legendarisk figur etter hans seirer ved Nilen og i København. Nelson var kortvarig i England etter å ha jaget den franske Toulon-flåten i månedsvis i Vestindia og tilbake. Rundt 30 år senere mintes Wellesley (da hetende Wellington) en samtale han hadde med Nelson og som Wellesley fant «så forfengelig og tåpelig at det både overrasket og nærmest frastøte meg.» Nelson forlot deretter rommet for å spørre hvem den unge generalen var, og da han kom tilbake for å fortsette samtalen endret han helt tone, diskuterte krigen, kolonienes tilstand og den geopolitiske situasjon som likemenn. Om denne andre samtalen minnes Wellington senere at «Jeg vet ikke om jeg noen gang hadde en samtale som interesserte meg mer.» Dette var den eneste gangen hvor de to møttes; Nelson ble drept ved hans store seier ved Trafalgar kun sju uker senere.

Wellesley tjenestegjorde deretter ved den avbrutte anglo-russiske ekspedisjon til nordlige Tyskland i 1805 ved å ta med en brigade til Elben grunnet trusselen fra Napoléon og franske styrker.

Tilbake i England grep han muligheten for en større pause fra hæren og ble valgt inn som Tory-medlem til det britiske parlamentet for Rye, et lite sted East Sussex, i 1806. Et år senere ble han valgt som parlamentsmedlem for Newport på Isle of Wight og ble deretter utnevnt til fungere som *Chief Secretary* for Irland under hertugen av Richmond. På samme tid ble han gjort til medlem (*privy counsellor*) av Det kongelige råd (*Privy Council*). Mens han var i Irland ga han et muntlig løfte at de gjenværende at de gjenværende *Penal Laws*, «Straffelovene», som hadde til hensikt underkaste de irske katolikkene den engelske reformasjonen, vil bli gjennomført med større moderasjon, muligens en indikasjon på at han senere var villig til å støtte katolsk emansipasjon, det vil si å fjerne de lovpålagte begrensningene til katolikkene.

#### Krig med Danmark

Brannbombingen av København, oljemaleri av Christoffer Wilhelm Eckersberg, 1807.
Wellesley var i Irland i mai 1807 da han hørte at en militær ekspedisjon var i ferd med å bli sendt til Danmark. Han besluttet å følge med, sa fra seg sine politiske utnevnelser og ble utnevnt til å lede en infanteribrigade i det andre slaget om København som skjedde i august. Som reaksjon på Napoléons kontinentale blokade av Storbritannia, gikk britene løs på det som de mente var svakeste ledd, men Danmark var nøytralt og britene brøt krigens regler ved å angripe uten krigserklæring, foruten å brannbombe sivilbefolkningen i den danske hovedstaden, noe som i dag er å betrakte som en krigsforbrytelse. Wellesley utkjempet slaget ved Køge 29. august 1807. Britene var overlegent trent og nedkjempet og jaget de danske styrkene på flukt. Slaget ved Køge blir ellers kalt «treskoslaget» da de dårlig trente og slett utrustede danske bøndene kastet treskoene under flukten fra de disiplinerte og vel utrustede britiske soldatene. Wellesley tok rundt 1 500 fanger som Wellesley senere overga ved den danske overgivelsen.

#### Den spanske selvstendighetskrigen

Igjen klar for krig forlot Wellesley havnen i Cork 12. juli 1808 for å kjempe mot franske styrker på den iberiske halvøya hvor hans dyktighet som hærfører ble satt på prøve og utviklet. Ifølge historikeren Robin Neillands hadde Wellesley nå «skaffet seg den erfaring som hans senere suksess var grunnlagt på. Han hadde kunnskap som hærfører fra grunnen og opp, om viktigheten av logistikk, og om å drive militær krigføring i fiendtlige omgivelser. Han hadde politisk innflytelse og innså behovet for å opprettholde støtte hjemme. Fram for alt hadde han skaffet en klar ide om hvordan en militær kampanje kunne bli utkjempet, ved å sette seg oppnåelige mål og stole på egen styrke og evner.»

1808
Moderne framstilling av 33. infanteriregiment av Wellesleys rødjakker som kjempet i Napoleonkrigene 1812–1815.
Wellesley beseiret franskmennene i slaget ved Roliça og slaget ved Vimeiro i 1808 men hans kommando ble avløst umiddelbart etter det siste slaget. General Dalrymple signerte deretter den kontroversielle Sintra-overenskomsten som bestemte at den britiske marine skulle transportere den franske hæren ut Lisboa med deres krigsbytte, og insisterte på tilknytning til den eneste tilgjengelige regjeringminister, som da var Wellesley. Overenskomsten ble sett på som pinlig og en skam i Storbritannia. Wellesley ønsket å fortsatte krigføringen, men ble beordret til signerte våpenhvilen. Han deltok ikke i forhandlingene av overenskomsten og signerte den heller ikke. Dalrymples rapport ble imidlertid skrevet for å rette enhver kritikk mot Wellesley som fortsatt var minister i regjeringen. Wellesley ble tilbakekalt fra Portugal sammen med Dalrymple for å forklare seg for en offisiell undersøkelse. Både Wellesley og Dalrymple ble her fritatt skyld, men mens førstnevnte vendte tilbake til aktiv tjeneste i Portugal ble Dalrymple i all stillhet presset til pensjonering og ble aldri siden gitt aktiv tjeneste. I en kommentar til høringen uttalte generalløytnant John Moore at «Hew Dalrymple var forvirret og udugelig hinsides enhver mann jeg noen gang har sett lede en hær.»

I mellomtiden hadde Napoléon selv kommet til Spania med sine veteransoldater for å slå ned opprøret. Den nye kommandanten, nevnte John Moore, døde under slaget ved Corunna i januar 1809.

Selv om landkrigen mot Frankrike ikke gikk godt sett fra et britisk perspektiv, var den iberiske halvøya det sted hvor de hadde, sammen med portugiserne, vist sterk motstand mot Frankrike og deres allierte. Det sto i kontrast til den katastrofale Walcheren-ekspedisjonen, hvor britenes hensikt var å åpne en ny front i Nederlandene, og hvor de hadde en stor hær, større enn hva britene hadde på den iberiske halvøya, men sykdom drepte over 4 000 soldater, og kun 106 døde i det lille som var faktisk krigføring. Det var karakteristisk for tidens britiske ekspedisjoner preget av dårlig ledelse. Wellesley skrev et notat til lord Castlereagh om forsvaret av Portugal. Han understreket landets grenser i fjellene og fremmet Lisboa som en hovedbase ved at den kongelige marine kunne bidra til dens forsvar. Castlereagh og kabinettet godkjente notatet og utnevnte ham til å lede alle britiske styrker i Portugal.

1809
Slaget ved Talavera de la Reina, maleri av William Heath.
Wellesley ankom Lisboa den 22. april 1809 ombord på HMS «Surveillante», etter med nød og neppe å ha unngått et skipsbrudd. Forsterket tok han et offensiv grep. I det andre slaget ved Porto den 12. mai samme år krysset han overraskende elven Douro og angrep hurtig og omringet styrkene til *maréchal général* Jean-de-Dieu Soult i Porto og gjenerobret byen. Franskmennene flyktet i uorden forfulgt av britene, men greide å komme seg unna i fjellene.

Med Portugal sikret, avanserte Wellesley inn i Spania for å slå sine styrker sammen med de til den spanske general Cuesta. Den kombinerte allierte hæren forberedte seg på et angrep på den franske marskalk Claude Victor-Perrins første korps av La grande armée den 23. juli. Imidlertid var Cuesta motvillig til å gå med på dette, og ble kun overtalt til å avansere neste dag. Forsinkelsen gjorde det mulig for franskmennene å trekke seg tilbake, men Cuesta sendte sin hær etter den franske, og oppdaget at han sto mot hele den franske hæren i Castilla la Nueva. Victor-Perrin hadde fått forsterkninger fra garnisonene i Toledo og Madrid. Den spanske hæren trakk seg tilbake og fikk hjelp fra to britiske divisjoner for å trygge retretten.

Dagen etter, den 27. juli, i slaget ved Talavera, avanserte franskmennene i tre rekker og ble slått tilbake flere ganger i løpet av dagen av Wellesley, men med store tap for den britiske hæren. I kjølvannet ble marskalk Soults hær oppdaget da de avanserte i sør og truet med å avskjære Wellesley fra Portugal. Han bevegde seg mot øst den 3. august for å blokkere dette, etterlot seg rundt 1 500 sårete til spanjolenes omsorg, i den hensikt å konfrontere Soults hær. Deretter oppdaget britene at franskmennene utgjorde rundt 30 000 menn. Den britiske kommandanten sendt en lett kavaleristyrke for å holde broen over elven Tajo ved Almaraz. Med kommunikasjonene og forsyningene fra Lisboa sikret for øyeblikket, overveiet Wellesley å slå sin hær sammen med den til Cuesta, men oppdaget deretter at hans spanske allierte hadde etterlatt de britiske sårete til franskmennene. Spanjolen var gjennomgående ikke samarbeidsvillig, ga løfter og deretter nektet å gi forsyninger til de britiske styrkene. Det irriterte Wellesley og skapte betydelig friksjon mellom britene og deres spanske allierte. Mangelen på forsyninger, sammen med trusselen fra franske forsterkninger, inkludert den mulige involveringen fra Napoléon selv, førte til at britene tok beslutningen å trekke seg tilbake til Portugal.

Som følge av hans seier ved Talavera ble Wellesley opphøyd til den britiske adelsstanden den 26. august som vicomte Wellington av Talavera og av Wellington, med den tilleggstittelen som baron Douro av Wellesley.

1810
I 1810 invaderte en nylig forsterket fransk hær under ledelse av marskalk André Masséna Portugal. Den britiske opinionen hjemme og i hæren var negativ og det var forslag om å evakuere Portugal. Isteden forsinket Wellesley, nå hetende Wellington, franskmennene i slaget ved Bussaco (Buçaco) den 27. september; han forhindret dem således fra å erobre halvøya i Lisboa ved å konstruere massive jordverker, Torres Vedras-linjene, som hadde blitt bygget i all hemmelighetet og fikk sine flanker voktet av marinen. Den maktesløse og etterhvert utsultede franske invasjonshæren trakk seg tilbake etter seks måneder. Wellington forfulgte dem, men ble forhindret av en rekke angrep fra marskalk Michel Neys baktroppkampanje.

