recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Haakon Bull-Hansen** (født 20. september 1951 i Oslo) er norsk forfatter, journalist og redaktør.

Han begynte som skribent og aktivist i undergrunnskulturen på 1970-tallet, sentrert i Oslomiljøet rundt Club7, Gateavisa og tidsskriftet Dikt & Datt. I 1973 startet han pip forlag som ga ut en lyrikkantologi, og året etter debuterte han som skjønnlitterær forfatter på Tiden forlag. I 1978 var han med og startet kulturforumet Gruppe78 som arrangerte en rekke aktuelle debattmøter i Oslo.

I 1979 ble Bull-Hansen medlem av redaksjonen i BASAR – norsk litterært tidsskrift (Cappelens forlag) og var der fram til tidsskriftet ble nedlagt i 1981. I samme periode var han også medarbeider i Dagbladets kulturredaksjon og norsk korrespondent i Sveriges Riksradio, OBS-kulturkvarten. I 1983 startet han litteraturavisen BRAVADO – uavhengig norsk smaksorgan – (1983–1984) som ble utgitt av Gutu bokhandel. Han var også redaktør av bladet til Den norske forfatterforening, *Forfatteren*.

Gjennom 1990-tallet arbeidet han med informasjonsledelse i organisasjoner som Direktoratet for arbeidstilsynet, Statkraft, A-pressen og Norsk Hydro, før han ble med i konsulentselskapet Kunnskapsgartnerne i 2001. Der var han bl.a. prosjektleder for det første kulturoppfølgingsprogrammet (KOP) for utbygging av Bjørvika. I dag livnærer han seg som konsulent, journalist og forfatter.

Haakon Bull-Hansen er medlem av Den norske forfatterforening og Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening. Han er eldste sønn av tidligere forsvarssjef, general Fredrik Bull-Hansen.

Bokutgivelser
-------------

### Skjønnlitteratur

* 1974: *Elsker videre* – dikt utgitt på Tiden forlag
* 1976: *Forresten er det for tidlig å gå hjem nå* – dikt utgitt på Tiden forlag
* 1978: *Morgen med Rosa, en rastløs romanse* – roman utgitt på Gyldendal

### Dokumentar

* 2008: *I krig for fred – 12 personlige fortellinger fra Koreakrigen til Afghanistan* – utgitt på Kagge Forlag
* 2011: *Strålekameratene – en fortelling om menn og kreft* – utgitt på Kagge Forlag
* 2013: *Til skogs – blant skiløpere og soppsankere, jegere og joggere, bønder og baroner og vanlige folk.* – utgitt på Kagge Forlag

### Antologier (redaktør)

* 1973: *Verre er det med det som ikke er skjedd* – utgitt på pip forlag
* 1984: *Rock, ni norske historier* – utgitt av Cappelen og Den Norske Bokklubben
* 1994: *Fjell, dikt og grafikk* – Statkraft / Gudbrandsdalen billedgalleri og kunstforlag

Kilder
------

* Presentasjon av Haakon Bull-Hansen i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider

Eksterne lenker
---------------

* Haakon Bull-Hansens personlige hjemmeside
* Litteraturselskapet BOKR AS Arkivert 3. august 2011 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS
 |
**Torbjørn Glomnes** (født 28. februar 1953 i Måløy) er en norsk fotballtrener. Han er best kjent som mannen som ledet Sogndal opp i Tippeligaen i 2000, blant annet etter to avgjørende kvalifiseringskamper som endte med nedrykk for storheten Vålerenga Fotball. Han var hovedtrener i Sogndal fra 1999–2003, og siden toppspillerutvikler i klubben frem til 2010.

Glomnes har selv vært aktiv spiller, og hadde sine glansdager fra 1975–1984 for Måløy-klubben Tornado (i dag Tornado Måløy FK). Etter han la opp som spiller, startet han umiddelbart sin trenerkarriere, og var hovedtrener i Tornado frem til 1996. Da forlot han klubben etter et 21 års sammenhengende engasjement.

Som trener har han fullført og bestått FIFA sin høyeste trenerutdannelse, en grad bare vel 40 nordmenn har oppnådd.
Torbjørn Glomnes arbeider i dag som spillerutvikler og hovedtrener for Bremanger IL som spiller i 4. divisjon avd Sogn og Fjordane.

Glomnes ble i mars 2011 kåret til tidenes beste Sogndal-trener, av leserne til NRK Sogn og Fjordane.
«Hopen» har flere betydninger.
**Hopen** er en tidligere kommune i Møre og Romsdal. Kommunen ble etablert 1. januar 1915, da Hopen og Brattvær kommuner ble utskilt fra Edøy kommune. Ved opprettelsen hadde Hopen 1050 innbyggere.

1. januar 1960 ble Hopen og Brattvær slått sammen med Edøy kommune igjen, under navnet Smøla kommune. Ved sammenslåingen hadde Hopen kommune 1550 innbyggere.

Hopen er administrasjonssenter for Smøla kommune. Siden midten av 80-årene er det bygd opp forretningsområde og rådhus ved riksvei 669. Smølahallen åpnet i 2009, og i 2011 ble kunstgressbanen like ved tatt i bruk. Fra 2017 ble Smølas skoler slått sammen til én enhet ved senteret, Smøla barne- og ungdomsskole.

Ved veien til Veiholmen ligger Hopen kirke.

«Gamle» Hopen sentrum ved Hopen havn inneholdt dagligvarehandel, post, fiskemottak og kommunal kai. Nå finnes overnattingsbedrifter, restaurant og fiskeoppdrettsbedrift.

Ved havneinnløpet finnes et nasjonalt monument over Oscar Tybring, initiativtakeren til Norsk Selskap til Skibbrudnes Redning, nå Redningsselskapet.

Litteratur
----------

* Kjell Fredly: Smøla bygdebok bind 10 utgitt av Smøla kommune 2005, ISBN 82-994096-6-7

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Torbjørn Hystad** (født 15. september 1918 på Vaterland i Oslo, død 24. desember 2004) var en norsk kommunist og motstandsmann. Han blei med i Norges Kommunistiske Parti (NKP) i ung alder. Under den tyske okkupasjonen av Norge deltok han i Milorg og i motstandsarbeidet til NKP. Han var blant annet ansvarlig for distribusjonen av den illegale NKP-avisa Friheten i Oslo-området. I aller siste fasen av krigen, like før kapitulasjonen, ble Hystad arrestert. Han ble satt på Møllergata 19 og sterkt torturert av tyskerne.

Hystad ble med i det som ble kalt den maoistiske eller marxist-leninistiske fraksjonen i NKP på 60-tallet. Han var med på å bryte med NKP og danne Marxist-Leninistisk Front (MLF), seinere Kommunistisk Arbeiderforbund (KA). Han var den siste redaktøren av KAs avis Den Røde Arbeideren.

Hystad var også med i Vennskapssambandet Norge-Kina og deltok i vennskapsarbeidet med Cuba. Han engasjerte seg dessuten for flyktningene fra Eritrea.

Hystad arbeidet i mange år ved Statens kornforretning. Den siste dagen gikk han ikke på arbeidet fordi han ikke ønsket gullklokke fra arbeidsgiveren eller medalje for langt og trofast virke i staten. Men Leninmedaljen fikk han.

Litteratur
----------

* Torbjørn Hystad Minneord fra Den Røde Arbeideren
* Nekrolog i Aftenposten 13.01.2005.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Fangeregisteret

 |

Portal: Andre verdenskrig
**CanSino Biologics Inc.** (kinesisk: 康希诺生物, *Kāngxīnuò Shēngwù*) er en kinesisk vaksineprodusent. Det er siden 2019 notert på Hongkongbørsen.

CanSino Biologics ble grunnlagt i 2009 i Tianjin av de fire kinesiske og kanadiske vitenskapsfolkene Yu Xuefeng, Zhu Tao, Qiu Dongxu og Helen Mao Huihua.

Selskapet har sammen med *Institute of Biotechnology vid Academy of Military Medical Sciences* innen Folkets Frigjøringshær og med National Research Council i Canada utviklet en vaksine mot ebolafeber.

Koronavaksine
-------------

CanSinos koronavaksine ble godkjent for bruk i det kinesiske militæret den 25. juni 2020, selv om de ikke hadde gjennomført alle testfasene.

CanSino har samarbeidet med *Institutt for bioteknologi* ved *Akademiet for militær medisinsk forskning* med utvkiling av en Covid-19-vaksine. Delskapet inngikk i mars 2020 også avtale med *National Research Council* om samarbeid for å utvikle den adenovirusbaserte COVID-19-vaksinekandidaten AD5-nCOV, med den hensikt å gjennomføre kliniske tester i Canada. Testingen i Canada kunne ikke iverksettes fordi selve dosene ble stoppet i tollen i Kina. Fase tre-testing pågår da i Russland og Saudi-Arabia.

Fase tre-testing ble påbegynt i august 2020, med testing i Saudi-Arabia på opptil 5000 frivillige.

Referanser
----------

1. 1 2   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
2. ↑   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
3. 1 2   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
4. ↑  VG.no: Vaksiner, lest 24. september 2020

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (zh-Hans) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) CanSino Biologics – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Tegning av baptisteriet i Pontiand katakombe
**Pontians katekombe** eller *katakomber* er en av Romas katakomber på Via Portuensis, kjent for de opprinnelige gravene for pave Anastasius I (399–401) aog hans sønn pave Innocens I (401–417). Katakomben ble oppdaget av Antonio Bosio i 1618.

Både Anastasius I og Innocens I er tradisjonelt oppfattet som martyrer, men dette blir nå betvilt ettersom det ikke er kjent at det pågikk noen kristeforfølgelse rundt den tid de døde. På åttehundretallet flyttet pave Sergius II begge pavers levninger til kirken San Martino ai Monti i håp om å skåne dem for ødeleggelser under angrepene fra lombardene.

Pave Pontians grav er ikke å finne i katakomben, for han ble bisatt i Callixtuskatakombene. Pontiankatakomben er heller ikke oppkalt etter paven, men etter en ukjent martyr ved det samme navn, som levde på 200-tallet.

Blant de øvrige graver i katakombene er de til de hellige Abdon og Sennen, martyrene Milix og Vincens, Sankt Pollio, Sankta Candida, Sankt Pigmenius, og Sankt Quirinus av Roma. I katakomben er det en freske fra 5.(6. århundre av de hellige Marcellinus og Peter sammen med Sankt Pollio, såvel som et gammelt baptisterium med et maleri av Abdons og Sennens kroning.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Reardon, 2004, p. 38.
2. 1 2 3 4  Marucchi, Orazio. 2003. *Manual of Christian Archeology*. p. 151.

Litteratur
----------

* Reardon, Wendy J. 2004. *The Deaths of the Popes*. Macfarland & Company, Inc. ISBN 0-7864-1527-4

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Marc-Roger Normand** (1663–1734) var en organist, cembalist og komponist av fransk opprinnelse som virket ved hoffet til kongen av Sardinia i Torino.

Normand var medlem av den store franske musikerfamilien Couperin, moren Élisabeth Couperin (1636–1705) var søster av Louis og tante til François *«le Grand »*. Siden navnet Couperin var mer gloriøst enn etternavnet til faren, Marc Normand, kalte han seg gjerne «den turinske Couperin». Han ble hofforganist i Torino i 1680 og underviste prinsessene i kongeslekten Carignan. 

På slutten av 1900-tallet ble det oppdaget et manuskript datert 1695 med 70 cembalostykker som Marc-Roger Normand høyst sannsynlig står bak. Samlingen inneholder stykker av Normand selv og andre mindre kjente komponister.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 148109521, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   International Music Score Library Project, oppført som Marc Roger Normand, IMSLP-identifikator Category:Normand,\_Marc\_Roger, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* «Marc-Roger Normand», musicologie.org
* (en) Fritt tilgjengelige noter av Marc-Roger Normand i International Music Score Library Project

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz
 |
Kollegiet sett fra Peterskirkens kuppel
Prester og studenter i kollegiet, 1937
**Det pavelige etiopiske kolleg** (*Pontificio Collegio Etiopico*) i Vatikanstaten er et pavelig kolleg for seminarister og prester fra den etiopisk-katolske kirke og den eritreisk-katolske kirke.

Historie
--------

De første dokumentasjon viser til året 1351; i dette år var de første pilegrimmer fra Etiopia i den hellige stad Roma. En ytterligere datering av etiopiske geistliges deltakelse er deres deltsakelse på konsilet i Firenze i 1431. Det er overlevert at pave Sixtus IV (1471–1484) gav geistlige og pilegrimmer fra Etiopia bruk av et gjestehus og av den lille kirken Santo Stefano Maggiore, opphalt etter den hellige Stefan, på Vatikanhøyden. Hospitset ble frem til 1919 benyttet av pilegrimer fra Etiopia og fra Eritrea bruke det som herberge. Pave Benedikt XV (1914–1922) lot bygningen renovere, og tillot å innrette det for undervisning, og med dette ble det til et pavelig kolleg. De første seminaristene fra Etiopia kom til Roma i 1919. Huset gjorde også nytte som residens for etiopiske konger når de besøkte Roma. Pave Pius XI (1922–1939) ville gi kollegiet et nytt og større sted i Vatikanhaven, og gav Giuseppe Momo i oppdrag å bygge dagens (2023) bygning. Bygningen av det pågikk fra 1928 til 1931. Det opprinnelige hospitset ble revet, med unntak av kirken Santo Stefano Maggiore, som ble renovert. I 1930 fikk presteseminaret der status som pavelig seminar. Som geistlig forbeder fikk det den hellige Justinus de Jacobis.

Organisasjon
------------

Rektor utoekes av de etiopiske og eritreiske biskoper, som samler seg i kollegiet, og lasaristenes generalat; nomineringen bekreftes så av Kongregasjonen for Østkirkene. Hqans embedstid er for seks år. Lærekreftene ved kollegiet er klerikere fra Etiopia og Eritrea, og av aleksandrinsk ritus (ge'ez). Det undervises på amharisk og tigrinya. To lasaristbrødre og noen nonner ivaretar de praktiske og administrative oppgaver.

Koll.egets geistlige og seminarister tat deg ved siden av den etiopisk-eritreiske menighet i den tidligere tittelkirke *San Tommaso in Parione* i Roma. Her ferirer man messen etter latinsk ritus. Men i den lilille kollegiekirken *Santo Stefano degli Abissini* feires messen etter etiopisk ritus (en gren av den aleksandrinske ritus).

Referanser
----------

1. ↑  Vatikanhaven (kartet nr. 48) vatican.va
2. 1 2 3  «Un pezzo d'Africa in Vaticano» **(italiensk)**. L’Osservatore Romano. 21. august 2009. Besøkt 13. mars 2013.
3. ↑  Tale av pave Benedikt XVI til medlemmene av det pavelige etiopiske kolleg i Vatikanet (29. januar 2011) vatican.va

Eksterne lenker
---------------

* Fotografi: Det etiopiske kolleg med hage
* Bispedømmet Melfi-Rapolla-Venosa: Collegio Etiopico, Voce di Speranza Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Fredrik Vogt-Lorentzen** (født 4. juni 1946 i Oslo, død 13. juli 2015) var en norsk siviløkonom og industrileder. Fra 1988 til 1992 var han administrerende direktør i Elkem.

Lorentzen ble uteksaminert fra Norges Handelshøyskole i 1971 og tok deretter mellomfag i sosiologi. Han var ansatt som divisjonssekretær i Norema fra 1972 til 1975, og var deretter byråsjef i Industridepartementet fra 1976 til 1981. Han ble ansatt i Elkem i 1982 og var verksdirektør fra 1987 til 1988 før han ble utnevnt til konserndirektør. Fra 1992 ble han partner i Isco Group AS og fra 1996 gikk han over til Innovation Strategic Consulting. Han var i 2009 seniorrådgiver i Econ Pöyry der han jobbet med spørsmål relatert til kraftsektoren.

Han har vært styreformann i flere selskaper og organisasjoner, blant annet Industriøkonomisk institutt (1985–86), Europabevegelsen (1992), Norsk Jern Holding (1991–92) og Moss næringsutvikling.

Kilder
------

* Biografi i *Hvem Hva Hvor* 1989, s. 132.
* Biografi i *Hvem er hvem?* 1993, s. 592.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fredrik Vogt-Lorentzen på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* Fredrik Vogt-Lorentzen[*død lenke*] i NRK Brennpunkt – Maktbasen.
Franz von Papen i 1936
*Die Alte Universität* i Marburg, i hvis aula talen ble holdt.
**Marburgtalen** (ty. *Marburger Rede*) var en tale holdt av Tysklands visekansler Franz von Papen på Marburg-universitetet den 17. juni 1934. Talen formulerte tydelig den konservative kritikken mot nasjonalsosialismen, og tok særlig avstand fra den politiske volden og undertrykkelsen som hadde funnet sted etter den nasjonalsosialistiske maktovertagelsen. Det var den siste offentlige meningsytringen på høyt nivå som utfordret det nazistiske hegemoniet.

Talen var skrevet av Papens nære medarbeider, Edgar Julius Jung, i samarbeid med Papens sekretær, Herbert von Bose, og den katolske politikeren Erich Klausener. Den gjorde Hitler rasende, og propagandaminister Joseph Goebbels sørget for at den ikke ble omtalt i avisene. Papen insisterte på å ha snakket på vegne av president Paul von Hindenburg, og søkte avskjed som visekansler i protest mot undertrykkelsen av talen.

I løpet av de lange knivers natt ble både Jung, Bose og Klausener myrdet av nazistene. Franz von Papen ble satt i husarrest og hans kontor ransaket, men hans liv ble spart.

Talen ble holdt i forelesningssalen i *Landgrafenhaus*, Marburg-universitetets undervisningsbygning i nyrokokko fra 1920-tallet. Salen, rom 101, eksisterer fremdeles med opprinnelig innredning. *Landgrafenhaus* er en av to bygninger som disponeres av det juridiske fakultet.

Eksterne lenker
---------------

* Marburgtalen[*død lenke*]
**Underintendant** er en tidligere militær offisersstilling i Norge for ansatte i hærens og marinens intendanturer. Underintendanter var i utgangspunktet avlønnet som og hadde rang som kapteiner (kapteinløytnanter i marinen) eller premierløytnanter (avhengig av erfaring). Vernepliktige underintendanter var innplassert som sekondløytnanter. Ansettelse som underintendant var mulig både for offisersutdannede og personer med sivil utdannelse (for fast ansettelse krevdes det i regelen juridisk embedseksamen (cand.jur.) eller økonomisk høyere utdannelse, mens vernepliktige underintendanter også kunne være studenter innenfor disse fagområdene). Personer med sivil utdannelse gjennomgikk et tre måneders offiserskurs og ble deretter offiserer i intendanturet.

Underintendant var en stilling med lederoppgaver innenfor logistikk og regnskap. I marinen kunne en underintendant f.eks. tjenestegjøre som skipsintendant på større krigsskip under tokt, dvs. som ansvarlig for regnskapet og logistikken. Enkelte lærere ved befalsskolene hadde også tittelen underintendant. Underintendanter hadde ofte tjenesten i intendanturet som deltidsbeskjeftigelse.

Underintendanter var plassert over intendantassistenter, som var avlønnet som fanejunkere (den høyeste underoffisersgrad i Norge frem til 1927).

