recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Storelva** (også kalt **Brekkeelva**) er ei elv i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Den renner i nordvestlig retning og munner ut i Risnefjorden ved Brekke. Elva er 7,5 kilometer lang, og har et nedbørfelt på 16,91 km². Middelvannføringen ved munningen er 2,14 m³/s.

Vassdraget består av mange små sideelver som samles i Storelva. Den største sideelva er Olselva, som kommer inn fra sør ved Engeset. De eneste innsjøene av noen størrelse er Botnavatnet (455 moh) og Langvatnet, som begge ligger i elvas kildeområder lengst sørvest i nedbørfeltet. Elva begynner fra Langvatnet, og etter samløpet med elva fra Botnevatnet faller den bratt ned i Engesetdalen gjennom Reievegfossen. Elva er fortsatt stri fra fossen og ned til samløpet med Olselva, men fra Engeset blir dalbotnen flatere og herfra til munningen i Risnefjorden ligger det bebyggelse og jordbruksområder på begge sider av elva. 

Fv2 går langs sørsida av elva, mens Fv1 krysser elva ved munningen. Det går også en kommunal vei langs nordsida av elva til et stykke inn i Engesetdalen.

Elva er som andre vassdrag i området sterkt påvirket av sur nedbør, noe som reduserte fiskebestandene allerede på 1960-tallet. Innholdet av aluminium er noe høyt, men likevel innenfor grensa for drikkevann. Innholdet av andre metaller er relativt lavt. Vassdraget er næringsfattig, men de nederste delene er påvirket av avrenning fra landbruket og av kloakk.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Nedbørfelt til hav.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 12. juli 2017
2. ↑  Annie Elisabeth Bjørklund: «Naturressurskartlegging i Gulen kommune, Sogn og Fjordane: Miljøkvalitet i vassdrag.»[*død lenke*], Rådgivende Biologer AS, Institutt for miljøforskning, Rapport nr. 155, mars 1995

Portal: Gulen
**Marsha Lisa Thomason** (født 19. januar 1976) er en engelsk skuespillerinne. Hun er mest kjent for sine roller i flere amerikanske tv-serier som *Las Vegas* og Lost.

Biografi
--------

Thomason ble født i Manchester til Phyllis McCrae og Peter Thomason. Fra hun var tretten år gikk hun på Oldham Theatre Workshop.

### Skuespiller

Som skuespiller er hun mest kjent for sine roller som Nessa Holt i den amerikanske tv-serien *Las Vegas* og som Naomi Dorrit i Lost. For tiden har hun en fast rolle i den amerikanske tv-serien White Collar som går på den amerikanske tv-kanalen USA Network. Thomason hadde i tillegg suksess med filmen Into the Blue 2: The Reef.

### Personlig

Thomason giftet seg den 5. april 2009, med Craig Sykes, en lysteknikker fra Malibu. Thomason er i tillegg en ivrig Manchester City FC-supporter.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Marsha Thomason på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Marsha Thomason i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (fr) Marsha Thomason på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Marsha Thomason på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Marsha Thomason hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) Marsha Thomason hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC **·** BNE
 |
**Gunnar Ringheim** (født 14. november 1953) er en norsk forfatter og politisk reporter i *Dagbladet*. Han er oppvokst i Hof i Vestfold, Gulen i Sogn og Larvik og utdannet i pedagogikk, sosiologi og historie. 

Ringheim har jobbet som journalist i *Nybrott*, *Østlands-Posten* og *Vestfold Arbeiderblad*, samt vært ansvarlig redaktør for *Ny Tid,* *Larvik Morgenavis* og tidsskriftet *Hjem og Skole.* I 1993 ble Gunnar Ringheim ansatt i *Dagbladet* som journalist, siden har han jobbet som nyhetssjef, kulturreportasjeleder, redaksjonssjef, debattredaktør og kveldsredaktør. Mellom 2010 og 2012 var Ringheim korrespondent for Dagbladet i London.

Som forfatter har Ringheim har utgitt dokumentarbøkene: *Menn som voldtar (1987)*, *I pressens vold (1993)*, *Hysteriske kvinnfolk (1995)*. *Løvetannbarn (1997)* i samarbeid med Jane Throndsen, *Siste skudd* (1998), *Det som ikke skulle skje* (2015) og *FRP - rett fra levra* (2016) om Fremskrittspartiets historie. I 2005 var Gunnar Ringheim sammen med Carsten Thomassen og Jan Dahl redaktør for tsunamiboka *Bølgen som traff oss alle*.

I 2008 debuterte han som romanforfatter med *Svalestup* (Publicom), med handling fra pressemiljøet.

Fra 1999 har Ringheim vært bosatt på Nordstrand i Oslo. Han er gift med magasinredaktør Jane Throndsen i *VG*.

Bibliografi
-----------

* *Menn som voldtar*, Cappelen (1987)
* *I pressens vold*, Gyldendal (1993)
* *Hysteriske kvinnfolk*, Cappelen (1995)
* *Løvetannbarn*, Damm (1997)
* *Siste skudd*, Cappelen, 1998)
* *Svalestup*, Roman, Publicom (2008)
* *Det som ikke skulle skje* (2015)
* *FRP - rett fra levra* (2016)
* Sammen med Siv Jensen: *Siv : Med egne ord*, Kagge (2021)

Kilder
------

* Presentasjon av Gunnar Ringheim i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider

  

Portal: Gulen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
Bamble kirke
**Bamble prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Bamble prosti. Det omfattet Bamble kommune i Telemark fylke, og hovedkirken var Bamble kirke.

Bamble prestegjeld og dets sogn er nå en del av Bamble kirkelige fellesråd, som er underlagt Bamble prosti i Agder og Telemark bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

*Bamlar sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Bamble prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden. 

Kragerø med Sannikedal ble utskilt ved kgl. res. av 12. desember 1738.

Bamble prestegjeld dannet grunnlaget for Bamble formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837.

Langesund ble utskilt fra prestegjeldet ved kgl. res. av 14. mai 1915.

Fra avviklingen bestod Bamble prestegjeld av menighetene i Bamble, Herre og Stathelle.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Referanser
----------

1. ↑  Rygh, Oluf (1914). *Norske Gaardnavne*. Fabritius. s. 52.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 30.
3. ↑  Prestegjeld og sogn i Telemark, arkivverket.no
4. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter (PDF Gratis nedlasting)». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
5. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
***Duck Hunt*** er et actionspill utviklet og utgitt av Nintendo til Nintendo Entertainment System. Det ble først utgitt i Japan i april 1984, som en lanseringstittel for NES i Nord-Amerika i oktober 1985 og i Europa to år senere.

I *Duck Hunt* bruker spilleren NES Zapper i kombinasjon med et CRT-fjernsyn for å skyte ender som kommer til syne på skjermen. Endene dukker opp én eller to av gangen, og spilleren har tre skudd til rådighet for å skyte dem ned. Spilleren får poeng for hver and som blir truffet. Dersom spilleren klarer å skyte det påkrevde antallet ender i én enkelt runde, vil spilleren gå videre til neste runde. Dersom en ikke treffer nok ender er det «game over».

*Duck Hunt* ble utgitt som en Virtual Console-tittel til Wii U i 25. desember 2014.

Hunden og anden fra spillet er spillbare karakterer i Super Smash Bros for Nintendo 3DS og Wii U, og Super Smash Bros Ultimate

Referanser
----------

1. ↑  «Nå kommer denne irriterende hunden til Wii U». *Gamer.no*. Besøkt 10. februar 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Duck Hunt* hos MobyGames Rediger på Wikidata

* (en) *Duck Hunt* hos Giant Bomb Rediger på Wikidata

* (en) *Duck Hunt* hos VGMdb Rediger på Wikidata

* (en) *Duck Hunt* hos GameFAQs Rediger på Wikidata

Portal: Videospill
**Ingeborg Marianne Svabø** (født 1797, død 1861) var ei gjestgiverkone og jordmor fra Sygnefest i Gulen.

Faren hennes, Johannes Gloppe, flyttet til Gulen fra Solund for å ta over gjestgiverstedet på Sygnefest. Her vokste Ingeborg Marianne opp. Hun giftet seg med Peder Davidson Svabø, som hadde flyttet til Sygnefest fra Indre Kroken i Luster. På hjemstedet hadde han drevet landhandel. Johannes Gloppe ble drept i 1822, og Svabø tok over gjestgiverstedet etter dette.

Jordmor
-------

Sognepresten i Eivindvik var på denne tiden prost Niels Griis Alstrup Dahl. I 1825 søkte han Nordre Bergenhuus Amt om at Ingeborg måtte få tilskudd til å ta jordmorutdannelse i Oslo for senere å jobbe som jordmor i Eivindvik prestegjeld. På den tiden omfattet det den nåværende Gulen kommune, og store deler av Solund og Hyllestad på nordsida av Sognefjorden. På tross av motstand fra amtmannen, fikk Ingeborg opplæring og ble ansatt som jordmor i 1828. Med det ble hun den første jordmora i ytre Sogn. På den tiden var jordmortjenesten nymotens i Norge, og ble ofte møtt med skepsis fordi det brøt med de gamle fødselsskikkene.

Peder Svabø skal ha vært brutal og drikkfeldig, og i 1834 måtte han selge gjestgiverstedet Sygnefest til bergenseren Lars Antoniussen. I 1839 ble Svabø dømt til tukthus i 10 år for å ha mishandlet kona. Ingeborg gjorde tjeneste videre som jordmor frem til 1844.

Etter at straffa til Peder Svabø var sonet, ble de boende i et lite hus på Sygnefest av penger fra fattigstyret.

Ingeborg Svabø døde i Gulen i 1861.

Eksterne lenker
---------------

* Sogn og Fjordane fylkesleksikon om Handels- og gjestgiverstedet Sygnefest.
* Sogn og Fjordane fylkesleksikon om Ingeborg Marianne Svabø.

  

Portal: Gulen
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
**Den arabiske frigjøringshær** (Jaysh al-Inqadh al-Arabi) var en hær av frivillige fra arabiske land, ledet av Fawzi al-Qawugji. Den kjempet på den arabiske siden under Den arabisk-israelske krig 1948, og ble organisert av Den arabiske liga som et alternativ til Den hellige krigs armé

Målet var å opprette en hær med 10,000 frivillige, men tallene steg ikke høyere enn til 6,000. Mulig var tallene for antall stridende så lavt som 3,500, ifølge General Safwat. Hæren inkluderte syrere, libanesere, irakere, jordanere, egyptere og palestinske militante som ble trent i Syria. I tillegg var det også et mindre antall jugoslaver, tyskere, tyrkere og britiske desertører i styrken. Senere opplevde hæren at de fleste druserne forlot hærstyrken for å bli en del av Israels forsvar i stedet. Disse ble Israels første arabiske soldater.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Arab Liberation Army – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Storelva** er ei elv i Gulen og Høyanger kommuner i Sogn og Fjordane. Den er 12,1 kilometer lang, og har et nedbørfelt på 41,72 km². Middelvannføringen ved munningen er 5,01 m³/s.

Elva har utspring fra Strandavatnet øst for Kvanngrødvarden lengst sørvest i Høyanger kommune. Den renner derfra mot nord til Årnesvatna, deretter mot sørvest til Inngardsvatnet, hvor den møter elva fra Skjerjevatnet. Ved utløpet fra Inngardsvatnet krysser den grensa til Gulen kommune og renner mot nordvest ned Fossedalen, hvor den møter elva derfra etter at de to elvene har dannet to parallelle fosser. Elva fortsetter mot nord gjennom den dype og trange dalen, hvor den veksler mellom fossestryk og mere rolige partier. Fra øst kommer Koveelva og Indredalselva inn. Nedstrøms samløpet med Indredalselva blir dalen noe bredere og flatere, og det ligger bebyggelse og jordbruksområder på begge sider av elva. Rundt en halv kilometer før munningen i Sognefjorden ved Indre Oppedal renner elva igjen i fossestryk.

Fiske
-----

I likhet med andre vassdrag i området ble Indre Oppedalselva negativt påvirket av sur nedbør, spesielt i de høyereliggende deler av nedbørfeltet, hvor det på 1980-tallet ble registrert reduserte fiskebestander. Undersøkelser i senere år har imidlertid vist en forbedring og tildels normalisering av forholdene.

Vannkraft
---------

Vannføringen fra Skjerjevatnet og Årnesvatna øverst i vassdraget er overført til Matrevassdraget og nyttes til kraftproduksjon i Matre kraftverk. Skjerjevatnet blir overført til Årnesvatna i en 734 meter lang tunnel, og vannet fra begge feltene føres videre fra østenden av Årnesvatna til Krokevatnet i Matreselvas nedbørfelt gjennom en 3039 meter lang tunnel.

| Nedbørfelt | Areal(km²) | Middelvannføring(m³/s) |
| --- | --- | --- |
| Skjerjevatnet | 1,76 | 0,26 |
| Årnesvatna | 7,38 | 0,99 |

Overføringen av de to feltene utgjør tilsammen 25% av Storelvas vannføring ved munningen. 

Til Årnesvatna og videre til Matre blir dessuten vannføringen fra Pinslevatnet i nedbørfeltet til Storelva i Ikjefjord overført (1,98 km², 0,27 m³/s), gjennom en 402 meter lang tunnel som munner ut ca 0,5 km nord for Årnesvatna.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Nedbørfelt til hav.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 12. juli 2017
2. ↑  Annie Elisabeth Bjørklund: *Naturressurskartlegging i Gulen kommune, Sogn og Fjordane: Miljøkvalitet i vassdrag*, Rådgivende Biologer AS, Rapport nr. 155, mars 1995, ISBN 82-7658-050-5
3. ↑  Trygve Hesthagen Gunnel Østborg: *Endringer i areal med forsuringsskadde fiskebestander i norske innsjøer fra rundt 1990 til 2006*, NINA Rapport 169, Trondheim, desember 2008, ISBN 82-426-1724-4
4. ↑  Bjart Are Hellen, Erling Brekke, Steinar Kålås: *Fisk, bunndyr og vannkvalitet i 35 lokaliteter i Sogn og Fjordane høsten 2003*, Rådgivende Biologer AS, Rapport nr. 678, 2003, ISBN 82-7658-233-8
5. 1 2 3 4  «NVE Atlas». *Vannkraft – Utbygd vannkraft.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 12. juli 2017

Portal: Gulen
**Opprydning:** Denne artikkelen trenger en opprydning for å oppfylle Wikipedias kvalitetskrav. Du kan hjelpe Wikipedia ved å forbedre den. Mangler som er blitt anført: Trenger wikifisering

**Akershus musikkråd** er en frivillig paraplyorganisasjon som helt siden 1978 har vært fellesorganet for all organisert og uorganisert musikkvirksomhet i Akershus. 

Akershus musikkråd har som hovedoppgave å være et felles kontaktpunkt og samarbeidsorgan for fylkets musikkliv, blant annet gjennom kontakt med offentlige myndigheter på alle plan. 

Noe av det musikkrådet gjør er å formidle voksenopplæringstilskudd til musikktiltak gjennom Musikkens studieforbund, organisere over 25000 aktive musikkutøvere i mer enn 600 lag innen kor, korps, orkester, folkemusikklag, trekkspillklubber, storband, rockeband, med mer, de arbeider for å styrke organisasjonsarbeidet i musikkorganisasjonene, drive informasjonsarbeid internt i musikklivet og eksternt mot fylkeskommunen og kommunene, informerer om ulike tilskuddsordninger til musikklivet, tilbyr kurs- og opplæring i musikk og andre aktuelle emner, tilbyr utleie av lyd og lys til medlemsorganisasjonene og andre, er representert i forskjellige nasjonale utvalg, blant annet Anleggsutvalget for akustikk. Musikkrådet arbeider for bedre musikkopplæring gjennom samarbeid med grunnskolen, musikkskolene og fritidsmusikklivet og er det lokale musikklivets nærmeste kontakt med politikere og offentlige administrasjoner på kultur- og skolesektoren i fylket. 

Akershus musikkråd administrerer sekretariatet for Norsk sangerforum (NSF), og distriktsleddet Akershus sangerforum, og samarbeider tett med fylkeskulturadministrasjonen og fylkeskommunen og gjennomfører flere store prosjekter for fylkeskommunen, blant annet Ungdommens kulturmønstring og konsertformidling i sosiale institusjoner. Musikkrådet har også et tett samarbeid med Fylkesbiblioteket i Akershus, ikke minst gjennom «Dokumentasjonssenteret for musikk i Akershus», som blant annet har en samling på over 15.000 CD-er og over 2.500 musikkvideoer som kan lånes gjennom fylkets lokale bibliotek.

Akershus musikkråd består av 10 fylkes-medlemsorganisasjoner og 12 lokale musikkråd, og representerer i alt 33 landsomfattende musikkorganisasjoner.

I sine lokaler på Trondheimsveien 50e på Kjeller har musikkrådet fem faste ansatte med både felles- og spesialoppgaver innen forskjellige musikksjangre.

Eksterne lenker
---------------

* Akershus musikkråd på musikk.no
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

Fornybar energi| Vindmølle |
| Vindkraft
Vannkraft
Solkraft
Geotermisk energi
Bioenergi
Havenergi |
| * v
* d
* r
 |

**Biomasse** er en betegnelse på den totale vekten av levende organismer i en sammenheng. I biologi brukes begrepet for å oppgi bestanden av organismer av en bestemt type eller på et gitt sted, men uttrykket brukes også som generell betegnelse på brensel fra trær og planter, gjødsel, skogsavfall og brenntorv til bruk i oppvarming.

I biologien
-----------

Biomasse benyttes ofte som bestandsmål på organismer der individantall ville være upraktisk, for eksempel mengden av arter med sterkt varierende størrelse, slik som mange trær, eller der individene er svært små, slik som mengden bakterier i et økosystem. Ofte vil målet være brukt om mengden levende virke på et gitt område, for eksempel biomassen meitemark per kvadratkilometer dyrket mark, eller total biomasse i en kvadratkilometer skog. 

Totale biomasse på et gitt område vil alltid være avhengig av mengden tilgjengelig energi for laveste trofisk nivå, i de aller fleste tilfeller sollys for planter. I ørkener vil biomassen være begrenset av tilgjengelig vann i stedet.

Biomasse som brensel
--------------------

I teorien kan alt biologisk materiale brukes som biomasse, og i dag brukes skogflis, slakteavfall, halm og husdyrgjødsel til å produsere energi. Massen består av blant annet karbon og hydrogen, og har derfor stor energitetthet. En del biomasse kan videreforedles til biodiesel eller andre drivstoffer.

Se også
-------

* Bioenergi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** NDL **·** NKC
 |
Betania Lillestrøm
**Filadelfiakirken Lillestrøm** tidligere **Lillestrøm pinsemenighet** eller **Betania Lillestrøm**, er en kristen frikirkelig forsamling på Lillestrøm, i Akershus. Forsamlingen tilhører Filadelfiakirken og er tilsluttet den norske pinsebevegelsen. Lillestrøm pinsemenighet ble stiftet i 27. august 1927. I 2015 ble menigheten vedtatt slått sammen med Filadelfiakirken Oslo, og dette ble gjennomført ved nyttår 2016.

Menigheten hadde 83 medlemmer, medregnet tilhørige, det vil si barn av døpte medlemmer i 2007. Filadelfiakirken hadde 2123 tilskuddstellende medlemmer fordelt på fem forsamlinger i 2019. For ungdom i konfirmasjonsalder tilbyr menigheten den frikirkelige konfirmantundervisningen Tentro.

Historikk
---------

De Frie Evangeliske Forsamlinger (de frie venner) hadde møter i Lillestrøm rundt 1900. Men møtevirksomheten opphørte delvis og mange følte at de mistet et «åndelig hjem». Dette var forløperen til at 12 personer stiftet Lillestrøm pinsemenighet i 1927. Hans Siggerud var den første forstanderen (pastoren). De begynte med husmøter i hjemmene, men etter en tid fikk de leie 2. etasje i en bakgård i Nittedalsgata. Dette første lokalet omtales som nå *det gamle Betania*. Ikke lenge etter ble det startet opp med søndagsskole.

Den 8. januar 1934 hadde menigheten 26 medlemmer. Og i januar 1935 ble det startet en musikkgruppe. Menigheten leide lokale, men ønsket å kjøpe sitt eget. Dette ble det ikke noe av på flere år. Under den andre verdenskrig var det noe urolig og en del flytting på grunn av tyskerne. Etter krigen opplevde menigheten en vekst og vekkelse. Zion Lillestrøm ble stiftet bare to år etter Lillestrøm pinsemenighet, men de to pinsemenighetene har opp gjennom årene levd side om side. En kort periode under og like etter krigen var de samlet til én menighet, fra 17. mai 1943 til 27. april 1947.

Frem til nå hadde menigheten leid flere forskjellige lokaler i Lillestrøm. Den 8. august 1955 ble Aron Gromsrud innsatt som forstander og med dette ble det fart i planene om eget menighetslokale. Den gammel spiralsengfabrikken i Voldgate 27 B ble kjøpt. Etter en ombygging som også inkluderte en leilighet kunne menigheten ha åpningsmøte i 1957. Dette er fortsatt menighetens samlingssted.

Misjon
------

Lillestrøm pinsemenighet er engasjert i misjonsarbeid i India. De støtter IBRA media og K.A.B.A. sitt arbeide. I 2007 var menighetens misjonsregnskap på 30 376,- kr..

Referanser
----------

1. ↑  Romerikes Blad 27. desember 2015 (krever abonnement).
2. ↑  Byposten nr. 1/2006, s. 5.
3. 1 2  Brox, T.F. 2007. *Årbok 2007. For Pinsebevegelsen i Norge.*
4. ↑  Regjeringen. «Tilskuddstellende medlemmer i norske trossamfunn 2019» (PDF). Besøkt 7. januar 2020.
5. ↑  År 2007.

Kilder
------

* Brox, Torill F. (redaktør). 2007. *Årbok 2007. For Pinsebevegelsen i Norge.* Korsets Seier Publikasjoner AS

Eksterne lenker
---------------

* Lillestrøm pinsemenighet – hjemmeside
* Lillestrøm pinsemenighet – historikk
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
**Føljetong** (en fornorsket skrivemåte av det franske ordet *feuilleton*, lite blad) betydde opprinnelig den kulturelle delen av en avis som var trykket på eget bilag, på et løst blad, derav navnet, men senere, på begynnelsen av 1800-tallet, ble det oftest trykket nederst på siden.

I Norge har ordet «føljetong» endret betydning til å bety en fortelling som fortsetter gjennom en rekke nummer eller utgivelser i en avis eller et ukeblad. På fransk kalles det for *roman-feuilleton*. 

Føljetongen var spesielt et fransk fenomen og hvor forfattere som særlig Alexandre Dumas og Jules Verne utga de fleste av sine bøker først i en avis før de ble trykket i en bok. Det er først og fremst triviallitteratur eller populærlitteratur som utgis på denne måten. Ofte er den første episoden lengre enn de andre, som en introduksjon, og hver episode bygges opp til en spenningstopp, «cliffhanger», som loves avslørt i neste føljetong-episode.

Føljetong i TV
--------------

Føljetong er en egen kategori TV-programmer. TV-mediet har kanskje overtatt føljetongens spenningsfelt i allmennhetens oppmerksomhet med enkelte TV-serier som følger samme struktur som føljetongen. Flere av de romaner eller fortellinger som i sin tid først kom ut som føljetong i en avis har senere blitt filmatisert for fjernsyn og da som en TV-serie, eller en *TV-serie-føljetong* om man vil.

Med føljetong mener man da en serie uten avsluttende episoder, og i mange tilfeller uten et predefinert sluttpunkt. TV-føljetongen har flere underkategorier som såpeopera og sitcom. I moderne fransk brukes ordet *feuilleton* i stedet for *såpeopera*.

  

Portaler: Litteratur | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Decorah** er en by i fylke Winneshiek County i Iowa, USA. Ved folketellingen i 2010 hadde byen 8127 innbyggere. Decorah er lokalisert ved skjæringspunktet til motorveiene Iowa Highway 9 og U.S. Route 52.

Historie
--------

Vesterheim Norwegian-American Museum
Opprinnelig bosatt i 1849, har Decorah blitt er populært senter for norsk-amerikansk kultur som stammer fra en stor norsk befolkningstilflyttning i 1850-årene. Siden 1862 har det var hjemstedet til Luther College, en utdannelsesinstiusjon drevet av Evangelical Lutheran Church in America.

Tidlig i juli er Decorah vert for Nordic Fest, en feiring av norsk kultur med folkedans, mat og musikk. Decorah er også hjemsted for Vesterheim Norwegian-American Museum, det største museum i USA viet til en enkelt immigrantgruppe. Inntil 1972 ble en av de største norskspråklige avisene i USA gitt ut i Decorah, nemlig Decorah Posten.

Byen er navngitt etter indianerhøvdingen Waukon Decorah, en mann fra Winnebagostammen som samarbeidet med amerikanske nybyggere under Black Hawk-krigen, og hvis folk ble drevet ut av Wisconsin i nordøst Iowa.

Referanser
----------

1. 1 2  «Population, Census». US Census. 1. april 2010.  Manglende eller tom `|url=` (hjelp); Bruk av `|besøksdato=` krever at `|url=` også er angitt. (hjelp)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz **·** GNIS **·** GNIS
 |
**Austgulelva** er ei elv i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Den har utspring fra Galteskardet sørvest for Taklevatnet, og renner mot vest til Austgulvatnet. Derfra renner den i sørvestlig, senere vestlig, retning til den munner ut i Austgulfjorden ved Austgulen. Mellom Austgulvatnet og fjorden ligger det bebyggelse og jordbruksområder på begge sider av elva. Fv3 går langs hele vassdraget. Elva er 3,9 kilometer lang, og har et nedbørfelt på 9,14 km². Middelvannføringen ved munningen er 1,10 m³/s.

Fiske
-----

I likhet med mange andre vassdrag i området ble fiskebestandene i Austgulelva negativt påvirket av sur nedbør på siste halvdel av 1900-tallet. Elva har gode gyteforhold for sjøørret, men bestanden ble i løpet av 1980-tallet redusert, og ble i 1990 ansett som «tynn». For å bøte på skadene ble det i 1992-94 gjennomført bekkekalking med skjellsand ved Austgulvatnet. Prøvefiske i 1996 viste en viss forbedring i forholdene, og det ble funnet fisk fra de yngste årsklassene. I 1998 hadde Austgulvatnet en svært tett bestand av aure, med god rekruttering og høy tetthet av yngel ved innløpet.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Nedbørfelt til hav.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 12. juli 2017
2. ↑  Annie Elisabeth Bjørklund: *Naturressurskartlegging i Gulen kommune, Sogn og Fjordane: Miljøkvalitet i vassdrag*, Rådgivende Biologer AS, Rapport nr. 155, mars 1995, ISBN 82-7658-050-5
3. ↑  Annie Elisabeth Bjørklund, Bjart Are Hellen: *Kalkingsplan for Gulen kommune, 1997*, Rådgivende Biologer AS, Rapport nr. 286, 1997, ISBN 82-7658-145-5
4. ↑  Trygve Hesthagen Gunnel Østborg: *Endringer i areal med forsuringsskadde fiskebestander i norske innsjøer fra rundt 1990 til 2006*, NINA Rapport 169, Trondheim, desember 2008, ISBN 82-426-1724-4

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Autocar 12HP Tourer 1903
Autocar 12HP Tonneau 1904
**Autocar Company** var en amerikansk bilprodusent. Selskapet ble stiftet under navnet *Pittsburgh Motor Vehicle Company*, men endret navn til Autocar Company i 1899. I 1907 valgte selskapet å satse på produksjon av nyttekjøretøyer, og *Autocar*-merket brukes fortsatt på lastebiler.

Selskapets første modell (i 1900) var en kjededrevet modell med en énsylindret motor. Rundt 27 av disse ble produsert.

I 1904 lanserte selskapet en ny modell med fire passasjerplasser, som kostet 1 700 amerikanske dollar. Bilen var utstyrt med en horisontalt montert boksermotor med to sylindre, montert foran i bilen, og hadde en ytelse på 11 hk (8,2 kW). Dette var en uvanlig motortype på den tiden, da de fleste benyttet seg av rekkemotorer. Bilen hadde en tretrinns girkasse, og veide 760 kilo.

I 1905 produserte selskapet modellen *Type XII*, som kostet 2 250 amerikanske dollar, og modellen *Type X*, som kostet 1 000 dollar. *Type XI* ble tatt ut av produksjon i 1904.

*Type X* var en suksess, og i 1905–1906 produserte selskapet 1 000 eksemplarer. I 1907 produserte selskapet også 500 eksemplarer av modellen *Type XV*.

Fra 1907 fokuserte selskapet på nyttekjøretøyer, og produksjonen av disse overgikk etter kort tid bilproduksjonen. De siste passasjerbilene ble produsert i 1912, mens selskapet fortsatte med lastebilproduksjon frem til 1953 da det ble kjøpt opp av White Motor Company. White ble senere tatt over av Volvo i 1980, og Autocar ble solgt videre til Grand Vehicle Works Holdings i 2001, som bruker merkenavnet på sine lastebiler.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Autocar vehicles – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
***Skråninga*** er en roman av den norske forfatteren Carl Frode Tiller. Romanen utkom i 2001 og var hans debut.

Romanen har blitt beskrevet som «en svart og brutal fortelling om fatal omsorgssvikt, og den fortelles i et rått og levende språk». Hovedpersonen, som forteller i første person, er en ung mann som befinner seg i en psykiatrisk institusjon. 
Den navnløse jeg-fortelleren forteller om en oppvekst preget av farens alkoholisme og morens overvekt, og foreldrenes innbyrdes hat og krangel. Hovedpersonens tragedie i hjemmet forplanter seg: selv om han kommer i fosterhjem, er han fremdeles mobbeoffer i skolegården. Historien fortelles i ettertid, som en del av hovedpersonens terapi – og historien beveger seg fram mot de grufulle hendelsene som førte ham inn på asylet.

Nationens kritiker Lillian Vatnøy peker på at «Tiller benytter en repetitiv teknikk som fungerer svært godt – han nærmer seg de samme episodene flere steder i teksten, og for hver gang gjentas brokker av den forrige gjengivelsen, samtidig som nye elementer føyes til. Dette gir teksten en enorm spenning: for hver gang vi leser om de forskjellige episodene, kommer vi nærmere og nærmere det som egentlig skjedde».

For romanen ble Tiller tildelt Tarjei Vesaas debutantpris, Aschehougs debutantpris og P2-lytternes romanpris. Boka ble nominert til Brageprisen; og ble i en Dagbladet-serie sommeren 2006 kåret til en av de 25 beste romanene fra de siste 25 år.

Romanen er dramatisert, og ble satt opp på Det norske teatret i 2004 og på Nord-Trøndelag Teater i 2008.

Referanser
----------

1. ↑  Anne Cathrine Straume i nrk; 3. mai 2001
2. ↑  Anmeldelsen gjengitt
3. ↑  Dagbladet: Carl Frode Tiller er nummer 18
4. ↑  detnorsketeatret.no Arkivert 10. februar 2007 hos Wayback Machine.
5. ↑  Teateromtale fra pluto.no
6. ↑  nordtrondelagteater.no Arkivert 14. april 2016 hos Wayback Machine.
7. ↑  «Teateromtale Adresseavisen». Arkivert fra originalen 6. april 2016. Besøkt 16. november 2008.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
1967 Bizzarrini P538
**Bizzarrini** var en italiensk bilprodusent på 1960-tallet. Selskapet ble stiftet av tidligere Ferrari-ingeniør Giotto Bizzarrini, og selskapet bygget flere bilmodeller før det gikk konkurs i 1969. Merkenavnet har også blitt tatt i bruk igjen på flere konseptbiler fra 2000 og fremover.

Flere navn ble brukt, men de fleste modellene fra Bizzarrini var variasjoner av én modell, A3C GT Strada. Denne gikk i produksjon i 1965, og ble senere kalt *Grifo* og *5300 GT* før produksjonen stoppet i 1969. En annen modell, Europa, ble også produsert i et lite antall. Dessuten produserte Bizzarrini en løpsbil, P538, i 1966. Konseptbilen *Manta* (1968) ble designet av Giorgetto Giugiaro fra ItalDesign, og var en forgjenger av Giugiaros radikale designspråk ut over 1970-tallet, som gjenkjennes på blant annet Lancia Stratos.

Bizzarrini-fabrikken produserte også Giotto Bizzarrinis kompaktbil ASA i denne perioden. Etter at Bizzarrini-selskapet gikk konkurs i 1969 gikk fabrikken over til å produsere AMC AMX.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Bizzarrini vehicles – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Otto Lasseson Midthun** (født 11. november 1839 i Gulen, død 10. desember 1919 samme sted) var en bonde, lokalpolitiker og telefonkonstruktør fra Eivindvik i Gulen kommune.

I åra 1868–1898 var Midthun telegraf-arbeidsstyrer og spilte en sentral rolle i planleggingen av telefonnettene i Nord-Norge og på Island. Tre av sønnene hans var med på å bygge den første telefonlinja på Island fra Seyðisfjörður til Reykjavík omkring 1905.

Midthun satt som ordfører i Gulen i 1880–1881. Omkring 1880 startet Midthun også opp landhandel på gården Lavik. Denne ble senere overtatt av andre, som drev butikken fram til 1940. Midthun var også en av grunnleggerne av Gulen Sparebank i 1886 og var styremedlem der til 1916. 

I Bygstad i Gaular står en lang, smal stein som ble benyttet som telefonstolpe. Denne ble reist av Otto Midthun og mannskapet hans i 1892. Steinen er oppført i Telenors «Plan over verneverdige bygg og anlegg».

Referanser
----------

1. ↑  «Steinstolpen i Bygstad»[*død lenke*] Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane

Kilder
------

* Otto L. Midthun i Sogn og Fjordane fylkesleksikon[*død lenke*] NRK Sogn og Fjordane
* Om landhandlere i Høyanger i Sogn og Fjordane fylkesleksikon NRK Sogn og Fjordane
* Næringslivet i Eivindvik[*død lenke*] Magnor Midttuns lokalhistoriske nettsted


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Mikal L. Vadsø** | **Ordfører i Gulen kommune**(1880–1881) | Etterfølger:**Mikal L. Vadsø** |

Portal: Gulen
Alvdal kirke
**Alvdal prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Nord-Østerdal prosti i Hamar bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Tolga og Os kommuner i Hedmark fylke, og hovedkirken var Alvdal kirke.

Historikk
---------

Ved reskript 30.9.1735 ble Tynset prestegjeld delt i tre:

* Tynset sogn, Lille-Elvedalen sogn og Tylldal sogn utgjorde Tynset prestegjeld.
* Innset sogn og Kvikne sogn utgjorde Kvikne prestegjeld.
* Tolgen sogn, Vingelen sogn og Dalsbygden sogn utgjorde Tolgen prestegjeld.

Ved reskript 13.1.1747 skulle Folldal kirke betjenes alternativt av sogneprestene i Tynset og Lesja prestegjeld.

Ved kgl. res. 25.7.1860 med virkning fra 1.1. 1861 ble annekssognene Dovre kirke og Øvre Folldal fraskillt Lesja prestegjeld og opprettet som Dovre prestegjeld.

Ved kgl. res. 10.7.1862 med virkning fra 1.1. 1863 ble Lille-Elvedalen sogn sammen med Nedre Folldal distrikt fraskilt Tynset prestegjeld og opprettet som **Lille-Elvedalen prestegjeld**. Samtidig ble Øvre Folldal forent med Nedre Folldal til Folldal sogn, som ble lagt til Lille-Elvedalens prestegjeld.

Ved kgl. res. 25.11.1988 med virkning fra 1.8.1989 ble Folldal sogn fradelt Alvdal prestegjeld og opprettet som eget Folldal prestegjeld.

Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket.

Alvdal prestegjeld og dets sogn er nå en del av Alvdal kirkelige fellesråd underlagt Hamar domprosti.

Referanser
----------

1. ↑   Prestegjeld og sogn i Hedmark, arkivverket.no]
2. ↑  Endringer i gravferdsloven og kirkeloven - Rundskriv 20.12.2011. regjeringen.no

Eksterne lenker
---------------

* Prestegjeld og sogn i Hedmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki
 |
**Ingeborg I. Brekke** (født 1908, død 1999) var ei norsk hotellvertinne, postkvinne, kokke og kvinnesakskvinne fra Brekke i Gulen.

Som ung arbeidet Ingeborg Brekke bl.a. som kokke på diverse ulike hoteller før hun vendte hjem til Brekke for å bli telefonbestyrer og poståpner rundt 1940. Som postkvinne ble Ingeborg Brekke kjent med alle i bygda, og hun fikk stadig besøk av folk som hadde kommet for seint til dagens siste ferge fra Brekke til Lavik. Slik fikk hun idéen om et hotell, og hele bygda stilte seg bak forslaget. Det var Ingeborg Brekke som stod for planlegginga, og under bygginga av hotellet var Brekke ei dame i sekstiårsalderen. 

I 1970 stod *Brekkestranda Fjordpensjonat* ferdig – senere kjent som Brekkestranda Fjordhotel. Det var tegnet av arkitekt Bjørn Simonnæs, og vakte oppsikt på grunn av en særpreget, rustikk arkitektur med torvtak, naturstein og hunbord som kledning. Knapt noen vinkel i bygget var rett!

Som hotellvertinne ble Ingeborg kjent for å ta seg godt av gjestene med både sanger og fortellinger. Ellers var hun sterkt engasjert i samfunnet. Hun kjempet bl.a. for likestilling i Den norske kirke i både muntlig og skriftlig form. 

Sønnen Bjørn Brekke kom med i drifta i 1976 og tok over som eier i 1996. Ingeborg Brekke døde i 1999, men hotellet hun startet er ennå i drift i dag, med nye ledere.

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Ingeborg Brekke, (04.juni 1908 - 17.september 1999).»[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Sogn og Fjordane fylkesleksikon om Ingeborg Brekke.
* Sogn og Fjordane fylkesleksikon om Det skeive hotellet på Brekkestranda.
* Avisa Nordhordland, 14. oktober 2010: «Brekkestranda førti år».

Portal: Gulen
Kart som viser fylket Dao
**Dao** (kinesisk: 道县; pinyin: *Dào Xiàn*) er et fylke i byprefekturet Yongzhou i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina. 

Det hadde i 1999 en folkemengde på 655 190 innbyggere.

Massakeren i Dao 1967
---------------------

I 1967 fant det sted massemord i fylket Dao i perioden 13. august til 17. oktober. Av de 4519 dødsofre ble 4193 direkte drept, mens 326 ble tvunget til selvmord. 

Dette var det største storskala massemordet under kulturrevolusjonen. Nesten 90 prosent av de drepte ble brennemerket som «klassefiender», det vil si som tilhørende en av de såkalte fem kategorier (godseiere, rike bønder, kontrarevolusjonære, «slette elementer» eller høyretilhengere) eller var deres familiemedlemmer.

Kulturminner
------------

Yuchanyan-funnstedet fra steinalderen (*Yuchanyan yizhi*, 玉蟾岩遗址) ble i 2001 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 207 løper gjennom fylket. Denne viktige trafikkåren begynner i Xilinhot i Indre Mongolia nær grensen til Mongolia, løper sørover og ender i Hai'an, en by som ligger i Xuwen fylke sør på Leizhouhalvøya i provinsen Guangdong.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Yuchanyan Site
* A Preliminary Study oF Ancient Excavated Rice from Yuchanyan SITE, Dao COUNTY, Hunan Province, PR CHINA
* Yuchanyan yizhi
* Stone Age Site of Yuchanyan, Dao County
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Anton Grund** (1865–1929) var en byoriginal i Drammen, kjent for å være glad og hyggelig mens han sang «Jeg er så glad, så glad» da han vandret gatene i Drammen. Hans første møte med byens politimester Glad skal visstnok ha endt i kasjotten idet politimesteren trodde at Grund drev gjøn med ham. Anton ble født 5. mai 1865 på Strømsø i Drammen og hadde fire søsken. Han var sønn av Adolph Henrich Leopold Grund (født 1822 i Moss) og Lara Caroline Grund (født 1834 i Drammen). Anton skal visstnok ha vært mentalt eller intellektuelt svekket og av denne grunn ble han satt til husarbeid hjemme. Ellers brukte han tiden sin til å vandre gjennom Drammens gater med sin kanarifugl i bur mens han sang på «Lykkesangen» som han selv hadde diktet opp, som han solgte for 15 øre arket. Anton mistet faren sin allerede da han var tre år gammel, da faren døde i 1868 giftet moren seg på nytt, men han skal også ha gått bort i ung alder. Anton og moren ble deretter boende alene helt til hun også døde. Selv døde han 4. desember 1929 på pleiehjemmet i Mallinggata 6.

Anton Grunds Lykkesang
----------------------

Melodien er den gamle skillingsvisen «I en sal på hospitalet».

Lykkelig er jeg her i tiden som vil leve for min Gud. Lykkelig blir jeg engang siden når jeg bliver Kristi brud.
Jeg som ikke er som andre har en nådegave fått i min sjel har jeg langt bedre enn mange tror om meg kun blott.
Denne sang jeg selv har diktet ufullkommen som jeg er. Men det er nåde, bare nåde frelst, bevaret er jeg her.
Likefra min spede barndom har jeg lært at elske hans bud. Mor fortalte meg som liten, lønnen venter meg hos Gud.
Tenk der hjemme, tenk der hjemme i Guds rike hovedstad. Der skal ingen sykdom være, der er man bestandig glad.
Gud har åpenbaret seg for de enfoldige på jord. Skjult det for de alle andre og for dem som ei vil tro.
Jeg må mange ganger spørre. hvorfor jeg skal være så. Det skal jeg forstå i himmelen, kronen skal jeg hisset få.
Derfor vil jeg slutte sangen kanskje nå for siste gang. Men skal jeg og du få synge: Guds og Lammets nye sang?

Referanser
----------

1. 1 2 3   «Drammens Tidende og Buskeruds blad», side(r) 5, utgitt 1. juli 1986, besøkt 5. november 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Historisk befolkningsregister ID pf01038081000699[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Grund, Anton (1865-1929) | Drammen Byleksikon». *byleksikon.drmk.no*. Besøkt 5. november 2023.
4. 1 2  «Drammens Tidende og Buskeruds blad». Norge;Drammen. 1986. s. 5.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Drammen byleksikon **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Arthur Andersen LLP** var et av verdens største revisjonskonsern frem til 2002. Norsk-amerikaneren Arthur E. Andersen grunnla selskapet i USA i 1913, og bygde opp et fremgangsrikt, internasjonalt nettverk. Foruten revisjon ble det også drevet en omfattende rådgivningsvirksomhet under navnet Andersen Consulting. I 1999 ble denne kjøpt ut av noen av deleierne etter en bitter, intern strid. Andersen Consulting byttet navn i 2001 til Accenture.

Arthur Andersen var sammen med konkurrentene KPMG, Deloitte, Ernst & Young og PwC en av «*The Big Five*» («De fem store»), en gruppe med store, globale revisjonsselskaper som i dag kalles for «*The Big Four*» («De fire store»). 

I forbindelse med Enron-skandalen i 2002, ble Arthur Andersen anklaget for å hindre rettsforfølgningen (engelsk: *obstructing justice*) etter påstandene om at ansatte forsøkte å makulere dokumentasjon som var relatert til revisjonsoppdraget i Enron. Nancy Temple, i Andersen juridisk avdeling, og David Duncan, ansvarlig for Enron-regnskapet, ble syndebukkene i denne skandalen, da de hadde gitt ordrene om å makulere dokumentene. Siden det amerikanske finanstilsynet SEC ikke tillater at tidligere dømte forbrytere (selskapet ble ansett som en forbryter) reviderer offentlige selskaper, godtok de å overgi lisenser og rettigheter til å bedrive revisjon under SEC, den 31. august 2002. Dette satte en umiddelbar stopper for selskapets operasjoner.