1811
Kaptein Norman Ramsay, Royal Horse Artillery, galopperte sin tropp gjennom den franske hæren i sikkerhet under slaget Fuentes d'Onoro, maleri ved George Bryant Campion, 1811.
I 1811 kom Masséna tilbake mot Portugal for å avlaste Almeida; Wellington klarte så vidt å bekjempe franskmennene i slaget ved Fuentes de Onoro. Samtidig kjempet hans underordnede vicomte Beresford mot Soults hær i sør i et gjensidig blodig stillstand i slaget ved Albuera i mai. Wellington ble forfremmet til full general den 31. juli for hans fortjenester. Franskmennene oppga Almeida, slapp unna den britiske forfølgelsen, men beholdt kontrollene over de to spanske tvillingfestningene Ciudad Rodrigo og Badajoz, «nøklene» som voktet veien gjennom fjellpassene inn og ut av Portugal.

1812
Wellington i slaget ved Salamanca, gravering etter William Heath.
Beleiringen av Burgos 1812.
I 1812 gjenerobret Wellington endelig Ciudad Rodrigo ved en hurtig framrykning mens franskmennene dro i vinterkvarter. Wellingtons hær stormet fram før franskmennene kunne reagere. Deretter beveget han seg raskt sør, beleiret festningen ved Badajoz i en måned før den ble erobret i løpet av en blodig natt. Da han vurderte ettervirkningene av stormingen av Badajoz, tapte Wellington fatningen og skrek ut i synet av blodbadet.

Wellingtons hær var nå en veteranstyrke som ble forsterket av enheter fra en omskolert portugisisk hær. I krigføringen i Spania omringet Wellington franskmennene i slaget ved Salamanca ved å dra fordel av en mindre feilposisjonering av franskmennene. Seieren førte til at den spanske hovedstaden Madrid ble frigjort. Som belønning ble han gjort til jarl av Wellington og deretter til marki av Wellington, og gitt kommandoen over alle allierte styrker i Spania.

Wellington forsøkte å erobre den viktige festningen i Burgos, som knyttet Madrid til Frankrike, men feilet, delvis grunnet mangelen på beleiringskanoner og delvis ved at franskmennene fikk forsterkninger som tvang ham på en hodekulls retrett med tap over 2 000 døde.

Franskmennene oppga Andalusia, og kombinerte hærene til Soult og Marmont, og til sammen hadde de en sterkere hær enn britene, noe som satte de britiske styrkene i en utsatt posisjon. Wellington trakk tilbake sin hær og sammen med mindre enheter kommandert av Rowland Hill, gjorde de retrett tilbake til Portugal. Marskalk Soult avsto fra å angripe.

1813
Portrett av hertugen av Wellington av Francisco Goya, 1812–14
I 1813 ledet Wellington en ny offensiv, denne gangen mot de franske kommunikasjonslinjene. Han avanserte gjennom fjellene nord for Burgos i Trás-os-Montes, og endret sin forsyningslinje fra Portugal til Santander ved Spanias nordkyst. Det førte til at franskmennene oppga Madrid og Burgos. Wellington kom over og smadret hæren til kong Joseph Bonaparte i slaget ved Vitoria. For denne seieren ble han forfremmet til feltmarskalk den 21. juni. Han ledet personlig en rekke mot midten av den franske hæren, mens andre rekker ble kommandert av Thomas Graham, Rowland Hill og jarlen av Dalhousie som avanserte i en sløyfe rundt franskmennenes høyre og venstre side. De britiske troppene brøt rekkene for å plyndre de etterlatte franske forsyningsvognene framfor å forfølge den slagne fienden. Denne grove overtredelsen av disiplin og plikt fikk en rasende Wellington til skrive i et berømt notat til jarl Bathurst: «Vi har i tjeneste jordens avskum som menige soldater.» Senere da hans raseri hadde kjølnet, utvidet han sin kommentar til å lovprise soldatene under sin kommando ved å si at selv om mange av dem var «jordens avskum, det er virkelig fantastisk at vi burde ha gjort dem til de fine folkene som de er.»

Dette slaget ble forøvrig emne for Beethovens opus 91, *Wellingtons Sieg oder die Schlacht bei Vittoria*.

Etter å ha tatt den lille festningen i Pamplona, forsøkte Wellington seg mellom 7. juli og 8. september på å beleire San Sebastián i nordlige Bakserland, men ble frustrert av den gjenstridige franske garnison, tapte 693 døde og 316 tatt til fange i et mislykket angrep, og oppga til sist beleiringen etter at byen var blitt plyndret og satte i brann etter å ha gjennomført grusomheter og voldtekter på lokalbefolkningen. Soults forsøk på å komme med forsterkninger ble blokkert av den spanske hæren fra Galicia (*Ejército de Galicia*) ved San Marcial i nærheten av Irun, noe som gjorde det mulig for de allierte å konsolidere deres posisjon og tette ringen rundt byen. Den falt i september etter innbitt motstand. Wellington tvang deretter Soults demoraliserte og slagne hær inn i en kjempende tilbaketrekning inn i Frankrike, ledsaget av tre slag i Pyreneene, Bidassoa og Nivelle Wellington invaderte sørlige Frankrike, beseiret Soults hær en rekke ganger i nærheten av byen Bayonne. Wellingtons siste slag mot sin rival skjedde ved Toulouse hvor de allierte divisjoner ble hardt maltraktert i stormingen av de franske skansene, og mistet rundt 4 600 menn mot franskmennene som mistet 1 400 menn. Imidlertid kom nyheten om at Napoléon overgitt seg og abdisert fire dager tidligere, noe som betydde en offisiell slutt på Napoleonskrigene. Soult så ingen grunn til å fortsette kampen, gikk med på våpenhvile og Wellington tillot ham å evakuere byen.

#### Etterspillet

Wellington (lengst til venstre) sammen med Metternich, Talleyrand og andre europeiske diplomater ved Wienerkongressen, 1815. Gravering etter Jean-Baptiste Isabey.
Hyllet som den erobrende helt av britene ble Wellington adlet som hertug av Wellington, en tittel fortsatt holdt av hans etterkommere. Da han ikke dro tilbake til England før den spanske selvstendighetskrigen, ble han belønnet med alle verdighetstegn i en unik seremoni som varte en hel dag. Han mottok en del anerkjennelse i sin levetid, blant annet de spanske titlene *Duque de Ciudad Rodrigo* og *Grande av Spania*, og den spanske kong Ferdinand VII av Spania lot ham beholde deler av de kunstverker fra den spanske kongelige samling som var blitt gjenerobret fra franskmennene.

Hans popularitet i Storbritannia ble skapt grunnet hans framstilling og hans framtoning foruten også hans militære triumfer. Hans militære seirer passet godt med lidenskapen og intensiteten til den samtidige romantiske bevegelsen med dens framtoning av individualisme. Hans personlige stil påvirket samtidens motebilde for herrer i Storbritannia: hans høye, magre figur og hans buete, svarte hatt og storslåtte, men dog klassiske uniform og hvite bukser, ble meget populære.

Mot slutten av 1814 ønsket statsministeren at han tok den militære kommandoen i Canada og med oppdraget å vinne den britisk-amerikanske krig. Wellington svarte at han kunne reise til Amerika, men mente at det var større behov for ham i Europa. Han ble isteden utnevnt som ambassadør til Frankrike, der tok han lord Castlereaghs plass som første befullmektiget utsending til Wienerkongressen hvor han talte sterkt til fordel for at Frankrike skulle tillates å beholde sin plass innenfor den europeiske maktbalansen. Den 2. januar 1815 ble hans riddertittelen av ordenen av Bath omgjort og utvidet til storkorsridder.

### Napoléons hundre dager

Wellington, gravering av William Say etter Thomas Phillips.
Den 26. februar 1815 rømte Napoléon fra øya Elba utenfor kysten av Italia, hvor han var blitt internert, og kom seg tilbake til Frankrike. Han tok kontroll over landet igjen ved mai og de europeiske allierte samlet seg militært for å ta seg av trusselen. Wellington forlot Wien for hva som har blitt kjent som Waterlookampanjen. Han kom til Belgia for ta kommandoen over den tysk-britiske hæren og deres allierte, nederlendere og belgiere. Alle stasjonert sammen med de prøyssiske styrkene til Gebhard Leberecht von Blücher.

Napoléons strategi var å isolere de allierte og prøyssiske hærene, og utslette dem hver for seg før østerrikerne og russerne kom fram. Ved å gjøre så ville den enorme tallmessige fordelen som de allierte hadde i stor grad bli forminsket. Han aktet deretter å forsøke å få til en fredsavtale med Østerrike og Det russiske keiserdømmet.

Franskmennene invaderte Belgia og hvor Napoléon beseiret prøysserne i slaget ved Ligny og marskalk Ney gikk i kamp med Wellington i slaget ved Quatre Bras. Prøysserne gjorde retrett i underkant 30 km nord for Wavre mens Wellingtons hær av briter og allierte trakk seg tilbake rundt 24 km nord til et sted hvor han merket seg året tidligere som et egnet sted for et slag: nordkanten av en grunn dal langs veien til Brussel, rett sør for den lille byen Waterloo. Den 17. juni var det et stridt regnvær som i stor grad vanskeliggjorde bevegelser og det fikk en betydelig effekt på den neste dagen, den 18. juni, da slaget ved Waterloo ble utkjempet. Dette var den første gangen hvor Wellington var i kamp med Napoléon. Han kommanderte en alliert hær av briter, nederlendere og tyskere som besto av rundt 73 000 menn, hvorav 26 000 var briter, og rundt en tredjedel av britene var irske.