Referanser
----------

1. ↑  Nasjonalbiblioteket.no – Stortingsforhandlinger 1899-1900. St. prp. nr. 80: Udkast til plan for marinens intendanturkorps. s. 24-25.
2. ↑  «Fra Armee-Intendanten», *Den Norske Rigstidende*, 7. april 1864
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Canadas flagg Canada |
| Skiskyting |
|  Ungdoms-/Junior-VM |
| Bronse | Martell 2007  | 4×7.5 km stafett |
| Sølv | Kontiolax 2005 | 3×7.5 km stafett |
| Sølv | Haute Maurienne 2004 | 3×7.5 km stafett |

**Marc-André Bédard** (født 19. februar 1986 i Saint-Gabriel-de-Valcartier i Québec) er en canadisk skiskytter.

Bédard begynte med langrenn som barn, men skiftet til skiskyting da han var 14 år gammel. Hans forbilde var OL-vinner Myriam Bédard, og i et intervju sa han at hans drøm var å vinne OL-gull, slik som hun gjorde i OL i Lillehammer i 1994.

Siden 2004 har han deltatt i europeiske mesterskap jevnlig. Han har deltat i Europacupen og europeiske mesterskap. Hans debut var i en stafett, og han debuterte individuelt i 2006. Han deltok i Junior-VM i 2004, 2005 og 2007, og fikk to sølvmedaljer og en bronsemedalje fra disse mesterskapene, sammen med sine lagkamerater Jean-Philippe Leguellec og François Leboeuf, samt Maxime Leboeuf, Brendan Green og Yannick Letailleur. 

På nasjonalt nivå ble han canadisk mester i sprint i årene 2004-2006, og kom på pallen i nesten alle andre øvelser også. I 2006 fikk han bronse i det nordamerikanske mesterskapet, i jaktstart. 

Han vant sitt første europacupløp den 12. mars 2008 i sprinten. Han skjøt fullt hus i dette løpet. Han ble med dette den tredje canadiske skiskytteren som vant en internsajonal konkurranse; Myriam Bédard er både olympisk mester og verdensmester, mens Sandra Keith vant ett europacuprace i 2003. 

I Vinter-OL 2010 i Vancouver deltok han i sitt første OL. Canada fikk her 10.-plass i stafetten.

Referanser
----------

1. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   (på en) *Olympedia*, 2006, Wikidata Q95606922,

Eksterne lenker
---------------

* (en) Marc-André Bédard – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Marc-André Bédard – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Marc-André Bédard – IBU Rediger på Wikidata
* (fr) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Marc-André Bédard (Biathlet) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Biogafi på biathlonworld.com
*For den norske musikkgruppen, se Undergrunn (musikkgruppe). For den jugoslaviske filmen fra 1995, se Under jorden*
Et utvalg uavhengige tidsskrifter om undergrunnsmusikk, blant annet anarkistisk punk, fra USA og Storbritannia
Forsida på 2008-utgaven av det norske alternativ-tidsskriftet Vannbæreren som først ble utgitt fra 1974 til 1978 på Karlsøy i Troms.
**Undergrunn** (engelsk: *underground*) er en fellesbetegnelse for samfunnsfenomener, aktiviteter, miljøer og kulturuttrykk som ikke blir regnet som del av det etablerte flertallssamfunnet eller offentlige systemet. Betegnelsen brukes særlig om filmer, billedkunst, bøker og tegneserier som lages selvstendig og fritt, er nydannende og eksperimentelle og ikke formidles gjennom de vanlige kommersielle mediekanalene, men isteden distribueres i egne nettverk og miljøer.

Undergrunnskultur
-----------------

*Underground film* oppstod i USA på 1960-tallet som fellesnavn på uavhengig produserte lavbudsjettsfilmer med ulikt innhold. På samme vis kom en rekke undergrunnstegneserier fra små, frie utgivere som ofte representerte en motkultur til og kritikk av det bestående etablissementet. 

Mange opprinnelig smale undergrunnsfenomener som vokser i omfang og blir populære, blir tilpasset til og tatt opp i den etablerte populærkulturen og samtidsmoten. De blir samtidig gjerne overtatt av et profittstyrt produksjons- og salgsapparat. 

Moderne undergrunnsmusikk og -film betegnes ofte som *indie*, en forkortelse for det engelske *indipendent*, «uavhengig».

Undergrunnstegneserier var et amerikansk fenomen på slutten av 1960-tallet som spredte seg til andre land. Utover 1980-tallet ble skillet mellom overgrunn og undergrunn mindre, og marginale eller sære tegneserier som blir utgitt i dag blir gjerne karakterisert som alternative tegneserier. Serier utgitt av private i små opplag kalles i dag for tegneserierfanziner.

Andre undergrunnsaktiviteter
----------------------------

Det norske ordet *undergrunn* opptrer oftest i sammensetninger som undergrunnsbane, en underjordisk tunnelbane for tog og trikk, og undergrunnsbevegelse, det vil si en hemmelig eller illegal virksomhet, for eksempel en motstandsbevegelse i et okkupert område. Andre undergrunnsmiljøer kan være en «underverden» (*underworld*) eller «forbryterverden» av asosiale personer og kriminelle nettverk som lever «under jorden», det vil si i skjul for politi og myndigheter, særlig i en storby.

Geologi
-------

Undergrunn kan dessuten betegne jordlag under bakken og andre typer underlag.

Se også
-------

* Motkultur
* Undergrunnstegneserier
* Undergrunnsmusikk
* Alternativbevegelsen
* Indie
* Motstandsbevegelse
* Undergrunnsbane
* Geoteknikk

Eksterne lenker
---------------

* (en) Underground culture – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** NKC
 |
Uttrykket «prikken over i-en» beskriver det lille ekstra som gjør noe fullkomment eller fullstendig. I Hitler-plakaten fra presidentvalget 1932 er «prikken over i-en» bokstavelig talt det diakritiske tegnet over bokstaven «i». Firkanten likner visuelt på hitlerbarten og blir det siste, enkle tillegget til navnet og portrettet som gjør plakaten ytterligere poengtert. Plakat: Anonym plakatkunstner for NSDAP 
**«Prikken over i-en»** eller **«å sette prikk over i-en»** er et idiom i norsk som brukes for å poengtere det lille ekstra som gjør noe eksepsjonelt og utenom det vanlige.

Vendingen viser til den latinske bokstaven for vokalen «i», et skrifttegn som fra 1300-tallet ble skrevet med en prikk over. Dette diakritiske tillegget skulle skille den lange i-lyden fra den korte j-lyden som opprinnelig ble skrevet med samme bokstav.

Synonyme uttrykksmåter er «kronen på verket» og annet.

Språklig lån
------------

Det idiomatiske uttrykket stammer fra det franske *mettre les points sur les i* som betyr «sette prikkene over i-ene». På fransk brukes idiomet om å uttrykke seg tydelig og viser til nødvendigheten av å si klart i fra. På norsk går betydningen i en litt annen retning, nemlig «å være akkurat det som skal til for at noe skal bli fullkomment». Prikken over i'en representerer det som er utenom det jevne, det som skiller seg ut, gjerne som en avslutning som topper det hele - enten det er godt eller dårlig.

Til grunn for det franske uttrykket ligger oppfattelsen av at det som skal synliggjøres, bør konsentreres og samles i ett punkt. Langs samme forståelseshorrisont fremkommer også ideen om hvor nødvendig det er å gi en historie brodd.

> Som prikken over i-en kjøpte de et piano. Det hele lignet aller mest på et bordell uten kvinner.
> 
> 
> Peter Ackroyd (2014): *Charlie Chaplin. En biografi*
> 
>

Referanser
----------

1. 1 2  Oppslagsordet «i» i *Det Norske Akademis ordbok*
2. 1 2  Tryti, Ivar (1923-2004) (1997). *Språkets ville vekster: metaforer og kuriositeter*. [Oslo]: Aschehoug. s. 73. ISBN 8203222153.
3. ↑  I - bokstav i *Store norske leksikon* på snl.no. Hentet 25. mai 2020 fra
4. ↑  «mettre les points sur les i», *Dictionnaire définition français*; «mettre les points sur les i», *Wiktionnaire*
5. ↑  Ackroyd, Peter (2014): *Charlie Chaplin. En biografi*, Font Forlag AS

Litteratur
----------

* *Prikken over i-en og andre uttrykk: bruk, bakgrunn, betydning*, Cappelen Damm, 2011, ISBN 8202327849, ISBN 9788202327842

Portal: Litteratur
Pescadores (Penghu) i Republikken Kina (Taiwan)
Mazu-tempelet på Pescadores, 1919
**Pescadores** (kinesisk: 澎湖群島, pinyin *Pénghú Qúndăo*, *Pénghú Cyúndăo*, Wade-Giles: *P'eng-Hu Ch'un-Tao*) er en øygruppe i Taiwanstredet bestående av 64 små øyer utstrakt over 80 km. Det vestlige navnet *Pescadores* er fra portugisisk, kortform for *Ilhas pescadores* = Fiskerøyene. De administreres som **Penghu fylke** (澎湖縣) i provinsen Taiwan i Republikken Kina.

Historie
--------

*P'eng-hu* dukker først opp i dokumenter fra 1171, under Song-dynastiet. I 1583 ble Taiwan besøkt av portugiserne. I 1624 erklærte erobrende nederlendere Taiwan med omliggende øyer for underlagt Det nederlandske ostindiske kompani. Frem til 1895 ble Formosa (Taiwan) og Pescadores (Penghu) behersket av pirater, Nederland, Koxingas kongedømme og til slutt av Qing-dynastiets Kina. 

Øygruppen ble erobret av franske styrker i mars 1885, mot slutten av den sino-franske krig, men ble evakuert noen uker etter. Pescadoresfelttoget var det siste felttog ledet av den franske admiral Amédée Courbet, hvis seirer til sjøs allerede hadde gitt ham heltestatus i hjemlandet. Han døde av kolera under okkupasjonen av Pescadoresøyene ombord sitt flaggskip i Magongs havn 11. juni 1885.

Qing-dynastiet avstod så disse øyene til Japan i 1895 ved Shimonoseki-traktaten.

I Kairo-erklæringen av 1943 framholdt USA, Storbritannia og Kina at det var deres forehavende at 

*«alle de territorier som Japan har stjålet fra kineserne, som Mandsjuria, Formosa og Pescadores, skal tilbakeføres til Republikken Kina.»*
Den 26. juli 1945 erklærte de tre statene på Potsdamkonferansen at «Kairo-erklæringens bestemmelser skal settes ut i livet». Øygruppen har fra da blitt administrert av Republikken Kina.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Penghu County – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** NDL **·** GeoNames **·** GeoNames
 |
**Christopher Stone** (født 4. oktober 1942 i Manchester, død 20. oktober 1995) var en amerikansk skuespiller.

Karriere
--------

Stone ble født under navnet Thomas Edward Bourassa i Manchester. New Hampshire. Han har spilt i filmer og på fjernsyn fra tidlig på 1970-tallet frem til sin død i 1995. Stone og hans kone, Dee Wallace spilte sammen i flere filmer, inklusive den klassiske skrekkfilmen *The Howling* (1981) og *Cujo* (1983). De delte topp anerkjennelse i familieserien *The New Lassie* (1989), hvor han enkelte ganger var regissør.

I sesongen 1970–71 spilte Stone sammen med Broderick Crawford, Mike Farrel og Skip Homeier i det CBS-produserte sykehusdramaet *The Interns*, basert på filmen med samme tittel. Stone spilte Dr. Jim «Pooch» Hardin; Crawford var den crusty sykehusadministrator; Farrell var Dr. Sam Marsh, og Homeier portretterte Dr. Hugh Jacoby. *The Interns* ble sendt i en sesong på 24 episoder I 1983 hadde han gjesterolle i *The Dukes Of Hazzard* som den skurkaktige gambleren Tex Tompkins.

### Andre TV-opptredener

I 1975 hadde Stone gjesterolle i en episode av CBS sitt familiedrama *Three for the Road*. Han spilte mot Cass Garrett i CBS-serien *Spencer's Pilots*, som bare ble sendt i seks episoder september/november 1976. Gene Evans spilte som Spencer Parish, eieren av charterselskapet Spencer Aviation. Han hadde også gjesterolle i *Galactica 1980*, og i *Buck Rogers in the 25th Century*, episoden «Space Vampire». Han spilte også rollen som Col. Marty Vidor, alias «Bo-Dai Thung», i episoden «And They Are Us» av *Airwolf* i 1984.

Andre fjernsynsopptredener omfatter gjesteroller hos *Riptide* (1984) og *The A-Team* (1985). Han hadde også gjesterolle i den originale oppsetningen.

Stone og hans kone, Dee Wallace opptrådte sammen i *Legend of the White Horse* (1987), og i *Runaway Daughters*, en TV-film fra 1994 som var en nyinnspilling av en B-film fra 1950-tallet.

Personlig liv og død
--------------------

Stone giftet seg med skuespillerinnen Dee Wallace i 1980; de arbeidet sammen i flere projekter før datteren Gabrielle Stone ble født i 1988. Stone døde av hjerteinfarkt den 25. oktober 1995.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, BNF-ID 14230277t[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 7276710, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Manchester New Hampshire Actor». Janice Brown. Besøkt 11. august 2014.
4. ↑  Alex McNeil, *Total Television*, New York: Penguin Books, 1996, 4th ed. p. 779.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Christopher Stone på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (da) Christopher Stone på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (fr) Christopher Stone på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Christopher Stone på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Christopher Stone hos Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) Christopher Stone hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) Christopher Stone hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Christopher Stone hos Find a Grave

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
***Hevnrytteren*** (originaltittel: *The Iron Rider*) er en amerikansk stumfilm-western fra 1920, regissert av Scott R. Dunlap og med William Russell i hovedrollen.

Handling
--------

Når lov og orden har vært forsvunnet i lang tid i Angel City, og byfolket lenger etter den gamle Iron Riders-æraen - hvor en gruppe menn tok rettferdigheten i deres egne hender, og de brakte orden ut av kaoset. Arrangøren av gruppen var John Lannigan, hvis sønn Larry bestemmer seg for å ta opp kappen til Iron Riders igjen. Etter en skyte-episode tar Larry på seg ordenens svarte kappe, og krever at drapsmennene stilles for retten. Ved å dra nytte av rytterens maskerte identitet, raner byens korrupte sheriff Donovan en salong og legger skylden på denne mystiske rytteren.

John Lannigan begynner å tro at tyven kan være hans egen sønn, og skyter mot den maskerte mannen - som klarer å komme seg unna. Larry, som er klar over sheriffens synder, er motvillig til å avsløre ham på grunn av hans kjærlighet til Mera - Donovans datter. Etter å ha reddet Mera fra kjeltringen Jim Mason, gjenoppretter Larry sin egen ære, og fortsetter sitt opdrag med å skape orden i Angel City.

Skuespillere
------------

* William Russell som Larry Lannigan
* Vola Vale som Mera Donovan
* Arthur Morrison som Jim Mason
* Wadsworth Harris som Sheriff Donovan
* George Nichols som John Lannigan

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 25. mars 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Hevnrytteren* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Hevnrytteren* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Hevnrytteren* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Jacob Mumsen** eller **Mumssen** (1737–1819) var en tysk lege og forfatter. I Norge er han kjent for sin dagbok over en reise i Norge sommeren 1788.

Liv
---

Han studerte i Leipzig, hvor han fikk den medisinske doktorgraden. Fra 1784 til 1789 var han ansatt som huslege hos den danske utenriksministeren grev Bernstorff i København. I 1788 foretok han en reise til Sverige og Norge i følge med prins Karl av Hessen. Fra 1789 virket han som lege i Altona.

Mumsen sluttet seg til frimurerne i Hamburg allerede som 20-åring i 1757, og oppnådde senere høye stillinger i det tyske frimurervesenet.

Forfatterskap
-------------

Mumsen utga flere medisinske skrifter. I Norge er han kjent for sin dagbok fra reisen til Norge i 1788, som han lot trykke som manuskript under tittelen *Tagebuch einer Reise nach dem südlichen Theil von Norwegen*. Her beskriver han blant annet et besøk på Fredriksten festning og på Hafslund. Fra Christiania besøkte han Sandvika, Bærums Verk og Bogstad, hvor han ble mottatt av Peder Anker, Drammen og Kongsberg, med tilbakereise over Modum og Ringerike. Siden besøkte han Moss, Tønsberg, Vallø, Ulefoss, Skien, Porsgrunn, Brevik, Risør, Tvedestrand, Nes jernverk og Arendal. I slutten av juli 1788 reiste han fra Fredriksvern tilbake til Danmark.

Utdrag av Mummsens dagbok er trykt i Carl Huitfeldts samling av utenlandske reiseskildringer fra Norge.

Utmerkelser
-----------

Han var medlem av Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab fra 1789. I Altona er gaten *Mumsenstraße* oppkalt etter ham.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 6. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 20. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Øverland, O.A. (1896). *Illustreret Norges Historie*. Kristiania: Folkebladets Forl. s. 245–248.
4. ↑  Huitfeldt, Carl (1970). *Norge i andres øyne*. Huitfeldt.

Eksterne lenker
---------------

* Hamburger Persönlichkeiten

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Michael John Harris** (vanligvis kjent og kreditert som **Mick Harris**) (født 1967) er en britisk musiker. Han ble først kjent på 1980-tallet som trommeslager for forskjellige punk rock- og grindcore-band (spesielt det banebrytende grindcore-bandet Napalm Death). Han er av mange sett på som oppfinneren av blast beats, som senere har blitt en nøkkelkomponent innen ekstrem metal og grindcore. Fra midten av 1990-tallet har han imidlertid primært arbeidet innen ambient og elektronisk musikk, og hans hovedprosjekter er Scorn og Lull. Ifølge All Music Guide har Harris's «sjanger-overspennende aktiviteter gjort mye for å riste opp i hodene, forventningene og platesamlingene til grupper av publikum som tidligere har hatt et aggressivt motsetningsforhold.»

Biografi
--------

Harris' platedebut var som Napalm Deaths andre trommeslager, og han ble med i gruppen etter at grunnleggeren Miles «The Rat» Ratledge forlot bandet i november 1985. Hans første live-opptreden med bandet var 18. januar 1986, da de åpnet for Amebix. Harris var den eneste bandmedlemmet som forble i den urolige gruppen gjennom mange endringer i besetningen, men han forlot dem til slutt i 1991, like etter turnéen for *Harmony Corruption*. Mens han var i Napalm Death spilte Harris også trommer for Doom og Extreme Noise Terror, og deltok i et sideprosjekt med Mitch Harris kalt Defecation, som laget én plate, *Purity Dilution*, gjennom Nuclear Blast.

Etter å ha sluttet i Napalm Death startet Harris bandet Scorn sammen med Napalm Deaths opprinnelige bassist og vokalist Nic Bullen. Scorn utga flere godt mottatte album og EPer tidlig på 1990-tallet, og dannet en unik fusjon av eksperimentell heavy metal, elektronisk musikk, og mørk dub-musikk. Bullen forlot Scorn i 1995, men Harris fortsatte å gi ut album under Scorn-navnet, og utforsket mørke og minimalistiske dub/trip hop-territorier, med fokus på ekstremt lave bassfrekvenser på høyt volum. Harris' arbeid forvarslet mange aspekter ved dubstep-moten midt på 2000-tallet.

Harris var involvert i mange andre prosjekter i tillegg til Scorn, blant annet Lull (hans rytmeløse mørke ambient-prosjekt) og Painkiller, og har samarbeidet med John Zorn, James Plotkin, Justin Broadrick, Bill Laswell, Mark Spybey og mange andre. Harris laget også en rekke drum and bass-utgivelser under navnet Quoit, og drev sitt eget eksperimentelle *drum and bass*-plateselskap, Possible, fra 1996-1998. Hed Nod, en sub-label av Disques Hushush, var eksklusivt tilegnet en serie av Harris' solo-sessions fra 1999-2001.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisiell blogg Rediger på Wikidata
* (en) Mick Harris på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Mick Harris på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Mick Harris på Encyclopaedia Metallum Rediger på Wikidata

* (en) Mick Harris på SoundCloud Rediger på Wikidata

* (en) Mick Harris på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Mick Harris på Last.fm Rediger på Wikidata

* (en) Mick Harris på AllMusic Rediger på Wikidata
* Offisiell diskografi

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Tachlowini Gabriyesos** (født 1. januar 1998) er en friidrettsutøver fra Eritrea, som bor og trener i Tel Aviv i Israel, der han trener i klubben Emek Hefer club. Han deltok på Det olympiske flyktninglaget under Sommer-OL 2020.

Bakgrunn
--------

Han rømte fra Eritra da han var 12 år gammel, og rømte via Sudan og Egypt, der han krysset ørkenen til fots og nådde Israel.

Idrettskarriere
---------------

### 2018 - 2019

Gabriyesos kom på tredjeplass i Tiberias halvmaraton i Israel i 2018, og han vant Tiberias halvmaraton i 2019. Han kom på åttendeplass i Israelsk mesterskap på 10.000 meter i april 2019, og han kom på fjerdeplass på 5000 meter under Israelsk mesterskap i friidrett 2019. Han representerte Flyktningelaget under VM i friidrett 2019, der han fikk 34. beste tid i kvalifiseringen på 5000 meter, og han nådde dermed ikke finalen.

### 2020 - 2021

Han løp sitt første maratonløp i januar 2020, da han vant Tiberias Marathon med tiden 2:14,57. Han deltok utenfor konkurranse under Israelsk mesterskap i halvmaraton i desember 2020, og løp der på 1:02,21, som var ny personlig rekord. 

I mars 2021 løp han sitt andre maratonløp, da han kom på sjetteplass i Agmon Hahula Marathon i Israel med tiden 2:10,55. Dette var lavere enn kvalifiseringskravet til Sommer-OL 2020. Han representerte Det olympiske flyktninglaget under Sommer-OL 2020, og kom der på 16.-plass.

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Tachlowini GABRIYESOS, www.worldathletics.org[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Olympics.com - *Get to know Tachlowini Gabriyesos: Marathon man going all out to make the IOC Refugee Olympic Team*, besøkt 22. juli 2021.
3. ↑  World Athletics - *Tachlowini Gabriyesos - Results*, besøkt 22. juli 2021.
4. ↑  Olympics.com - *Athletics - Final Results* Arkivert 8. august 2021 hos Wayback Machine. besøkt 8. august 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tachlowini Gabriyesos – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Tachlowini Gabriyesos – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Tachlowini Gabriyesos – World Athletics Rediger på Wikidata

* (en) Tachlowini Gabriyesos – TheSports.org Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos Sommer-OL 2020 Arkivert 8. august 2021 hos Wayback Machine.
*For den norske forretningsmannen, se Jacob Nielsen.*

**Jacob Nielsen** (født 29. oktober 1902 på Nólsoy, død 22. mars 1978) var en færøysk fyrmester, fiskeskipper og sosialdemokratisk politiker (Jv.).

Nielsen var innvalgt på Lagtinget fra Suðuroy fra 1936 til 1943. I 1958 ble han innvalgt i kommunestyret på Nólsoy.

Han var sønn av Niels Frederik Nielsen og Sofie Danielsen. Han giftet seg med Louise Lervig. Han dro første gang til sjøs som 17-åring. Han tilhørte det første kullet som tok styrmannseksamen ved sjømannsskolen i Tórshavn i 1929. Han førte det første skipet til Føroyingahavnin på Grønland i 1928; de neste årene førte han flere andre skip hit. I 1940 ble Nielsen fyrvokter på Mykines, og i 1956 ble han fyrmester på Borðan på Nólsoy, ved innseilingen til Tórshavn.

Referanser
----------

1. 1 2  Dahl, Árni (2002). «Ævisøgur». *Løgtingið 150 – Hátíðarrit* (PDF) **(færøysk)**. 2. Tórshavn: Løgtingið. s. 324. ISBN 978-99918-966-5-6. Arkivert (PDF) fra originalen 4. januar 2014.
2. ↑  «60 ár, Jacob Nielsen». *Sosialurin* **(færøysk)**: 1. 27. oktober 1962.

Portal: Færøyene
Jimmy Fallon under Tribeca Film Festival, april 2007.
Inngangen til NBC Studios hvor Late Night spilles inn.
***Late Night with Jimmy Fallon*** er et amerikansk talkshow ledet av Jimmy Fallon som gikk på NBC fra 2009 til 2014. Dette er den tredje versjonen av *Late Night*-programmet som startet med programleder David Letterman i 1982 og senere fortsatte med Conan O'Brien.

Showet ble sendt hver dag klokken 00.35 (østkysttid) i USA. Conan O'Brien forlot programmet 20. februar 2009 for å forberede seg til overtakelsen av *The Tonight Show* som ble sendt en time tidligere på kvelden. Han ble erstattet av Fallon i 2014.

Produksjon
----------

Programmet spilles inn i NBC Studio 6B som ligger i GE Building på Manhattan i New York. Studioet er det samme som ble benyttet under *The Tonight Show Starring Johnny Carson*.

Referanser
----------

1. ↑  NBC.com. «About The Tonight Show Starring Jimmy Fallon - NBC.com». *NBC* **(engelsk)**. Besøkt 13. september 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Late Night with Jimmy Fallon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Markersdorf** er en kommune i den midterste delen av Landkreis Görlitz i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Kommunen har 4 246 innbyggere (31. desember 2008).

Markersdorf ligger i den midterste delen av kretsen, grenser i øst til Görlitz og ligger ved foten av Landeskrone, som dominerer landskapet. Elven Weißer Schöps flyter gjennom kommunen. 

Den nåværende kommunen Markersdorf ble opprettet den 1. januar 1994 gjennom en sammenslåing av de syv kommunene Markersdorf, Deutsch-Paulsdorf (sorbisk: *Němske Pawlice*), Friedersdorf, Gersdorf, Holtendorf, Jauernick-Buschbach og Pfaffendorf. De syv tidligere kommunene er idag syv distrikter i kommunen, som symboliseres i kommunevåpenet gjennom de syv bladene på et tre.

