**Whiskyopprøret**, engelsk **Whiskey Rebellion**, var et opprør i USA i 1791, mot den føderale regjeringens skatt på whisky.

En ny amerikansk føderal regjering begynte å operere i USA i 1789, etter ratifiseringen av USAs nye grunnlov. Den forrige amerikanske regjeringen i henhold til Konføderasjonsartiklene hadde ikke vært i stand til å innkreve skatter. I steden hadde myndighetene lånt penger for å dekke utgifter, samt finansiere den revolusjonære krigen. Finansminister Alexander Hamilton forsøkte å bruke denne gjelden til å skape et nytt finansielt system som kunne fremme amerikansk velstand som en hel nasjonal enhet. I sin rapport om offentlig kreditt oppfordret Hamilton den amerikanske kongressen til å konsolidere delstatene sin gjeld og den nasjonale gjelden til en enkelt gjeld som kunne finansieres av den føderale regjeringen. Kongressen godkjente disse tiltakene i juni og juli 1790.

I desember 1790 mente Hamilton at import-avgifter, som var myndighetenes primære inntektskilde, var hevet så høyt som mulig. Han ønsket derfor å innføre en ny særavgift på innenlandsk-produsert brennevin. Dette skulle være den første skatten som ble pålagt av den nasjonale regjeringen på et innenlandsk produkt. Men transport-kostnadene per gallon var høyere for bønder som bodde lengst unna byene, så de mente at fortjenesten per gallon ble redusert uforholdsmessig avhengig av hvor de bodde. Samtlige nye skatter og avgifter var politisk upopulære, og Hamilton mente at en slik whisky-avgiften var en luksus-skatt og ville være den minst kritikk-verdige skatten som myndighetene kunne pålegge befolkningen. Avgiften, noen ganger kjent som "Whiskey Act" ble tatt lov i mars 1791. President George Washington utnevnte blant annet veiledere og inspektører, og fastsatte lønnen deres i løpet av november 1791.

I 1790 var befolkningen i det vestlige Pennsylvania var 17 000. Blant bøndene i regionen var whisky-vgiften umiddelbart veldig kontroversiell, og mange mente at avgiften var urettferdig rettet mot dem. Whisky var en populær drikk, så bøndene supplerte ofte inntektene sine ved å bruke små destillasjoner. Bønder som bodde vest for Appalachene-fjellene destillerte overflødig korn til whisky, som var lettere og mer lønnsomt å transportere over fjellene enn det langt mer tungvinte kornet. En whisky-avgift ville gjøre bøndene fra det vestlige USA mindre konkurransedyktige mot østlige korn-produsenter. I tillegg var kontanter ofte mangelvare, så whisky fungerte ofte som et byttemiddel. For fattige mennesker som ble betalt i whisky, var avgiften i hovedsak en inntektsskatt som rike bønder fra det østlige USA slapp å betale.

Småskala-bønder protesterte også mot at Hamiltons avgifter effektivt gav urettferdige skattelettelser til større destillatører - hvorav de fleste var basert i øst. Større destillatører kunne produsere whisky i langt støtte volum, og hadde råd til avgiften. Skattens karakter ble ytterligere forsterket av en ekstra faktor: whisky ble solgt for betydelig mindre i den kontant-fattige vestlige USA, enn i det rikere og mer folkerike østlige USA. Småskala destillatører mente at Hamilton bevisst utformet skatten for å ødelegge dem og fremme big business. Andre aspekter ved denne avgiftsloven skapte også bekymring. Loven krevde at samtlige destillatører ble registrert. Bønder som ble oppdaget for manglende betaling av skatten, måtte møte i fjerntliggende føderale domstoler, i stedet for hos lokale domstoler. Det eneste føderale tinghuset i Pennsylvania på denne tiden var i Philadelphia, cirka 300 mil unna den langt mindre bosetningen Pittsburgh. Fra begynnelsen hadde den føderale regjeringen liten suksess med å samle inn whisky-skatten. Mange små destillatører fra det vestlige USA nektet rett og slett å betale avgiften. Føderale skattemyndigheter, samt lokale innbyggere som hjalp myndighetene, bar hovedtyngden av demonstrantenes harme. 

Opprørerne mot Whiskey-skatten trakasserte en rekke skatteoppkrevere, og truet lokale innbyggere som tilbød oppkreverne lokaler eller boliger. Som et resultat hadde mange fylker i området aldri noen bosatt føderal skattemyndighet. I tillegg til denne nye whisky-skatten, hadde befolkningen også en rekke andre klager mot den nasjonale regjeringen - blant annet oppfatningen om at regjeringen ikke beskyttet innbyggerne som bodde der tilstrekkelig. Den nordvestlige indianerkrig gikk på denne tiden dårlig for amerikanske styrker, med store tap i 1791. Videre ble amerikanerne forbudt av Spania (som på den tiden eide Louisiana) fra å bruke Mississippi-elven til kommersiell navigasjon.

