recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Landgruppe 1 og 2** er et begrep som ble innført av Statistisk sentralbyrå i 2008. Begrepet ble innført for å erstatte den tidligere grupperingen av verdens land som «vestlige» og «ikke-vestlige». Den opprinnelige inndelingen var brukt av SSB for å beskrive en del samfunnsfenomener knyttet til «vestlige og ikke-vestlige innvandrere», for eksempel knyttet til analyser av boforhold i Oslo, og gav store utslag i en del slike statistikker. Imidlertid fikk denne kategoriseringen raskt bredt fotfeste og ble brukt som et hovedskille ikke bare i statistisk sammenheng, men også i politiske diskurser og i samfunnsdebatten ellers.. 

Denne inndelingen viste seg etterhvert å ikke være helt uproblematisk:[] Kategorien «vestlige land» var definert av grensen for Vesten fra den kalde krigens dager, en grense som har flyttet seg etter Berlinmurens fall og utvidelsen av EU- og EØS-området. I tillegg har kategorien «ikke-vestlige land» omfavnet en rekke nasjoner som ellers har lite med hverandre å gjøre. 

Inndelingen av verden i to kategorier viste seg imidlertid å være nødvendig for å beskrive noen fenomener knyttet til innvandring, og SSB valgte derfor å presisere og innsnevre disse definisjonene til å gjelde EU/EØS-land, USA, Canada, Australia og New Zealand (gruppe 1), og Asia, Afrika, Latin-Amerika, Oseania utenom Australia og New Zealand, og Europa utenom EU/EØS (gruppe 2).

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  SSB (2008) Vestlig og ikke-vestlig – ord som ble for store og gikk ut på dato. Statistisk sentralbyrå. Tilgjengelig fra. Lesedato 11.06.2016
2. ↑  Blom (1995): Innvandrere og bokonsentrasjon i Oslo. Statistisk sentralbyrå. Tilgjengelig fra. Lesedato: 11.06.2016.
**Paul Bulcke** (født 8. september 1964) er en belgisk forretningsmann som er styrelederen og tidligere administrerende direktør i Nestlé.

Utdanning og karriere
---------------------

Bulcke ble uteksaminert som kommersiell ingeniør ved Katholieke Universiteit Leuven, og er en alumnus ved Vlerick Leuven Gent Management School. Han gikk også på programmet for lederutvikling ved den sveitsiske handelshøyskolen International Institute for Management Development (IMD) i Lausanne.

Han begynte i 1979 – 25 år gammel – å jobbe for Nestlé-gruppen og jobbet i forskjellige land, inkludert Sveits, Spania, Belgia, Peru, Ecuador, Chile, Portugal, Tsjekkia og Tyskland. Før han ble utnevnt til administrerende direktør i Nestlé, var han konserndirektør for divisjonene i Amerika.

Referanser
----------

1. ↑   Davos 2014 Participant List, uttrykt i referansen som 1954[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.handelszeitung.ch[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Paul Bulcke – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** Munzinger (iba)
 |
**Sigrid Edvardsson** (født 26. desember 1967) er en norsk koreograf og danser. Hun er utdannet ved Statens Balletthøgskole, danselinjen, og videreutdannet ved Peridance Center, New York City. 

Sigrid Edvardsson jobbet som frilansdanser med base i Oslo, mest kjent for sitt arbeid i [Ingun Bjørnsgaard Prosjekt], Dans Design (blant annet avslutningsseremonien under Vinter-OL 1994 i Lillehammer), dessuten deltatt i ulike forestillinger på Nastionaltheatret, Det Norske Teateret og diverse prosjekter med koreografene Ina Cristel Johanessen, Un-Magritt Nordseth, Karen Foss, Karene Lyngholm og Øyvind Jørgensen, Kompani Wee med flere. 

Hun er tildelt Statens 3-årige arbeidsstipend i to omganger, og fikk kritikerprisen for IBPs forestilling «Sleeping Beauty». I 2005 dannet Sigrid Edvardsson teater/danskompaniet Edvardsson & Berggren sammen med forfatter og dramatiker Arne Berggren. Debuterte som skuespiller i en liten rolle i TV-serien *Seks som oss* på TV 2, våren 2007. I 2007 var hun sammen med Arne Berggren en av menneskene bak musikalen *Snø og ild*. Spiller rollen som Tara B. Hansen i TV-serien *Hvaler* av Arne Berggren.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Landgangsfartøy L-50** også kalt **«L50-båter»** var en type landgangsfartøy som ble benyttet innen den svenske flåten og det svenske kystartilleriet fra 1950-tallet til 1980-tallet. På den tiden var kystartilleriet en egen forsvarsgren som besto av fem kystartilleriregimenter. I løpet av 80-, 90- og 2000-tallet ble fire av disse regimentene lagt ned. Det eneste gjenværende kalles i dag for amfibiekorpset og danner sammen med flåten, Sveriges sjøforsvar. Kystartilleriet som forsvarsgren er nedlagt.

L50-båtene kunne frakte både kjøretøy og personell og var designet spesielt med tanke på landsetting av kystjegere under ild. Under overfarten var personellet beskyttet bak fartøyets stålskrog og en massiv rampe i baugen. Fartøyet var videre bygd med flat bunn og kunne derfor kjøre langt inn på grunne strender uten å grunnstøtte. Når fartøyet var så nær land som mulig, gikk rampen hurting ned og personellet stormet i land, om nødvendig ved bruk av «ild og bevegelse». Målet i første omgang var normalt å etablere et brohode for derved å sikre landsetting av hovedstyrken. Deretter kunne neste fase av operasjonen starte.

