recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Otto Knoph Rømcke** (født 2. november 1868 i Hallingdal, død 7. april 1954 i Drammen) var en politiker og trelasthandler fra Drammen

Utdannelse
----------

Kristiania handelsgymnasium 1889, videreutdannet seg i England(1891), Frankrike(1892) og Tyskland(1895).

Karriere
--------

Han var først ansatt i trelastfirmaet Landfald Brug i Drammen. Inntil 1916 var han trelasthandler i Drammen og disponent for Ramfos Træsliberi, samt fra 1896 medinnehaver av Landfald Brug. 1 1916 ble begge disse bedrifter solgt og han har siden drevet sine skogeiendommer i Hallingdal. Han var varamann til Norges Banks representantskap fra 1933–38, medlem av representantskapet i Det norske Skogselskap fra 1925–40, i lengre tid formann i styret for Drammens Privatbank, senere for de sammensluttede banker Drammens Privatbank og Drammens og Oplands Kreditbank og fra 1927 medlem av administrasjonsstyret for disse banker. Tidligere formann i børskomiteen, trælastdireksjonen og Drammens Handelsstands Forening, medlem av Norges Handelsstands Fællesforening 1916—19 og styremedlem i en rekke industrielle bedrifter som Krogstad og Mjøndalen sellulosefabrikker, Drammenselvens Papirfabrikker, Union Co. Bruusgaard Kiøsterud DIS og Drammens Jernstøberi, samt medlem av skog- og vassdragskomiteen.

### Politikk

Medlem av Drammens bystyre 1905–10, 1914–34, ordfører i Drammen 1914–19, formann i den kommunale lysverkdireksjonen i 19 år fra 1916. Han var i 1920 medlem av den depart. komite i anledning av lønnskonflikten ved Statsbanene og i 1923 formann i komiteen om vassdrags- og elektrisitetsvesenets administrasjon. Høires representant for Bragernes krets, Drammen, 1919–21 og for kjøpstedene i Buskerud fylke 1922–24. Medlem av valgkomiteen 1922–24.

Familie
-------

Han var sønn av grosserer i Drammen Olaf Gustav Rømcke(21. februar 1839 –24. juli 1922) og Agnes Marie Torgersen (15. februar 1841 –22. november 1883), og gift den 15. april 1898 i Drammen med Sigrid Andrea Hansen (4. april 1872 –1. mars 1937), av foreldre grosserer Morten Hansen (1835–1909) og Andrea Andersen (1839–1917). Sammen hadde de barna: Olaf Rømcke(28. oktober 1899 – 22. april 1968), Emmy Rømcke(27. januar 1901–) og Otto Knoph Rømcke(12. september 1904 – 25. juli 1990).

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 616[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Geni.com-ID 6000000015259897376[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4  Haffner, Vilhelm (1949). *Stortinget og statsrådet*. no: [Aschehoug]. s. 616.
4. ↑  «Rømcke, Otto Knoph (1868 – 1954) | Drammen Byleksikon». *byleksikon.drmk.no*. Besøkt 27. september 2022.
**Østbanehallen** er vognhallen til Østbanestasjonen i Oslo. Siden har navnet blitt tatt i bruk av kjøpesenteret som ble opprettet i hallen etter at Oslo S tok over jernbanefunksjonene. Den er på 8 000 m².

Historie og utvikling
---------------------

Bygningen til Østbanestasjonen ble reist etter tegninger av arkitektene Heinrich E. Schirmer og Wilhelm von Hanno. Stasjonsbygningen i rød tegl står fremdeles, innebygget i Sentralstasjonen, men uten tårnet og den første toghallen.

Etter at Østfoldbanen ble åpnet, måtte stasjonen utvides. Toghallen ble bygget større og luftigere, og mot havnen og Jernbanetorget ble det reist to nye fløyer i pusset tegl, tegnet av arkitekt og stadskonduktør Georg Andreas Bull, som tidligere hadde tegnet Vestbanestasjonen. Bygningen har rikt fasadeutstyr i nyrenessanse. Den utvidede Østbanestasjonen sto ferdig i 1882. 

Mesteparten av bygningene er fremdeles i behold, men toghallen ble etter åpningen av Oslo S brukt som et butikksenter. Fra 2012 er bygget brukt som hotell underlagt Nordic Choice Hotels. Totalt er det (pr april 2012) 170 hotellrom, 113 i den gamle delen av bygningen og 57 i et nyoppført bygg. Dette er satt opp på toppen av butikklokalene som ligger mellom hallen og den eldste bygningen på Oslo S.

* Toghallen på Østbanestasjonen i 1936.  Foto: Anders Beer WilseToghallen på Østbanestasjonen i 1936.  Foto: Anders Beer Wilse
* Østbanestasjonen under krigen, dekorert med hakekorsbannere i anledning SS-sjefen Heinrich Himmlers besøk i 1942. Foto: Oslo byarkiv/SporveismuseetØstbanestasjonen under krigen, dekorert med hakekorsbannere i anledning SS-sjefen Heinrich Himmlers besøk i 1942. Foto: Oslo byarkiv/Sporveismuseet
* Østbanehallen omkring 1956  Foto: Fra Nasjonalbibliotekets bildesamlingØstbanehallen omkring 1956  Foto: Fra Nasjonalbibliotekets bildesamling

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 12. mars 2012. Besøkt 30. september 2012.

Eksterne lenker
---------------

* Ostbanehallen.no Arkivert 4. februar 2015 hos Wayback Machine. - Østbanehallens historie
* Osloby.no (Aftenposten) - *Historiske Osloby: Siste stopp på Østbanen* (04.02.2015)
* Offisiell side for hotellet
* Dabladet.no - *Østbanehallen åpner: Satser på en million spisegjester i år* (04.02.2015)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Hundeidvik** er ei grend og et tettsted i Sykkylven kommune i Møre og Romsdal fylke. Stedet ligger i Hjørundfjorden som også var egen kommune (Hjørundfjord herad).

Stedet har i dag ca. 400 innbyggere med hjørnesteinsbedriften Formfin med ca 30 ansatte. Bedriften produserer møbler. Hundeidvik hadde på 1970- og 80-tallet også et stort musikkorps, Skopshorn Juniorkorps, på ca 50 medlemmer. Hundeidvik hadde en barneskole midt i bygda. En kristen privatskole ble etablert i 2011, da Hundeidvik barneskole ble nedlagt. Den nye skolen ligger ved Hundeidvik stadion og grendehuset.

Bygda har blitt kjent for Hundeidvik Fotballfestival, en fotballturnering for barn. Andre aktiviteter er fotball, ungdomsgrupper, bueskyting, møtekvelder og turområder.

Fra Hundeidvik er det 12 km til Aure. Der det også er overnattningsmuligheter på Aursnes Hotel.

Reiseliv
--------

Det ligger flere utleiehytter nede langs Hjørundfjorden i Hundeidvik. Bygda ligger i hjertet av Sunnmørsalpene og egner seg som en base for fjellturer, naturopplevelser og fjordturer. Fra fergekaia går det ferge over fjorden til Festøy i Ørsta.

Referanser
----------

1. ↑  «Om Hundeidvik Privatskule». Besøkt 6. november 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Hundeidvik.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Denne artikkelen inneholder en liste over kilder, litteratur eller eksterne lenker, men enkeltopplysninger lar seg ikke verifisere fordi det mangler konkrete kildehenvisninger i form av fotnotebaserte referanser. Du kan hjelpe til med å sjekke opplysningene mot kildemateriale og legge inn referanser. Opplysninger uten kildehenvisning i form av referanser kan bli fjernet. Se Mal:Referanseløs for mer informasjon.

**Lise Wenche Karlsen**, f. Andresen, (født 23. juni 1943 i Oslo) grunnla sammen med sin mann Ludvig Karlsen, i 1983 Stiftelsen Pinsevennenes Evangeliesenter. Lise Karlsen var i mange år daglig leder (direktør) for Evangeliesentert etter sin manns død i 2004. Hun er en kristen predikant innen Pinsebevegelsen.

Stiftelsen Pinsevennenes Evangeliesenter er Norges største hjelpetiltak for russkadde og har senter flere steder i Norge. Hovedkontoret ligger i Moss. Ved Halden ligger det største senteret, Østerbo Evangeliesenter.

Lise Karlsen vokste opp i Oslo. Faren, Håkon Kristian Frederik Andresen, var fengselsbetjent, og hennes mor, Edith Marie, arbeidet både som modell og frisør i hovedstaden. Hun giftet seg i 1965 med Ludvig Karlsen, og sammen fikk de fire barn. Deres datter Monike Edith Karlsen-Vigardt er i dag administrerende leder av Evangeliesenteret.

Karlsen har tidligere sittet i Oslo bystyre for KrF og var i perioden 2005-09 fjerde vararepresentant for KrF Oslo til Stortinget.

Priser
------

For sitt arbeid for rusmisbrukere, de svakeste i samfunnet, har Lise Karlsen fått flere priser:

* 1999 – Bibelprisen sammen med sin mann Ludvig Karlsen
* 2002 – Nicky Cruz' ærespris
* 2002 – Petter Dass-prisen sammen med sin mann Ludvig Karlsen
* 2005 – Årets Jesuskvinne
* 2006 – Nasjonalforeningens folkehelsepris
* 2009 – John I. Alvheims ærespris

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

evangeliesenteret.no


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forrige mottaker:Gunnar Stålsett | **Vinner av Petter Dass-prisen**(2002 (sammen med Ludvig Karlsen)) | Neste mottaker:Marie Aakre |
| Forrige mottaker:Ola B. Johannessen | **Vinner av Bibelprisen fra Det Norske Bibelselskap**(1999) | Neste mottaker:Carl Henrik Grøndahl |
*Pappenheim kan ha flere betydninger*
Gottfried Heinrich Pappenheim (1594-1632)
Pappenheimere, maleri av Pappensheims kyrassérer
En **pappenheimer** er ifølge tradisjonen en person som er standhaftig og tro mot det han/hun har valgt å være lojal til, gjerne også om det skulle komme til å stå ham/henne dyrt. I nedsettende sammenheng legges til en overtone av naiv dumsnillhet, mens trofasthetssiden vektlegges som positivt.

Uttrykket «Jeg kjenner jo mine pappenheimere» er også gått inn i klassisk akademisk språkbruk for at en kjenner sine likemenn, og vet hvor en har dem. Uttrykket stammer fra en avdeling med kyrassérer under den tyske generalfeltmarskalken Gottfried Heinrich Pappenheim. Det ble kjent gjennom Friedrich Schillers stykke «Wallensteins død», der Albrecht von Wallenstein sier: «Daran erkenn ich meine Pappenheimer», på norsk «Jeg kjenner mine pappenheimere». Uttrykket var da en hyllest til Pappenheims soldater, men disse hadde ikke like godt rykte blant folk flest som hos Schiller, og uttrykket fikk en ironisk betydning.

Gottfried Heinrich Pappenheim var av en tysk greveslekt.

Se også
-------

* Pappenheim

Referanser
----------

1. ↑  Wallensteins Tod - 3. Aufzug (Akt), Auftritt (scene) 25, Project Gutenberg
2. ↑  Gottfried Heinrich Pappenheim i Store norske leksikon
3. ↑  Pappenheim i Store norske leksikon

Eksterne lenker
---------------

* Pappenheimare i Elof Hellquist, *Svensk etymologisk ordbok* (1:a opplag, 1922)
* Pappenheimare i *Nordisk familjebok* (2. utgave, 1914)
**Karoline Una Moen** er en nordnorsk dramatiker og dramaturg fra Bodø. Moen er utdannet ved Royal Central School of Speech and Drama i London hvor hun har en master i scenetekst og en påbegynt PhD også i scenetekst. Doktorgradsavhandlingen hennes omhandler litterær traumeteori og dramaturgiske strukturer i samtidsdramatikk - et fokus som også speiles i hennes kunstneriske praksis. 

Moen har utviklet manus i samarbeid med blant andre Pikene på Broen og Unge Viken teater og vist arbeider på Barents Spektakkel, Collisions Festival London og Malta internasjonale teaterfestival. Hun var deltaker på scenetekstfestivalen *Obradour d ́Estiu* ved Sala Beckett Theatre i Barcelona 2023 med en lesning av «Ash Cloud».

I 2020 deltok Moen i Unge Viken Teaters debutantprogram for unge dramatikere, hvor hun utviklet stykket *Break her new* som hadde premiere på Vega Scene i 2023. 

Moen har i samarbeid med skuespiller Mathias Asplund etablert teaterkompaniet Antistrofe som arbeider med nyskapende scenetekst med mål om å skape rå, nære og utfordrende teaterproduksjoner. Antistrofe jobber nå (2024) med stykkene *Sluttstykke* som vil spilles under *European Cabins of Culture* i 2024, som en del av Bodø 2024, og med *Askesky* som utvikles i samarbeid med Festspillene i Nord-Norge og vil ha premiere der i 2025.