Inntil alle disse problemene ble tatt ordentlig opp, følte befolkningen at amerikanske myndigheter ignorerte deres sikkerhet og økonomiske velferd. Å legge til whisky-avgiften til disse eksisterende klagene økte problemene i området. Mange innbyggere begjærte at whisky-avgiften ikke skulle innføres i det hele tatt. Når det mislyktes, organiserte en del innbyggere i vestlige Pennsylvania andre metoder for å oppheve loven. Motstand mot skatten var spesielt utbredt i fire sør-vestlige fylker: Allegheny, Fayette, Washington og Westmoreland. Eldre beretninger om Whisky-opprøret fremstilte motstanden som begrenset til det vestlige Pennsylvania. Men det fantes også motstand mot whisky-skatten i både Maryland, Virginia, North Carolina, South Carolina og i Georgia.

I nesten hele Kentucky ble Whiskey-skatten nesten ikke betalt inn i det hele tatt, fordi ingen kunne overbevises om å håndheve lovene eller straffeforfølge skatte-unnvikere. I august 1792 ble det holdt et annet stevne i Pittsburgh, for å diskutere motstand mot whisky-skatten. En militant gruppe kjent som «Mingo Creek Association» dominerte stevnet, og stilte en rekke radikale krav. Finansminister Hamilton så på denne konvensjonen som en trussel. George Washington og Hamilton så på motstand mot føderale lover i Pennsylvania som spesielt pinlig, ettersom den nasjonale hovedstaden på den tiden lå i samme delstat. Hamilton utarbeidet en erklæring som fordømte motstand mot avgiftslovene og sendte den til statsadvokat Randolph, som tonet ned noe av språket. Washington signerte proklamasjonen den 15. september 1792, og den ble publisert i en rekke aviser. 

Lokale innbyggere i Pennsylvania som forsøkte å samarbeide med føderale skattemyndigheter ble også utsatt for trakassering fra andre borgere. De som unnlot å følge disse advarslene risikerte å få låvene sine brent ned, eller destillasjonene deres ødelagt. Den enorme motstanden mot særavgiften fortsatte gjennom hele 1793, i grensefylkene i Appalachia-fjellene. Motstanden forble spesielt hard i det vestlige Pennsylvania. Natt til 22. november 1793 brøt noen seg inn i hjemmet til skatteoppkreveren Benjamin Wells i Fayette County, en av de rikeste mennene i regionen. President George Washington tilbød en belønning for arrestasjonen av overfallsmennene, men til ingen nytte. I tillegg til urolighetene i Fayette-fylket, omringet 30 menn hjemmet til William McCleery (den lokale skatteoppkreveren i Morgantown, Virginia) den 9. august 1794 - som gjengjeldelse for de nye whisky-skattene. McCleery følte seg truet nok av den sinte mobben til å forkle seg, flykte fra hjemmet sitt og svømme over elven til sikkerhet.

Den påfølgende tre dager lange beleiringen av Morgantown, gjennomført av både utenforstående og lokale beboere, førte til at statlige myndigheter fryktet at disse hendelsene kom til å påvirke andre fylker til å slutte seg til anti-skattebevegelsen. Motstanden kom endelig til et klimaks i 1794. I mai samme år utstedte den føderale distriktsadvokaten William Rawle stevninger for mer enn 60 destillatører i Pennsylvania, som ikke hadde betalt Whiskey-avgiften. I henhold til den gjeldende lovverk måtte destillatører som mottok disse stevnene være forpliktet til å reise til Philadelphia for å møte i en føderal domstol. For bønder langt unna var en slik reise kostbar, tidkrevende og noe det ikke hadde mulighet til å gjennomføre. Kongressen forandret dette regelverket den 5. juni 1794, og tillot at rettssaker om avgifter ble avholdt i lokale statlige domstoler. Men på det tidspunktet hadde en amerikansk marskalk, David Lenox, allerede blitt sendt for å forkynne stevnene som tilkalte kriminelle destillatører helt til Philadelphia.

Tidspunktet for disse hendelsene viste seg senere å være veldig kontroversielt. Findley var den gang en bitter politisk motstander av finansminister Hamilton, og Findley påstod at finansministeren bevisst hadde forsøkt å provosere frem opprørere ved å utstede stevninger rett før en lov ble gjort mindre alvorlig. Men forbundsmarskalk Lenox klarte å levere de fleste stevnene uten problemer. Den 15. juli fikk marskalken også selskap på sine runder av general Neville, som hadde tilbudt seg å fungere som hans guide i Allegheny County. Men den samme kvelden ble det avfyrt varselskudd mot mennene i nærheten av Miller-gården, omtrent 16 kilometer sør for Pittsburgh. Neville kom seg hjem, samtidig som Lenox trakk seg tilbake til Pittsburgh.