Se også
-------

* Accenture

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Arthur Andersen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Mohammad Salameh** eller **Mohammad A. Salameh** (arabisk: محمد سلامة , født 1. september 1967 i Nablus på Vestbredden) er en av gjerningsmennene i bombingen av World Trade Center i New York City i 1993. Han soner en fengselsstraff som utløper i 2067.

Biografi
--------

Salamehs familie flyktet fra Palestina i 1967 på grunn av seksdagerskrigen.

Mohammad Salameh dro til USA på et seks måneders turistvisum i 1988, men ble der, og var ulovlig i landet på tidspunktet for World Trade Center-angrepet.

Salamehs Chevrolet Nova ble brukt til å transportere salpetersyre og urea som ble brukt til bomben som ble brukt i World Trade Center-bombingen i 1993.

Den 4. mars 1993 ble Salameh arrestert etter at han sendte melding om at varebilen hans var stjålet. Tidligere hadde FBI sporet Ford Econoline-varebilen gjennom bilskiltet.

Til tross for at han strøk på førerprøven fire ganger, var Salameh sjåføren for angrepsgruppen. Den 24. januar 1993 kjørte han inn i en fortauskant og rev av understellet på bilen. Samtidig skadet han seg selv og Ramzi Yousef. Han ble skrevet ut fra Rahway-sykehuset dagen etter, og dro til garasjen for å rengjøre bilen mens Yousef ble værende på sykehuset i ytterligere fire dager. Mens Novaen hans ble reparert, fikk Salameh bruke Nidal Ayyads firmakonto til å leie en ny bil. Den 16. februar forvoldet han en ny bilulykke, idet han kolliderte med en annen bil.

I 1994 ble Salameh og tre andre, Nidal Ayyad, Mahmud Abouhalima og Ahmad Ajaj, dømt til 240 års fengsel hver.. I 1999 ble dommen redusert til 116 år og 11 måneder. I 2021 ble en av deldommene omgjort, noe som reduserte dommen med ytterligere 30 år. Salameh ble først sendt til ADX Florence, der han skal ha blitt trangsmatet gjentatte ganger etter sultestreiker. Han ble senere overført til USP Big Sandy, og så til FCI Terre Haute. Salameh skal sone til 23. mai 2067.

Referanser
----------

1. ↑  Bernstein, Richard (25. mai 1994). «Trade Center Bombers Get Prison Terms of 240 Years». *The New York Times*. Besøkt 12. mai 2016.
2. ↑  «Trade Center Bombers Get Prison Terms of 240 Years». *The New York Times*. 25. mai 1994. Besøkt 27. september 2015.
3. ↑  «NATION IN BRIEF». *www.washingtonpost.com*. Besøkt 12. juni 2022.
4. ↑  «4 men convicted in 1993 World Trade Center bombing have had sentences cut». *FOX40* **(engelsk)**. 26. februar 2021. Besøkt 12. juni 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Portal: Alternativ behandling

**Referansepunktterapi** (RPT, fra engelsk: *Reference Point Therapy*) er en alternativ behandlingsmetode som ble utviklet av australske Simon Rose i 2005.

Hypotesen bak RPT er at kroppens celler har hukommelse, og påvirkes både av egne opplevelser og av traumer bakover i slekten. Gjennom behandling med RPT skal cellene frigjøres fra stress som oppstår som følge av negative opplevelser.

RPT er inspirert av forskjellige spirituelle behandlingsformer, deriblant nevrolingvistisk programmering, ho'oponopono og theta-healing. Verken RPT eller noen av behandlingsformene som er brukt som inspirasjon har noen vitenskapelig dokumentert effekt, og særlig theta-healing har opplevd skarp kritikk for udokumenterte påstander om helbredelse av alvorlige sykdommer.

Referansepunktterapi praktiseres også av alternative behandlere i Norge.

Referanser
----------

1. ↑  Simon Rose Arkivert 5. mai 2012 hos Wayback Machine. referencepointtherapy.com
2. ↑  Om Referansepunktterapi referansepunkt.no
3. ↑  The faith healers who claim they can cure cancer BBC
***Ithyporus*** er en slekt av snutebiller (Curculionidae) som lever på busker og trær. De er små, korte og høyr hvelvede, og kroppen er dekket av skjell i ulike farger, noen av disse er som oftest oppstående og hårlignende og gir billene et "bustete" utseende. Snuten er lang, men den holdes vanligvis bakoverbøyd slik at den ikke er synlig ovenfra. Navnet *Cryptorhynchus* betyr "skjult snute".

Utseende
--------

Middelsstore, avlange, mørke snutebiller. Kroppen har gjerne fargetegninger dannet av lyse skjell. **Hodet** er temmelig lite, fasettøynene er forholdsvis store og flate. Snuten er middels lang og tynn og holdes vanligvis bakoverbøyd slik at den ikke er synlig ovenfra. Den kan foldes inn i en fure mellom framhoftene som ender i en kopplignende grop på mellombrystet (*mesosternum*). Antennene er festet litt utenfor midten av snuten. **Brystskjoldet** (pronotum) er bredere enn langt, men tydelig smalere enn dekkvingene. Sidene er avrundede. Det har ofte markerte knøler på sidene. **Dekkvingene** er ovale hos de fleste, men parallellsidige hos noen av de større artene. De har mer eller mindre markerte skuldre og ofte rekker av oppstående skjell. **Beina** er kraftige og forholdsvis lange, lårene er vanligvis utannede, men kan ha en tann på undersiden. Leggene (*tibiae*) ender i en krok (*uncus*). Føttene er nokså korte og kan foldes tilbake mot leggen.

Levevis
-------

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Afrika inkludert Madagaskar.

Systematisk inndeling
---------------------

Gruppen plasseres ofte i underfamilien Molytinae.

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien snutebiller, Curculionidae Latreille, 1802
					- Underfamilien **tresnutebiller, Cryptorhynchinae** Schönherr, 1825
						* Stammen **Ithyporini** Lacordaire, 1866
							+ Understammen Ithyporina
								- Slekten ***Aularhinus*** Schönherr, 1847
									* *Aularhinus inaequalis* Schönherr, 1848

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*