#### Waterloo

* Se hovedartikkel, *Slaget ved Waterloo*

*Wellington ved Waterloo*, maleri av Robert Alexander Hillingford.
Kartskisse over slaget ved Waterloo. Napoléons enheter er i blått, Wellingtons i rødt, Blüchers enheter fra øst og nordøst i grått.
Slaget ved Waterloo begynte med et avledende angrep på Hougoumont, et stort gods, av en divisjon av franske soldater. Etter en sperreild fra 80 kanoner kom det første franske infanteri ved grev Drouet d'Erlon. Hans tropper avanserte gjennom midten av den allierte hæren, noe som førte til allierte tropper i fronten av kanten av dalen trakk seg tilbake i uorden til deres hovedposisjon. Drouet d'Erlons soldater stormet mot den mest befestede allierte posisjonen, La Haye Sainte, men greide ikke å erobre den. En alliert divisjon under ledelse av generalløytnant Thomas Picton møtte Drouet d'Erlons soldater ansikt mot ansikt og gikk inn i en infanteriduell hvor Picton var blant dem som ble drept. I løpet av denne kampen angrep lord Uxbridge med to av sine kavaleribrigader fienden, kom overraskende på de franske infanteriet, drev dem mot bunnen av skråningen og erobret to franske keiserørner. Angrepet hadde imidlertid overgått seg selv, og de ble deretter knust av friske franske rytter som ble sendt mot dem av Napoléon. Britene ble drevet tilbake og fikk store tap.

Litt før klokken 16.00 merket marskalk Ney en tilsynelatende tilstand med flyktninger fra midten av Wellingtons hær. Han misforsto bevegelsen av skadde og sårete i bakpartiet til å være begynnelsen på en retrett og besluttet å utnytte dette. Ney hadde på dette tidspunktet få infanterireserver igjen da det meste infanteriet hadde blitt benyttet på det fruktesløse angrepet på Hougoumont eller for å forsvare den franske høyresiden. Ney forsøkte derfor å bryte gjennom Wellingtons sentrum med et kavaleriangrep alene.

Rundt 16.30 ankom de første prøyssiske troppene. Kommandert av Friedrich Wilhelm von Bülow ankom 4. korps samtidig som det franske kavaleriet var i full flom. Bülow sendte 15. brigade for å knytte seg sammen med Wellingtons venstre flanke i området Frichermont–La Haie mens brigadens artilleri ble plassert i stilling til dets venstre for støtte. Napoléon sendte Lobaus korps for å avskjære resten av Bülows 4. korps’ framferd mot Plancenoit. 15. brigade tvang Lobaus korps på retrett til området Plancenoit. Von Hillers 16. brigade presset seg også framover med seks bataljoner mot Plancenoit. Napoléon hadde sendt ut alle åtte bataljoner av *Garde Impériale*, hans elitesoldater, for å støtte Lobau som nå var alvorlig presset av fienden. Napoléons elitesoldater gikk til motangrep og etter en hard kamp ble Plancenoit, men de ble selv angrepet og fordrevet. Napoléon sendte da ytterligere to bataljoner til Plancenoit og etter intense kamper klarte de å gjenerobre landsbyen. Det franske kavaleriet angrep det britiske infanteriet gjentatte ganger, men hvert angrep medførte store tap for franskmennene og få britiske. Ney selv ble kastet av hesten fire ganger. Til sist ble det opplagt, selv for Ney, at kavaleriet alene oppnådde lite. For sent organiserte han et kombinert angrep, benyttet seg av Bachelus divisjon og Tissots regiment av Foys divisjon fra Reilles 2. korps foruten de gjenværende fra det franske kavaleriet som fortsatt var i stand til å slåss. Dette angrepet var rettet langs stort sette den samme ruten som de tidligere kavaleriangrepene.

Storming av La Haye Sainte, maleri av Richard Knötel.
I mellomtiden, omtrentlig på samme tid som Neys kombinerte angrep i midten, til høyre for Wellingtons linje, beordret Napoléon Ney om å erobre La Haye Sainte uansett hva det måtte koste. Ney maktet dette med hva som var igjen av Drouet d'Erlons soldater kort tid etter klokken 18.00. Ney flyttet deretter beredent artilleri opp mot Wellingtons sentrum og begynte å ødelegge infanteriets formasjon i karré («firkant») på kort avstand med kardeskprosjektiler. beskytningen utryddet hele 27. regiment (Inniskilling) og gjorde store skader på 30. og 73. regiment slik at disse måtte slå seg sammen i ny karré. Wellingtons sentrum var nå på kanten av fullstendig sammenbrudd og vidåpent for angrep fra franskmennene. Heldigvis for Wellingtons, var to brigader fra den prøyssiske hæren nå tilgjengelig. To friske kavaleribrigader ved Wellingtons venstre side ble flyttet inn og plassert bak det utarmede sentrum. Et annet korps støttet Bülow og sammen ble Plancenoit gjenerobret og atter ble Charleroiveien beskutt av fra prøysserne. Verdien av denne forsterkningen på dette tidspunktet kan ikke bli undervurdert.

Den franske hæren angrep nå voldsomt de allierte langs hele linjen og som kulminerte da Napoléon sendte fram sine veteransoldater rundt klokken 19.30. Angrepet skjedde med fem bataljoner som marsjerte gjennom en storm av artilleribeskytning og tiraljører og var kraftig i mindretall. Samtidig avanserte rundt 3 000 andre veteransoldater vest for La Haye Sainte og fortsatte i tre adskilte angrepsstyrker. Det ene beseiret alliansens første linje og marsjerte videre. Chassés relativ friske nederlandsk divisjon ble sendt imot dem, men det klarte ikke å forhindre de franske veteransoldatenes framgang, og Chassé beordret hans første brigade til å angripe de gjenværende franskmennene som da vaklet og brøt sammen.

British 10. hussarer fra Vivians brigade (røde hatter og blå uniformer) angriper blandete franske tropper i de siste stadier av kampen.
Lengre vest lå rundt 1 500 britiske infanterister under general Maitland i dekning for fransk artilleri. Da to franske bataljoner nærmet seg, det andre angrepet fra veteransoldatene, reiste Maitlands folk seg og knuste dem med skytning på kloss hold. Franskmennene forsøkte seg med et motangrep, men ble brutt ned da britene angrep med bajonetter. En tredje fransk bataljon kom til hjelp, og britene trakk seg tilbake mens franskmennene forfulgte dem, men stormet inn i beskytning fra 52. lette infanteri og brøt av.

De siste av veteransoldatene trakk seg hodestups tilbake. En bølge av panikk gikk gjennom de franske linjene da det ble gjentatt: «La Garde recule. Sauve qui peut!» (Garden trekker seg. Redd dere selv om dere kan!). Wellington reiste seg opp i bøylene på sin krigshest Copenhagen og viftet med hatten som signal på at de allierte styrkene skulle avansere samtidig som prøysserne overmannet de franske posisjonene i øst. Hva som var igjen av den franske hæren forlot krigsmarken i uorden. Wellington og Blücher møtte på vertshuset La Belle Alliance på nord-sør-veien som krysset slagmarken. De to hærførerne ble enige om at prøysserne skulle forfølge den flyktende franske hæren tilbake til Frankrike.

Slaget ved Waterloo kostet Wellington rundt 15 000 døde eller sårete, og Blücher fikk rundt 7 000. Napoléons tap var mellom 24 000 til 26 000 drepte eller sårete, og tillegg var det rundt 15 000 som deserterte etter kampen og de påfølgende dagene. Mellom 6 000 og 7 000 ble tatt til fange. Napoléon annonserte sin andre abdikasjon den 24. juni 1815. han overga seg til kaptein Frederick Maitland fra HMS «Bellerophon» den 15. juli. Wellington sendte sin offisielle framstilling som beskrev slaget ved Waterloo til England den 19. juni 1815. Det ankom London den 21. juni og ble publisert i *London Gazette Extraordinary* dagen etter. Paris-traktaten av 1815 ble signert den 20. november 1815.

### Politiske karriere

Wellington gikk inn i politikken igjen da han ble utnevnt til *Master-General of the Ordnance* (MGO), en militær posisjon, av Tory-regjeringen til lord Liverpool den 26. desember 1818. Han ble også guvernør av Plymouth den 9. oktober 1819. Han ble også utnevnt som øverstkommanderende av den britiske hæren den 22. januar 1827. og som konstabel av Tower of London den 5. februar 1827.

#### Statsminister

Portrett av hertugen av Wellington, maleri av John Jackson, 1830–31.
Sammen med Robert Peel, ble Wellington i økende grad et innflytelsesrikt medlem av Tory-partiet, og i 1828 gikk han av som øverstkommanderende og ble statsminister. I løpet av hans første sju måneder som statsminister valgte Wellington å ikke bo i statsministerboligen i Downing Street 10 da han mente den var for liten. Han flyttet kun inn ettersom hans eget hjem, det ubeskjedne Apsley House, krevde omfattende oppussing. I løpet av denne tiden var han i stor grad medvirkende til opprettelsen av universitetet King's College London. Den 20. januar 1829 ble Wellington utnevnt til Lord Warden of the Cinque Ports, i sin tid en viktig posisjon for de historiske engelske havnebyene, men nå en seremoniell tittel.

#### Katolsk emansipasjon

Wellingtons periode var markert av katolsk emansipasjon (katolsk lettelse): å gi bort imot fulle borgerrettigheter til katolikker i Storbritannia og Irland, inkludert stemmerett. Endringen ble tilskyndet av et valgskredseier for Daniel O'Connell, en irsk katolsk forslagsstiller av emansipasjon, og som ble valgt til tross for at han ikke hadde lov til å sitte i parlamentet. I Overhuset, hvor Wellington møtte hard opposisjon, snakket han for katolsk emansipasjon, og i henhold til en del kilder, ga en av sine beste taler i hele hans karrière. Wellington var født i Irland og hadde således en del forståelse for klagemålene til de katolske samfunnene der; som minister hadde han gitt tilsagn på at de gjenværende straffelovene skulle bli håndhevet så «mildt» som mulig. I 1811 ble katolsk soldater gitt retten til religionsutøvelse og 18 år senere ble loven *Catholic Relief Act* av 1829, under Wellingtons tid som statsminister, vedtatt med et flertall på 105, og hvor katolikker fikk tillatelse til å bli valgt inn og sitte i parlamentet. Mange toryer stemte imot loven, og den ble vedtatt kun med hjelp fra whigene. Wellington hadde truet med å gå av som statsminister om ikke kongen (Georg IV) ga sin kongelig godkjennelse.