Den 16. juli ble Nevilles hjem, kalt Bower Hill, omringet av minst 30 medlemmer fra Mingo Creek. Opprørerne krevde overgivelse av den føderale marskalken, som de trodde befant seg der. Neville svarte med å avfyre ​​et skudd som såret en av "opprørerne" dødelig. Opprørerne trakk seg tilbake til nærliggende Couch's Fort, for å samle ytterligere forsterkninger. Dagen etter returnerte opprørerne til Bower Hill. Styrken deres hadde i mellomtiden økt til nesten 600 medlemmer, nå kommandert av major James McFarlane - en veteran etter den revolusjonære krigen. Men Neville hadde også mottatt forsterkninger: 10 soldater fra den amerikanske hæren fra Pittsburgh, under kommando av major Abraham Kirkpatrick - Nevilles svoger. David Lenox og general Nevilles sønn Presley Neville returnerte også til dette området, selv om de ikke kom frem til huset og snart ble tatt til fange av opprørerne.

Major McFarlane ble skutt, og opprørerne satte deretter fyr på huset. Kirkpatrick overgav seg. Antall offer ved Bower Hill er fremdeles uklart. McFarlane og en eller to andre milits-medlemmer skal ha blitt drept. McFarlane ble begravet den 18. juli, men dødsfallet radikaliserte landsbygda ytterligere. Mer radikale ledere dukket opp, deriblant David Bradford, som oppfordret til voldelig motstand mot de føderale myndighetene. Den 26. juli ranet en gruppe, ledet av David Bradford, det amerikanske postverket når posten reiste fra Pittsburgh, i håp om å finne ut hvem i området som var imot dem. De oppdaget en rekke brev som fordømte opprørerne. Bradford og gruppen hans kalte inn til en militær-forsamling for å møtes ved Braddock's Field, omtrent 13 kilometer øst for Pittsburgh.

1. august samlet cirka 7 000 mennesker seg på Braddocks Field. Folkemengden besto først og fremst av fattige mennesker som ikke eide land, og de fleste eide whisky-destillatorer. Enkelte av de mest radikale demonstrantene ønsket å marsjere mot Pittsburgh, plyndre eiendommene til de velstående, og deretter brenne hele byen ned til grunnen. Andre medlemmer ønsket å angripe Fort Fayette. Ved Braddock's Field var det snakk om å erklære uavhengighet fra resten av USA, og heller slutte seg til Spania eller Storbritannia. Et nytt flagg med et spesial-designet flagg som proklamerte deres uavhengighet. Flagget hadde seks striper, en for hvert fylke som var representert ved samlingen.

President George Washington ble konfrontert, med det som så ut til å være et væpnet opprør i det vestlige Pennsylvania. Men han var fast bestemt på å opprettholde statlig autoritet over hele nasjonen. Washington sendte kommissærer for å møte opprørerne, samtidig som han også reiste sin egen hær. Washington trodde at en slik militær ekspedisjon var helt nødvendig for å undertrykke ytterligere vold. Presidenten befalte også opprørere i det vestlige Pennsylvania å spre seg innen 1. september. Tidlig i august 1794 sendte Washington tre kommisjonærer vestover, alle til Pennsylvania: statsadvokat William Bradford, justisminister Jasper Yeates fra Pennsylvanias høyesterett, og senator James Ross. Kommissærene krevde at opprørerne måte gi avkall på all vold, og underkaste seg amerikanske lover. De som godtok disse vilkårene, ble lovet å få fullstendig amnesti fra videre rettsforfølgelse.

Opprøret kollapset når den føderale hæren marsjerte mot det vestlige Pennsylvania i løpet av oktober 1794. Noen av de mest fremtredende lederne for opprøret, deriblant David Bradford, flyktet vestover i sikkerhet. Det tok seks måneder før noen som var siktet, ble stilt for retten. Men de fleste ble frikjent på grunn av feil identitet, upålitelige forklaringer, eller mangel på troverdige vitner. Flertallet av opprørerne flyktet inn i fjellene, utenfor rekkevidden for den føderale militsen. Det var en stor skuffelse for Hamilton, som hadde håpet å bringe opprørsledere, som for eksempel David Bradford, til rettssak i Philadelphia. Men selv om den voldelige motstanden mot whisky-skattene tok slutt, fortsatte den politiske motstanden mot avgiften.

Flere motstandere mot interne skatter samlet seg rundt kandidaturet til Thomas Jefferson, og hjalp ham med å beseire sittende president John Adams ved valget i 1800. I 1802 opphevet kongressen hele avgiften på destillert brennevin, og alle andre interne føderale skatter. Fram til krigen i 1812 hadde den føderale regjeringen utelukkende import-tariffer som statlige inntekter. Men etter hvert vokste nasjonens ekspanderende utenrikshandel, og dermed også statlige inntekter. Washington-administrasjonens undertrykkelse av Whisky-opprøret møtte bred godkjenning blant befolkningen. Hele whisky-avgiften ble endelig opphevet for godt, etter at president Thomas Jefferson og hans parti kom til makten i 1801.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |