recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Manger kirke
**Manger prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Nordhordland prosti. Det omfattet sogn i tidligere Radøy kommune i Hordaland fylke, og hovedkirken var Manger kirke.

Mangers hovedsogn er nå en del av Alver kirkelige fellesråd, og underlagt Nordhordland prosti i Bjørgvin bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

*Mángr sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Manger prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden, og besto fra denne tiden av hovedsognet Manger med Hordabø, Sæbø og Herdla annekssogn.

Manger prestegjeld dannet grunnlaget for Manger formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837.

Ved kgl.res. av 26. august 1868 ble Herlø sogn skilt ut fra Manger som et eget sognekall, gjeldende fra 1. januar 1869. Hjelmen (fra 1912 *Hjelme*), ble utskilt fra Hordabø som eget kirkesogn i 1903, og Hjelme sogn ble overført til Herdla prestegjeld i 1916.

Ved avviklingen bestod Manger prestegjeld av menighetene i Manger, Sæbø og Hordabø.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Referanser
----------

1. 1 2  Rygh, O. (Oluf) (1910). *Norske Gaardnavne*. xx: Fabritius. s. 394.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 82.
3. 1 2  Prestegjeld og sogn i Hordaland, arkivverket.no
4. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
5. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
Ullensvang kirke
**Ullensvang prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Hardanger og Voss prosti. Det omfattet sogn i Ullensvang kommune i Hordaland fylke, og hovedkirken var Ullensvang kirke.

Ullensvangs kirkesogn er nå en del av Ullensvang kirkelige fellesråd, og underlagt Hardanger og Voss prosti i Bjørgvin bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

*Ullínsvangr sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Ullensvang prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden, og besto fra denne tiden av hovedsognet Kinsarvik med Odda annekssogn.

Denne kirkeinndelingen stod seg inntil 27. juni 1608, da befalingsmann over Hardanger len, Jørgen Brockenhuus, utferdiget en ny kirkeordning til kirkesognene i Indre Hardanger. Ved denne opphørte Ullensvang med hovedsognet Ullensvang og Odda anneks, som ble lagt til Kinzervig. Dennes annekser beliggende nord for Hardangerfjorden, Granvin og Ulvik ble samtidig opprettet som eget Granvin prestegjeld. Dette gav en bedre geografisk inndeling for sokneprestene, med også opphav til en prestestrid langs Sørfjorden som med varierende styrke skulle vedvare i over to hundre år. Selv om naturkreftene tvang sognepresten til å bosette seg på prestegården i Ullensvang allerede i 1642, så forble Kinzervig i navnet hovedsogn og derved også navnet på prestegjeldet.

Ved kgl.res. av 6. mars 1869, ble endelig den gamle prestestriden løst, ved at Ullensvang kirke ble hovedkirke og sognekallet fikk navnet *Ullensvang prestegjeld*. Ved kgl.res. av 4. juni 1915 ble Odda sogn opprettet som et eget Odda prestegjeld, gjeldende fra 1. juli 1915. Ved kgl.res. av 2. november 1967 ble Jondal sogn overført fra Strandebarm prestegjeld og Eidfjord sogn fra Ulvik prestegjeld, med virkning fra 1. januar 1968.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Kirkesogn
---------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende sogn og kirker:

* Ullensvang
* Kinsarvik
* Eidfjord
* Jondal

Referanser
----------

1. 1 2 3  Rygh, O. (Oluf) (1910). *Norske Gaardnavne*. xx: Fabritius. s. 449,457.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 78.
3. ↑  Hole, Ivar (1950). *Hosanger kyrkje og Hosanger prestegjeld gjennom 200 år*. s. 18-19.
4. ↑  Kolltveit, Olav (1963). *Odda, Ullensvang og Kinsarvik i gamal og ny tid*. xx: Bygdeboknemnda. s. 348-54.
5. 1 2  Prestegjeld og sogn i Hordaland, arkivverket.no
6. ↑  *Norges land og folk*. xx: Aschehoug. 1921. s. 12.
7. ↑  *Jondal kyrkje 100 år*. Jondal sokneråd. 1988.
8. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
9. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
**Ludvig X av Frankrike** *(Louis X)* (født 4. oktober 1289, død 5. juni 1316 usikre datoer), med tilnavnet **den trettekjære** *(le Hutin)*, var konge av Navarra (som **Ludvig I**) fra 1305 og Frankrike fra 1314 til sin død. 

Han var født i Paris som sønn av Filip IV av Frankrike og Johanna I av Navarra. Han ble konge av Navarra da moren døde 2. april 1305. Etter at farens død i 1314, ble han kronet til fransk konge i Reims i august 1315.

Hans korte regjeringstid var preget av strid med adelige fraksjoner innenfor kongeriket.

Den 21. september 1305 ektet han Margaret av Burgund (1290–1315). Med henne fikk han en datter, den senere Johanna II av Navarra. I 1313 anklaget Ludvig sin hustru for utroskap og holdt henne fengslet på Chateau-Gaillard til hun døde to år senere, muligens myrdet. Hennes påståtte elsker ble torturert og sendt i eksil. Den 13. august 1315 giftet han seg med Clémence av Anjou (1293–1328), søster av Karl I av Ungarn.

Ludvig døde i 1316 i Vincennes i Val-de-Marne, trolig av dehydrering, etter å ha spilt jeu de paume, en tidlig form for tennis. Riktignok gikk det rykter om at han døde av forgiftning. Han er gravlagt side om side med dronning Clémence i klosterkirken Saint-Denis.

Da Ludvig døde var Clémence gravid. Dette reiste spørsmålet om arvefølgen. En sønn ville være ubestridt arving til tronene i Frankrike og Navarra, men spørsmålet om kvinnelig arvefølge i Frankrike hadde aldri blitt reist tidligere. Ludvigs bror Filip av Poitiers ble regent i påvente av at arvefølgespørsmålet skulle bli avgjort. Fem måneder senere fødte enkedronningen en sønn, Johan I, men han døde noen dager senere, og Filip ble konge.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5   Kindred Britain[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Ludvig 10 fra SNL SNL oppgir hele år for fødsels-og dødstidspunkt
3. ↑  Ludvig X fra Nordisk Familjebok Nordisk Familjebok oppgir at Ludvig X ble født 4. oktober 1289 og døde 5. juni 1316

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Filip IV** | **Konge av Frankrike**(1314–1316) | Etterfølger:**Johan I** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Beate Bille** (født 30. april 1526 på Skarhults slott i Skåne, død 18. oktober 1605 på Lundegaard) var en dansk adelsdame og hoffmesterinne.

Biografi
--------

Hun var datter av Claus Bille til Lyngsgaard. 18 år gammel ble hun gift med Otte Thygesen Brahe til Knudstrup, med hvem hun fikk en tallrik barneflokk, deriblant Tycho, Steen, Jørgen, Axel, Knud og Sophie. Otte var en ansett mann som riksråd og med betydelige forleninger i Danmark og Norge. Av disse beholdt Beate etter hans død Froste herred til 1575, Vissenberg Birk på Fyn til 1575 og Rødinge len i Skåne til 1592.

Hoffmesterinne
--------------

Da svigerinnen Inger Oxe, som var enke etter Jørgen Brahe, fratrådte sin stilling som hoffmesterinne hos dronning Sophie, overtok Beate og bekledte stillingen i 8 år. Ved fødsel, giftemål og personlige egenskaper var hun knyttet til landets kjente slekter. Hun var en av presten og historikeren Anders Sørensen Vedels velynderinner, og han tilegnet en liten andaktsbok til henne i 1592. Hun døde i 1605 og ligger begravet ved sin ektefelles side i Kågerød kirke. Ved den gamle sydinngangen til kirkens våpenhus, ses ekteparets epitafium sammen med alle barnene.

Referanser
----------

1. ↑   Dansk biografisk leksikon, oppført som Beate Bille, Dansk Biografisk Leksikon-ID Beate\_Bille[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Genealogics[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* *Beate Bille* i Dansk biografisk Lexikon

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND
 |
**Ivar Johannes Alnæs** (født 5. oktober 1868 i Fredrikstad, død 2. april 1956) var en norsk skolemann og språkforsker.

Liv og virke
------------

Ivar Alnæs var sønn av skolebestyrer Jørgen Lauritz Alnæs og bror av komponisten Eyvind Alnæs. Han ble student i 1887 og *cand. mag.* i 1894. Han var adjunkt og overlærer ved Hammersborg skole i Kristiania fra 1902 til 1917. Fra 1918 til 1937 var han rektor for Aars og Voss skole. Dessuten underviste han ved Det Kongelige Frederiks Universitet (dagens Universitetet i Oslo) fra 1918.

Alnæs var redaktør for tidsskriftet *Den høiere skole* fra 1902 til 1913 og Kirkedepartementets konsulent i rettsskrivningsspørsmål fra 1907. Fra 1913 til 1917 var han medlem av departementets rettskrivningskomité. Han var formann i Filologenes og Realistenes landsforening fra 1922 til 1925 og ble medlem av Videnskabs-Akademiet i Oslo i 1928.

Han utga lærebøker på engelsk og norsk, samt en *Brev- og formularbok* og en *Norsk uttaleordbok*. I 1916 ble han *dr. philos.* med en avhandling om *Norsk sætningsmelodi, dens forhold til ordmelodien*.

Referanser
----------

1. ↑   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator mub20231178153, besøkt 29. juli 2023[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* «ALNÆS Ivar», i *Hvem er hvem?*. Oslo: Aschehoug, 1948.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |
*For den gamle mynt- og vektenheten, se talent (myntenhet).*
**Talent** er betegnelsen på medfødte begavelser, og kan defineres som individets potensial til å nå lengst mulig innen en aktivitet ut i fra individets forutsetninger på kort og lang sikt. Uttrykket nevnes flere steder i Bibelen, blant annet i en lignelse fra Det nye testamente som handler om betrodde verdier og det å dyrke og ta vare på disse. Uttrykket er i dag brukt med beslektet betydning, nemlig om spesielle personlige, medfødte begavelser, enten de er kunstneriske, intellektuelle eller sportslige. Det kan være talent for å spille fiolin, forstå matematikk eller spille fotball, men brukes oftest om kunstneriske ferdigheter der det kanskje henger igjen noe om å ta vare på en gudegitt gave. Ekstreme begavelser kalles gjerne genialitet. Det blir fra tid til annen arrangert såkalte talentkonkurranser der talentjegere eller -speidere kan finne nye begavelser. 

Litterære skildringer av talenter har vi mange av. Her kan nevnes Jens Bjørneboes *Blåmann* og Irwing Stones *Han som elsket livet* som handler om maleren Vincent van Gogh.

Sciencefictionforfatteren Anne McCaffrey skildrer i sin Pegasus- serie en gruppe mennesker i en alternativ verden, som etter hvert får tilnavnet «The Talents» som blir sentrale nøkkelpersoner for interplanetarisk kommunikasjon ved at de er ekstra godt utrustet med ESP- egenskaper.

Se også
-------

* Begavelse
* Genialitet
* Nådegave
* Talentjeger
* Talentkonkurranse
* Talent (plateselskap)

Referanser
----------

1. ↑  Bibelen.no: Matt 25:14

Eksterne lenker
---------------

* Oppslagsordet *Talent* (mynt- og vektenhet) i *Nordisk Familjebok* fra 1919 (på svensk)
* Oppslagsordet *Talang* (begavelse) i *Nordisk Familjebok* fra 1919 (på svensk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
**Carl Axel Løvenskiold** (født 13. januar 1912 på Ullern, død 28. september 1980) var en norsk godseier, kunstmaler og politiker (H).

Han ble født inn i Løvenskiold-slekten som sønn av godseier Carl Løvenskiold og hustru Elise Braun. Han var bror til Herman Severin Løvenskiold til Øier og Fensjø. Søsteren Maren Johanne var gift med Jørgen Arthur Mathiesen.