Moen har også vært med å starte opp PROSESS – et visningsforum for uferdig scenisk materiale i Bodø.

Verk
----

* 2023: *Break her New*
* 2022: *Dyregrava*
* 2022: *Moja på tvoja*
* 2019: *Out of her throat*
* 2018: *Soot from dreams*

Referanser
----------

1. ↑  «Sceneweb.no Karoline Una Moen». Besøkt 16. februar 2024.
2. ↑  «Kreative Nord Karoline Una Moen». Besøkt 16. februar 2024.
3. ↑  «Scenetekstivalen- Eit nytt Andlet». Besøkt 16. februar 2024.
4. ↑  «Vi har tatt en prat med Karoline Una Moen og skuespillere bak forestillingen "Break Her New". Forestillingen presenteres av Unge Viken Teater og spiller på Vega 26, 27 og 28 oktober». Besøkt 16. februar 2023.
5. ↑  «Break her new - av Karoline Una Moen». Besøkt 16. februar 2024.
6. ↑  «Festspillene i Nord-Norge- her er årets vinnere». Besøkt 16. februar 2024.
7. ↑  «Formålet med PROSESS er å gi et forum til kunstnere og publikum for å møtes i uferdig kunst, og lage et visningssted for uferdige prosjekter som rører seg i landsdelen vår.». Besøkt 16. februar 2024.

Eksterne lenker
---------------
**Nettbuss Østfold AS**, tidligere **AS Østfold Bilruter**, var et rutebilselskap som ble opprettet 1. mai 1961. Selskapet hadde hovedkontor i Mysen.

Historie
--------

Østfold Bilruter ble stiftet av flere lokale rutebileiere og Norges Statsbaner (NSB). NSB fikk litt over halvparten av aksjene fra starten av. 

Selskapet vokste jevnt og trutt etter oppstarten. Rutebilstatistikken fra 1978 viser at selskapet hadde 80 helårs ansatte, 40 busser og 22 lastebiler.

1. januar 2004 samlet Fredrikstaddistriktets Rutebiler og Nettbuss Østfold sine bussruter i Fredrikstad og Sarpsborg i BorgBuss. De to selskapene eide 50 prosent hver i BorgBuss.

I mars 2004 endret Østfold Bilruter navn til Nettbuss Østfold.

I januar 2008 overtar Nettbuss Østfold Fredrikstaddistriktets Rutebiler AS.

I oktober 2011 kjøper Nettbuss Østfold aksjeposter i BorgBuss fra Fredrikstad kommune og Hvaler kommune. Dermed ble Nettbuss eier av det aller meste av busselskaper i Fredrikstad og Sarpsborg.

Ved overgangen til 2013 blir Nettbuss Østfold fusjonert inn i Nettbuss Øst og opphører dermed som eget selskap.

Referanser
----------

1. ↑  50 år for fremgang : beretningsåret 1978-79 jubileumsberetning 1929–1979. (1979). Oslo: NRF.

Litteratur
----------

* Bakken, E. (2001). På veien i 40 år: A/S Østfold Bilruter 1961–2001. Sarpsborg: s.n.
* Madsen, B. (1978). Norges Rutebileierforbund - avd. Østfold 50 år 1978 : Østfold rutebilhistorie. Fredrikstad: Østfold Rutebileier Forbund.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
Denne artikkelen inneholder en liste over kilder, litteratur eller eksterne lenker, men enkeltopplysninger lar seg ikke verifisere fordi det mangler konkrete kildehenvisninger i form av fotnotebaserte referanser. Du kan hjelpe til med å sjekke opplysningene mot kildemateriale og legge inn referanser. Opplysninger uten kildehenvisning i form av referanser kan bli fjernet. Se Mal:Referanseløs for mer informasjon.
**Ålesund Bilruter A/S** var et rutebilselskap med rutetrafikk i kommunene Ålesund og Giske, i tillegg til langruter Ålesund-Åndalsnes-Dombås (togbusser) og Ålesund-Vestnes-Molde (korresp. med Mørelinjen til Trondheim).

Historikk
---------

Selskapet startet 1.1.1985 og var basert på fusjon av de mange rutebilselskapene i Ålesundsområdet. Aksjekapitalen ble fordelt slik: NSB Biltrafikk 50 %, Ålesund kommune 25 % og Møre og Romsdal fylkeskommune 25 %. NSB Bilruter Ålesundruta fortsatte som et godstransportselskap.

Ved oppstarten ble rutene fra følgende selskaper innlemmet: NSB Bilruter Ålesundruta (personrutene Ålesund-Åndalsnes-Dombås), Landes Rutebiler og Øvrevolls Rutebiler/ Øvrevolls Rute- og Turbiler. 1.1.1987 ble personrutene til Spjelkavikruten og Emblemsbygda Billag overtatt. I 1987 åpnet Ålesundstunnelene til Giske kommune og høsten 1987 ble også Record og Vigra Rutelag overtatt og innlemmet i Ålesund Bilruter. Sula kommune og Sula Rutelag ble holdt utenfor denne fusjonen. Dermed var alle lokale personruter i Ålesund og Giske kommuner samlet i et selskap.

Etter 2000 skjedde det eierskifter ved at Nettbuss fikk overta aksjene fra de andre eierne av selskapet. Nettbuss var det nye navnet på bussrutene i NSB Biltrafikk. Dermed ble nytt navn fra 1. juli 2004 Nettbuss Ålesund, som fra 1. januar 2006 ble fusjonert med Nettbuss Møre. Det ble også navnet på det nye selskapet som fikk Ålesund som hovedbase.

I 2011 ble det for første gang anbudskonkurranse om skole- og rutekjøring i Ålesund-, Giske- og Sula kommuner. Fjord1 Buss Møre vant denne konkurransen, men var blitt en del av Nettbuss innen anbudet startet for Ålesund og Giske 1. januar 2012, og i Sula 1. januar 2013.

Litteratur
----------

* Ottesen, H. Hjermann, L. Høsteng, A. K. Vollstad, K. Haugen, K. R. & Skudal, S. (2001). Rutebilnæring under omstilling 1965–2000. Molde: TL Møre og Romsdal.

Referanser
----------

1. ↑  Ottesen m.fl. 2001
2. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 27. januar 2016. Besøkt 15. mai 2016.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Hallingdal Billag** AS var et rutebilselskap ved hovedkontor i Ål i Hallingdal.

Bakgrunn
--------

Hallingdal Billag (HB) ble stiftet i 1972 basert på en fusjon av Hol Bilselskap AS og P/L Ål Rutebillag. Samtidig overtok selskapet rutekonsesjonene til Fossgård Bilruter (Geilo-Ustaoset-Haugastøl 23 km). I 1978 overtok selskapet mjølkeruta Harald Bye kjørte mellom Ustedalen-Geilo-Ål (34 km).

Konsesjonene pr. 1974 var ellers følgende:

* Ål-Hovet-Myrland-Sveingardsbotn (58 km), til Sveingardsbotn bare om sommeren
* Geilo-Hovet-Myrland-Sveingarsbotn (58 km), til Sveingardsbotn bare om sommeren
* Ål/Geilo-Hovet-Raggsteindalen (60 km), bare sommerrute
* Ål-Hoved-Raggebu (gods/melk)
* Ål-Geilo (28 km)
* Ål-Vats-Bergsjø-Toviken kombinertrute (til Toviken bare om sommeren)
* Ål-Eitrestølen/Gravabotten kombinertrute (bare om sommeren)
* Ål-Nystølane, kombinertrute
* Ål-Kvinnegardslia, personrute (13 km)
* Ål-Torpo-Nystølane, personrute (bare om sommeren)
* Ål-Torpo-Bråtalien-Luahagen, kombinertrute (15 km)

Fra sommeren 1974 fikk Hallingdal Billag konsesjon på personruter Ål/Geilo-Hoved-Myrland-Sveingardsbotn-Steinbergdalen-Aurland-Flåm på deling med Aurland Kommunale Rutebilar. Dette var en sommerrute.

1. mai 1987 ble det opprettet ekspressbussrute Bergen - Voss - Aurland - Ål - Oslo gjennom Hallingdalen (Geiteryggekspressen). Ruta var et samarbeid mellom Bergen-Hardanger-Voss Billag, Aurland Kommunale Rutebilar, Hallingdal Billag og NSB Krøderenrutene gikk første året i tidsrommet 1. mai - 30. september. Geiteryggekspressen gikk inn i Nor-Way Bussekspress. Den ble ikke noen stor suksess og ble nedlagt etter sommersesongen 1994.