Jarlen av Winchilsea anklaget Wellington for «et lumsk design for overtredelse av våre friheter og innføring av pavemakten i hvert eneste departement i staten.» Wellington svarte umiddelbart med å utfordre Winchilsea til duell. Den 21. mars 1829 møttes Wellington og Winchilsea i Battersea Fields (dagens Battersea Park i London). Da de skulle skyte, siktet Wellington og Winchilsea holdt sin arm nede. Hertugen skjøt da godt ute til høyre og jarlen lot være å avfyre sitt skudd. Redegjørelsene skiller seg fra om Wellington bommet med vilje, en handling som er kjent for å ha skjedd jevnlig i dueller. Wellington hevdet senere at han hadde gjort det, men han var imidlertid også kjent for å være en dårlig skytter, og rapporter mer sympatisk innstilt til Winchilsea hevder at Wellington siktet for å treffe. At Winchilsea ikke løsnet sitt skudd var en plan som han og hans sekundant ganske sikkert hadde tenkt ut på forhånd. Æren var uansett gjenopprettet, og Winchilsea skrev siden en ydmyk beklagelse til hertugen.

Tilnavnet «Iron Duke» (Jernhertugen) har sin opprinnelse fra denne perioden, da han opplevde en tid med stor grad av personlig og politisk upopularitet. Tilnavnet ble jevnlig benyttet i avisen *Freeman's Journal* hele juni 1830 og synes å ha sitt opphav i hans resolutte politiske vilje, preget av misbilligelse fra dets irske redaktører. Wellingtons bolig i Apsley House ble mål for demonstranter den 27. april 1831 og på nytt den 12. oktober hvor mobben knuste hans vinduer. Det ble installert vindusskodder av jern i juni 1832 for å forhindre ytterligere ødeleggelser fra rasende folkemengder over reaksjonen av reformasjonsloven som Wellington var sterkt imot.

Wellingtons regjering falt i 1830. I løpet av sommeren og høsten brøt det ut en bølge av opptøyer over landet. Whigene hadde vært utenfor makten de fleste årene siden 1770-tallet, og så politisk reform som svar på uroen og som muligheten til å få ny politisk makt. Wellington holdt fast på torypolitikken om ingen reformer og ingen utvidelse av stemmeretten. Som et resultat mistet de også tilliten ved avstemningen den 15. november 1830.

#### Reformloven av 1832

 Statsminister Wellingtons tog og andre lokomotiver klargjort for å gå fra stasjonen i Liverpool den 15. september 1830. Det er tre dekorerte jernbanevogner og flere mindre lokomotiver.
Whigene innførte den første forslaget til reformlov, som foreslo omfattende endringer til valgsystemet i England og Wales, mens Wellington og toriene arbeidet for å forhindre at den ble vedtatt. Whigene kunne ikke få lovforslaget forbi andre høring i Underhuset, og forslaget feilet. Som et direkte resultat av dette fikk whigene fikk omfattende flertall i det neste valget. Med dette valgresultatet ble en ny reformlov introduserte og den ble vedtatt i Underhuset, kun for å bli nedstemt i Overhuset som var kontrollert av toryene. En ny opprørsbølge blåste over landet. Under den storstilte åpningen av jernbanen mellom Liverpool og Manchester ble Wellington møtt av fiendtlig reaksjon av det publikum som hadde møtt opp. Whigregjeringen falt i 1832 og Wellington klarte ikke å danne ny toryregjering, delvis grunnet en bankkrise ved at folk trakk pengene sine ut av Bank of London. Det ga kong  Vilhelm IV ikke noe annet valg enn å gjeninnsette Charles Grey som statsminister. Til sist ble loven vedtatt også i Overhuset etter kongen truet med fylle huset med nye adelstitler på whiger. Wellington ble aldri forsonet med endringen da parlamentet møttes for første gang etter valget, og etter sigende skal han ha sagt at «jeg har aldri sett så mange sjokkerende dårlige hatter i hele mitt liv.»

#### Jødisk emansipasjon

Da de juridiske begrensingene på katolikkene ble lempet steget håpet for det jødiske samfunn i England. En politisk karrière var stengt for jøder, i motsetningen til katolikker, ved at man måtte sverge en kristen ed som parlamentsmedlem: «...and I make this Declaration upon the true Faith of a Christian». Reformloven av 1832 hadde førte til en rekke framskrittvennlige reformer, lettelser for slaver på britiske territorier, regulering av barnearbeid, og lignende, men de mest opphissede debattene i både Over- som Underhuset var om man skulle fjerne restriksjonene som stengte jødene ute fra parlamentet. De som var tilhengere av lettelser var de som pekte på at protestantiske dissenter hadde fått det i 1828 og katolikkene i 1832, og således burde også jødene få det. Wellington motsatte seg loven og uttalte i parlamentet den 1. august 1933: «... dette er et kristent land og med en kristen lovgivning, og effekten av dette virkemiddelet vil bli å fjerne dets særskilte vesen.» Og «jeg ser over hode ingen grunn til å vedta loven, og vil derfor stemme imot den.». Loven ble beseiret med 104 stemmer imot og kun 54 for.

Konservativ regjering
---------------------

Tidlig fotografi (daguerreotypi) av Wellington, da 74 eller 75 år, av Antoine Claudet, 1844
Wellington ble gradvis erstattet som leder av Tory-partiet av Robert Peel mens partiet utviklet seg til Det konservative parti. Da toryene kom tilbake til makten i 1834, avsto Wellington å bli statsminister ettersom han mente at medlemskap i Underhuset hadde blitt vesentlig. Kongen godkjente Peel motstrebende, men Peel var i Italia og i tre uker i november og desember 1834 fungerte Wellington som foreløbig leder og hadde ansvaret som statsminister og for de fleste andre departementene. I Peels første regjering (1834–1835) ble Wellington utenriksminister. I den andre regjeringen (1841–1846) var han minister uten portefølje og leder for Overhuset. Han ble også utnevnt på nytt som øverstkommanderende for hæren den 15. august 1842 som følge av lord Hill gikk av.

Wellington fungerte som leder for Det konservative parti i Overhuset (1828–1846). En del historikere har forringet ham som en omtåket reaksjonær, men en konsensus på slutten av 1900-tallet framstilte ham som skarpsindig operatør som skjulte sin dyktighet bak en fasade av en dårlig informert gammel soldat. Wellington arbeidet for å omforme Overhuset fra å være en uforbeholden støttespiller for Kronen og til aktiv deltager i det politiske spillet og med en forpliktelse for landeieraristokratiet. Han benyttet sin residens i London som møtested for intime middagsselskaper og private konsultasjoner, sammen med omfattende brevskriving som holdt ham i nær kontakt med partiledere i Underhuset og de fremste personligheter i Overhuset. Han ga offentlige retorisk støtte til posisjoner som ultra-Tory og anti-reformvennlige, men deretter behendig posisjon mot partiets sentrum, særskilt da Peel trengte støtte fra Overhuset. Wellingtons suksess var basert på 44 valgte adelige fra Skottland og Irland, og valgene av disse kontrollerte han selv.

Familie
-------

Wellingtons våpenskjold.
Etter at Arthur Wellesley fikk avslag på sitt frieri til Catherine Pakenham, til vanlig kjent som Kitty, henga han seg helt til en militær karrière. Da Wellesley ti år senere kom tilbake til England i 1805 hadde hans militære framgang, nye tittel og status fått Kitty Pakenhams familie til å skifte mening angående ekteskap. Han reiste til Irland for å møte henne, og hun var da tynn, blek og med svakelig helse. Han giftet seg likevel med henne i Dublin den 10. april 1806. Gerald Valerian Wellesley, Arthurs yngre bror, var den prest som viet dem. Etter en kort bryllupsreise dro de sammen til England. De fikk bolig i Harley Street. Ekteskapet ble ikke vellykket. Wellesley var en handlingens mann, samt nøysom og reservert, og hans hustru manglet erfaring med livet utenfor Irland, ble lett sjalu og utilpass. Med få felles interesser gikk de dårlig sammen. De to kom til å tilbringe det meste av tiden fra hverandre, særlig når han drev krigføring i utlandet. Imidlertid frambrakte deres samliv to sønner, Arthur i 1812, og Charles i 1813.

De bodde adskilt det meste av tiden og hadde adskilte rom i huset når de var sammen. Kitty ble deprimert mens Wellesley skaffet seg andre romantiske og seksuelle partnere. Hennes bror, Edward «Ned» Pakenham, tjenestegjorde under Wellesley i den spanske selvstendighetskrigen, og Wellesley hadde et godt forhold til sin svoger og som glattet over hans forhold til Kitty. Det varte fram til Ned Pakenhams død i slaget ved New Orleans i 1815. Kitty aldret raskt og fikk svakt syn mens ektemann mistet interessen for henne. Det synes likevel at hun hadde følelser for ham, men henga seg isteden til å forkjæle sine to sønner og fire adopterte barn. Hun ble syk av kreft i 1831 og døde den 24. april, 58 år gammel. Arthur levde ytterligere i 21 år etter henne.

Pensjonering
------------

Wellington trakk seg tilbake fra politikken i 1846, skjønt han forble øverstkommanderende av hæren, og vendte kortvarig tilbake i søkelyset i 1848 da han bidro til å organisere en militær styrke for å beskytte London under revolusjonsåret 1848 da en rekke revolusjoner rullet over Europa.

Det konservative partiet hadde splittet seg over opphevelsen av kornlovene i 1846. Toll på korn var i eldre tid den økonomiske viktigste delen av tollbeskyttelse. Opphevelsen av korntollen i 1846 ble gjennombruddet for frihandelen, første i England og deretter i løpet av kort tid i det meste av Europa. Wellington og de fleste andre regjeringsmedlemmene støttet Peel, men de fleste andre parlamentsmedlemmene, ledet av lord Derby, brøt med statsministeren med et proteksjonistisk standpunkt. Tidlig i 1852 ga Wellington, da svært tunghørt, Derbys første regjering dens tilnavn ved å rope «Who? Who?» (Hvem? Hvem?) da listen over de uerfarne regjeringsmedlemmene ble lest opp i Overhuset.

Som æresbevisning ble Wellington gjort til *Chief Ranger and Keeper* av Hyde Park og St. James's Park den 31. august 1850. Han ble også gjort til oberst av 33. infanteriregiment fra 22. januar 1827. Regimentet ble opprettet i 1702 av oberst George Hastings og som skikken var i de dager fikk regimentet navn etter sin oberst. I 1751 fikk regimentet sitt nummer. Etter at Wellington døde i 1852 beordret dronning Victoria, i anerkjennelse av Wellington og regimentets langvarige tilknytning til ham, at dets tittel skulle endres til 33. regiment, hertugen av Wellingtons regiment (West Riding), et navn det fortsatt har.

Harriet Arbuthnot
-----------------

Harriet Arbuthnot, maleri av John Hoppner, ca. 1805.
Kitty døde av kreft i 1831, men Wellington fant trøst for manglende kontakt med en rekke andre kvinner han hadde kortere og lengre intimt forhold til. Den mest berømte var Giuseppina Grassini, en italiensk operasanger, som ved ulike tider var elskerinnen til både Napoléon Bonaparte og Wellington.

Den kvinnen som i løpet av 1820-tallet ble beskrevet som hans «nærmeste kvinnevenn» var Harriet Arbuthnot, hustru av hans venn Charles Arbuthnot, men alt tyder på at dette forholdet var utelukkende intellektuelt og platonisk. Hun hadde en langvarig korrespondanse og tilknytning til hertugen som ble dokumentert i hennes dagbokskriving. Hennes dagbøker, utgitt i 1950 som *The Journal of Mrs Arbuthnot*, har siden blitt omfattende benyttet som kilde i alle senere biografier av hertugen. Wellington, som var ulykkelig i sitt ekteskap, fant i selskapet med Harriet Arbuthnot «det behag og lykke hans hustru ikke kunne gi ham.»

Harriet Arbuthnot døde brått av kolera i 1834, og det var åpenbart et like stort slag for Wellington som det var for hennes ektemann. Etter hennes død forlot Charles Arbuthnot deres hjem i Woodford House og bodde med sin nære venn Wellington. De to aldrende enkemennene tilbrakte sine siste år sammen i Apsley House. Her sørget de over tapet av Harriet Arbuthnot og klaget på splittingen innenfor Tory. Charles døde i Apsley House i 1850, 83 år gammel. Wellington bodde alene i ytterligere to år før han døde og ble gravlagt med stor pomp og prakt i St. Pauls katedral i London.

Død og begravelse
-----------------

Hertugens gravprosesjon gjennom Trafalgar Square
Wellingtons grav i St. Pauls katedral, London
Wellington døde ved Walmer Castle i Deal i Kent den 14. september 1852. Det var hans residens som Lord Warden of the Cinque Ports. Det ble hevdet at denne historiske festningen var hans favorittbolig. Han ble funnet uvel en morgen i militære feltseng (den samme han hadde benyttet gjennom hele sin militære karrière) og han døde sittende i sin stol. Hans død ble nedtegnet som effektene etter et slag som endte i rekke anfall. Han ble 83 år gammel.

Selv om han mislikte sterkt å reise med jernbane (etter å ha vært vitne til at parlamentsmedlemmet William Huskissons død, et av første ofrene i en jernbaneulykke), ble hans legeme fraktet til London med tog. I hovedstaden ble han gitt en statsbegravelse, som en av svært få britiske statsborgere som fikk denne æren (andre eksempler er lord Nelson og Winston Churchill) – og den siste adelige statsbegravelse i Storbritannia. Begravelsen skjedde den 18. november 1852. Ved hans begravelse var det knapt plass til å stå på grunn av alle som var tilstede, og den overstrømmende lovprisningen av ham i Alfred Tennysons dikt «Ode on the Death of the Duke of Wellington» vitner om hans status ved hans død. Han ble gravlagt i en sarkofag av en sjelden type granitt kalt for *luxulyanite* (fra landsbyen Luxulyan i Cornwall) i St. Pauls katedral ved siden av lord Nelson. Et minnesmerke i bronse ble utformet av Alfred Stevens, og har to intrikate støtter: «Truth tearing the tongue out of the mouth of False-hood», og «Valour trampling Cowardice underfoot». Minnesmerket ble Stevens’ fremste verk, men levde ikke selv lenge nok til å se det ferdigstilt i en av de store hvelvingene i katedralen.

Wellingtons kiste ble dekorert med faner som ble framstilt for hans gravprosesjon. Opprinnelig var det også en fra Preussen, men ble fjernet under den første verdenskrig og aldri plassert tilbake. I prosesjonen ble «Den store fane» båret av general James Charles Chatterton fra kavaleriregimentet 4th Royal Irish Dragoon Guards på sterk anmodning fra dronning Victoria.

Wellingtons slagrekorder er eksemplarisk: han deltok i rundt 60 slag i løpet av sin militære karriere. Etter hans død diskuterte irske og engelske aviser om Wellington var å betrakte som irsk eller engelsk. I en avstemning i BBC over de hundre største briter i 2002 ble Wellington plassert på plass 15.

Personlighet
------------

Bronsestatue av Wellington av Carlo Marochetti i Woodhouse Moor, Leeds
Apsley House i 1829.
Rytterstatue av Wellington, *the Iron Duke in bronze by Steell*, av John Steell, Edinburgh 1852
Wellington sto alltid tidlig opp morgenen; han «kunne ikke holde ut å ligge våken i sengen», selv om hæren ikke var på marsj. Selv da han vendte tilbake til sivilt liv etter 1815, foretrakk han å sove på en feltseng, og den er utstilt i Walmer Castle. General Miguel de Álava klaget på at Wellington så ofte sa at hæren ville marsjere «ved daggry» og spise «kaldt kjøtt» at han begynte å frykte de to frasene. I løpet av retretten til Portugal i 1811, ernærte han på «kaldt kjøtt og brød», til stor fortvilelse for hans stab som spiste med ham. Til tross for dette nøysomme livet var han imidlertid kjent for å drikke og servere kvalitetsvin, ofte drakk han en flaske til middag, skjønt ikke betraktet som svært mye i hans tid.

Han viste sjeldent følelser i offentligheten, og syntes ofte nedlatende til de som var mindre kompetente eller som sto sosialt lengre nede i samfunnsklassene enn ham selv (hvilket var svært mange). Imidlertid var Álava vitne til en hendelse rett før slaget ved Salamanca. Wellington spiste et kyllingbein mens han observerte den franske hærens bevegelser gjennom en lommekikkert. Han oppdaget at de var utellelig på den franske venstreflanken, og innså at han kunne gjøre et vellykket angrep der. Han kastet en trommestokk i luften og ropte «Les français sont perdus!» (De fransk er tapt!). Etter slaget ved Toulouse brakte en adjutant ham nyheten om at Napoléon Bonaparte hadde abdisert, og Wellington brøt straks ut i en improvisert flamencodans, spant rundt på hælene og knipset med fingrene.

Militærhistorikeren Charles Dalton nedtegnet at et hardt utkjempet slag i Spania kommenterte en ung offiser at «Jeg vil spise med Wellington i kveld.» Hertugen overhørte det da han red forbi og sa «Gi meg i det minste forstavelsen Mr. foran navnet mitt.» Den unge offiseren svarte: «Min herre, vi snakker ikke om Mr. Cæsar eller Mr. Aleksander, så hvorfor skal jeg snakke om Mr. Wellington?»

Wellingtons strenge mine og jernharde disiplin var berømt; det var sagt at han mislikte soldater som ropte som «altfor nært et uttrykk av egen mening.» Likevel hadde Wellington omsorg for sine menn; han nektet å forfølge franskmennene etter slagene ved Porto og Salamanca, forutså en uunngåelig kostnad i tap av liv ved forfølge fienden gjennom tøft terreng. Den eneste gangen han viste tegn på sorg i offentligheten var etter storming av Badajoz; han skrek ut i synet av britiske døde i revnen i forsvarsmuren. I denne konteksten kan hans berømte melding etter slaget ved Vitoria hvor han karakteriserte sine menn som «jordens avskum» bli forstått som preget av skuffelse framfor raseri ved at disiplinen ble oppløst. Han uttrykte sin sorg åpent natten etter Waterloo for sin personlige lege, og senere med sin familie; uvillig til å bli gratulert for sin seier brøt han sammen i tårer, hans kampånd brutt ned av de høye kostnadene av slaget og store personlige kostnader.

Viva Montgomerie, niese av den tredje hertugen av Wellington, minnes en anekdote at Holman, Wellingtons kammertjener, ofte fortalte hvordan hans herre aldri snakket til sine tjenere så sant han ikke var forpliktet til å gjøre det, og foretrakk isteden å skrive sin ordrer på en notisblokk på sitt klesbord.

Som følge av et uhell kom han til å stå for nær en eksplosjon, og deretter begynte han å høre dårlig og fikk andre hørselrelaterte problemer. I 1822 gjennomgikk han er operasjon for bedre hørsel på venstre øre. Resultatet var at han ble totalt døv på den siden. Det ble hevdet at han var «aldri helt bra etterpå.»

Wellington hadde en «sterk seksuell appetitt» og mange amorøse forbindelser i løpet av sitt ekteskap med Kitty. Han likte å ha selskap med intellektuelle og attraktive kvinner i mange tiår, særskilt etter slaget ved Waterloo og hans følgende rolle som ambassadør i Paris. Den britiske pressen skrev satirisk om denne siden av den nasjonale helten. I 1824 kom en forbindelse tilbake for å plage ham da Wellington mottok et brev fra en utgiver som tilbød å unnlate fra å utgi en utgave av en ganske vågal memoar fra en av hans elskerinner, Harriette Wilson, i bytte for en finansiell godtgjørelse. Det er sagt at Wellington øyeblikkelig sendte brevet tilbake etter å ha skriblet over det: «Publiser og bli fordømt!» Imidlertid har Hibbert notert sin biografi at brevet kan bli funnet blant hertugens etterlatte papirer uten at noe er skrevet på det. Det er helt sikkert at Wellington svarte på det, og tonen i ytterligere et brev fra utgiveren, sitert av Longford, antyder at han avslo å underkaste seg utpressing i et sterkt språk. En annen som dukket opp fra hans fortid var faktisk en kusine av Harriet Arbuthnot, den eksentriske Georgiana Fane. Hun avslo et frieri fra lord Palmerston til fordel for et forhold til hertugen av Wellington, noe som er hennes fremste krav på berømmelse. Etter at forholdet var over plaget hun ham jevnlig med trusler om å publisere de intime brevene han hadde sendt henne. Lady Georgiana møtte Wellington rett etter slaget ved Waterloo i 1815, da hun danset med ham ved festtilstelning i Paris – hun var 14 år, han var 46. Da hun var i tjue- og trettiårene ble deres forhold romantisk selv om Wellington var gift. Ved den viktorianske moral på denne tid ville utgivelsen ha vært en nasjonal skandale. Affæren ble hysjet ned, men ett brev finnes fortsatt; det ble sendt fra Wellington da han var 82 år og til Georgianas mor med oppfordring om «forhindre hennes datter fra å besvære ham med daglige klandrende brev.»

Wellingtons yngre bror Henry Wellesley var den i familien som bidro til en offentlig skandale da han i 1810 oppdaget hans hustru Charlotte hadde en affære med lord Paget. Wellesley valgte ikke å vende det blinde øyet til sin hustrus utroskap og skandalen ble et faktum. Ved skilsmissens rettssak var det flere vitner som vitnet om parets forhold. I begynnelsen ble Pagets karrière hardt skadelidende av affæren da han ikke fikk tjenestegjøre under Wellington i den spanske selvstendighetskrigen. I tiden før Waterloo hadde motsetningene lagt seg noe, og Paget, nå lord Uxbridge, ble utnevnt som nestkommanderende. Det hevdes at Wellington da skal ha kommentert: «Lord Uxbridge har et rykte for å stikke av med alle han kan. Jeg skal passe godt på at han ikke løper vekk med meg.» Under slaget ved Waterloo utmerket Paget seg heroisk, og etter sigende skal åtte hester ha blitt skutt under ham, men på den niende hesten som ble rammet, mens han red sammen med Wellington, ble den nedre delen av hans høyre fot skutt av. Det er flere redegjørelsen for den stoiske, britiske ordvekslingen som fulgte, men følgende er den som gjerne er blitt gjengitt: Paget vendt seg mot Wellington og utbrøt: «By God, sir, I’ve lost my leg!» og Wellington svarte: «By God, sir, so you have!»

Wellington var praktisk mann som også i sin tale var knapp og konsis. I 1851 ble det oppdaget at det var svært mange spurver som fløy rundt i Crystal Palace, en stor bygning av jern og glass i London, rett før Verdensutstillingen. På spørsmål om hva som kunne gjøres, var hans råd til dronningen: «Spurvehauk, ma'am.»