Markersdorf var en kommune i Kreis Görlitz fra 1952 til 1990, og i Landkreis Görlitz fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den vært en del av i Niederschlesischer Oberlausitzkreis, og siden 1. august 2008 har den vært en del av Landkreis Görlitz.

St. Ursulakirken fra 1663

Referanser
----------

1. ↑  «Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2018 (4. Quartal)». Statistisches Bundesamt. Arkivert fra originalen 10. mars 2019. Besøkt 10. mars 2019.
2. ↑   (på de) *Tysklands kommuneregister (4. kvartal 2022)*, Statistisches Bundesamt, 12. januar 2023, Wikidata Q116783074,

Eksterne lenker
---------------

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Markersdorf (Sachsen) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**World Wide Alliance** (WWA) var et nettverksbasert selskap og pyramidespill stiftet av nordmennene Pål Juritzen, Petter Juritzen og Jon Olav Birkeland. WWA markedsførte seg som et andelsbasert fordelskonsept og vokste frem på begynnelsen av 2000-tallet.

Selskapet ble etablert i som World Wide Autobank. Ved et samarbeid med selskapet Team Marketing International ble navnet endret til WWA-TMI før det senere skiftet navn til World Wide Alliance. Totalt hadde selskapet minst 16 000 medlemmer da pyramiden kollapset i 2006.

WWA samarbeidet med teleselskapet IP24 om salg av abonnementer på IP-telefoni. Arve Evensen var da daglig leder i IP24, mens Kjell Arvid Tiltnes var informasjonsansvarlig i WWA. Begge ble senere tatt opp i ledelsen i pyramideselskapet Enigro/Sitetalk.

De tre grunnleggerne startet også opp eiendomsselskapene Swenor Eiendom og Scandinavian Property. Swenor Eiendom ble i 2011 slått konkurs etter medieomtale av en rekke uregelmessigheter. Scandiavian Property lokker investorer med opptil 32 % avkastning pr. år.

Referanser
----------

1. ↑  Syv selskaper på varsku-liste VG
2. ↑  Pass deg for disse pyramideselskapene Dagbladet
3. ↑  – Prøver alt for å få tilbake pengene Aftenposten
4. ↑  IP-telefoni-aktører slåss om konkurskunder Digi
5. ↑  IP-telefoni dratt opp av pyramide Nettavisen
6. ↑  OPN – SiteTalk Appoints New Executives Business For Home
7. ↑  *En av Europas største Ponzi-svindler*, Kapital, 9. september 2011
8. ↑  *Fra pyramidetopp til næringsflopp*, Kapital 20/2011
9. ↑  "Vi har inte lurat någon" Arkivert 20. september 2011 hos Wayback Machine. Sundsvalls Tidning
10. ↑  Ägarna till Swenor Degerfors i ekonomisk härva Arkivert 13. februar 2011 hos Wayback Machine. Karlskoga Tidning
11. ↑  Konkurs - åpning Brønnøysundregistrene
12. ↑  Investment example Arkivert 20. september 2011 hos Wayback Machine. Scandinavian Property
Et **posthumt namn** (kinesisk: 諡號/謚號 / 谥号, pinyin: *Shì hào*; japansk: *shigō/tsuigō*; koreansk: *siho*; vietnamesisk: *thụy hiệu*) er et navn som er blitt tildelt en person etter dennes død, ofte som en hedersutmerkelse. Bruken er vanlig i flere østasiatiske land, framfor alt hva gjelder monarker og keisere i Japan, Kina, Korea og Vietnam.

I Japan får moderne keisere (etter Meijirestaurasjonen) navnet på sin regjeringsperiode som navn etter sin død, som for eksempel Meiji. Historisk har det posthume navnet ofte blitt konstruert ved forskjellige kombinasjoner av tidigere keiseres navn, eller fra navnet til keiserens fødested.

Også vanlige borgere kan få et posthumt navn, *kaimyo*, etter buddhistisk tradisjon, men slike navn benyttes i virkeligheten sjelden.

I Kina har keiseren helt siden keiser Wendi under Han-dynastiet fått posthume navn. Ettersom de posthume navnene ofte ble uholdbart lange (de inkluderte en mengde karakterisikker av keiseren) benyttet man oftest heller keiserens tempelnavn, eller en kortere variant av det posthuma navnet, etter hans død. For eksempel lyder Shunzhi-keiserens fullstendige posthume navn *Tǐ tiān lóng yùn dìng tǒng jiàn jí yīng ruì qīn wén xiǎn wǔ dà dé hóng gōng zhì rén chún xiào zhāng huáng dì* (體天隆運定統建極英睿欽文顯武大德弘功至仁純孝章皇帝, noe som selvsagt blir en smule uhåndterlig i hverdagslig bruk.

Portal: Korea
**Marki av Dorset** er en engelsk adelstittel som har vært opprettet tre ganger.

Den ble først opprettet i 1397 for John Beaufort, 1. jarl av Somerset. Han var den eldste legitime sønnen til John av Gaunt, 1. hertug av Lancaster, han selv tredje overlevende sønn av Edvard III. John Beaufort mistet tittelen i 1399 av Henrik IV Bolingbroke grunnet hans rolle i forbindelse med Rikard II.

Tittelen ble så gjenopprettet i 1442 for Edmund Beaufort, som i 1448 også ble hertug av Somerset. Denne opprettelsen ble inndratt i 1463.

Den tredje og siste gangen tittelen ble opprettet var for Thomas Grey, 1. jarl av Huntingdon i 1475. Den ble inndratt i 1554.

Markier
-------

### Første opprettelse - 1397

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| **Tittelinnehaver** | **Født** | **Tildelt** | **Død** | **Annet** |
| John Beaufort, 1. marki av Dorset |  | 1397 | 1410 | Tittelen inndratt 1399 |
|

### Andre opprettelse - 1442

*Se hertug av Somerset, andre opprettelse.*

### Tredje opprettelse - 1475

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| **Tittelinnehaver** | **Født** | **Tildelt** | **Død** | **Annet** |
| Thomas Grey, 1. marki av Dorset | 1451 | 1475 | 1501 |  |
| Thomas Grey, 2. marki av Dorset | 1477 | 1501 | 1530 |  |
| Henry Grey, 1. hertug av Suffolk | 1517 | 1530 | 1554 | Utnevnt til hertug av Suffolk 1551, titler inndratt 1554 |
|

Referanser
----------

1. ↑  «Dorset, Marquess of (E, 1475 – 1554)» Arkivert 23. mars 2019 hos Wayback Machine. *Cracroft’s Peerage*
2. ↑   «John Beaufort, 1st Marquess of Dorset», *Luminarium*