Fartøy i klassen
----------------

* **L-51** – Flåten
* **L-52** –
* **L-53** – Flåten → Karlskrona kystartilleriregiment (KA 2) → Flåten
* **L-54** – Flåten → Karlskrona kystartilleriregiment (KA 2)
* **L-55** –

Se også
-------

* MS «Thorbjørn»

Referanser
----------

1. ↑  kustartilleriet.gearhead.se Kustartilleriets fartyg och båtar Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine. Lest 22. oktober 2011
2. ↑  www.forsvarsmakten.se Amfibieregementets historik Arkivert 29. august 2010 hos Wayback Machine. Lest 25. oktober 2011
3. ↑  urkustjagarna.dinstudio.se Urkustjägarna Arkivert 23. november 2010 hos Wayback Machine. Lest 25. oktober 2011
4. 1 2  www.ka2kamratforening.se KA 2 Boken Arkivert 21. mai 2021 hos Wayback Machine. Lest 8. november 2011
**Etterstadsletta**  (1-99b, 2-128) er en gate på Etterstad i Oslo og går i en bue fra Biskop Jens Nilssøns gate i nordlig og østlig retning før den kommer tilbake til Biskop Jens Nilssøns gate. Samlet danner de to gatene en ring rundt Etterstad. I nr 4. ligger OBOS' første boligblokk fra 1931, med navn Etterstad 1. I nr 5 ligger Etterstad videregående skole, tidligere *Oslo teknisk-maritime skole*. Mesteparten av den øvrige bebyggelsen utgjøres av boligblokker fra forskjellige faser: Fra 1947 til 1960 bygget OBOS ut store deler av området med lamellblokker, samt fire store punktblokker øverst på området. I midten av boligområdet ligger Etterstadparken, et langstrakt parkdrag orientert øst-vest. På 1980-tallet bygget Selvaag ut området mot Alnaelva med terrasseblokker.

Etterstadsletta ble vedtatt som gatenavn i 1951, men navnet har lenge blitt brukt i andre sammenhenger. Alt på 1800-tallet ble benevnelsen Etterstadsletta brukt om ekserserplassen som lå her.

Referanser
----------

1. ↑  «Oslo kommune – Bydelsoversikt (E)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.

Litteratur
----------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Etterstadsletta». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 159. ISBN 978-82-573-1760-7.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Ettertenning** er et fenomen som opptrer i interne forbrenningsmotorer. Det kan forårsakes av for fet bensin/luft-blanding eller for høyt eller lavt oktantall i forhold til det tenning og motor er justert for. Når det fremdeles er rester av bensin eller antennbare forbrenningsprodukter i sylindrene, kan små glødende karbonpartikler antenne brennbar gass i sylinderen. Ettertenning, av ordet, skjer etter at tenningen på motoren er slått av, og motoren fortsetter å tenne men vanligvis slukner etter et par sekunder. Dersom tenningen skrus tilbake på "On" idet bilen ettertenner, starter motoren igjen. Dette er som regel skadelig for motoren, da ettertenning skapes av detonasjoner i motoren. Dersom det er regelmessig ettertenning bør motoren og/eller tenningen justeres av fagkyndige.

Eksempel: En VW/Audi-motor fra 1980-tallet som er ment for å kjøre på Super-bensin (98 Oktan blytilsatt), vil ha en risiko for å ettertenne dersom det fylles ren 95-oktan blyfri bensin på bilen, selv om dette ikke skal ha noen betydning for kjøreegenskapene, da motorene er fleksible.

Tips til ettertennende biler: Sett bilen i 2. gir og slipp clutchen litt ut så turtallet akkurat faller under 1000 omdreininger/min. Skru deretter av tenningen, og turtallet på bilen er da så lavt at sjansen for ettertenning minsker. Ettertenning inntreffer lettere hvis motoren skrus av på høyt turtall (f.eks. når choken er på eller fremdeles er aktivert under kaldstart.
Přemyslidenes våpenskjold.
De tre siste Přemyslid-kongene, illustrasjon i *Chronicon Aulae regiae*: Ottokar II av Böhmen (en krone - for Böhmen); Václav II av Böhmen (to kroner - for Böhmen og Polen) og Vaclav III av Böhmen (tre kroner - for Ungarn, Böhmen og Polen).
**Det přemyslidiske dynasti** (tsjekkisk: **Přemyslovci** eller **Dynastie Přemyslovců**, polsk: *Przemyślidzi* eller *Dynastia Przemyślidów*) var et tsjekkisk kongedynasti som regjerte i Böhmen (fra det 9. århundre og frem til 1306) og Polen (1300–06).

Přemyslidene var beslektet med piastene gjennom flere ekteskap, det første mellom Mieszko I og Dubrava.

Dynastiets mytiske stammor er Libuše eller Libussa, angivelig yngste datter av sagnskikkelsen grev Krok. Ifølge sagnet steg Libuše ut på en klippe høyt over Vltava-elven og profeterte at hun så for seg «en stor by hvis ære vil nå til stjernene». I en av sine transer ledet hun sitt folk til det stedet i skogen der hun ville ha Vyšehrad-slottet reist, og en by som skulle hete Praha. Hun giftet seg med bondegutten «Přemysl plogmannen», far til de fremtidige tjekkiske kongene og opphav til dynastiets navn.

Referanser
----------

1. ↑  *Chronicon Aulaeæ regiae, Brill*
2. ↑  Biographie, Deutsche. «Premysliden - Deutsche Biographie». *www.deutsche-biographie.de* **(tysk)**. Besøkt 29. april 2021.
3. ↑  Libušes profetier, Museum Houston
4. ↑  Peter Demetz: Sagnet om Libussa, *New York Times*

Eksterne lenker
---------------

* (en) House of Přemyslid – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** NKC
 |
**Ettore Bastico** (født 9. april 1876 i Bologna, død 2. desember 1972 i Roma) var en italiensk offiser som hadde høye posisjoner både i den italiensk-abessinske krig, den spanske borgerkrig og andre verdenskrig.

Liv og virke
------------

Bastico begynte ved militærakademiet i Modena i 1894 og gikk deretter inn i Esercito Italiano. Hans første posisjon var ved 3. regiment av Bersaglieri. Under første verdenskrig tjenestegjorde han ved generalstaben som oberst.

I 1928 ble han utnevnt til general av Benito Mussolini. Hans prestasjoner i den rolle han da ble gitt av Mussolini er blitt kritisk vurdert av Giulio Douhet i *Recapitulation*. Douhet kritiserer grundig de seks «grunnleggende teorier» forfektet av Bastico.

I 1935 ledet han en av divisjonene under den italiensk-abessinske krig, og var deretter sjef for et korps i Etiopia fram til 1937.

Deretter ble han sendt til den spanske borgerkrigen for å overta kommandoen over de italienske styrkene i *Corpo Truppe Volontarie* etter Mario Roatta. Her var han særlig sentral under erobringen av Santander under kampene i Nord-Spania. Sent på året i 1937 ble han erstattet av Mario Berti.

I 1939 ble han utnevnt til senator og overtok kommandoen over de italienske reservestyrkene i Po-området. Da andre verdenskrig brøt ut, var han generalguvernør for Dodekanesene som den gang var italiensk territorium.

Bastico deltok i de italienske styrkene under felttoget i Nord-Afrika, under kampene i Jugoslavia og Hellas.

Mussolini utnevnte ham til guvernør i Libya og fra 12. juli 1941 til øverstkommanderende for aksemaktene i Nord-Afrika. Selv om den tyske generalen Erwin Rommel formelt sett var hans underordnet, opptrådte Rommel helt uavhengig av Bastico. Bastico ble utnevnt til feltmarskalk i august 1942. Da aksemaktene ble slått i Afrika i 1943, evakuerte han tilbake til Italia og deltok ikke mer i krigen.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Dizionario Biografico degli Italiani, Dizionario biografico degli italiani ettore-bastico, besøkt 31. mai 2021[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4   TracesOfWar, TracesOfWar person ID 1703, besøkt 31. mai 2021[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   pantheon.world[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Douhet, Giulio; *The Command of the Air*, book three (Recapitulation), pp. 263-269; Office of Air Force History, Washington, D.C.

Litteratur
----------

* Patzwall, Klaus D.; Scherzer, Veit (2001). *Das Deutsche Kreuz 1941 – 1945 Geschichte und Inhaber Band II* **(tysk)**. Norderstedt, Germany: Verlag Klaus D. Patzwall. ISBN 978-3-931533-45-8.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ettore Bastico – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Tell Mureybit** er et arkeologisk funnsted med tidligere bosetning på vestbredden av Eufrat i det sentrale-nordlige Syria. Stedet ble utgravd i forbindelse med oppdemming av Eufrat, og ligger bare 50 km ovenfor Abu Hureyra, som er omtrent like gammelt.

Tell Mureybit skriver seg fra ca. 11000 f.Kr, og dokumenterer overgang fra innsamling av ville kornslag, til en bevisst sanking og såing av endrede kornsorter – jordbruk. Det er mulig at befolkningen fra Abu Hureyra midlertidig opprettet og bosatte seg i Tell Mureybit i en periode med ubeboelige tørkeforhold i deres hjemby.

Rester av kverneutstyr og bygg- og hvetekorn vitner om dette. Stedet er sammen med Abu Hureyra blant de aller første som dokumenterer dyrking i den såkalte fruktbare halvmåne.

Referanser
----------

1. ↑  Steven Mithen, *After the Ice: A Global Human History 20,000-5,000 BC*, Phoenix, London 2003, side 63. ISBN 0-75381-392-0.

Litteratur
----------

* J.Cauvin, «Les fouilles de Mureybet (1971–74) et leur signification pour les origines de le sédentarisation au Proche-Orrient», i *Annual of the American Schools of Oriental Research* 44, 1977, side 19-48.
Bygningen som huser akademiet ble bygget i 1764-89 etter tegninger av Jean-Baptiste Vallin de la Mothe og Alexander Kokorinov.
**Det russiske kunstakademiet**, også kjent som **St. Petersburgs kunstakademi**, **Det keiserlige kunstakademi** eller **Repina**, er et kunstakademi som ligger i St. Petersburg. Det ble grunnlagt i 1757.

Katarina den store ga institusjonen navnet Det keiserlige kunstakademi i 1764 og utnevnte samtidig dets første rektor; Alexander Kokorinov, som også fikk i oppdrag å tegne et nytt bygg for akademiet.

Det tok 25 år å konstruere det nyklassisistiske byggverket. Arkitekt Konstantin Thon var ansvarlig for en overdådig dekor av interiøret. Han har også tegnet bryggekanten foran bygningen og smykket den ut med to 3000 år gamle sfinkser som ble fraktet fra Egypt.

Eksterne lenker
---------------

* Russian Academy of Arts
* The St. Petersburg State Academic Institute of Fine Arts

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC
 |
***Paul Blart: Mall Cop*** er en amerikansk filmkomedie fra 2009, regissert av Steve Carr. Filmen kom ut i USA den 16. januar 2009, distribuert av Columbia Pictures. 

En oppfølger, *Paul Blart: Mall Cop 2,* ble utgitt i 2015.

Sammendrag
----------

Paul Blart (Kevin James) er bosatt i New Jersey sammen med sin datter, Maya og eldre mor, Margaret. Han håper å bli med i politiet, men har hypoglykemi. Blart er sikkerhetsvakt ved et kjøpesenter, patruljer senteret på Segway, og trener opp Veck Simms (Keir O'Donnell), som ny vekter. Natt til Black Friday planlegger noen kjeltringer å rane kjøpesenteret. De tar flere ansatte og kunder som gissel. Simms blir avslørt som gjengens leder – hans jobb som sikkerhetsvakt var for å samle informasjon fra senteret. 

Ranerne holder gislene for å hindre at politiet stormer stedet, og de plasserer bevegelsessensorer overalt i tilfelle noen prøver å ta seg inn. Blart snakker med SWAT-leder James Kent (Bobby Cannavale) som ber Blart pelle seg vekk og la politiet håndtere situasjonen. Men Blart oppdager en kvinnelig ansatt, Amy Anderson – som han har romantiske følelser for – blant gislene, og vil redde henne. Han oppdager at ranerne har skrevet ned flere kredittkort-koder, og han innser at deres egentlige plan er å rane en bank ved kjøpesenteret.

Blart arresterer alle ranerne, bortsett fra Simms som kidnapper Anderson og Maya og stikker av. Blart følger etter dem til en flyplass, hvor Simms prøver å flykte til Cayman Islands. James Kent dukker opp og avslører at han står i ledtog med ranerne. Før Kent kan skyte Blart, kommer en annen vekter og skyter Kent i armen. Ranerne blir arrestert. Blart og Anderson gifter seg i kjøpesenteret, stående på hver sin Segway.

Rolleliste
----------

* Kevin James som Paul Blart
* Jayma Mays som Amy Anderson
* Keir O'Donnell som Veck Simms
* Bobby Cannavale som James Kent
* Raini Rodriguez som Maya Blart

Eksterne lenker
---------------

* (en) Paul Blart: Mall Cop – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) *Paul Blart: Mall Cop* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Paul Blart: Mall Cop* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Paul Blart: Mall Cop* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Paul Blart: Mall Cop* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Paul Blart: Mall Cop* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Paul Blart: Mall Cop* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Paul Blart: Mall Cop* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Paul Blart: Mall Cop* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Paul Blart: Mall Cop* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Paul Blart: Mall Cop* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
Et av symbolene til det rektifiserte system er Fugl Føniks som overlever å bli brent på bålet, og stiger opp av asken
**Det rektifiserte system**, også kalt **det skotske rektifiserte system** (fransk: *Rite Écossais Rectifié*), er et høygradssystem innenfor frimureriet som ble etablert i Lyon, Frankrike i 1778.

Ritens opprinnelse
------------------

Riten ble i hovedsak utarbeidet av Jean-Baptiste Willermoz, en elev av Martinez de Pasqually, som en modifisert utgave av den strikte observans. Det var mindre opptatt av kristne institusjoner, og hadde blant annet fjernet tradisjonen om Tempelridderordenen. De tre første gradene i den blå losje av St. Johannes, praktiserer ritualene i den modifiserte form som ble benyttet av det franske frimureriet på denne tiden, og som ble videreført innenfor den franske rite. Det rektifiserte system bygger også på en rekke «skotske grader» som på denne tiden ennå ikke var blitt formaliserte, og integrerte også deler av høygradsystemet Ordenen av de Mureriske Riddere Elus Coëns av Universet, som ble etablert av Martinez de Pasqually i Bordeaux i 1761.

Systemet ble modifisert under konventet i Lyon i 1778 og i Wilhelmsbad i 1782. Det har overlevd fra dets grunnleggelse til idag, og er også åpen for kvinner. Ritualene ligner den strikte observans, men ordenens underliggende filosofi i gradene over den «blå losje» av St. Johannes er basert på Martinez’ bok «Avhandling om reintegrering av vesener» (*Traite de la reintegration des Etres*).

Fra 1782 ble det rektifiserte system innført i Danmark og Norge. I Norge ble det praktisert av St. Olai loge fra 1782 frem til 1819.

Gradene
-------

|  |
| --- |
| **Den blå losje av St. Johannes** |
| 1 º | Lærling |
| 2 º | Svenn |
| 3 º | Mester-murer |
| **Den grønne losje av Rosen og Korset**  |
| 4 º | Skotsk Mester (Maître Ecossais) av St. Andreas |
| **Den indre orden** |
| 5 º | Ledsagende Novise (Ecuyer Novice) |
| 6 º | Velgjørende Ridder av den Hellige By (Chevalier Bienfaisant de la Cité Sainte) |
| **Den hemmelige klasse** |
| 7 º | Erklært Ridder (Chevalier-Profès) |
| 8 º | Erklært Stor-Ridder (Chevalier-Grand Profès) (XII º i det svenske system) |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Universalis
 |
**Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund** var et norsk fagforbund som organiserte lønnstakere i jern- og stålverk, skipsbygging, mekanisk industri og verksteder. Forbundet ble stiftet i 1891. Fra 1905 var det tilsluttet Arbeidernes Faglige landsorganisasjon (senere LO). I 1907 inngikk forbundet den såkalte Verkstedsoverenskomsten med Mekaniske Verksteders Landsforening, og dette var den første moderne tariffavtale i Norge.

I 1960 gikk NJMF sammen med Norsk Støperiarbeiderforbund, som var stiftet i 1898. Norsk gullsmedarbeiderforbund gikk inn i NJMF fra 1. januar 1985. I 1988 slo Jern- og Metallarbeiderforbundet seg sammen med  Norsk Bygningsindustriarbeiderforbund, Norsk Papirindustriarbeiderforbund, Norsk Skog- og Landarbeiderforbund og Bekledningsarbeiderforbundet, og dannet det nye Fellesforbundet.

Formenn
-------

* 1891 Petter Pettersen
* 1891 Harald Hansen
* 1891-1892 Ole Georg Gjøsteen
* 1892-1893 P. A. Pettersen
* 1893-1895 E. Lundblad
* 1895-1896 Emil Pedersen
* 1896-1898 P. A. Pettersen
* 1898–1909  Marius Ormestad
* 1909-1912 Jørgen Borgen
* 1912-1913 Hans Kristiansen
* 1913-1919 Aksel Knudsen
* 1919–1925  Halvard Olsen
* 1925-1931 Alfred Melgaard
* 1931–1934  Konrad Nordahl
* 1934–1958  Josef Larsson (Han satt i tukthus fra 1941 til 1945)
* 1958–1966  Tor Aspengren
* 1966-1970 Per Andersen
* 1970–1976  Leif Skau
* 1976–1979  Lars Skytøen
* 1979–1981  Jan Balstad (fungerende leder)
* 1981–1987  Lars Skytøen
* 1987-1988 John Stene

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund». Store norske leksikon. 14. februar 2009. Besøkt 12. november 2015.

Kilder
------

Terje Halvorsen: *Jern og metall 100 år. Bind 1 1891-1940*. Tiden norsk forlag, Oslo 1990. ISBN 82-10-03377-8

Terje Halvorsen: *Jern og metall 100 år. Bind 2 1940-1991*. Tiden norsk forlag, Oslo 1990. ISBN 82-10-03378-6
**«Yamato»** (japansk:**大和**) var et japansk slagskip. Sammen med søsterskipet «Musashi» var det det største slagskipet noensinne konstruert, med et deplasement på 72 089 tonn. Hovedbestykkningen var ni 460 mm kanoner.

Planleggingsarbeidet med skipet begynte allerede i 1934 og skipet ble satt inn i tjeneste 16. desember 1941. Egentlig var planen å bygge fire slagskip av Yamatoklassen, men bare de tre første ble fullført («Shinano» ble ombygget til hangarskip som følge av de japanske tapene ved Midway). Det siste skipet ble ca. 30 % ferdig før det ble skrotet i 1943. Dessuten ble planene om å konstruere en «Super-Yamatoklasse» avbrutt.

Skipet ble konstruert for å være de amerikanske slagskipene overlegent. 460 mm-kanonen ble bevisst valgt fremfor en 410 mm-kanon, siden et amerikansk motstykke med 460 mm kanon ville ha vært for stort for Panamakanalen (hvis man da ikke skulle lempe på pansringen eller sekundær bestykning). For å skape ytterligere forvirring ble kanonene benevnt som 410 mm og selv ikke sivile japanske myndigheter fikk vite det egentlige kaliberet.

I kamp
------

Størstedelen av 1943 tilbragte «Yamato» i havn på øya Truk frem til 25. desember 1943 da det ble skadd av en torpedo fra USS «Skate» og ble ikke reparert før i april 1944. Det deltok så blant annet i slaget om Leytegulfen og Samargulfen, som var første gangen skipet avfyrte sin hovedbestykkning i strid.

Hennes siste oppdrag var et selvmordsoppdrag (Operasjon Tengō) i forbindelse med den amerikanske invasjonen av Okinawa i april 1945. Hun skulle da angripe amerikanske troppetransportskip. På dette tidspunktet var forsyningssituasjonen i Japan blitt så kritisk at det ikke fantes nok drivstoff for vendereisen, og planen var derfor å sette «Yamato» på grunn og bruke henne som kystvernartilleri. 6. april satte «Yamato» ut fra Tokuyama havn og ble dagen etter oppdaget av amerikanske styrker. Den amerikanske marinen sendte omtrent 400 fly for å avskjære «Yamato», som tok omtrent tyve bombe- og torpedotreffere før ammunisjonsmagasinene eksploderte og skipet gikk til bunns med 2 206 av mannskapet på 2 475.

Film
----

En film om skipets siste tokt ble laget i 2005: *Otoko-tachi no Yamato*.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Yamato (ship, 1941) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Japanese battleship Yamato – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** NDL
 |

Portal: Andre verdenskrig
Kart som viser stedet hvor skipet sank
**«al-Salam Boccaccio 98»** var en ferge eid og drevet av el-Salam Maritime Transport, et egyptisk transportselskap. Det var bygd i 1970.

2. februar 2006 sank fergen i Rødehavet på vei fra Duba i Saudi-Arabia til byen Safaga sør i Egypt. Båten hadde 1415 passasjerer om bord, de fleste egyptere som arbeider i Saudi-Arabia, men også enkelte pilegrimer på vei tilbake fra Mekka.

Skipets siste kjente posisjon var 100 km fra Duba. 3. februar 2006 ble det funnet livbåter og lik i vannet. Det ble også funnet noen overlevende.

Dårlig vær i området vanskeliggjorde redningsarbeidet. En uke etter forliset regnet man med at 390 overlevende var blitt reddet. Over 700 var fremdeles savnet, og 244 bekreftet omkommet.

Fakta om skipet
---------------

Skipet var en roroferge bygd i Italia i 1969. Det ble overlevert til første eier i 1970 og satt inn i trafikk mellom Italia og Tunisia med navnet MS Boccaccio. Skipet var 131 meter langt og 20 meter bredt.

Opprinnelig var skipet sertifisert for 500 passasjerer med 506 lugarplasser og for 200 biler. Det ble bygd 6 søsterskip i serie fra 1969 til 1972 ved to italienske verft. Etter påbygging i 1991 ble kapasiteten økt til 1.300 passasjerer med 920 lugarplasser. Samtidig ble bilkapasiteten økt til 320 biler.

Eksterne lenker
---------------

* (en) IMO 6921282 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) «al-Salam Boccaccio 98» – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen Rediger på Wikidata
* (no) Flere hundre kan ha overlevd Arkivert 8. oktober 2007 hos Wayback Machine. (Adresseavisen)
* (en) Egyptian ferry sinks in Red Sea  (BBC News)
* (en) Sea search for 'vanished' ferry (Times Online)
* (en) Passenger ferry sinks in Red Sea (CNN)
* (en) al-Salams hjemmeside
**Children At Risk Foundation** (**Kolibri CARF**) er en norsk stiftelse som driver arbeid blant barn og unge i faresonen i favelaområder i São Paulo-regionen i Brasil. Dette er svært belastede områder, både hva gjelder gatebarn, fattigdomsproblemer, rusproblemer og kriminalitet. 

Kolibrien er symbolet for arbeidet både i Brasil og i Norge, og Kolibri Norge har sitt kontor i Bergen.

Kunst
-----

Kolibri i Brasil bruker kunst og kultur som redskap og er basert på at barn og unge bygger opp kunnskap, selvtillit og tro på egne krefter. Det er stort fokus på det sosiale fellesskapet. Barn og unge i de ulike aktivitetene kobles med tilsvarende grupper i Norge, slik man får kontakt, inspirasjon og utveksling begge veier.

Grunnlegger
-----------

Grunnlegger Gregory John Smith.
Modellen er basert på erfaringene og kompetansen til sosialentreprenør Gregory John Smith, som startet CARF i Bergen i 1992. Han solgte alt han eide og reiste til Brasil for å arbeide med gatebarn. Smith er Ashoka-fellow. Han mottok Den Kongelige Norske Fortjenstorden i 2013 og World of Children Award i 2014 for sitt arbeid for barn gjennom mer enn 20 år.

Aktivitetssentre
----------------

Fra KolibriRedet
I 2002 ble gatebarnarbeidet utvidet til også å omfatte forebygging. Da åpnet aktivitetssenteret KolibriRedet. Kolibrisentrene er inspirasjonssentre for barn og unge. Kolibri har nå[*når?*] bygget tre mindre aktivitetssentre, kalt KolibriEgg, i og rundt São Paulo-området. Over 2 000 barn og unge deltar på aktiviteter ved sentrene.

For å kunne delta, må barna forplikte seg til å gå på vanlig offentlig skole. På den måten bidrar Kolibri til at barna ikke dropper ut av skolen.

Økonomi
-------

Arbeidet til KolibriBrasil finansieres i hovedsak av innsamlede midler i Norge. Inntektene kommer fra Kolibrisupportere som betaler en fast sum i måneden, fra skoler og barnehager som lager aksjoner og innsamling, og fra enkeltpersoner, ulike fond og bedrifter.

Film
----

NRK lagde dokumentaren *Kolibrimannen* som ble sendt i 2005. Den viser Gregory Smith sin hverdag i møte med barn og unge, og deres utfordringer i favaelen i São Paulo.

Referanser
----------

1. ↑  «Flytta til Brasil for å jobbe med gatebarn». *NRK*. 25. november 2014. Besøkt 7. mai 2016.
2. ↑
3. ↑  «I natt fikk Gregory Smith «barnas fredspris»». *NRK*. 7. november 2014. Besøkt 7. mai 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted

* (en) Children At Risk Foundation – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Children At Risk Foundation på Facebook
* Kolibri CARF på Flickr
* *Kolibrimannen*
**«Utsikt over Delft»** (*Gezicht op Delft*) er et oljemaleri av Johannes Vermeer utført ca.1660/1661. Maleriet eies av museet Mauritshuis i Haag. Maleriet er Vermeers største og mest tidkrevende verk muligens med unntak av «Maleren i sitt atelier» og kan ha vært et bestillingsverk utført på oppdrag av beskytteren Pieter van Ruijven. Bildet viser en utsikt over byen Delft med kanalen Schie i forgrunnen. Vermeer arrangerte flere av bildets arkitektoniske elementer slik at de løper parallelt med billedrammens kant, men i motsetning til samtidens sedvanlige byutsikt, bruker ikke Vermeer elementer som å la veien fortsette inn i bakgrunnen for dermed å indikere byens liv og hemmeligheter. 