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 26. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   GeneaStar, GeneaStar person-ID wellesleya[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, oppført som Arthur Wellington, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id wellington-arthur[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 11. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Store sovjetiske encyklopedi (1969–1978), avsnitt, vers eller paragraf Веллингтон Артур Уэлсли, besøkt 28. september 2015[Hentet fra Wikidata]
7. ↑   Gran Enciclopèdia Catalana, oppført som Arthur Colley Wellesley, Gran Enciclopèdia Catalana-ID 0071995[Hentet fra Wikidata]
8. ↑   www.historyofparliamentonline.org[Hentet fra Wikidata]
9. 1 2 3 4 5 6 7 8 9   Kindred Britain[Hentet fra Wikidata]
10. ↑   The Peerage person ID p10256.htm#i102559, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
11. ↑   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
12. ↑   www.defensie.nl[Hentet fra Wikidata]
13. ↑  Severn (2007), s. 13.
14. ↑   men 29. april er betraktet som mer sannsynlig av en del eldre biografer, inkludert Ernest Marsh Lloyd, som skrev i *Dictionary of National Biography* med en del kilder som støtter denne oppfatningen, Lloyd (1899), s. 170. Norman Gash, som skrev i den nyere *Oxford Dictionary of National Biography*, støtter 1. mai som fødselsdato (Gash 2011).
15. ↑   Guedalla (1997), s. 480. Imidlertid hevder Lloyd (1899), s. 170 at «registry of St. Peter's Church, Dublin, shows that he was christened there on 30 April 1769». Hans døpefont ble donert til kirken St. Nahi's Church i Dundrum i Dublin i 1914.
16. ↑  Gash (2011).
17. ↑  Wellesley (2008), s. 16. «Anne Mornington insisted that she remembered the details: 1 May 1769, at 6 Merrion Street, Dublin – an elegant new townhouse round the corner from St Stephen's Green, the largest public square in Europe.»
18. ↑   Wellesley (2008), s. 14. Longford sier at «there is no valid argument» for dette valget.
19. ↑  Holmes (2002), s. 7.
20. ↑  Holmes (2002), s. 6–7.
21. 1 2   Holmes (2002), s. 8.
22. 1 2   Holmes (2002), s. 9.
23. ↑  Holmes (2002), s. 19–20.
24. ↑  Roberts, Greg (19. februar 2015): 6 Reasons why France should salute the Iron Duke, *Wicked William*
25. 1 2   Holmes (2002), s. 20.
26. 1 2 3   Holmes (2002), s. 21.
27. ↑   «No. 12836», *The London Gazette*. 6. mars 1787, s. 118.
28. ↑   «No. 12959», *The London Gazette*. 26. januar 1788, s. 47.
29. 1 2   Holmes (2002), s. 22.
30. ↑  «No. 12958», *The London Gazette*. 22. januar 1788, s. 40.
31. ↑   «No. 13121», *The London Gazette*. 8. august 1789, s. 539.
32. ↑   «Freedom of the City» var en ærestittel gitt av kommunen til et verdsatt medlem av samfunnet
33. ↑   Holmes (2002), s. 23.
34. 1 2 3 4   Holmes (2002), s. 24.
35. ↑  «Regimental Archives» Arkivert 1. april 2016 hos Wayback Machine. Duke of Wellington's Regiment (West Riding).
36. ↑   «No. 13347», *The London Gazette*. 27. september 1791, s. 542.
37. ↑   «No. 13488», *The London Gazette*. 25. desember 1792, s. 976.
38. ↑   Holmes (2002), s. 25.
39. ↑   «History and Tour – Duke of Wellington», *Number10.gov.uk*. Arkivert fra originalen den 11. juni 2011
40. ↑   Holmes (2002), s. 26.
41. ↑   Holmes (2002), s. 27.
42. ↑  Holmes (2002), s. 27.
43. ↑   Praksisen med å kjøpe seg en militær rang i den britiske hæren begynte i 1683 under styret til kong Karl II av England og fortsatte helt til den endelig ble forbudt den 1. november 1871, som en del av Cardwell-reformene.
44. ↑  Holmes (2002), s. 28.
45. ↑   «No. 13596», The London Gazette. 23. november 1793, s. 1052.
46. ↑  Holmes (2002), s. 30.
47. ↑  Holmes (2002), s. 31.
48. ↑  Holmes (2002), s. 31.
49. 1 2  Holmes (2002), s. 32.
50. 1 2 3  Holmes (2002), s. 33.
51. ↑  «No. 13892», *The London Gazette*. 14. mai 1796, s. 460.
52. ↑  Holmes (2002), s. 34.
53. ↑   Holmes (2002), s. 40.
54. ↑  Holmes (2002), s. 41.
55. ↑   Longford (1971), s. 54. Wellingtons første signatur som Arthur Wellesley var på et brev datert den 19. mai 1798.
56. ↑   Holmes (2002), s. 42.
57. ↑   Holmes (2002), s. 42.
58. 1 2  Holmes (2002), s. 49.
59. ↑   Holmes (2002), s. 44.
60. 1 2  Holmes (2002), s. 47.
61. ↑  Holmes (2002), s. 51.
62. 1 2  Holmes (2002), s. 53.
63. ↑   Holmes (2002), s. 56.
64. ↑   Holmes (2002), s. 57.
65. ↑   «The Battle of Seringapatam: Chronology», Macquarie University. Arkivert fra originalen den 22. juli 2008.
66. 1 2  Holmes (2002), s. 58.
67. ↑   Holmes (2002), s. 59.
68. ↑   Holmes (2002), s. 60.
69. ↑   Holmes (2002), s. 62.
70. ↑   Holmes (2002), s. 67.
71. ↑  «Raising of the Anglo-Indian army», *The Literary Gazette and Journal*: 711. 1832.
72. ↑  *Frontier and Overseas Expeditions from India: The Egyptian Expedition*, Calcutta: Superintendent Government Printing, India. 1911. s. bind 6, kapittel 2
73. ↑  Holmes (2002), s. 63.
74. ↑  Holmes (2002), s. 64.
75. ↑  Holmes (2002), s. 65.
76. 1 2   Holmes (2002), s. 69.
77. 1 2 3  Holmes (2002), s. 81.
78. 1 2   Holmes (2002), s. 73.
79. ↑  Holmes (2002), s. 74.
80. 1 2  Holmes (2002), s. 75.
81. 1 2  Holmes (2002), s. 77.
82. 1 2  Holmes (2002), s. 80.
83. ↑  Longford (1971), s. 93.
84. ↑  Millar (2006), s. 27.
85. 1 2  Holmes (2002), s. 82.
86. ↑  Holmes (2002), s. 83.
87. ↑   Holmes (2002), s. 88.
88. 1 2  Holmes (2002), s. 87.
89. ↑   Holmes (2002), s. 86.
90. 1 2  Holmes (2002), s. 84.
91. ↑   Holmes (2002), s. 85.
92. 1 2  Holmes (2002), s. 92.
93. ↑   Lambert (2005), s. 283.
94. ↑  Roberts (2003), s. xxiii.
95. 1 2   Neillands (2003), s. 38.
96. ↑  «No. 15908», *The London Gazette*. 8. april 1806, s. 449.
97. 1 2  Longford (1971), s. 174
98. ↑  Blake, Richard (2008): *Evangelicals in the Royal Navy, 1775-1815: Blue Lights & Psalm-singers*, Boydell Press, s. 201
99. ↑  Bjerg, Hans Christian (august 2008): «To Copenhagen a Fleet». The British Pre-emptive Seizure of the Danish-Norwegian Navy, 1807 (PDF), *International Journal of Naval History, **7**(2)*
100. ↑  200 års dagen for treskoslaget – 29. august 2007
101. 1 2   Neillands (2003), s. 39.
102. ↑  Longford (1971), s. 148–154.
103. ↑  Longford (1971), s. 155–157.
104. ↑  Holmes (2002), s. 124.
105. ↑  «Inquiry into the Convention of Cintra», *Research Subjects: Government & Politics*
106. ↑  Longford (1971), s. 171.
107. ↑  Howard, Martin R. (1999): «Walcheren 1809: a medical catastrophe» i: BMJ, 319(7225)
108. ↑  Longford (1971), s. 172.
109. ↑   Longford (1971), s. 117.
110. ↑  Griffiths (1897).
111. ↑  Longford (2012), s. 118.
112. ↑  Gates (2002), s. 177.
113. ↑  Guedalla (1997), s. 186.
114. ↑  Longford (2012), s. 134.
115. ↑  Longford (2012), s. 134–150.
116. ↑  Muir (2013), s. 343.
117. ↑   «No. 16291», *The London Gazette*. 22. august 1809, s. 1342.
118. ↑  Longford (1971), s. 225–230.
119. ↑  Longford (1971), s. 235–240.
120. ↑  Longford (2012), s. 163.
121. ↑  Longford (1971), s. 251–254.
122. ↑  Longford (1971), s. 257.
123. ↑  Longford (1971), s. 254–256.
124. ↑  Longford (1971), s. 168.
125. 1 2   Holmes (2002), s. 162.
126. ↑  Longford (1971), s. 283–287.
127. ↑  Holmes (2002), s. 168.
128. ↑  Gates (2002), s. 366. Sitat: «While, in view of the developing strategic situation, is not clear what Wellesley hoped to gain by its seizure, he had resolved to take the fortress—a task which he evidently believed could be easily accomplished; for, notwithstanding the sanguinary lessons that virtually all his sieges had given him and the availability of scores of heavy cannon captured at Ciudad Rodrigo and Madrid, he brought up only eight heavy guns to breach the defences. This force was to prove lamentably inadequate and, in this and other aspects of the operation, Wellesley's complacency and ineptitude were to cost his troops dear.»
129. ↑  Longford (1971), s. 297–299.
130. ↑  Holmes (2002). s. 189.
131. ↑  Wellington to Bathurst, dispatches, s. 496.
132. ↑  Haythornthwaite (1998), s. 7.
133. ↑   «The British Rape and Destruction of San Sebastian», *The Wild Peak*
134. ↑  The Siege of San Sebastian 1813, *War and Security*, 1. september 2013
135. ↑  Longford (1971), s. 332.
136. ↑  «No. 16934», *The London Gazette*. 13. september 1814, s. 1850.
137. ↑  Longford (1971), s. 336.
138. ↑  «No. 16934», *The London Gazette*. 13. september 1814, s. 1851.
139. ↑  Longford (1971), s. 342.
140. ↑   Longford (1971), s. 344–345.
141. ↑  Longford (2012), s. 228.
142. ↑  «No. 16894», *The London Gazette*. 3. mai 1814, s. 936.
143. ↑  Bicât, Tina (2003): *Period Costume for the Stage*. Ramsbury, UK: Crowood Press, ISBN 978-1-86126-589-0, s. 65–66.
144. ↑  Mills, Dudley (1921): «The Duke of Wellington and the Peace Negotiations at Ghent in 1814» i: *Canadian Historical Review* **2**(1), s. 19–32
145. ↑  «No. 16915», *The London Gazette*. 9. juli 1814, s. 1389.
146. ↑  «No. 16972», *The London Gazette*. 4. januar 1815, s. 18.
147. ↑  Barbero (2005), s. 2.
148. ↑  Longford (1971), s. 396–407.
149. ↑  Longford (1971), s. 410.
150. ↑  Longford (1971), s. 423–432.
151. ↑  Hibbert (1997), s. 175–176.
152. ↑  Adkin (2001), s. 37.
153. ↑  McGreevy, Ronan (18. juni 2015): «Just how many Irish fought at the Battle of Waterloo?», *Irish Times*. Dublin.
154. 1 2   Chisholm, Hugh, red. (1911): «Waterloo Campaign», *Encyclopædia Britannica*. **28** (11. utg). Cambridge University Press, s. 371–381.
155. 1 2   Siborne (1990), s. 439.
156. ↑  Hofschröer (1999), s. 117
157. 1 2   Hofschröer (1999), s. 122.
158. ↑  Chandler (1987), s. 373.
159. ↑  Adkin (2001), s. 361
160. ↑   oppslag: «Karré», *Salmonsens Konversationsleksikon*, 2. utg. bind XIII, s. 632
161. ↑  Søk etter *Kardesk* i Bokmålsordboka og Nynorskordboka eller i Det Norske Akademis ordbok
162. 1 2 3   Chesney (1907), s. 178–179.
163. ↑   Mantle, Robert (2000): *Prussian Reserve Infantry 1813–1815: Part II: Organisation*, Napoleonic Association.
164. ↑   Barbero (2006), s. 312.
165. ↑  Wellingon's Waterloo dispatch to Lord Bathurst, 19 June 1815, *WikiSource*
166. ↑   «No. 17028», *The London Gazette*. 22. juni 1815, s. 1213.
167. ↑   Great Britain. Foreign Office (1838): *British and foreign state papers*, H.M.S.O.
168. ↑   «No. 17434», *The London Gazette*. 26. desember 1818, s. 2325.
169. ↑   «No. 17525», *The London Gazette*. 16. oktober 1819, s. 1831.
170. ↑   Holmes (2002), s. 268.
171. ↑   «No. 18327», *The London Gazette*. 23. januar 1827, s. 153
172. ↑   «No. 18335», *The London Gazette*. 13. februar 1827, s. 340.
173. ↑  Holmes (2002), s. 270–271.
174. ↑   «No. 18543», *The London Gazette*. 23. januar 1829, s. 129.
175. ↑  Bloy, Marjorie (2011): «The Peel Web-Wellington's speeches on Catholic Emancipation», *A Web of English History*.
176. ↑  «Quakers, Tithes and Freedom of Conscience», *UK Parlament*
177. ↑   «The Duke of Wellington: Soldiering to Glory», *BBC* 12. februar 2014.
178. ↑  Holmes (2002), s. 277.
179. ↑  Thompson, Neville ([1986] 2017): *Wellington after Waterloo*, Routledge, s. 95.
180. ↑   Holmes (2002), s. 275.
181. ↑  «The Duel: Wellington versus Winchilsea» Arkivert 23. mars 2009 hos Wayback Machine. King's College London.
182. ↑   «Iron Duke fights duel over Catholics», *The Guardian* 28. mars 1829
183. ↑   «The Odious Imposts». *Freeman's Journal and Daily Commercial Advertiser*. Dublin, Irland. 14. juni 1830. Sitat: «If the Irish Question be lost, Ireland has her Representatives to accuse for it still more than the iron Duke and his worthy Chancellor.»
184. ↑   «County Meetings». *Freeman's Journal and Daily Commercial Advertiser*. Dublin, Irland. 16. juni 1830. Sitat: «One fortnight will force the Iron Duke to abandon his project.»
185. ↑   «Dublin, Monday, June 28». *Freeman's Journal and Daily Commercial Advertiser*. Dublin, Irland. 28. juni 1830. Sitat: «Let the 'Iron Duke' abandon the destructive scheme of Goulburn.»
186. 1 2 3   Bloy, Marjorie (2011): «Biography-Arthur Wellesley, first Duke of Wellington (1769–1852)», *A Web of English History*. Arkivert fra originalen den 7. juni 2011.
187. ↑   «London». *Freeman's Journal and Daily Commercial Advertiser*. Dublin, Irland. 14. juni 1832. Sitat: «iron shutters are being fixed, of a strength and substance sufficient to resist a musket ball.»
188. ↑  Holmes (2002), s. 281.
189. ↑   Holmes (2002), s. 283.
190. ↑   Holmes (2002), s. 288.
191. ↑   Anderson, Floyd Douglas & Hayes, Merwyn (2. juni 2009): «Presumption and burden of proof in Whately's speech on the Jewish civil disabilities repeal bill» i: *Journal Speech Monographs* **34**(2), s. 133-136
192. ↑   Wellesley Wellington (Duke of), Arthur (1854): *The Speeches of the Duke of Wellington in Parliament, Volume 1*, London: W. Clowes & Sons. s. 671–674.
193. ↑  Holmes (2002), s. 289.
194. ↑  Holmes (2002), s. 291–292.
195. ↑   «No. 20130», *The London Gazette*. 16. august 1842, s. 2217.
196. ↑  Isaksen, Torbjørn Røe (20. mai 2008): *Endring og tradisjon hos F. A. Hayek* (PDF), Masteroppgave Institutt for statsvitenskap, UiO, s. 80
197. ↑  Davis, Richard W. (2003): «Wellington», *Parliamentary History* **22**(1), s. 43-55.
198. ↑   Holmes (2002), s. 96.
199. ↑   «Wellington: The Iron Duke Unmasked», *BBC*.
200. ↑   Holmes (2002), s. 206
201. ↑   «Hon. Catherine Sarah Dorothea Pakenham», *The Peerage*
202. ↑   Holmes (2002), s. 292.
203. ↑   Ronald, Findlay,; H, O'Rourke, Kevin (1. januar 2003): «Commodity Market Integration, 1500-2000», *NBER*.
204. ↑   Bloy, Marjorie (2011): «Biography-Edward George Geoffrey Smith Stanley, 14th Earl of Derby (1799–1869)», *A Web of English History*. Arkivert fra originalen den 14. mai 2011
205. ↑  «No. 21132», *The London Gazette*. 3. september 1850, s. 2396.
206. ↑   «No. 15885», *The London Gazette*. 28. januar 1806, s. 128.
207. ↑  «The Duke of Wellington's Regiment. Fortune favours the brave», *The Duke of Wellington’s Regiment (West Riding) Regimental Association*
208. ↑   John Hoppners portrett av Harriet Arbuthnot er nå i Fundación Lázaro Galdiano, Madrid.
209. ↑   Gavoty, André (1947): *La Grassini*, Paris
210. ↑   Selin, Shannon «Giuseppina Grassini, Mistress of Napoleon & Wellington»
211. ↑   Longford (1972), s. 95
212. ↑   «Number One London», *Historical Belles and Beaus*
213. ↑   Longford (1972), s. 296
214. ↑   Longford (1972), s. 297
215. ↑   Mullen, Richard (Juli 1995): «Review of ‘Wellington and the Arbuthnots: A Triangular Friendship’» i: Contemporary Review.
216. ↑   New, Chester W. (1942): «Review of ‘The Correspondence of Charles Arbuthnot’ by A. Aspinall» i: *The Journal of Modern History*. **14** (3): 384–385. doi:10.1086/236648. JSTOR 1874548, s. 384–385
217. ↑   Corrigan (2006), s. 353.
218. ↑  *The Times*, torsdag 18. november 1852; s. 5; utgave 21276; spalte A: Funeral Of The Duke Of Wellington [Announcement of arrangements] og *The Times*, fredag 19. november 1852; s. 5; utgave 21277; spalte A: [Report of the event].
219. ↑   «No. 21381», *The London Gazette*. 16. november 1852, s. 3079.
220. ↑  Holmes (2002), s. 297.
221. ↑   «Model for Wellington Monument: Truth and Falsehood», *Victoria and Albert Museum*.
222. ↑  «Discover the Crypt» Arkivert 30. april 2009 hos Wayback Machine. *St Paul's Cathedral*.
223. ↑   Dalton (1904), s. 77.
224. ↑  Roberts, Andrew (17. februar 2011): «The Duke of Wellington: Soldiering to Glory», *BBC*.
225. ↑  Sinnema (2006), s. 93–111.
226. ↑  Cooper, John; Harrison, Brian Howard (2002): *Great Britons: the great debate*, National Portrait Gallery, s. 13.
227. ↑  Holmes (2002), s. 177.
228. ↑  Boys, Thomas Shotter (1852): «Duke of Wellington's bedroom»
229. ↑  Holmes (2002), s. 175.
230. ↑  Hibbert (1997), s. 111.
231. ↑  Longford (1971), s. 356.
232. ↑  Holmes (2002), s. 166.
233. ↑  Glover (2001), s. 334.
234. ↑   Dalton 1904, s. 9.
235. ↑  Gere (1981), s. 5.
236. ↑  Holmes (2002), s. 250, 254.
237. ↑   En digresjon, det hevdes at Holman av utseende minnet om Napoléon.
238. ↑  Montgomerie (1955), s. 31.
239. ↑   «Wellington: The Iron Duke Unmasked», BBC.
240. ↑  Cathcart, Brian (20. mars 1994): «When Wellington said publish and be damned: The Field Marshal and the Scarlet Woman», London: *The Independent*.
241. ↑  Hibbert (1997), s. 389.
242. ↑  Longford (1971), s. 211–212
243. ↑  Osborn, Bob: «Lady Georgiana Fane», *The A-to-Z of Yeovil's History*
244. 1 2  Miller, Catherine; Vincent, John (21. juli 2002): «Wellington's lost battle with stalker», *The Telegraph*
245. ↑  «Fulbeck Hall, A Lincolnshire House Sale in London»[*død lenke*], *Sotheby's*
246. ↑  Henry Wellesley (Baron Cowley.); John Hill Blanchard; Henry William PAGET (1st Marquis of Anglesey.) (1809): *The Trial of the Right Honorable Lord Paget, for Criminal Conversation with Lady Charlotte Wellesley. Taken in Short Hand by Messrs. Ramsey and Blanchard*. Sherwood, Neely,&James; J. Stratford. s. 14–.
247. ↑  Kendall, Paul (18. juni 2015): «The Battle of Waterloo: is this the most British conversation ever to be held on a battlefield?», The Telegraph.
248. ↑  Smallwood, Karl (7. september 2016): «The Truth about Lord Paget and his Leg»], *Today I found out*
249. ↑  Holmes (2002), s. xvi.