Etter Oslo handelsgymnasium gikk han landbruksskole, og tok deretter sin jordbruksutdannelse i Skottland. I 1937 kjøpte han Ask gods på Ringerike og var også medeier av Ullern gård i Oslo. Løvenskiold debuterte som kunstmaler under Statens Kunstutstilling i 1952, og forfattet dessuten flere lokal- og slektshistoriske skrifter.

Han giftet seg i 1940 med Lucie Paus, datter av grosserer og fabrikkeier Nicolay Nissen Paus og Else Margrethe Paus, som tilhørte fjernt beslektede grener av samme slekt. Ask gods ble etter hvert overdratt til deres sønn Carl Axel Løvenskiold (1942–1991), og siden til sønnesønnen Fredrik Clarin Løvenskiold. En annen sønnesønn, Carl Axel Løvenskiold, overtok i 2009 Overud gård fra Thorvald Løvenskiold. Datteren Ingeborg Elise var gift med Sven Adolf Solberg, direktør i NEBB, som var sønnesønn til Peter Collett Solberg og dattersønn til Halfdan Wilhelmsen.

Løvenskiold hadde en rekke verv i politikk, skogindustri og skogbrukets organisasjoner; blant annet var han formann i Buskerud Høyre 1946–1952, medlem av hovedstyret i Libertas 1956–1960, styremedlem i Follum Fabrikker 1961–1971, styremedlem i Bamble Cellulosefabrikk (1962–), styremedlem i Skogbruksforeningen av 1950 (nå Norskog) 1962–1968, styremedlem i skogforsikringsselskapet Skogbrand og medlem av representantskapet i *Morgenbladet*.

Portretter av Axel og Lucie Løvenskiold, malt av Ville Aarseth, er på Ask. Det samme er flere andre familieportretter av Lucies forfedre, herunder malerier av Hans Povelsson Paus og Susanne Paus.

Utgivelser
----------

* *Ullern Gårds historie*, 1959
* *Landmannsliv; 25 år på Ask*, 1962
* *Thorvald Meyer 1818 - 23. september - 1968*, 1968
* *Slekten Løvenskiold*, 1974 (tegnet stamtre), sammen med Herman L. Løvenskiold
* *Slekten Løvenskiold gjennom 300 år i Norge*, 1974, også sammen med Herman L. Løvenskiold

Referanser
----------

1. 1 2  Steenstrup, Bjørn (red.) (1973). «Løvenskiold, Carl Axel». *Hvem er Hvem?*. Oslo: Aschehoug. s. 363.
2. ↑  Valebrokk, Eva (1997). «Ask gods». *Norske slott, herregårder og gods*. Andresen & Butenschøn. ISBN 8276940234.

Portal: Konservatisme

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**François Jacques Xavier d'Aubert** (1727–1793) var en franskmann som ble offiser i Danmark-Norge. 

Han var født i Frankrike og nedstammet fra en lothringsk slekt som ble adlet i 1612. Han hadde vært lærer ved artillerihøyskolene i Metz og Strasbourg, men ble i 1751 nødt til å emigrere på grunn av en duell. Året etter kom han i dansk tjeneste som surnumerær løytnant med kapteins karakter, mens han i 1755 ble full løytnant. På en permisjonsreise i utlandet, hadde han det uhell å stikke en postillon ned, noe som gjorde at han ikke våget å vende tilbake til Danmark. I stedet gikk han i østerriksk krigstjeneste i Syvårskrigen. 
Han vendte likevel senere tilbake, og etter et kortere opphold i arresten, ble han benådet og sendt til arméen. I den påfølgende perioden steg han i gradene, i 1777 var han oberst og kommandør for Artillerikorpset. I 1765 var Aubert ansvarlig for anleggelsen av det Faste Batteri på Amager utenfor København.

I 1776 ble han naturalisert som adelsmann. I 1787 karakterisert generalmajor og året etter kommandant på Kronborg. I denne stilling døde d'Aubert i 1793.

Han hadde giftet seg i 1767 med Juliane Bang (1748–1834). Sammen fikk de sønnene Benoni og Jacques d'Aubert, som også var officerer.

Referanser
----------

1. ↑   «Documenter til Familien d'Auberts Historie», besøkt 4. mars 2023[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Bricka, Carl Frederik. «d’Aubert, Francis Jacques Xavier (Dansk biografisk Lexikon / I. Bind. Aaberg - Beaumelle)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 4. mars 2023.
**Laguna Beach** er en kystby og artistsamfunn sør i Orange County i California, ca. 39 km sørøst for fylkessetet Santa Ana. Befolkning var på 23727 ved folketellingen i 2000. Den er kjent for å ha noen av de vakreste strendene i det sørlige California. Byen er også kjent for sine hoteller, unike butikker, restauranter, verdensberømte kunstgallerier og kunst festivaler. Flere filmer og Fjernsynsserier har blitt filmet der.

Media
-----

I 2004 laget MTV en reality-tv-serie ved navn *Laguna Beach: The Real Orange County*, som ble sendt på MTV i tre sesonger. Serien følger livene til flere unge Laguna Beach beboere som akkurat er ferdig med videregående skole og begynner neste kapittel i deres liv. Den var meget vellykket de første to sesonger og ble det nest høyeste rangerte MTV show. Dens suksess gjorde de sentrale figurene i serien, Stephen Colletti, Kristin Cavallari, Lauren Bosworth og Lauren Conrad til kjendiser. Showet ble senere en spin-off nå kjent som The Hills.

Referanser
----------

1. ↑  United States. Bureau of the Census (2016) (på en), *2016 U.S. Gazetteer Files*, Washington D.C.: Bureau of the Census, Wikidata Q32859555,
2. ↑  ; *folketellingen i USA 2020*; Herausgeber: Bureau of the Census; besøksdato: 1. januar 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Laguna Beach, California – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz **·** GNIS **·** GNIS
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
**Ballarat** er en amerikansk «spøkelsesby» i Inyo County, California. I dag har byen bare to heltidsinnbyggere. I juni 2004 bodde Robert Novak og hans hund Potlicker der.

Historie
--------

Ballarat ble grunnlagt i 1896 som et forsyningssted for gruvene i Paramint Valley. En kvart mile mot syd er Post Office Spring, en pålitelig vannkilde anvendt siden 1850-årene av utbyggere og ørkenvandrere. George Riggings, en ung australsk immigrant, gav Ballarat sitt navn da han foreslo at den skulle bli oppkalt etter byen i hjertet av Australias gulland, Ballarat.

I sin glanstid 1897–1905 var Ballarat hjem og hovedkvarter for 400–500 mennesker. Byen hadde salooner, tre hoteller, en Wells Fargo-stasjon, et postkontor, en skole, et fengsel og et likhus, men ingen kirke. Ballarat var en oase for glede, munterhet og avslapping. Byens nedgang startet da Ratcliff Mine, i Pleasant Canyon øst for byen, innstilte sin virksomhet. I 1917 ble postkontoret stengt og alt som ble igjen var noen sta utbyggere samt ørkenrotter.

Siden 1917 var den hjem til Seldom Seen Slim, som var atskillig mindre kjent under sitt virkelige navn Charles Ferge. Kallenavnet fikk han ettersom han i flere år bodde fullstendig alene i Ballerat, som er beliggende midt i Paramint Valley i California. Paramint Valley er nabodalen til den mer kjente Death Valley og omtrent like innbydende. Det blir gjerne opp til femti varmegrader om sommeren.

Da Slim avgikk ved døden i 1962, ble hans begravelse overført på TV. Han blir betraktet som den siste av de som i sin tid muliggjorde spøkelsesbyene, én av de som vandret ut i ørkenen på jakt etter gullet ved regnbuens ende. Selv hevdet Slim at ensomheten aldri hadde vært noe problem. På hans gravsten står svaret han bestandig hadde på det uunngåelige spørsmålet: «Ensom jeg? Jeg er halvt coyote og halvt villesel».

I 1960-årene kom en annen berømt (eller beryktet) besøkende regelmessig til Ballarat. Charles Manson og hans familie av mordere oppholdt seg på Baker Ranch sør for byen og etterlot sin graffiti i Ballarat.

En gammel Dodge Power Wagon, som står parkert i byen, har fremdeles stjernene som familien brukte som sin signatur.

Filmen Easy Rider hadde en scene som ble filmet i Ballarat, hvor Peter Fondas rollefigur tar av sitt Rolex-armbåndsur og kaster det bort før han og Dennis Hoppers rollefigur legger ut på vei igjen på sine motorsykler mot New Orleans.


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** GNIS
 |
**Belmont** er et forstadsområde i distriktet Sutton i London. Stedet var inntil 1965 en landsby i Surrey, men ble i dette året innlemmet i Sutton og dermed i Stor-London. Det ligger 17,4 km sør-sørvest for Charing Cross. Stedet har i henhold til folketellingen i 2011 en befolkning på 10 048 innbyggere.

Historie
--------

Belmont eksisterte ikke før på slutten av 1800-tallet. Belmonts jernbanestasjon ble åpnet i mai 1865 og ble opprinnelig kalt for «California Station» grunnet vertshuset California Arms på motsatt side av Brighton Road. Det hadde blitt bygd av John Gibbons omtrentlig i 1858. Stasjonen ble omdøpt til Belmont i 1875 og navnet ble tilknyttet landsbyen som deretter vokste opp rundt den. Den opprinnelig puben og vertshuset ble hardt skadde av tyske bombefly under den andre verdenskrig. Den nye bygningen som ble reist på samme sted, bygget i 1955, fikk navnet «The Belmont», men under ny ledelse i 2014 gikk den tilbake til sitt opprinnelige navn, The California.

Transport
---------

Belmont stasjon betjener tog til Sutton, Epsom Downs og London Victoria.

Referanser
----------

1. ↑  «Sutton Ward population 2011» Arkivert 21. oktober 2016 hos Wayback Machine. *Neighbourhood Statistics*. Office for National Statistics.
2. 1 2 3  Sparkes, Roland (2009): *Belmont: A Century Ago*.

Litteratur
----------

* Sparkes, Roland (Desember 2009): *Belmont: A Century Ago*. Paperback. ISBN 978-0-9563424-0-9. Dette er den første boken dedikert landsbyens historie. Innledningsskapittelet gir et sammendrag av Belmonts historie og utviklingen i viktoriansk tid og til tidlig på 1900-tallet. Forfatteren Sparkes er også en del av Belmonts gruppe for lokalhistorie som ble etablert i 2009.

Eksterne lenker
---------------

* Belmont Local History group, lokalhistorie
* Kart over Belmont, Streetmap.co.uk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** GeoNames
 |
*Lars Pettersson er også navnet på en finsk professor i kunsthistorie 1918–1993*

**Lars Pettersson** (født 19. mars 1925, død 8. mai 1971) var en svensk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo.

Pettersson vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han spilte på det svenske ishockeylaget som kom på tredjeplass i turneringen bak Canada og USA.

Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, Sverige og Tsjekkoslovakia fikk begge tolv poeng og samme målforskjell +29. De møttes i en kamp om bronsemedaljene 25. februar, Sverige vant kampen med 5-3. Pettersson spilte alle ni kampene og scoret seks mål.

OL-medaljer
-----------

* 1952 Norges flagg Oslo - Bronse Bronse i ishockey Sveriges flagg Sverige

VM-medaljer
-----------

* 1949 Sveriges flagg Stockholm - Sølv Sølv i ishockey Sveriges flagg Sverige

Referanser
----------

1. 1 2   sok.se[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Lars Pettersson – Olympedia Rediger på Wikidata

* (sv) Lars Pettersson – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Lars Pettersson – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Lars Pettersson – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
**Kristian Brinch Koren** (født 23. mai 1863 i Trondheim, død 10. februar 1938 i Oslo) var en norsk historiker og arkivar, riksarkivar fra 1913 til 1933.

Han var sønn av overlege August Laurentius Koren (1833–1929) og Johanne Cathrine Brinch, og bror til diplomaten Finn Koren (1875–1966).

I 1867 flyttet familien fra Trondheim. Etter examen artium ved Kristiania katedralskole 1881 og cand.philol. i Kristiania høsten 1889 ble han volontør ved Universitetsbiblioteket og vikar ved Riksarkivet. Den 20. februar 1891 ble han utnevnt til stiftsarkivar i Trondheim. I 1896 etterfulgte han Niels Peter Selmer Arentz som bibliotekar ved Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs bibliotek. Det var Koren som i 1899 fikk ervervet Thorvald Boecks enorme boksamling til biblioteket. Boksamlingen var på den tiden den største i landet og besto av rundt 31 000 bind.

  

Han ble utnevnt til riksarkivar 6. desember 1912, og tiltrådte embetet 2. april 1913 ved å flytte til Oslo Som riksarkivar fikk han utarbeidet et arkivteknisk program, og fikk oppført nybygg for Statsarkivet i Bergen i 1921 og Statsarkivet i Trondheim i 1927, og fikk opprettet nye statsarkiv i Hamar i 1917 og i Kristiansand i 1930. Han fikk Stortinget til å vedta bygging av nytt Riksarkiv i 1929.

Publikasjoner
-------------

* *Fortegnelse over filologer, realister og mineraloger ved Norges Universitet 1813-1884*, 1885.
* *Om kilder til Norges historie i middelalderen i engelske arkiver*, 1893.
* *Stamtavle over familien Koren.* 1898/1903.
* *Karter og topografiske tegninger vedk. Trondheim og Trøndelag*, 1899.
* *Trondhjem i gamle dage. Billeder i lystryk*, 1907.
* *Hans Nissens og hustrus stiftelse og arbeidshus*, 1907.

Referanser
----------

1. 1 2   www.strindahistorielag.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.begravdeioslo.no, besøkt 27. mai 2019[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Koren, Kristian Brinch i Hvem er Hvem, 1930.
4. ↑  Støren (1993), s. 39

Kilder
------

* Støren, Wilhelm (1993) «Bibliotekets ledere 1768–1993» I: *Til opplysning*, s. 38–40. Trondheim, Tapir. ISBN 82-519-1467-1 Digitalisert i bokhylla.no

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arkiv etter Kristian Brinch Koren på Arkivportalen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Wikistrinda **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI **·** SUDOC **·** KulturNav
 |
Rue de la Huchette sett fra boulevard Saint-Michel
**Rue de la Huchette** er en av de eldste gater som løper parallelt med Seinens venstre bredd i Paris.

Beskrivelse
-----------

Den fører østover litt nedenfor elven Seinen fra Place Saint-Michel, og er blitt en livfull gjennomgangsgate i Latinerkvarteret med en av byens høyeste tetthet av restauranter — med greske restauranter kanskje mest dominerende. Her er også mange puber og barer. Den fører mellom Boulevard Saint-Michel og Rue Saint-Jacques og ligger overfor katedralen Notre-Dame de Paris. Den er nesten hele veien gågate, med meget turisme.

*Rue de la Huchette'* er belagt så tidlig som på 1200-tallet som *rue de Laas*, og førte da langsmed en skillemur mot vingården kjent som *clos du Laas*. Denne eiendommen ble solgt og oppdelt og utviklet for bymessig bebyggelse tidlig på 1200-tallet. Først var det store og noble eiendommer her, men fra 1600-tallet var gaten kjent for sine tavernaer og *rotisserier*.

Beboerne av *rue de la Huchette* i perioden frem mot annen verdenskrig beskrives i Elliot Pauls bok *The Last Time I Saw Paris* (1942). Perioden etter krigen beskrives i Pauls bok *Springtime in Paris* (1950).

Navnet
------

Fra rundt 1284 fortrengte navnet til et hus tilhørende Notre-Dames kapittel — *À la Huchette d'Or* — det gamle navnet *rue de Laas*. Det obskure ord «huchette» kommer kanskje fra «hutchet», et gammelt ord for signalhorn.
**Marienbrunn** eller *Triumphus Marie*, var et kloster tilhørende birgittinerordenen i Danzig i Polen. Det var et datterkloster til Vadstena kloster i Sverige. Marienbrunn ble ohså kalt  *Fons Mariae* og *Triumphus Marie*. Det var et dobbeltkloster for både munker og nunner. Klosteret bestod fra 1397 (informelt siden 1392) og 1833.

I 1373 var levningene av den hellige Birgitta blitt ført hjem til Sverige fra Roma via Danzig. I 1391 skal det allerede ha vært noen munker som tilhørte birgittinerordenen i byen, og 1397 ble klosteret grunnlagt som det første birgittinerklostret utenfor Sverige. Det var ett av to birgittinerkloster i Polen; et annet ble grunnlagt i 1416 i Lublin og ble stengt mot slutten av 1700-tallet. 

De første nonnene i klosteret i Danzig var tidligere prostituerte, og frem til år 1409 bestod klostrets medlemmer av tidligere prostituerte som hadde lagt av deg sitt gamle liv; dette gav til å begynne med klosteret dårlig anseelse. I 1429 kom det klager om at prostituerte kvinner ble tillatt som gjester i klostwret: abbedissen opprettet da et særskilt gjestehus for prostituerte kvinner. 

Våren 1596 kom de siste nonnene fra Vadstena kloster i Sverige hit, etter at det svenske klosteret car vblitt stengt i 1595. Det tilreiste kom under ledelse av sin abbedisse Katarina Olofsdotter. Katarina Olofsdotter døde her i 1625: den siste av de nonner hun hadde ført med seg fra Sverige, Anna Larsdotter, døde i 1638. 

Klosteret havnet etter Polens delning under Preussens overhøyhet, og ble stengt i år 1833 av de preussiske myndigheter.

Kilder
------

* Studier i Vadstena klosters och Birgittinordens historia intill midten af 1400-talet microform
* Vadstena klosters minnesbok microform : Diarium vazstenense
* Historiskt bibliotek utgifvet af Carl Silfverstolpe
* 
* [*død lenke*]
* Kilström, Bengt Ingmar: *Hennes röst skall höras : birgittinska perspektiv.* Stockholm Proprius 1991
* Svenska folkets underbara öden / I. Forntiden och medeltiden intill 1521
**Jens Pedersen Skjelderup** (også **Schielderup**, 1604–1665) var superintendent (biskop) i Bergen fra 1649 til 1665.

Han fødtes i Mandal som sønn av sogneprest (senere superintendent i Trondhjem) Peder Jenssøn Schjelderup og Anne Nielsdatter Holck. Etter skolegang i København var han ved forskjellige utenlandske universiteter, deriblant Wittenberg. Ved sin tilbakekomst ble han rektor i Lund, tok i 1633 magistergraden og ble i 1636 sogneprest ved domkirken i Lund. Samme år ble han kaldt til slottsprest i København, hvoretter han ble sogneprest ved Nikolaj kirke i samme by. Etter 10 år i denne stilling, utnevntes han til superintendent i Bergen.

I 1639 hadde han giftet seg med Inger Worm (1621–1677), datter av polyhistor Ole Worm og Dorthe Fincke. De fikk flere barn.

Skjelderup døde i oktober 1665, hvoretter han ble bisatt på domkirkegården i Bergen.

Referanser
----------

1. 1 2   Bergens Stifts Biskoper og Præster efter Reformationen : biografiske Efterretninger, www.nb.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   «Jens Pedersen Skjelderup (1604-1665) - Find a grave ...», verkets språk engelsk, besøkt 14. oktober 2023[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Bricka, Carl Frederik. «Skjelderup, Jens Pedersen (Dansk biografisk Lexikon / XVI. Bind. Skarpenberg - Sveistrup)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 14. oktober 2023.
4. ↑  *Bergens Stifts Biskoper og Præster efter Reformationen*. Forlagt af Cammermeyers Boghandel. 1895. s. 10-11.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND
 |
Gyda Eiriksdatter, illustrasjon i *Heimskringla*, som Christian Krohg tenkte seg henne i 1899.
**Gyda Eiriksdotter** (*Gyða Eiríksdóttir*) var ifølge islandsk overlevering hos Snorre datter av småkongen Eirik av Hordaland, og en av Harald Hårfagres hustruer. Hun ble oppfostret hos en storbonde i Valdres. Sagnet beretter at da Harald ba henne bli frillen hans, skal hun ha svart at hun bare ville ha ham om han ble enekonge over Norge.

Dette skal han ha gått med på, og klippet heller ikke håret før samlingen var fullført. Dette skal ha vært årsaken til tilnavnet «Hårfagre».

Etter rikssamlingen skal de ha giftet seg og fått barna Ålov Årbot, Rørek, Sigtrygg, Frode og Torgils.

Snorre hevder at Torgils ble den første norske konge i Dublin, men dette beror trolig på en forveksling av Torgils og vikinghøvdingen Turgeis som var konge der i årene 830-45. 

Datteren Ålov Årbot ble gift med sin fars allierte Tore «Teiande» Ragnvaldsson, sønn til Ragnvald Mørejarl. Tore ble utnevnt til kong Haralds jarl over Møre, samme riket som hans far Ragnvald hadde hatt.

Den danske jurist og historiker Gustav Ludvig Baden (1764-1840) var forut for sin tid, da han i artikkelen *Talere og Digtere upaalidelige Hjemmelsmænd i Historien*, trykt i *Budstikken* nr 5, forkastet store deler av historiske overleveringer. Om Gyda Eiriksdatter skrev han at «*dette Frieri aabenbart er taget af en Ridder-Roman, thi i Middelaldrens Ridder-Begivenheder forekomme just flere af det slags.*»

Referanser
----------

1. ↑   Snorre Sturlason: *Harald Hårfagres saga*, kap. 3
2. ↑  Store norske leksikon (2005-07): «Gyda - kongedatter» i *Store norske leksikon* på snl.no. Hentet 3. oktober 2023 fra
3. ↑  Snorre Sturlason: *Harald Hårfagres saga*, kap. 20
4. ↑  Snorre Sturlason: *Harald Hårfagres saga*, kap. 30
5. ↑  «G.L. Baden», *Dansk biografisk Lexikon*
6. ↑  Ottar Dahl: *Grunntrekk i historieforskningens metodelære* (s. 7-8), Universitetsforlaget, ISBN 9788200032175

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND
 |
**Victor Barnuevo Bendico** (født 22. januar 1960 i Roxas City) er en filippinsk geistlig og romersk-katolsk erkebiskop av Capiz.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Victor Bendico studerte filosofi og katolsk teologi ved *Central Seminary* ved University of St. Thomas Aquinas i Manila,[1] hvor han publiserte verket *A philosophical exposition of Gabriel Marcel’s concept of man’s alienation in a broken world* i 1980 som lisensiatsarbeid.[2] 

### Prest

Den 14. april 1984 ble han presteviet for erkebispedømmet Capiz.[1]

I de første fire årene etter ordinasjonen var Bendico spiritual vedææ San Pius Xææ-seminaret i Roxas City og deretter sogneprest for *St. Theresa Parish* i Roxas City til 1995. Fra 1996 til 2000 studerte han ved Athenaeum Sant'Anselmo i Roma,[1] hvor han skrev Forholdet mellom konfirmasjon og pinse i *The relationship between confirmation and Pentecost in the Ordo Confirmationis of Paul VI (History and Theology)* som doktorgradsarbied innen liturgiske studier.[3] 

Fra 2000 til 2006 var han rektor ved *Santa Maria Mater et Regina*-seminaret i Roxas City og sogneprest i sognet *St. Isidore* i Pontevedra. Deretter fortsatte han å virke som sogneprest, fra 2006 til 2011 som sogneprest i menigheten *St. Laurence* i Panitan. og fra 2011 ved katedralen til erkebispedømmet Capiz i Roxas City. Han var medlem av stiftskommisjonene for presteskap og liturgi samt av konsulentkollegiet og presterådet. Han var også medlem av det rådgivende styret til *Colegio de la Purisima Conception*.[1]

### Biskop av Baguio

Pave Frans utnevnte ham til biskop av Bahuio den 1. oktober 2016.[1] Han mottok sin bispeordinasjon den 10. januar året etter i katedralen *Our Lady of the Atonement*av erkebiskopen av Nueva Segovia, Mario Mendoza Peralta. Medkonsekratorer var hans forgjenger Carlito Cenzon, og dessuten Jose F. Advincula, erkebiskop av Capiz. 

Fra 17. juli 2017 til 2. august 2018 fungerte han også som apostolisk administrator for det vakante bispedømmet San Fernando de La Union. 

I 2022 kritiserte Bendico planene om å gjeninnføre dødsstraff på Filippinene.[5]

### Erkebiskop av Capiz

Den 3. mars 2023 utnevnte pave Frans ham til erkebiskop av Capiz.[6] Innsettelsen i embedet fant sted 2. mai samme år.

I den filippinske bispekonferansen leder Bendico Liturgikommisjonen.[6] Han fungerer også som nestleder i *Commission for Prison Pastoral Care*[7] og er medlem av *Commission for World Eucharistic Congresses*.[8]
**Frederik Christian Lindeman** (født 4. desember 1803, død 29. juli 1868) var en norsk organist og lærer fra Trondheim, eldste sønn av Ole Andreas Lindeman og av Lindeman (slekt).

Han fikk i første omgang undervisning av faren og var senere i Christiania for videre studier. Under oppholdet her var han organist i Vår Frelsers kirke 1820–1826 og innledet dermed Lindemandynastiet i domkirken. Tilbake i Trondheim fikk han ansettelse som lærer ved Døvstummeinstituttet i byen og er i ettertid ansett som en pioner når det gjelder tilrettelegging av undervisning for døve. Han var også organist i Hospitalskirken og etter farens død i 1857 overtok han stillingen som organist i Vår Frue kirke.

Lindeman var gift med Stine Marie Lerche (født 1818).

Referanser
----------

1. 1 2   oppført som Fredrik Christian Lindeman, www.strindahistorielag.no[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Lindeman-tradisjonen – introduksjon fra Lindemans legat
* Arkivverket - folketellingen 1865
* Lindemanfamilien fra Salmonsen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda **·** Historisk befolkningsregister
 |
Bondejente spinner med håndtein og håndrokk. Oljemaleri av Karl Briullov fra 1800-tallet.
Kvinneportrett ved spinnerokken. Malt i 1529. Oljemaleri på trepanel, malt av Marten van Heemskerck. Tilhører Rijksmuseum, Amsterdam.
Spinnemaskin - en Spinning-Jenny - i tekstilfabrikken Cromford i Ratingen i Nordrhein-Westfalen i Tyskland. Fabrikken er i dag museum.
**Spinning**, er å spinne, snurre, rotere noe. Denne aktiviteten utføres når en fører sammen fibre av ull, silke, bomull, lin og andre fibre til garn og tråd. Ved å snurre fibrene sammen, vil de binde seg til hverandre, slik at lengden på tråden kan økes utover lengden på enkeltfibre, samtidig som tråden blir sterkere.

Fra forhistorisk tid er spinning utført med enkle håndredskaper: håndrokk, håndtein med spinnehjul. Dette er enkle, lette redskaper som kan brukes overalt og i kombinasjon med andre gjøremål. Spinnerokken fikk utbredelse fra middelalderen av og er brukt i husflidsammenheng fram til vår tid. Spinnemaskiner kom som en del av den industrielle revolusjonen

Før fibrene spinnes må de behandles slik at fibrene legges samme vei. Det er ulike typer redskaper som brukes til ulike typer fibre. Lin hekles, ull kardes. 

En passende mengde fibrer kan holdes eller festes til en håndrokk eller ett rokkehode. Så ble fibrene dradd ut mellom fingrene i kombinasjon med at håndtein eller spinnerokk snurret mindre mengde ullfibre rundt seg selv og dannet tråd. 

Denne prosessen foregår nå maskinelt med unntak av hos tradisjonsbærende kunsthåndverkere.

Se også
-------

* Spinnerokk
* Håndtein
* Spinning Jenny
* Repslagning, spinning, fletting og annen framstilling av tauverk
* Gogn, redskap til å tvinne forsyntråd med (fortom på fiskesnøre)Elektrisk Rieter ringspinnemaskin (1958) i den tidligere tekstilfabrikken Salhus Tricotagefabrik utenfor Bergen. (NTMT.02362)

Litteratur
----------

* Collier, Ann M (1970), *A Handbook of Textiles*, Pergamon Press, pp. 258, ISBN 0-08-018057-4

Eksterne lenker
---------------

* (en) Spinning (textiles) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Om spinning, fra Trowbridge Museum

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC **·** NKC **·** BBC Things
 |
Tromøy kirke
**Tromøy prestegjeld** var et prestegjeld i Aust-Nedenes prosti i Agder og Telemark bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet sogn i tidligere Tromøy, nå Arendal kommune i Agder fylke, og hovedkirken var Tromøy kirke.

Tromøy prestegjeld og dets sogn er nå en del av Arendal kirkelige fellesråd, som er underlagt Aust-Nedenes prosti.

Historikk
---------

*Þruma sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Tromøy antas å være lagt under Holt prestegjeld i førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden. 

Ved kgl. res. 2. mars 1742 ble det vidløftige Holt prestegjeld delt i to, Østre Moland prestegjeld, med Tromøy og Barbu ble skilt ut som eget sognekall. Delingen trådte i kraft 30. juni 1747.

Dette ble igjen ved kgl. res. 11.09.1877 delt i tre: *Tromø*, Barbu og Østre Moland.

Ved avviklingen bestod Tromøy prestegjeld av menigheten i Tromøy.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Referanser
----------

1. ↑  Rygh, O. (Oluf) (1905). *Norske Gaardnavne*. xx: Fabritius. s. 97.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 60.
3. ↑  Prestegjeld og sogn i Aust-Agder, arkivverket.no
4. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
5. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
En **buntmaker** er en håndverker som arbeider med skinn og pels. Buntmakeren står for alle arbeidsprosessene: Sortere, klargjøre og skjære de utvalgte skinnene for deretter å sy ferdig, samle og fôre det endelige produktet.

I Norge i dag er utdannelsen til dette yrket innen utdanningsprogrammet Design og håndverk. Utdannelsen krever to år på skole og to år i lære ute i bedrift. Første skoleåret er Vg1 Design og håndverk og andre skoleåret er Vg2 Design og tekstil.

Buntmakerhåndverket er (pr. 2016) med på Utdanningsdirektoratets liste over små og verneverdige håndverksfag. Dette innebærer blant annet at bedrifter innen faget mottar utvidet støtte fra fylkeskommunen når de tar inn nye lærlinger.

Referanser
----------

1. ↑  Utdanningsdirektoratets informasjon om ordningen Arkivert 10. juni 2016 hos Wayback Machine.

Se også
-------

* Liste over håndverksfag og håndverksteknikker

Eksterne lenker
---------------

* Utdanning.no sin yrkesbeskrivelse av buntmaker
* Design og håndverk – Buntmaker

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GND
 |
**Radio- og TV-tårnet i Riga** (latvisk: *Rīgas radio un televīzijas tornis*) er den høyeste konstruksjonen i Riga, hovedstaden i Latvia. Det høyeste punktet når 368,5 meter opp, noe som gjør det til det tredje høyeste tårnet i Europa, og det høyeste i EU. 97 meter opp på tårnet er det en observasjonsplattform, den høyeste i byen, hvor man kan se mesteparten av byen og omlandet. I godt vær kan man også se Rigabukten.

Tårnet er bygget på en øy kalt Zaķusala i midten av elva Daugava. Fundamentet til tårnet ligger omtrent 7 meter over havet. Tårnet er bygget for å tåle sterk vindstyrke opp til orkan med 44 meter pr sekund uten å gi merkbare vibrasjoner.

Det er to heiser i tårnet, en i det nordøstre beinet og en i det sørvestre beinet. Det tredje beinet inneholder trappene.

Tårnet startet kringkasting i 1986.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Riga Radio and TV Tower – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
 (latvisk)
* Latvian State Radio and Television Centre (engelsk)
* Teknisk informasjon hos Structurae (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | SkyscraperCenter
 |
**Jan Ledang** (født 16. mars 1954 i Kristiansand) er direktør for Aust-Agder museum og arkiv. Han har vært landdirektør for Norsk Folkehjelp og norsk generalkonsul i Juba i Sør-Sudan.

Utdannelse
----------

Ledang er befalsutdannet og tjenestegjorde som fenrik i Norges første kontingent til Libanon i 1977. Han har høyskole- og universitetseksamener i ledelse og administrasjon, sosialantropologi og valgobservasjon.

Fredsmegler og observatør
-------------------------

Han har blant annet hatt to perioder som fredsmegler og sjef for SLMM i Trincomalee, et år som FN-observatør i eks-Jugoslavia, og diverse utenriksoppdrag for norske UD.

Museumsdirektør
---------------

Han ble i 2015 ansatt som direktør ved Aust-Agder museum og arkiv.

Utmerkelser
-----------

Ledang ble i 2008 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.

Annet
-----

Jan Ledang ble «rikskjendis» da han så vidt overlevde tsunamien i Trincomalee på Sri Lanka i julen 2004.
Tidligere har han arbeidet som rådgiver og kursholder for det offentlige og for det private næringsliv.

Bibliografi
-----------

* *Ledelse i praksis* – Gyldendal forlag.

Referanser
----------

1. ↑  Agderposten, 11.02.2015
2. ↑  Agderposten, 20.02.2015
3. ↑  Årsberetning for Det kongelige hoff 2008, side 24
***Plateumaris rustica*** er en bille i gruppen sivbukker og tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den er ikke registrert i Norge.

Utseende
--------

*Plateumaris rustica* er mellom 5-10 mm lang. Kroppen er langsmal og ikke så oval som bladbillene ofte er. Den er svakt metallisk farget i ulike nyanser av grønt, messing- og bronsefarge. Bakkroppen smalner bakover. Hodet er fremover-rettet. Både antennene og beina er rødlige.

Mange av artene i slekten *Plateumaris*, er svært like hverandre og sikker artsbestemmelse kan bare skje ved undersøkelse av genitaliene.

Levevis
-------

Både larvene og de voksne (imago) billene finnes nær ferskvann hvor de lever av å spise blad på næringsplanten. Larvene lever under vannoverflaten. De voksne er særlig aktive i solskinn.

*Plateumaris rustica* tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.

Referanser
----------

1. ↑  Fauna Europaea - besøksdato: 27. februar 2010

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Plateumaris rustica* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Plateumaris rustica* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Plateumaris rustica* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Plateumaris rustica* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Plateumaris rustica* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Plateumaris rustica* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Plateumaris rustica* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
* - Fauna Europaea
* Norsk entomologisk forening
**SalmeKlang** ble startet i 2008. Bandet består av vokalist Mari Klingen, bassist Per Erik Olsen, gitarist Knut Ingolf Brenna og trommeslager Jo-Martin Grosås Nordbø. Bandet møttes på konservatoriet i Kristiansand. 

De tolker og omarrangerer gamle folketoner med religiøse tekster, og befinner seg musikalsk sett i et luftig poplandskap med innslag av folk og jazz. Deres debutplate kom i 2010 og heter også *SalmeKlang*. Deres andre plate ble gitt ut i 2012, og heter *Himmelveg*. I 2022 kommer deres tredje plate, *Syng i stille morgonstunder*. 

Bandet har blant annet samarbeidet med forfatter Gaute Heivoll om en konsert i Finsland Kirke i forbindelse med hans bok "Før jeg brenner ned". De har også et musikalsk samarbeid med folkemusiker Kim André Rysstad og har gitt ut singelen "Eg er ein gjest i verda".

Diskografi
----------

* *SalmeKlang* – (2010, Sanden Media)
* Himmelveg – (2012, Sanden Media)
* Syng i stille morgonstunder - (2022, Musikkentrepenørene)

Eksterne lenker
---------------

SalmeKlangs hjemmeside