recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Bowmore Distillery ved Loch Indaal
**Bowmore Distillery** er et skotsk whiskydestilleri som produserer single malt whisky. Bowmore ligger i landsbyen Bowmore på øya Islay i regionen Argyll og Bute. Bowmore ble etablert i 1779 av John Simpson, helt nede ved strandkanten i bukten Loch Indaal.

Historie
--------

Bowmore er det nest eldste destilleriet i Skottland og Islays første. I 1852 ble Bowmore overtatt av William & James Mutter, og i løpet av 1880-årene ble Bowmore det nest største destilleri i Skottland målt i produksjon. I 1925 overtok firmaet Sherrif’s Bowmore Distillery eierskapet til Bowmore. En periode på 1930-tallet samt under andre verdenskrig var Bowmore stengt. I 1950 ble Bowmore overtatt av William Grigor & Sons Ltd, før det i 1963 ble solgt til Stanley P. Morrison. I 1994 gikk Bowmore inn i det japanske drikkevarefirmaet Suntory Alliance.

Produksjon
----------

Fra malteriet hos Bowmore
Bowmore opererer med fire destillasjonsapparater; to «wash-still» og to «spirit-still». Wash er vørter, altså den ferdig gjærede væsken fra det maltede kornet. I en wash-still destilleres vørteren til det som kalles for «low-wines» som har en alkoholprosent på 21-28 %, før den destilleres i en spirit-still og vil da ha en alkoholprosent på rundt 70 %. Bowmore har en årlig kapasitet på 2 000 000 liter. Bowmore er også ett av få destillerier som malter deler av det bygget de trenger, og ikke kjøper alt fra kommersielle malterier. Malting av bygg er en tid- og arbeidskrevende prosess som gjøres for hånd hos Bowmore. Vannkilden til Bowmore er Laggan River.

Produkter
---------

Bowmore har 5 forskjellige standardtappinger på flaske, i tillegg til spesialtappinger. Bowmore har blant annet en 40 år gammel singel malt som spesialtappning. Bowmores whiskyer er noe mindre torvpreget enn det som er vanlig i whisky fra Islay.

Se også
-------

* Liste over skotske whiskydestillerier

Referanser
----------

1. ↑  «Bowmore Single Malt Scotch Whisky». Whisky.com. Arkivert fra originalen 5. august 2011. Besøkt 7. mai 2011.

Eksterne lenker
---------------

* Bowmore på whiskywiki.no[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF
 |
Volunds smie i midten. Niduds datter til venstre og hans døde sønn skjult til højre for smien. Mellom Bodvild og smien flykter Volund i ørneham. – [Stein i Ardre, Gotland.
Bodvild rekker den forkrøplede Volund sitt ødelagte smykke, tegning av Johannes Gehrts (1883).
***Volundkvadet*** (eller ***Volundarkviða***) er et dikt fra *Den eldre Edda* basert på germanske sagn om mestersmeden Volund smed. Kvadet beskriver tapt kjærlighet og dypt savn, men også hat og brutal hevn.

Det finnes flere versjoner av myten, men i *Den eldre Edda* finner fortelles det at smeden Volund er sønn av en finnekonge, og han bor sammen med sine to brødre i Ulvedaler. Han blir forlatt av sin elskede Hervor, og blir sittende tilbake og smi ringer mens han tenker på sin tapte kjærlighet. En natt blir han tatt til fange av kong Nidud og tatt med til en holme. Den onde dronningen sørger for at Volunds sener blir kuttet av ved kneet, slik at han ikke kan rømme. En armring som Volund har smidd til sin kjæreste, blir tatt fra ham og gitt til kongsdatteren Bodvild. Etter at Volund har smidd kostbarheter for kong Nidud en stund, tar Volund hevn over kongen ved å drepe hans to sønner og smi vakre skåler av hodeskallene deres. Han voldtar Bodvild og gjør henne gravid. Dette forteller Volund hoverende til kong Nidud før han flyr av gårde med et par vinger som han har smidd seg.

*Volundkvadet* skal ha blitt til i Hålogaland under sterk påvirkning fra angelsaksiske dikt. Forskningstradisjonen rundt Edda-diktningen har diskutert hvorvidt *Volundkvadet* hører hjemme blant gude- eller heltediktene. Nyere forskning har plassert diktet blant gudediktene, av den grunn at hovedpersonen er en alv, og dermed anses å høre hjemme i gudeverdenen.

I historien om Volund dukker figuren Daidalos fra gresk mytologi opp, smeden som ble tatt til fange av kongen på Kreta, men som etter en tids fangenskap fløy av gårde til frihet ved hjelp av selvlagde vinger. Mytologisk trekker denne figuren også veksler på figurene Hefaistos og Vulkan.

Referanser
----------

1. ↑  Alexander Bugge: *Norges historie* (1910), bd. 1

Eksterne lenker
---------------

* Völundarkviða på norrønt hos heimskringla.no

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Anders Lund Lorange** (født 12. mai 1847 i Halden, død 26. september 1888 i Bergen) var en norsk jurist og arkeolog.

Etter examen artium 1865 og cand.jur. 1872, ble han i 1874 den første arkeologen ved Bergens Museum. Allerede i 1866 hadde han gjort utgravninger i Østfold, mellom 1869 og -70 undersøkte han Raknehaugen i Ullensaker. På det sted han avsluttet gravingen, etterlot han seg en flaskepost datert 8. august 1870, som Sigurd Grieg åpnet den 9. august 1940. Han fortsatte senere videre utover på Østlandet. Han undersøkte Åkerfunnet på Vang (Hamar) i 1873, Myklebustskipet i Nordfjordeid 1874. Den potetsatte gravhaugen til Kong Bele ved Balestrand fikk han restaurert i 1884. Han drev store utgravninger på Vestlandet, blant annet av Storhaug ved Karmsundet i 1886. Han var innom Rønstadhelleren på Lepsøya i 1878.

Lorange fikk etter hvert opparbeidet en stor og viktig privat samling av oldsaker, som etter hans død ble overtatt av Universitetets Oldsaksamling. Han var formann i Bergensavdelingen av Fortidsminneforeningen i den perioden da man nærmet seg en ferdig restaurering av Håkonshallen (ferdig 1895), og han var sentral i gjenreisingen av Fantoft stavkirke 1883. Lorange ble etterfulgt
av Gabriel Gustafson som var konservator frem til 1899.

Utgivelser
----------

* A. Lorange (1876). *Samlingen af Norske Oldsager ved Bergens Museum*. Bergen.
* A. Lorange (1887). «Storhaugen paa Karmøen. Nyt Skipsfund fra Vikingtiden». *Bergens Museum Aarbok*.

Familie
-------

Lorange var sønn av Hans Andreas Lorange (1806–1896) og Georgine Fredrikke Lund (1814–1892). Selv ble han gift 1877 med Emma Gade (1856–1946) som var søster til bergenslegen Fredrik Gade (1855–1933). Datteren Inni Lorange (1882–1933) ble gift med kjøpmann Magdalon Müller Mowinckel (1871–1917), se Mowinckel. 

*Se også Lorange (slekt)*

Referanser
----------

1. ↑  Anders Hagen. «Anders Lorange (Store norske leksikon)».
2. ↑  Anders Hagen (1997). *Gåten om Kong Raknes grav*. Cappelen.
3. ↑  Rogne, Martinus (2006). *Haram Bygdebok*. Brattvåg: Haram Bygdeboknemnd. s. 160. ISBN 82-92055-23-1.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
Rue du Bac
**Rue du Bac** er en gate i Paris i byens 7. arrondissement. Gaten, som er 1150 meter lang, begynner i krysset mellom quai Voltaire og quai Anatole-France og fører til rue de Sèvres.

*Rue du Bac* har sitt navn etter en ferje (*bac*) som ble satt inn henimot 1550 på det som nå er quai Voltaire for å transportere steinblokker over Seinen for byggingen av Palais des Tuileries. Den krysset Seinen der broen Pont Royal ble bygget senere, under kong Ludvig XIV, for å erstatte *pont rouge* fra 1632 bygd av finansmannen Barbier.

Opprinnelig het gaten *grand chemin du Bac*, så *ruelle du Bac* og så *grande rue du Bac*.

I gaten ligger blant annet kapellet Chapelle Notre-Dame-de-la-Médaille-Miraculeuse.

Litteratur
----------

* Bruno Pons et Anne Forray-Carlier (dir.), *La Rue du Bac*, Paris, Délégation à l'action artistique de la Ville de Paris, 1991 – ISBN 2-905118-33-4

Eksterne lenker
---------------

* (en) Rue du Bac – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Official nomenclature of Parisian streets
* *Insecula*
* *www.paris-pittoresque.com*


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Bill McKinney** (født 12. september 1931 i Chattanooga, Tennessee, død 1. desember 2011) var en skuespiller fra USA som er mest kjent for sin rolle som sadistisk fjellmann i filmen Deliverance fra 1972 som var hans store gjennombrudd som skuespiller. McKinney har også spilt i syv filmer regissert av Clint Eastwood. 

I en alder av 19 år, vervet han seg til US Navy under Koreakrigen. Han tjenestegjorde i to år på en minesveiper i koreansk farvann, samt at han var stasjonert i Port Hueneme i California. Hans mer kjente roller i filmer er blant annet Picnic med døden (1972) Cannonball (1976) Pink Cadillac (1989) og Den grønne mil (1999). McKinney begynte som sanger på slutten av 1990-tallet, og han slapp et album med country & western-sanger. I februar 2010 aksepterte McKinney en rolle i den Robin Hood-inspirerte skrekkfilmen Sherwood Horror. McKinneys død ble kunngjort på hans Facebook-profil den 1. desember 2011. Han var en aktiv røyker i 25 år og døde av kreft i spiserøret. Han etterlot seg sønnen Clinton, samt flere ekskoner.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 81430414, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   «Bill McKinney, Deliverance's Mountain Man and Eastwood Sidekick, Dead at 80», besøkt 12. februar 2013[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bill McKinney på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Bill McKinney i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Bill McKinney på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (da) Bill McKinney på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Bill McKinney på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Bill McKinney på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Bill McKinney hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Bill McKinney hos Behind The Voice Actors Rediger på Wikidata
* Offisielt nettsted
* Facebook Page
* Bill McKinney obituary by Chris Wiegand in the Guardian (UK)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
**Rue de la Roquette** er en gate i Paris. Den løper fra Place de la Bastille i vest til gravlunden Père Lachaise.

Den var den eldste av veiene i det som var Paris' østlige forsteder og senere er blitt inkorporert innen bygrensene og nå er innen 11. arrondissement. Den førte fra Porte Saint-Antoine til det tidligere konvent for Hospitallersøstrene av la Roquette.

Gaten ble oppkalt etter en lokal sted som i sin tur enten har sitt navn fra er plantenavn, *eruca*, som betyr «rucola». En annen mulighet er at det kan komme fra *roche* som betyr stein/klippe.

De gamle La Roquette-fengslene ligger overfor hverandre på hver sin side av gaten. Utenfor det største av fengslene, *Grande Rochette*, ble det fra 1851 til 1899 offentlig henrettet 69 fanger med giljotinen oppstilt der. Fundamentene er fremdeles (2015) synlige i bakken. I 1871 ble dessuten seks gisler skutt i *Grande Roquette* under Pariserkommunen av kommunardene; blant de henrettede var den katolske erkebiskop Georges Darboy av Paris, andre geistlige, og en dommer.

Eksterne lenker
---------------

* LA ROQUETTE, Histoire du Quartier, Mémoire du Pavé...
**Daniel O'Herlihy** (født 1. mai 1919 i Wexford i Irland, død 17. februar 2005) var en Oscar-nominert irsk skuespiller. 

Familien O'Herlihy flyttet til Dublin, mens han fremtidlig var i ung alder. Han ble utdannet ved Christian Brothers College i Dun Laoghaire, og senere studerte han ved University College of Dublin, derfra ble han uteksaminert i 1944 med en grad innen arkitektur. 

O'Herlihy dukket opp som skuespiller for første gang i 1947. Hans første filmrolle i USA var som karakteren Macduff i Orson Welles' versjon av Macbeth i 1948. I 1954 var han med i regissør Luis Buñuels film Adventures of Robinson Crusoe, som skaffet ham en nominasjon til Oscar for beste mannlige hovedrolle. Men han ble forbigått av Marlon Brando som vant en Oscar for On the Waterfront, i stedet. 

O'Herlihy ble senere omtalt i The Young Land i 1959 som dommer Millard Isham. Han spilte i Fail-Safe i 1964 (som General Black, eller «Blackie»). Han var med i The Big Cube og 100 Rifles i 1969, og i 1970 spilte han i den episke filmen Waterloo.

I 1982 var O'Herlihy mest kjent for sine opptredener i Halloween III: Season of the Witch, The Last Starfighter i 1984 som Grig, Alex' medpilot, navigatør og medhjelper. I 1986 var han med i The Whoopee Boys i 1986. Han spilte karakteren John Huston i The Dead i 1987. Han hadde også en opptreden i RoboCop i 1987 og senere i oppfølgeren RoboCop 2 som kom ut i 1990. 

O'Herlihy hadde også en ganske omfattende karriere innenfor TV og han var med i ulike TV-programmer. Blant disse var The DuPont Show med June Allyson, og ABCs kriminalitetsdrama, Target: The Corruptors!. 

Dan O'Herlihy giftet seg med Elsie Bennett i 1945. Han var bror av regissøren Michael O'Herlihy (1928–1997) og far til skuespiller Gavan O'Herlihy, billedkunstner Olwen O'Herlihy og arkitekt Lorcan O'Herlihy. Han var også bestefar til Cian Dowling, Colin O'Herlihy, Micaela O'Herlihy og Eilis O'Herlihy. 

Dan O'Herlihy døde av naturlige årsaker i Malibu i California i 2005, i en alder av 85 år.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dan O'Herlihy på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Dan O'Herlihy i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Dan O'Herlihy på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (da) Dan O'Herlihy på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Dan O'Herlihy på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Dan O'Herlihy på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Dan O'Herlihy hos Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) Dan O'Herlihy hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Dan O'Herlihy hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata

* (en) Dan O'Herlihy hos Behind The Voice Actors Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Dictionary of Irish Biography **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** BNE **·** Discogs
 |
***Besøket*** er en roman av Stig Sæterbakken. Den kom ut i 2006 og er forfatterens sjuende roman. Jeg-fortelleren i boka, advokat Sigmund Winther, synes tilfreds med en ikke altfor utfordrende karriere og en velordnet tilværelse sammen med sin kone, museumskonservatoren Cecilie. Men om kvelden på sin 42-årsdag blir han oppsøkt av en gammel klassekamerat: treogtyve år er da gått siden han og Gunnar Samuelsen sist så hverandre. Gunnar har med seg et kassettopptak fra gymnasdagene som han vil at vennen skal høre. På opptaket, som ble gjort under en debatt i en anarkistgruppe de begge var med i, hører Sigmund sin egen stemme for første gang. Opplevelsen blir et sjokk for ham og tvinger ham til å revurdere det selvbildet han har levd med, såvel som forholdet han har til menneskene rundt seg. Gunnar viser seg dessuten å bli vanskeligere å få ut av huset enn det Sigmund og Cecilie først hadde tenkt. Ute av stand til å ta et oppgjør med de krefter som truer, merker den etablerte advokaten at grunnen begynner å svikte under ham.

*Besøket* fikk Oslo-prisen (Natt & Dag) for Årets lesning 2006.
***Våre Duster***, eller *Organ for Landsforbundet av Våre Duster*, var en avisspalte, skapt, skrevet og tegnet av Kjell Aukrust. Avisspalten var starten på det som senere ble til *Folk og fe* og til slutt den fiktive avisen *Flåklypa Tidende*. Alle de kjente Aukrust-figurene fra Flåklypa ble «født» i «Våre Duster». De fleste figurene fra persongalleriet i *Flåklypa Tidende* fulgte senere med over til dukkefilmen *Flåklypa Grand Prix*.

Avisspalten *Våre Duster* (forkortet VD) gikk i hvert av de årlige 26 numrene av *Mannskapsavisa* (senere Forsvarets Forum). Spalten dukket første gang opp mandag 11. januar 1954. Avisspalten ble avsluttet i februar 1963 (nr 3).

I den siste spalten med *Våre Duster* kunne man lese at redaktør Melvind Snerken direkte hadde fulgt Knut «Kupper'n» Johannesens legendariske 5 000 meter verdensrekord på Bislett i 1963. Snerken ble aldri seg selv igjen etterpå og måtte derfor avslutte avisspalten.

Ufullstendig rekkefølge over tilblivelsen av Flåklypa-figurene
--------------------------------------------------------------

### 1954

* I spalte nummer 2 (i februar) av «Våre Duster» ble Hallstein Bronskimlet d.a.y. introdusert med eget portrett. Man kan således si at han var den første av Kjell Aukrusts Flåklypa-figurer.
* I spalte nummer 3 (i mars) ble Ollvar O. Kleppvold presentert med eget portrett.
* I spalte nummer 5 (i april) ble Busk-Hagbartsen presentert med eget portrett (som «Fusk-Hagbartsen»).
* I spalte nummer 14 ble Reodor Felgen omtalt. Dette var også første gang at navnet Flåklypa ble nevnt i denne spalten.

Se også
-------

* (Ekstern lenke) -

Referanser
----------

1. ↑  Mannskapsavisa nr. 1 – 1954 – Årgang 10
2. ↑  Mannskapsavisa nr. 3 – 1963 – Årgang 19

Portaler: Litteratur | Kunst
Mongolske jurter på 1800-tallet
Mongolsk jurte i Gobi
**Jurt** eller **jurte** er en betegnelsen på et telt av filt som tradisjonelt har blitt brukt av nomader i Sibir og i Sentral-Asia. Begrepet jurt brukes i enkelte sammenhenger også om bosted eller oppholdssted generelt.

Blant folkene som benytter jurter kan nevne tungusere og jakuter, og jurter forekommer også på Kamtsjatka, i Mongolia og i Turkestan. En jurt er som regel kjegleformet, reist opp av smale bjelker, utenpå stundom belagt med leire og gresstorv. På et frittstående arnested i midten av jurten vedlikeholdes en ild. Rundt veggene løper benker som også tjener som soveplasser. Ovenfor dem henges husgeråd og våpen.

Ordet *jurt* er kommet til norsk via russisk (юрта), men er opprinnelig et turkospråklig ord for bosted. På kasakisk heter jurt *kiyiz üy* (киіз үй; bokstavelig «filthjem») og på mongolsk *ger* (гэр). Afghaner og pakistaner kaller dem *kherga*, *jirga* eller *ooee*. På kirgisisk heter jurten *bojzoj*, bokstavelig «grått hus», på grunn av filttøyets farge.

Historie
--------

Jurter har vært en særegent trekke ved livet i Sentral-Asia i minst 3000 år. De første skriftlige beskrivelser av en jurt som bosted ble nedtegnet av historikeren Herodotos, som var virksom i antikkens Hellas mellom 484 og 424 f.Kr. Han beskrev jurtlignende telt som boligene til skyterne, et hestridende nomadisk folk nord for Svartehavet og i den sentralasiatiske region fra rundt 600 f.Kr. og til utpå 300-tallet e.Kr.

Referanser
----------

1. ↑  Mongolian Gers or Yurts: heritage of nomadic peoples
2. ↑  «ger (dwelling house)»[*død lenke*], *Memidex dictionary/thesaurus*
3. ↑  A complete guide to making a Mongolian Ger Arkivert 17. juli 2017 hos Wayback Machine. *Woodlandyurts*

Se også
-------

* Lavvo, tradisjonelt samisk telt
* Tipi, tradisjonelt, konisk telt hos sletteindianerne i Nord-Amerika
* Wigwam (wickiup), kuppelformet hytte hos indianere i Nord-Amerika
* Hogan, tradisjonell jordhytte hos navahoer
* Tsjum, tradisjonelt, konisk telt hos nenetsere i nordvestlige Russland
* Jaranga, tradisjonelt telt hos visse nomadiske grupper i Sibir og nordlige Russland

Eksterne lenker
---------------

* (en) Yurts – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Yurt – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Yurt Info - en visuell guide til å leve med jurt
* Yurt Info - en omfattende ressurs for jurter og lignende strukturer
* What is Mongolia Ger? (Mongolia Yurt)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** NKC
 |
Sony Betacam SP-kamera *Digital 1000*.
Sony Betacam-SP VTP BVW-65 videobåndopptaker.
Betacam og VHS  
Betacam SP L (topp), Betacam SP S (venstre), VHS (høyre).
Tidlig utgave av betacamkassetter kan brukes om hverandre med betamax, men opptakene er ikke interkompatible.
**Betacam** er en serie med videobåndprodukter utviklet av Sony fra 1982 og utover for proffmarkedet. Båndene er en halv tomme brede. I dagligtale brukes «betacam» for å referere til kamera, bånd, og videospiller som støtter formatet så vel som formatet selv.

Kassettene til alle Betacam-utgaver, fra (vanlig) Betacam til Digital Betacam har de samme fysiske dimensjonene, slik at tapebiblioteker og lagringsløsninger ikke trenger å skiftes ut når man skifter format. 

Kassettene kommer i størrelsene S og L. Kameraer kan kun bruke S-kassetter mens de aller fleste videobåndopptakere kan bruke begge typer. Fargene på kassettene og omslaget er forskjellig for kasset-typene. Det finnes også en mekanisk nøkkel som forteller videobåndopptakerne hvilken type kassett som brukes.

Formatet tok over for 3/4-tommerformatet U-Matic som Sony hadde introdusert i 1971. I tillegg til bedre bildekvalitet, førte løsningen med integrert kamera og opptaker i en enhet til at formatet ble raskt tatt i bruk av nyhetsformidlere.

Selv om Betacam fremdeles er populært i felten og for arkivering, har diskbaserte produkter, som Multi Access Video Disk Recorder, ført til at det har blitt faset ut i studiomiljøer.

Digital Betacam
---------------

**Digital Betacam**, ofte kalt **Digibeta**, er digitalutgaven av Betacam. Digital Betacam gir veldig god bildekvalitet - video komprimeres 3:1 (4:2:2 DCT-90 mbit kompresjon), mye mindre enn DV som opererer med 5:1 kompresjon.(4:2:0 DCT 25mbit kompresjon)
██ Ubetinget *ius soli* borgerskap

██ *Ius soli* borgerskap med begrensninger

██ Tidligere *ius soli*, så avskaffet

**Jus soli** (latin: «grunnens rett») er en rett der nasjonalitet og statsborgerskap blir gitt til enhver som er født på den aktuelle stats territorium. Ved utgangen av 1800-tallet delte de fleste nasjonalstatene seg i én gruppe som gav nasjonalitet på grunnlag av *jus soli*, som for eksempel Frankrike, og én gruppe som gav statsborgerskap på grunnlag av *jus sanguinis* («blodets rett»), for eksempel Tyskland før år 2000. De fleste europeiske land valgte den tyske oppfatning om en objektiv nasjonalitet basert på blod, rase og språk i tråd med Johann Gottlieb Fichtes klassiske definisjon av en nasjon. De stilte seg dermed i opposisjon til Ernest Renans subjektive nasjonalitet basert på en bevisst tilslutning til fedrelandet.

Denne ikke-essensialistiske oppfatning av nasjonalitet gav rom for å tillempe *jus soli*, mot den essensialistiske *jus sanguinis*. Den økte innvandring i mange land har likevel til en viss grad visket ut grensene mellom disse motsette rettskildene.

Land som har godkjent Konvensjonen om reduksjon av statsløse fra 1961 gir statsborgerskap til ellers statsløse personer som er født på deres territorium eller på et skip eller fly som bar landets flagg.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Vårbelgreisingen** i 1189 og 1190 i Østlandet mot kong Sverre Sigurdsson og de østlandske maktinteresser ble startet av to tidlige kuvlungledere, Simon Kåresson og Olve fra Gurann som hadde flyktet til Danmark etter kuvlungene var knust av birkebeinerne i Bergen. Simon Kåresson tok et barn til seg og erklærte ham som sønn av Magnus Erlingsson ved navn *Vikar*. Rundt dette kongsemnet samlet Simon og hans menn en flokk som kom fra grensetraktene i Østfold.

Med en flåte på 16 skip seilte den nye flokken mot nord. Flokken fikk kallenavnet *vårbelgene* som dels er uforklarlig, men navnet kan være en indikasjon på flokkens opprinnelse og sosiale plassering fordi ordet vårbelg betyr helflådd vårskinn, mindre verdt enn vinterskinn eller pelsverk av dårlig kvalitet. Det viste til fattigfolk og utkantfolk. Vårbelgene herjet på Viken om sommeren i 1190 og for voldsomt fram med ran på både bønder og kjøpmenn fra vest til øst. Men de lyktes ikke å vinne tilslutning hos vikværingene som hadde sett seg lei på slike flokker som var ansett som røverpakk og primitive oppviglerne.

I Tønsberg mobiliserte byborgerne og handelsfolk flere langskip og lasteskip som lå utenfor bryggene til forsvar for byen. Med denne mindre flåtestyrken dro tønsbergmennene ut på sjøen og satte etter vårbelgene som seilte vekk fra farvannet rundt havnebyen etter at Simon hadde hørt om tønsbergmennenes forsvar.

Det kom til et sjøslag ved *Bridstein*, formodentlig Tresten ved Akersøya i Hvaler eller Tristein ved Færder etter at tønsbergmennene hadde innhentet og tvunget vårbelgene til kamp. Tønsbergmennene hadde de beste skipene som var både større og høyere en vårbelgenes, så utfallet av sjøslaget var allerede gitt. Skipene ble nådeløst ryddet av tønsbergmennene som drepte de fleste ombord inkludert Simon Kåresson. Et barn bare få år gammelt ble funnet nede i forrommet viste seg å være kongeemnet. Han ble uten skrupler slått ihjel av seierherrene. Hvor mange som falt i sjøslaget er ikke kjent. Vårbelgenes skip var mindre en tønsbergmennenes og muligens hadde de bare et mannskap på førti hver. Vårbelgene som flokk var ikke stor, trolig mellom 600 og 1000 mann.