Litteratur
----------

* Adkin, Mark (2001): *The Waterloo Companion: The Complete Guide to History's Most Famous Land Battle*. Aurum Press. ISBN 978-1-85410-764-0.
* Barbero, Alessandro (2005): *The Battle: A New History Of Waterloo*. Walker & Company. ISBN 978-0-8027-1453-4.
* Bowring, Lewin B. (1974): *Haidar Ali and Tipu Sultan, And The Struggle With The Musalman Powers Of The South*. Delli: Idarah-I Adabiyat-I. ISBN 978-81-206-1299-0.
* Chesney, Charles C. (1907): *Waterloo Lectures: A Study of The Campaign Of 1815*. Longmans, Green, and Co. ISBN 1-4286-4988-3.
* Chandler, David (1987): *Napoleon's Marshals*. London: Weidenfeld & Nicolson. ISBN 0-297-79124-9.
* Corrigan, Gordon (2006): *Wellington: A Military Life*. London: Hambledon Continuum. ISBN 978-1-85285-515-4.
* Dalton, Charles (1904): *The Waterloo roll call. With biographical notes and anecdotes*. London: Eyre and Spottiswoode.
* Davies, Huw J. (2012): *Wellington's Wars: The Making of a Military Genius*. London: Yale University Press. ISBN 978-0300208658.
* Gates, David (2002): *The Spanish Ulcer: A History of the Peninsular War*. Pimlico. ISBN 978-0-7126-9730-9.
* Gash, Norman (Januar 2011): «Wellesley, Arthur, first duke of Wellington (1769–1852)», *Oxford Dictionary of National Biography* (utgave online). Oxford University Press. doi:10.1093/ref:odnb/29001. (betalingsmur)
* Gere, J.A. (1981): *Geoffrey Madan's Notebooks*. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-215870-3.
* Gifford, C.A. (1817): *The Life of the Most Noble Arthur, Duke of Wellington*. London: W.Lewis.
* Glover, Michael (2001): *The Peninsular War 1807–1814: A Concise Military History*. London: Penguin Books. ISBN 978-0-14-139041-3.
* Griffiths, Major Arthur (1897): *The Wellington Memorial: Wellington, His Comrades and Contemporaries*, kapitlene IV og 211. Ballantyne, Hanson & Co.
* Guedalla, Philip (1997): *The Duke*. Wordsworth Editions. ISBN 978-1-85326-679-9.
* Haythornthwaite, Philip J (1998): *Weapons & Equipment of the Napoleonic Wars*. London: Weidenfeld & Nicolson. ISBN 978-1-85409-495-7.
* Hibbert, Christopher (1997): *Wellington: A Personal History*. Da Capo Press. ISBN 978-0-201-63232-3.
* Hofschröer, Peter (1999): *1815: The Waterloo Campaign: The German Victory*. Greenhill Books. ISBN 978-1-85367-368-9.
* Holmes, Richard (2002): *Wellington: The Iron Duke*. London: Harper Collins Publishers. ISBN 978-0-00-713750-3.
* Lambert, Andrew (2005): *Nelson: Britannia's God of War*. London: Faber and Faber. ISBN 978-0-571-21227-9.
* Lloyd, Ernest Marsh (1899): «Wellesley, Arthur» i: Lee, Sidney: *Dictionary of National Biography*. **60**. London: Smith, Elder & Co.
* Longford, Elizabeth (1971): *Wellington: The Years of The Sword*. HarperCollins Publishers. ISBN 978-0-586-03548-1.
* Longford, Elizabeth (2012): *Wellington*. London: Weidenfeld & Nicholson. ISBN 978-0-349-12350-9.
* Millar, Simon (2006): *Assaye 1803: Wellington's Bloodiest Battle*. Osprey. ISBN 978-1-84603-001-7.
* Montgomerie, Viva Seton (1955): *My Scrapbook of Memories*. Privately published.
* Morgan, Matthew (2004): *Wellington's Victories: A Guide to Sharpe's Army*. London: Andrews McMeel Publishing. ISBN 978-1-84317-093-8.
* Neillands, Robin (2003): *Wellington & Napoleon: Clash of Arms*. Pen & Sword Books. ISBN 978-0-85052-926-5.
* O'Connell, Daniel (1844): *Shaw's Authenticated Report of the Irish State Trials*. H. Shaw.
* Parry, D.H. (1900): *Battle of the nineteenth century*. **1**. London: Cassell and Company. Arkivert fra originalen den 16. desember 2008.
* Roberts, Andrew (2003): Napoleon and Wellington: The Long Duel. Phoenix. ISBN 978-0-7538-1390-4.
* Rothenberg, Gunther E. (1999): Keegan, John, ed. The Napoleonic Wars. London: Cassell & Co. ISBN 978-0-304-35267-8.
* Scott, Johnny; Wright, Clarissa D. (2006): Sunday Roast. Kyle Cathie. ISBN 978-1-85626-672-7.
* Severn, John (2007): Architects of Empire: The Duke of Wellington and His Brothers. University of Oklahoma Press. ISBN 978-0-8061-3810-7.
* Siborne, William (1990): The Waterloo Campaign. London: Greenhill Books. ISBN 1-85367-069-3.
* Sinnema, Peter W. (2006): The Wake of Wellington: Englishness in 1852. Ohio University Press. ISBN 978-0-8214-1679-2.
* Summerville, Christopher J (2007): Who was who at Waterloo: a biography of the battle. Pearson Education. ISBN 978-0-582-78405-5.
* Weller, Jac ([1972] 1993): *Wellington in India*. London: Greenhill Books. ISBN 978-1853673979.
* Wellesley, Jane (2008): *Wellington: A Journey Through My Family*. London: Orion Publishing Group. ISBN 978-0-297-85231-5.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Arthur Wellesley, 1st Duke of Wellington – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Arthur Wellesley – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Arthur Wellesley hos Hansards parlamentsdebatter Rediger på Wikidata

* (en) Arthur Wellesley hos Hansards parlamentsdebatter Rediger på Wikidata

* (en) Arthur Wellesley hos The Peerage Rediger på Wikidata


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Frederick Robinson** | **Storbritannias statsminister**(1828–1830) | Etterfølger:**Charles Grey** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Dictionary of Irish Biography **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** BNE **·** CiNii **·** BBC Things
 |

Portal: Storbritannia