Til maleriet benyttet Vermeer en ensartet, sammenhengende farvepalett dominert av jordfarver som oker og brunt samt enkelte strøk av rødt. Det er interessant å legge merke til at skyene bryter opp akkurat over Nieuwe Kerk slik at kirketårnet fremstår i strålende, nesten overjordisk lys. Kirken inneholdt fra 1622 et monument over Vilhelm I av Oranien, helten fra frihetskampen mot Spania. Vilhelm var blitt snikmyrdet i Delft, men var høyt ansett i byen og Vermeer kan ha ønsket å komme med et politisk budskap med det himmelske lyset.

Bygningen lengst til høyre i bildet med et tårn på hver side ble kalt Rotterdam byport og denne eksisterte helt til 1836 da den ble revet. Bygningen var fra middelalderen og utfra en tegning utført av Jan van Kessel på midten av 1600-tallet kan man se at den var forsynt med blant annet skyteskår. Maleriet har blitt undersøkt ved hjelp av røntgen og infrarød teknologi og da viser det seg at Vermeer opprinnelig malte de to tårnene på bygningen badet i sollys, men har senere tonet dem betraktelig ned slik at de passer inn i den mørke delen nederst i bildet.

«Utsikt over Delft» er et av Vermeers bilder hvor man antar at han har benyttet et camera obscura som hjelpemiddel i fremstillingsprosessen, dels på grunn av den presise detaljrikdommen maleriet er utført med, men også på grunn av det diffuse lyset som for eksempel sees i lyset i elven og som tilsvarer hva man ville observere gjennom et camera obscura. 

Maleriet har mottatt mye berømmelse gjennom tiden. Forfatteren Marcel Proust omtaler det som «verdens beste maleri», og i sitt romanverk *På sporet av den tapte tid* lar han en av hovedpersonene besvime av henrykkelse foran maleriet.

Referanser
----------

1. ↑  Monica Rotgans. «Utsikt over Delft, ca 1660-1661, Johannes Vermeer (1632-1675) ». I: *Kunst for alle*; nr 6, 2007
2. ↑  Johannes Vermeer, View of Delft, c. 1660 - 1661 mauritshuis.nl
3. 1 2 3 4  View of Delft fra Essential Vermeer
4. ↑  Otto Nes. «Jan Vermeer, dikternes maler» I: *Bokvennen*; nr 4, 2002

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
Et såkalt *frihetstre* på en tegning av Goethe. På skiltet står det: *Passans, cette terre est libre* (til de som passerer: dette området er fritt).
**Det rhinsk-tyske nasjonalkonventet** (tysk: Rheinisch-Deutsche Nationalkonvent) ble avholdt fra 17. til 23. mars 1793. Det regnes som det første demokratisk valgte parlament på tysk jord.

Historie
--------

Da de franske tropper rykket inn i Mainz 29. oktober 1792, hadde kurfyrsten og hans hoff flyktet fra byen. Det ble holdt valg til konventet der alle menn over 21 år hadde stemmerett, forutsatt at de avga erklæring om å respektere folkesuvereniteten, og prinsippene om frihet og likhet. Det var valgt av borgere fra Pfalz og områder langs Rhinens venstre bredd. Et forbilde var valgene til det franske nasjonalkonventet høsten 1792. Den første dag av konventet møtte 59 representanter, dagen etter kom det flere, slik at konventet til slutt talte 128 representanter fra 126 valgdistrikter. Konventet holdt to møter 17. mars 1793. Mainzrepublikken ble utropt 18. mars. Den nye staten skulle strekke seg langs Rhinens venstre bredd, fra Landau til Bingen.

Etter proklameringen av den nye staten ble det danset rundt et frihetstre på torget, som var montert der i januar. Borgerne erkjente at den nye staten var for svak til å stå i mot et nytt angrep fra kurfyrsten. Det ble derfor 21. mars 1793 bestemt å sende en deputasjon til Paris for å slå den nye staten sammen med Frankrike. Deputasjonen skulle bestå av Georg Forster, kjøpmann fra Colmar Andrè Potocki og dr. philos og bonde Adam Lux.

De tyske fyrsten gjenerobret utover våren sine tidligere områder. Fra 14. april 1793 ble Mainz bombardert av tropper fra Østerrike, Preussen, Sachsen, Bayern og Hessen. I juni ble byen beskutt av mer enn 200 kanoner. Beleiringen ble et turistmål, der medlemmer av hoffet reiste til Rhinens høyre bredd for å se spetakkelet som beskytningen forårsaket. De franske troppene kapitulerte 23. juli, etter at en tredele av Mainz var skutt i stykker. De gjenværende jakobinerne ble tatt til fange.

Referanser
----------

1. ↑  «MAINZER REPUBLIK - VON DER KANONADE BEI VALMY ZUR ERSTEN REPUBLIK AUF DEUTSCHEM BODEN». *web.archive.org*. 1. mai 2006. Arkivert fra originalen 1. mai 2006. Besøkt 25. september 2021.
2. 1 2 3 4  Jochheim, Gernot. «18. März 1793: Ausrufung der Mainzer Republik | bpb». *bpb.de* **(tysk)**. Besøkt 25. september 2021.
3. ↑  Rheinland-Pfalz, Landtag. «Geschichte des Deutschhauses». *landtag.rlp.de* **(tysk)**. Besøkt 26. september 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Planetbevegelse ifølge det ptolemeiske systemet; planeten beveger seg over en episyklus A hvis midtpunkt kretser over en deferent C rundt ekvanten B som ligger midt imot jorden (blå)
En **episyklus** er en sirkelbevegelse rundt et middelpunkt som i sin tur beveger seg lang periferien på en annen, vanligvis større, sirkel. Episyklusen var et fenomen som man så seg nødt til å skape for å kunne forklare planetenes retrograde bevegelse i det geosentriske verdensbildet.

Selv i Kopernikus' heliosentriske verdensbilde var episykluser nødvendig ettersom han fulgte den aristoteliske ideen om at himmellegemer beveget seg i sirkler. Først da Kepler beskrev planetbanene med sine lover for ellipser ble det mulig å forlate episyklusene.

Ekvant
------

Normalt ble bevegelsen i sirklene antatt å være likeformet sett fra sirkelens sentrum. Ptolemaios innførte imidlertid begrepet *ekvant*; ekvanten var det punktet hvis bevegelse rundt så likeformet ut. Ekvanten lå inne i sirkelen, men ved siden av sirkelens sentrum. Ekvanten var Ptolemaios' original-idé. Kopernikus avskaffet ekvanten i sin heliosentriske modell av solsystemet.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
Universitetsbiblioteket i Beograd.
**Universitetsbiblioteket i Beograd**, eller **Svetozar Markovićs universitetsbibliotek**, (serbisk: Универзитетска библиотека Светозар Марковић) er et bibliotek tilknyttet Universitetet i Beograd i Serbia. Biblioteket er oppkalt etter Svetozar Marković, en politisk aktivist i det 19. århundre, og det er det nest største biblioteket i Beograd, etter Nasjonalbiblioteket i Serbia.

Biblioteket er bygget med økonomiske ressurser fra forretningsmannen og filantropen Andrew Carnegie. Beograd var en av de første tre byene i Europa med et Carnegie-bibliotek, og det er det eneste Carnegie-biblioteket i Sentral- og Øst-Europa.

Beograds universitetsbibliotek er det største universitetsbiblioteket i Serbia, og det har over 1,5 millioner bøker.[] Biblioteket er også kjent som Nasjonalbiblioteket på grunn av de store serbiske samlingene og en rekke internasjonale vitenskapelige samlinger.

Biblioteket ble grunnlagt i 1921 og er etterfølgeren til Beograds universitetsbibliotek fra 1844. Biblioteket har ligget på dagens plassering siden 1926.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 12. oktober 2009. Besøkt 18. juni 2009.
2. ↑
3. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 21. juli 2011. Besøkt 25. oktober 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) University Library Svetozar Marković – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Terje Bjørn Lerstad** (født 1955 i Oslo) er en norsk komponist og klarinettist. Lerstad gjennomførte klarinettstudier hos Olav Rimstad ved Musikkonservatoriet i Oslo i perioden 1967–1974. Etter gymnaset studerte Lerstad klarinett med Richard Kjelstrup ved Norges musikkhøgskole. Deretter fulgte bassklarinettstudier med Harry Sparnaay i Nederland; før Lerstad avsluttet diplomstudiumet ved Koninklijk Conservatorium, Haag i 1982.

Fra 1979–1981 var Lerstad Ess-klarinettist i Forsvarets Musikkorps, Halden. Lerstads debutkonsert kom i februar 1980 og fra august 1982 var han bassklarinettist i Den Norske Opera. Lerstad er stifter av bl.a. Bozza Trio og Het Basklarinettencollektief. Han har også virket som solist bl.a. med ASKO-ensemble i Holland Festival 1982, under Ny Musikks Solistfestival 1987, med Kringkastingsorkesteret på Ultimafestivalen i 1992, med Stavanger Symfoniorkester i 1993, på ISCM-festivalen Stockholm 1995 og med Oslo Sinfonietta i 2000. Lerstad er medlem av Oslo Sinfonietta og Cikada fra begynnelsen og aktiv som utøver av samtidsmusikk.

Lerstad er hovedsakelig selvlært som komponist, men har likevel skrevet over 200 verker til nå. Verkene før ca. 1972 er i hovedsak skrevet i klassisk/romantisk i stil. I løpet av 1970-tallet blir mer avansert harmoni og rytme brukt, og mot 1980 er en stor inspirasjonskilde «før-tonal» musikk (fra renessanse og middelalder). Hans musikk har fortsatt å klinge stadig mer modernistisk de siste 20 år, men han har aldri brukt tolvtone- eller serialistisk teknikk, og renessansemusikk og tradisjonell musikk (hovedsakelig fra Tibet, Japan og Balkan) er fremdeles kilder til å utvikle komposisjonene videre. Det mest kompliserte i hans musikk er det rytmiske og solistisk bruk av sjeldne (og til og med hjemmelagede) instrumenter.

Produksjon
----------

### Verkliste (utvalg)

* *Klarinettkonsert nr. 1* (1971/82)
* *Blåserkvintett nr. 4* (1979/82)
* *2 Stykker for saxofonkvartett (AATT), op. 79* (1975)
* *Sonata for basson and piano, no.2* (1977)
* *Requiem for stort blandet kor, op. 123* (1978)
* *Symfoni nr. 4* (1982)
* *Toccata, op. 183* (1986)

### Diskografi

* Robert Rønnes, Eva Knardahl, *Norwegian Contemporary Music for Bassoon* (1992)
* Cikada Ensemble, *Cikada* (1993)
* *Lyrical Punk Clarinet* (2003)

Referanser
----------

1. ↑   The LiederNet Archive, LiederNet composer ID 17140[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 14. september 2016. Besøkt 2. september 2016.
3. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 16. september 2016. Besøkt 2. september 2016.

Eksterne lenker
---------------

* *Concertino for strykere og klaver* – NRK-opptak fra Nasjonalbibliotekets arkiver
* Verkliste Arkivert 19. september 2016 hos Wayback Machine. fra NB noter

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Universitetsmuseenes IT-organisasjon** (**MUSIT**) ble etablert i **2007** av universitetene i Bergen, Oslo, Tromsø og Trondheim. I 2009 kom også Universitetet i Stavanger med.

Formålet med organisasjonen er å forvalte universitetsmuseenes digitale samlinger på en forsvarlig måte, og å gjøre dem tilgjengelige for lek og lærd. Den daglige driften av MUSIT og forvaltningen av MUSITs portefølje av databaser og applikasjoner er lagt til i Gruppe for digital samlingsforvaltning (DS) ved Universitetet i Oslos Senter for informasjonsteknologi (USIT). Gruppen drifter og utvikler universitetsmuseenes samlingsdatabaser og applikasjoner i samarbeid med andre grupper ved USIT, og publiserer samlingene på Internett.

Historie
--------

MUSIT bygger videre på utviklings- og digitaliseringsarbeidet som ble utført i to tidligere prosjekt (Dokumentasjonsprosjektet og Museumsprosjektet). Da ble store mengder gjenstander, foto, dokumenter og registreringskort digitalisert ved spesielle registreringssentraler, og det ble utviklet dataverktøy for å forvalte det digitaliserte materialet.

Samlingsdatabaser
-----------------

MUSIT forvalter samlinger innenfor en rekke fagfelt, bl.a. arkeologi, botanikk, etnografi, numismatikk og zoologi. Samlingsdatabasene inneholder både historiske data, digitalisert fra gamle kataloger og arkiv, og data som produseres daglig gjennom systematiske innsamlinger og forvaltningsoppgaver som universitetsmuseene er pålagt av staten. Totalt inneholder databasene flere millioner objekter.

Tilgjengeliggjøring
-------------------

MUSIT gjør innholdet i samlingene tilgjengelig i portalen www.unimus.no. I tillegg leverer MUSIT data til Artsdatabankens artskart-tjeneste og til Global Biodiversity Information Facility.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Universitetsmuseenes samlinger på nett
* Gruppe for digital samlingsforvaltningArtskart.no[*død lenke*]
* Artskart
* Global Biodiversity Information Facility
**Terje Boye Hansen** (født 25. mars 1946 i Oslo) er en norsk dirigent og fagottist. Han har vært ansatt ved Den norske opera fra 1968 hvor han virket som solofagottist fram til 1990 og som kapellmester fra 1993. Han var sjefsdirigent i Kristiansand symfoniorkester fra 2001 til 2006.

Biografi
--------

Hansen er utdannet som fagottist, musikkpedagog og dirigent. Etter studiene ble han i 1968 ansatt ved Den Norske Opera som fagottist, og som solofagottist fra 1980. I tillegg til musikerjobben hadde han dirigentoppgaver både i Norge og utlandet – blant annet for Den Norske Opera.

Etter å ha avsluttet sitt orkestervirke i 1990 ble han i 1993 igjen tilknyttet Den Norske Opera, denne gang som dirigent.

Hans repertoar omfatter en rekke operaer og operetter, samt en rekke balletter, (Carmen, La traviata, Madama Butterfly, Hänsel und Gretel, Don Giovanni, Cosi fan tutte, Tryllefløyten, Ildfuglen, Vårofferet m.fl.) 

Han har hatt utallige oppdrag for radio og TV og engasjementer i England, Tyskland, Sør-Afrika, Russland, Polen og Sverige.

Han har turnert i Norge, Finland, Danmark, Tyskland og Italia med Den Norske Opera, bl.a. med balletten *The Tempest* av Arne Nordheim og Glen Tetley, og i London med Prokofievs *Romeo og Julie*.
Høsten 1988 mottok han prisen som *Festivalens dirigent* ved den internasjonale festivalen *Neue Musiktheaterwerkstatt*, arrangert som en del av *Kulturstadt Berlin 88*. 

I de senere år har Hansen lagt ned en stor innsats for å gjøre glemte deler av norsk musikkhistorie kjent for dagens publikum. Særlig har han jobbet mye med norsk romantisk musikk rundt forrige århundreskifte, også kjent som gullalderen i norsk musikkhistorie. Dette gjenspeiles tydelig i listen over plateutgivelser med Hansen som musikalsk leder. Blant komponistene han har dratt fram i lyset er Hjalmar Borgstrøm og Sigurd Islandsmoen.

Hansen ble i 2020 tildelt Kongens fortjenstmedalje.

I 2021 ble han utnevnt til æresmedlem av Norsk Tonekunstnersamfund.

Utgivelser
----------

* *Hjalmar Borgstrøm: Thora paa Rimol*, med TSO (Simax)
* *Egil Hovland: Fange og fri*, med DNO / KORK (Simax)
* *Sigurd Lie: Symfoni og andre verk*, med KSO / (2L)
* *Kjell Flem: Ultima Thule Symfonisk dikt*, med BFO (Aurora)
* *Sigurd Islandsmoen: Requiem*, med KSO / Det norske solistkor (2L)
* *Hjalmar Borgstrøm: Symfoniske dikt, Fiolinkonsert* med Norrlandsoperan / Jonas Båtstrand / Nils Anders Mortensen (Simax)

Referanser
----------

1. ↑  «Tildelinger av ordener og medaljer». *www.kongehuset.no* **(norsk)**. Besøkt 13. juni 2020.
2. ↑  «Norsk Tonekunstnersamfund - For solister og kammermusikere». *Norsk Tonekunstnersamfund*. Besøkt 15. september 2021.

Eksterne lenker
---------------

* Terje Boye-Hansen i Scenewebarkivet
* Terje Boye Hansen hos Den norske opera
* Terje Boye Hansen hos MIC

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Med **buejakt** menes jakt der pil og bue brukes som våpen. Buer har vært brukt til jakt i flere tusen år. Fra gammelt av var det primitive langbuer bestående mer eller mindre av en pinne og en streng, men etterhvert som teknologien har utviklet seg, har buene blitt mer og mer effektive. Dagens jaktbuer er svært tekniske og effektive våpen, og kan ikke lenger sammenlignes med de flere tusen år gamle langbuene.

Buejakt bedrives i dag med alle typer av buer. Langbuer, recurvebuer og compoundbuer, såvel som armbrøst noen steder. Buejakt er en kortholdsjakt. Der riflejakt normalt foregår ut til 100-200m, er det normalt at buejegeren begrenser seg til mellom 20 og 30m, avhengig av viltslag .

Buejakt har siden 70-tallet vært forbudt i Norge, men er i mange land likestilt med annen jakt. USA er verdens største buejaktnasjon, men også mange Europeiske land åpner for jakt med bue. Danmark, Finland, Åland, Estland, Frankrike, Spania, Portugal og flere til tillater i dag buejakt . Erfaringen fra disse landene er at buejakt er like humant som jakt med rifle 

Norge og Sverige er i prosess med å utrede om buejakt kan passe inn i skandinavisk viltforvaltning. Norges Buejegerforbund og Svenska Bågjägareförbundet arbeider begge per nå, høsten 2021, aktivt for innførsel av buejakt.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 5. november 2021. Besøkt 5. november 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bowhunting – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
**Salta** er en by nordvest i Argentina og hovedstad i provinsen Salta. Byen er Argentinas åttende største, med et innbyggertall på 535 060 i 2010 (619 000 medregnet den omliggende byregionen). Byen ligger i Lermadalen, 1 152 meter over havet, ved foten av Andesfjellene. Klimaet er varmt og tørt. Den ble grunnlagt 16. april 1582 av den spanske conquistadoren Hernando de Lerma. Salta er kjent for sine mange vakre bygninger i kolonialarkitektur i den gamle bydelen. Byens innbyggere kalles *salteños*.

Byen er startsted for Jernbanestrekningen Salta–Antofagasta og den spektakulære rundturen «Tren a las Nubes - tog i skyene», som går fra Salta til San Antonio de los Cobres på 3774 moh. og tilbake, hvor Viaducto La Polvorilla er strekningens høyeste punkt, 4188 moh. 

* 
* 
*

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Salta, Argentina – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Salta City – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Turistinformasjon for provinsen Salta

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |


1. ↑   *Folketellingen 2010 i Argentina*, Wikidata Q5760473