Tilintetgjørelsen av vårbelgene sommeren i 1190 betydde ikke at det var slutt på reisingen av nye flokker som la ut på plyndringstokt for personlig vinning i de urolige tidene på Østlandet som lå i et maktvakuum som følge av borgerkrigene.

Kilder
------

* *Sverres saga*
Amazonas' nedbørfelt med Juruena uthevet
**Juruena** (portugisisk: *Rio Juruena*) er ei elv i delstaten Mato Grosso i Brasil. Den er 1240 km lang, og ligger i Amazonas' nedbørfelt. Den er en av tilløpselvene til Tapajós, som dannes ved samløpet mellom Juruena og Teles Pires. Anslått nedslagsfelt er 160 000 km².

Elva har utspring i fjellene Chapada dos Parecis på Mato Grosso-platået. På de siste 190 kilometrene før munningen danner den grense mellom delstatene Mato Grosso og Amazonas. Den største sideelva er Arinos. 

Juruena er ikke seilbar, på grunn av tallrike fosser og stryk, hvorav de mest kjente er Salto Augusto. I elvas nedbørfelt ligger også Juruena nasjonalpark, som ble opprettet 5. juni 2006, og omfatter et areal på 19 000 km².

Referanser
----------

1. ↑  Brasils Transpirtministerium Arkivert 6. juli 2011 hos Wayback Machine. – «Hidrovia Tapajós-Teles Pires», slide nr 11.

Eksterne lenker
---------------

* WWF Factsheet: Juruena landscapes and vegetation types - from the Amazon forests to the Cerrado (engelsk)
* A. Henry Savage-Landor: *Across the unknown South America*, Projekt Gutenberg (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Vårbelger** kaltes Skule Bårdssons tilhengere under hans opprør mot kong Håkon Håkonsson 1239–40. Tidligere hadde navnet «vårbelger» vært anvendt om en flokk som i 1190 reiste seg mot kong Sverre under en foregitt sønn av Magnus Erlingsson.

Ordet betyr antagelig «vårskinn», det vil si pelsverk av dårlig kvalitet, og var nok et nedsettende tilnavn basert på flokkens fattigslige plagg.

Den første var en flokk under en angivelig sønn av Magnus Erlingsson som gjorde opprør mot Sverre Sigurdsson rundt 1190. Lite er kjent om denne flokken; det ser ikke ut til å ha vært et omfattende opprør.

Den andre, som er den det oftest vises til, var som nevnt hertug Skules flokk. De fulgte ham da han lot seg hylle på Øyrating i Trøndelag i 1239, og kjempet med ham under slaget i Oslo mot Håkon IV Håkonsson i 1240. Der led de et knusende nederlag, og de få som var igjen av flokken spredte seg eller fulgte Skule til Elgeseter kloster i Nidaros. Flere av de overlevende fra Oslo ble drept sammen med Skule da klosteret ble angrepet av Håkon Håkonssons menn.

Kilder
------

* Vårbelger i *Store norske leksikon*
* Skule Bårdsson i *Norsk biografisk leksikon*
**Eiliv Arnesson** (død 2. november 1332) var en norsk geistlig som levde i senmiddelalderen. Han var erkebiskop av Nidaros fra 1309 til sin død i 1332.

Eilivs foreldre er ukjente, men han hadde en søster, Ingebjørg Arnesdatter. Hennes sønn, Arne Einarsson Vade, ble senere erkebiskop av Nidaros.

Eiliv omtales første gang i 1303 som kannik i Nidaros. Etter erkebiskop Jørunds død i 1309 valgte domkapitlet i Nidaros Eiliv til Jørunds etterfølger. Valget ble stadfestet av pave Clemens V i 1310, og han ble vigslet av paven året etter i Avignon, hvor paven hadde sete på den tiden. Mens han var der, deltok Eiliv også på det store kirkemøtet i Vienne i oktober 1311.

I sin tid som erkebiskop ledet Eiliv kirken på en diplomatisk måte. Han hadde et godt forhold til kongemakten. Da kong Håkon V døde i 1319 var Eiliv, sammen med biskop Håkon av Stavanger, med på å garantere for avtalen om kongefellesskap med Sverige da Magnus Eriksson, sønn av Håkon Vs datter Ingebjørg og den svenske hertugen Erik Magnusson av Södermanland, ble tatt til konge i Norge. Eiliv var også med på å velge Erling Vidkunnsson til riksforstander i 1323.

Eiliv søkte å løse kirkens indre problemer etter hans forgjengers konflikter med domkapitlet. Han holdt flere provinsialkonsiler (kirkemøter for den norske kirkeprovinsen), der erkebiskopen samlet biskopene for å holde råd. I 1328 brant Nidarosdomen ned, og Eiliv brukte sine siste år som erkebiskop på å skaffe midler til å gjenreise kirken.

Referanser
----------

1. ↑   katolsk hierarki ID korte[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Salvesen, Helge. (2009, 15. februar). Eiliv Arnesson Korte. I Store norske leksikon. Hentet 8. august 2017 fra .
3. ↑  Stefansson, Magnus. (2009, 13. februar). Eiliv Arnesson Korte. I Norsk biografisk leksikon. Hentet 8. august 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Biografi hos katolsk.no


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Jørund** | **Erkebiskop av Nidaros**(1309–1332) | Etterfølger:**Pål Bårdsson** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Catholic-Hierarchy
 |
**Gabriel Fliflet** (født 18. juli 1958 på Åland) er en norsk musiker (vokal, trekkspill, piano) kjent for sitt flerkulturelle musikkuttrykk og fra flere innspillinger. Han har gitt ut fire soloalbum.

Han er oppvokst i Skåne og flyttet til Bergen seks år gammel. Fliflet ble med i Rimfakse (1975), Fri Flyt, samarbeidet med Shetlands-musikere som Willie Hunter og Peerie Willie Johnson. Videre har han arbeidet med Berit Opheim, Sondre Bratland og Nils Økland. Senere etablerte han Novgorod (Nygårds kvartett) som spiller populærmusikk fra områdene rundt Østersjøen.

Under navnet Fliflet/Hamre har han med perkusjonisten Ole Hamre siden 1991 turnert nasjonalt og internasjonalt.
I kvartetten SALT (2006–) spiller han shetlandsk og vestnorsk folkemusikk med Maurice Henderson, Annlaug Børsheim og Olav Christer Rossebø. Fliflet komponerte bestillingsverket «Elvemot» til Osafestivalen på Voss 2006. Han har drevet folkemusikk-bar i Bergen (1988–) og er siden 1999 musikalsk vert på «Folkemusikklubben Columbi Egg» i Bergen. Fliflet har turnert med Bergen filharmoniske orkester ved fremføring av *Kjempeviseslåtten*.

Han er bror til bass- og sagspiller Andreas Fliflet. Hans mor er opprinnelig finsk, og faren Albert Lange Fliflet har blant annet gjort et stort arbeid ved å oversette det finske nasjonaleposet *Kalevala* til et nynorsk som ligger nær Vest-Telemålet.

Utmerkelser
-----------

* Vossajazzprisen (1994)
* Statens arbeidsstipend (2000)
* Folkelarmprisen – Årets folkemusiker (2011)

Utgivelser
----------

* *Rio Aga* (NORCD, 2008)
* *Åresong* (NORCD, 2011)
* *Valseria* (Etnisk Musikklubb, 2013)
* *Sevje* (Etnisk Musikklubb, 2017)

Referanser
----------

1. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 1199645, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Fliflet/Hamre på Kampenjazz. fra trekkspill.no
3. 1 2 3 4  Ein metodisk mann. *Dag og Tid*, 13. Oktober 2017
4. ↑  Verden i bagasjen Arkivert 31. desember 2007 hos Wayback Machine. av Trude Løtvedt, Studvest (2003)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Florida Metro University** eller **Everest University** er et privat, kommersielt universitetssystem i delstaten Florida, med to campuser i Orlando, og campuser i Clearwater, Pompano Beach, og Tampa. Universitetene i Clearwater og Tampa ble grunnlagt i 1890.

Skolene eies av Corinthian Colleges International. Fagfokuset er profesjonsutdanninger, business administration og juridisk laveregrads utdanning for politiyrket.

Hvert lærested er relativt lite, samlet studenttall ved fem campuser i 2006 var på 7 430 studenter.

Lærestedene ved *FMU* er:

* FMU Tampa (1890) – 1 390 studenter
* FMU Clearwater (1890) – 1 201 studenter
* FMU Pompano Beach (1940) – 1 377 studenter
* FMU Orlando (1953) – 1 498 studenter
* FMU Orlando (1987) – 1 964 studenter

Det undervises opp til Mastergradnivå ved samtlige læresteder. Skolepengene (2006) er på US$ 9 900 – 15 120, med unntak av *FMU Pompano Beach* hvor de årlige skolepengene er på US$ 28 884.

Referanser
----------

1. ↑  Corinthian Colleges Intl, California Arkivert 27. april 2015 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* FMU (Everest University) Arkivert 2. august 2017 hos Wayback Machine.
Kraft diagram. For å gjøre testene mest mulig nøyaktige, finner man middelverdien på diagonalen i avtrykket fra kulen *d* ved å legge sammen *d1* og *d2* og dele på 2.
**Brinell hardhetstest** er en metode for å teste et materiales evne til å motstå plastisk deformasjon, som ble oppfunnet av svensken Johan August Brinell, overingeniør ved Fagersta Bruks AB. Metoden ble presentert ved Verdensutstillingen i Paris 1900, og er av de eldste metodene for nøyaktige målinger av hardhet. Den egner seg best for å måle hardheten i myke og middels harde materialer. Når verdiene kommer over BHN 630 blir målingene mindre nøyaktige og over BHN 739 blir det umulig å gjøre målinger selv med en kule av wolframkarbid.

Prinsippet går ut på å måle et materiales evne til å motstå plastisk deformasjon, slik som i Vickers hardhetstest og Rockwell hardhetstest. En typisk test går ut på å presse en kule på 10 millimeter i diameter av herdet stål eller wolframkarbid ned i prøven med en vekt på vanligvis 3000 kg, og måle diagonalene i avtrykket. Disse settes inn i en formel sammen med diameteren og lasten på kulen. Verdiene oppgis i enheten HB (*Hardness Brinell*) eller BHN (*Brinell Hardness Number*). Formelen ser slik ut.

  

{\displaystyle {\mbox{BHN}}={\frac {2F}{\pi D({D-{\sqrt {(D^{2}-d^{2})}})}}}}

  

Der:

*F* = Den anvendte lasten (kgf)
*D* = diameter av kulen (mm)
*d* = diameter av avtrykket (mm)

  

I Brinell hardhetstest blir det ut ifra hardheten på materialet som skal testes, ofte brukt kuler som varierer fra 5 til 10 mm og laster fra 500 til 3000 kg. Noen ganger brukes det kulediameter ned til 1mm og last ned til 1 kg. Slike tester med små laster kalles baby Brinell tester.

Se også
-------

* Hardhet (materialvitenskap)

Referanser
----------

1. ↑  Nässjö Hembygdsförening: Johan August Brinell Arkivert 24. september 2008 hos Wayback Machine.
2. ↑  Encyclopædia Britannica. 2009: «Hardness tester», 12. jan. 2009
3. ↑  Encyclopædia Britannica, 2009. «Johan August Brinell», 12. jan. 2009
4. ↑  The Center for Advanced Life Cycle Engineering (CALCE): Brinell Hardness Test. Arkivert 7. juli 2007 hos Wayback Machine.
5. ↑  Instron: Brinell Hardness Test Arkivert 28. august 2008 hos Wayback Machine.
6. ↑  AALCO: Test Certificates and Testing
7. ↑  Westmoreland Mechanical Testing & Research, Inc: Micro Hardness Testing Arkivert 9. januar 2009 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** LCCN
 |
**Den ekstratropiske syklonen Klaus**| 

|  |
| --- |
| *Den ekstratropiske syklonen Klaus 24. januar 2009* |

 |
| **Varighet:** | 23. – 28. januar 2009 |
| **Høyeste vindhastigheter:** | Over 170 km/h (middelvind) |
| **Totale skader:** | Ikke kjent |
| **Antall døde:** | 26 |
| **Berørte områder:** | Frankrikes flagg Frankrike, Spanias flagg Spania, Andorras flagg Andorra, Italias flagg Italia, Tysklands flagg Tyskland, Sveits’ flagg Sveits |
| 

|
|  |

 |

**Den ekstratropiske syklonen Klaus** var en ekstratropisk syklon eller orkan som rammet store deler av det sentrale og sørlige Frankrike, nordlige Spania, Andorra og deler av Italia i januar 2009. Klaus var den mest ødeleggende siden orkanene Lothar og Martin i desember 1999. Den førte til store skader i Frankrike og Spania, særlige det nordlige Spania.

26 mennesker mistet livet. I tillegg ble den offentlige transporten rammet, og anslagsvis 1,7 millioner hjem i det sørvestlige Frankrike og titusener av hjem i Spania opplevde strømbrudd. Det ble også registrert omfattende skader på eiendom og skogsområder. Middelvindhastigheten ble målt til over 170 km/t (118 km/t og mer er orkan), med vindkast på opptil 216 km/t. Dette tilsvarer omtrent Nyttårsorkanen 1992.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
Horus’ øye er et gammelegyptisk beskyttelsessymbol
***Den egyptiske dødeboken, og tekster om livets vei*** er en samling religiøse, filosofiske og etiske tekster fra egyptisk mytologi i oldtidens Egypt. Boken er redigert av Saphinaz Amal Naguib og Eldrid Johansen og ble utgitt i Bokklubbens serie Verdens Hellige Skrifter i 2001.

Samlingen omfatter ulike tekster fra et langt tidsspenn; fra Det gamle rike (2700-2150 f.Kr.) til Ptolemeertiden (300-30 f.Kr.).

Tekstene
--------

> Det sentrale temaet i denne boken er nettopp erindring: det å huske og å bli husket. I det gamle Egypt innebar det å ikke glemme gudene og å oppføre seg ifølge samfunnsreglene. det var viktig å følge det de gamle egypterne kalte **livets vei**. Boken tar for seg ulike tekster som uttrykker deres syn på livets vei.
> 
> 
> redaktørene, i bokens innledning
> 
> 

De lengste enkelttekstene i samlingen er Den egyptiske dødeboken og visdomstekstene *Ptahhoteps lære*, *Anis lære* og *Den livstrettes samtale med sin ba-ånd*. Ellers inneholder boken *Den store Atonhymnen* og andre hymner til ære for guder, eksempler på «Harpespillerens sanger», «brev til de døde», «sarkofagtekstene» og Plutarks tekst *Om Isis og Osiris*.

Tekstene er i all hovedsak oversatt til norsk for første gang i og med denne utgivelsen.

Bibliografi
-----------

* *Den egyptiske dødeboken : og tekster om livets vei*; oversatt av Saphinaz-Amal Naguib mfl ; tekstutvalg av Saphinaz-Amal Naguib og Eldrid Johansen. Bokklubben, 2001. XXXIX, 192 s. (Verdens hellige skrifter; 8). ISBN 82-525-4107-0
**Bjørn Egil Eide** (født 15. april 1940 i Heddal) er en norsk journalist og forfatter.

Før han gikk av med pensjon var han i en årrekke ansatt i NRK som utenriksreporter, og var utstasjonert i Singapore som en av NRKs to Asia-korrespondenter i perioden (1983–1987). Han har reist på oppdrag for NRK i mange konfliktområder, blant annet under krigene i det tidligere Jugoslavia (1992–1995), samt til andre urolige strøk. Han var journalist i *Telen* fra 1963 og begynte i NRK Radio i 1968, i Dagsrevyen fra 1973. Eide har artium i realfag og befalskurs fra forsvaret, han gikk på Forsvarets høyskole i 1989.

Bibliografi
-----------

* *Smilets revolusjon: Cory Aquinos filippinske revolusjon* Cappelen (1986) (Skrevet sammen med Terje Svabø)
* Heradstveit, Per Øyvind og Bjørn Egil Eide (2000). *Verdens store ledere*. Oslo: Faktum Orfeus forl. ISBN 8254002886.

Referanser
----------

1. 1 2  *Pressefolk 1997*. [Fredrikstad]: Institutt for journalistikk. 1998. ISBN 8271472759 Sjekk `|isbn=`-verdien: checksum (hjelp).

  



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Fritz Nilsen** | **NRKs korrespondent i Singapore**(1983–1987) | Etterfølger:**Martin Lohne** |
**Edvard Gabriel Finne** (født 10. februar 1866 i Bergen, død 3. juli 1899 i Kristiania) var en norsk forfatter.

Liv og virke
------------

Han ble student 1888, arbeidet en tid som journalist i Kristiania, og utga 1889 sin første fortelling *Filosofen*, med handling fra det litterære bohem-miljøet. Finnes bøker er knappe og hvasse i deres sterkt realistiske fremstilling, og det er en intens stemning av bitterhet og uhygge i skildringene. I løpet av få år utga Finne romanen *Doktor Wangs Børn*, novellesamlingen *Unge Syndere*, romanen *To Damer*, skuespillene *Uglen*, *Før Afskeden* og *Conny* og fortellingen *Rakel*. Finnes dristige fortellemåte vakte en forargelse, som fikk forlaget til å stanse salget av *Unge Syndere*, og boken ble heller ikke godt mottatt hos publikum. Etter noen års taushet utga han 1898 *I Afgrunden*, en rekke dystre og uhyggelige virkelighetsskildringer med stor kunstnerisk kraft. Finnes forfatterskap er gjennomført naturalistisk, både i stil og livsinnstilling.

Verker
------

* *Filosofen* (1889)
* *Doktor Wangs Børn* (1890)
* *To damer* (1891)
* *Uglen* (1893)
* *Før afskeden* (1894)
* *I afgrunden* (1898)

Referanser
----------

1. ↑   LIBRIS, libris.kb.se, utgitt 26. mars 2018, besøkt 24. august 2018[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* *Salmonsens konversationsleksikon. Anden Udgave*

Litteratur
----------

* Kåre Foss: *Gabriel Finne i lys av sin samtid* (1922)
* Halvor Fosli: *Etterord: «'Alkoholistens og lediggjængerens sædvanlige helvede'. Gabriel Finne som dekadansediktar!»,*. I: Finne. *I Afgrunden* (1993-utgave) Også i: *Ute på prøve. Artiklar og tekster 1988-1995* (1996)

Portal: Litteratur

Eksterne lenker
---------------

* (no) Digitalt tilgjengelig innhold hos Nasjonalbiblioteket: bøker av Gabriel Finne

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** NKC
 |
***Bringet dem Herrn Ehre seines Namens***, BWV 148, er en kirkelig kantate komponert av Johann Sebastian Bach.

Den ble komponert i Leipzig i 1723 for den 17. søndagen etter treenighetssøndag. Stykket ble kanskje framført på nytt 23. september 1727 i Leipzig.

Teksten er hentet fra Salme 29: 2 (første sats), mens resten er skrevet av en ukjent tekstforfatter eller Johann Heermann (sjette sats)

Koraltemaet er basert på salmen «Wo soll ich fliehen hin / Auf meinen lieben Gott». Koralmelodien er basert på en verdslig sang av Jacob Regnart (1540{?} - 1599) med tittelen «Venus, du und dein Kind seid alle beide blind». Denne finnes i samlingen *Kurtzweilige teutsche Liedlein / nach Art der Neapolitanen oder welschen Villanellen* fra Nürnberg i 1574.

Instrumentering og struktur
---------------------------

Stykket er instrumentert for trompet, tre oboer, strykere, orgel continuo, samt tre sangsolister (alt, tenor, bass) og firedelt kor.

Det består av seks satser:

1. «Bringet dem Herrn Ehre seines Namens», Konsertstykke for kor
2. «Ich eile, die Lehre des Lebens zu horen», Arie for tenor
3. «So wie der Hirsch nach frischem Wasser schreit», Resitativ for alt
4. «Mund und Herze steht dir offen», Arie for alt
5. «Bleib' auch, mein Gott, in mir», Resitativ for tenor
6. «Fuhr' auch mein Herz und Sinn», Koral

Kilder
------

* Bringet dem Herrn Ehre seines Namens hos Bach-kantater

Eksterne lenker
---------------

* Piano- og sangpartitur for BWV 148 på bach-cantatas.com

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NLA
 |
**Brighton** er en kystby i East Sussex i England. Den danner sammen med Hove et sammenhengende urbant område, som siden 1997 har vært administrert som den enhetlige myndigheten Brighton and Hove. I 2000 fikk de i fellesskap status som *city*.

Historie
--------

Det er funnet spor etter en, etter periodens målestokk, større bosetning fra neolittisk tid i byen.[] En steinsirkel fra perioden var bevart inntil 1820, da en gårdbruker mente det var for mange besøkende og begravde steinene.[] Arkeologer har påvist flere begravelser fra begerkulturen i området, og det finnes også en rekke graver med rikt gravgods fra bronsealderen.[]

I *Domesday Book* (1086) kalles den daværende landsbyen *Bristemestune*. Ved middelalderens slutt het den *Brighthelmstone*, og var en liten fiskerlandsby.[] Den ble brent ned av franskmennene 1514, under krigen som startet etter Westminstertraktaten (1511). I 1545 søkte innbyggerne kongen om å få en kanon til å forsvare byen. De lagde da et kart som viste franskmennenes angrep i 1511; kartet ligger i Hoves bymuseum.

Royal Pavilion
Helt opp til midten av det 18. århundre var Brighton en liten fiskerlandsby. I 1753 publiserte Richard Russell en teori om helsebringende effekter ved sjøbad. Han slo seg ned i Brighton, og dermed trakk rike og syke dit for å nyte de samme effekter som ham.[] Innen 1780 hadde store hus begynt å springe opp, og Brighton ble en fasjonabel badeby.[] I 1786 leide prinsen av Wales, den senere Georg IV, en gård ved Brighton. Han fikk reist den kongelige paviljong, som er et landemerke i byen.

Grand Hotel-attentatet
----------------------

På morgenen 12. oktober 1984 sprengte Det provisoriske IRA en kraftig bombe på Grand Hotel, hvor ledere i Det konservative parti deltok på en konferanse. Bomben eksploderte nær daværende statsminister Margaret Thatchers rom, men hun kom uskadd fra attentatet. Fire mennesker omkom, blant annet Anthony Berry. Flere regjeringsmedlemmer ble skadet, blant annet Norman Tebbit, men ingen av ministrene var blant de omkomne. Etter attentatet uttalte PIRA at Thatcher hadde vært heldig denne gangen, men mens hun måtte være heldig hver gang trengte PIRA bare å være heldig én gang.

Referanser
----------

1. ↑   *United Kingdom Census 2001*, Wikidata Q609443,

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Brighton, East Sussex – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Brighton – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Brighton hos Wikivoyage

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames **·** BBC Things **·** MusicBrainz
 |
| Israels luftangrep i Sudan 2009 |
| --- |
| Konflikt: Gaza-krigen |
| Kart over Sudan |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | Januar - Februar 2009 |
| Sted | Sudans flagg Sudan, Rødehavet |
| Resultat | Det er antatt at våpenleveransen ble ødelagt, skader på iranske militære skip |

 |
| Stridende parter |
| Israels flagg Israel | Sudans flagg Sudan 
Irans flagg Iran |
| Tap |
| ingen | 39 - 800, 17 kjøretøy, materielle skader på iranske skip |

**Det israelske luftangrepet i Sudan 2009** var to luftangrep mot lastebilkonvoier med våpen i Sudan som ble gjennomført i januar og februar 2009. Det er antatt at Israel stod bak angrepene. Det er videre antatt at våpenene kom fra Iran og at de skulle transporteres og leveres til Hamas via Sudan under Israel–Gaza-konflikten 2008–2009. Ifølge CBS ble 17 lastebiler angrepet – og 39 mennesker mistet livet. Flere sivile som var i området skal ha blitt skadd.

I januar og februar 2009 gjennomførte Israel to luftangrep i Sudan og et i Rødehavet. Ett angrep ble gjennomført av et uidentifisert fly som angrep en mulig våpenkonvoi på vei fra Sudan til Egypt, og alle i konvoien ble drept. Medier i Egypt og USA antok at USA stod bak, men denne teorien ble forkastet da Israels regjering antydet at Israels forsvar var delaktig i hendelsen.

Sudans regjering hevdet at påstander om våpensmugling var feilaktige, og at konvoiene utelukkende transporterte mennesker. The Sunday Times har skrevet at Iran sendte Fajr-3-raketter til lokale smuglere som skulle bringe våpnene til Gaza. Ifølge den samme avisen stod Israel bak et angrep på iranske, militære skip i Port Sudan.

Hizbollah kalte i ettertid angrepet for «israelsk kriminalitet».

Referanser
----------

1. ↑  Mahnaimi, Uzi (2009-03-29). "Israeli drones destroy rocket-smuggling convoys in Sudan". The Sunday Times. Retrieved 2009-03-29.
2. ↑  Dagbladet – Israelsk angrep i Sudan (26.03.2009)
3. ↑  «Hezbollah denounces alleged airstrikes on Sudan». International Herald Tribune. Associated Press. 28. mars 2009. Arkivert fra originalen 15. oktober 2012. Besøkt 28. mars 2009.  «Arkivert kopi». Archived from the original on 15. oktober 2012. Besøkt 13. desember 2009. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)

Se også
-------

* Gaza-krigen
* Liste over kriger Israel har deltatt i