Seinere fikk Hallingdal Billag konsesjon på personruter på hele strekningen Geilo-Ål-Gol-Nesbyen.

Ved oppstarten hadde selskapet 20 busser, 5 kombinertbusser, 10 lastebiler og 4 tilhengere. Det var ansatt 24 sjåfører og samlet 9 andre i administrasjon og verksted.

Rutebilstatistikken for 1978 viste at selskapet da hadde i alt 44 helårsansatte, 28 busser, 15 lastebiler, 4 kombinertvogner og 4 tilhengere.

Avslutning
----------

På slutten av 1980-tallet fikk selskapet økonomiske problemer som vedvarte over flere år. 1. juni 2002 overtok Sogn Billag driften av Hallingdal Billag, som ble drevet som et datterselskap etter det. Godstrafikken ble overtatt av Hallingfrakt AS. 30 busser var med ved overtakelsen. Det betydde at selskapet ble med videre inn i Fjord1-konsernet og til sist inn i Nettbuss, med navnet Nettbuss Hallingdal Billag.

Referanser
----------

1. ↑  Rutebok for Norge, nr. 1, 1974.
2. ↑  NTBtekst 21. april 1987.
3. ↑  Rutebiltidende nr. 5-1987.
4. ↑  Bergens Tidende 28. oktober 1994.
5. ↑  50 år for fremgang : beretningsåret 1978-79 jubileumsberetning 1929-1979. (1979). Oslo: NRF.
6. ↑  Bergens Tidende 3. mai 2002.

Litteratur
----------

* Medhus, K.(2010). *Bak rattet: bussar i Hol gjennom tidene.* Hol: Hol historielag.

Eksterne lenker
---------------

* Gamle bussbilder fra Øvre Hallingdal fra Digitalt Museum

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
Skriftrull fra Ketef Hinnom med deler av den aronittiske velsignelsen.
**Den aronittiske velsignelse** er en velsignelse i Bibelen i 4. Mosebok 6,24–26. Den blir også kalt for «Herrens velsignelse».

Moses' eldre bror Aron som var israelittenes første yppersteprest, og Arons sønner, ble pålagt av Gud å ta den i bruk.

Gudstjenester i den norske kirke avsluttes med at presten lyser den aronittiske velsignelsen over menigheten: «*Herren velsigne deg og bevare deg! Herren la sitt ansikt lyse over deg og være deg nådig! Herren løfte sitt åsyn på deg og gi deg fred!*»

I 1979 ble det funnet to amuletter i form av bittesmå skriftruller av sølv, med deler av den aronittiske velsignelsen innskrevet. Disse kom for dagen ved Ketef Hinnom i nærheten av Jerusalem, og er de eldste bevarte tekster fra *den hebraiske Bibelen*.

Referanser
----------

1. ↑  4. Mos 6,22-26, *nettbibelen.no*
2. ↑  *The Oldest Surviving Texts from the Hebrew Bible*

Se også
-------

* Apostoliske velsignelse

Portal: Litteratur
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Tysklands flagg Tyskland |
| Friidrett: |
| Friidrett U23-EM i friidrett |
| Sølv | Bydgoszcz 2017 |  10.000 m |
| Lag-EM i friidrett (Super League) |
| Bronse | Lille 2017 |  5000 m |
| Terrengløp: |
| Friidrett EM i terrengløp |
| Bronse | Hyères 2015 |  U23, ind. |

**Amanal Petros** (født 17. mai 1995 i Assab) er en eritreiskfødt friidrettsutøver som representerer Tyskland. Hans fremste internasjonale meritter er bronse på 5000 meter i Lag-EM i friidrett 2017 og sølv på 10.000 meter i U23-EM i friidrett 2017.

Bakgrunn
--------

Petros ble født i Assab i Eritrea, men moren flyktet med ham til nabolandet Etiopia da han var to år gammel. Der vokste han opp i fattige kår, og gikk daglig 15 km til og fra skolen. Han spilte også fotball da han vokste opp. Da han var 16 år gammel flyktet han og moren til Tyskland av politiske grunner.

Idrettskarriere
---------------

Petros ble tysk U20-mester på 3000 meter innendørs i 2014, og han vant også det tyske U23-mesterskapet på 10 km. Under det tyske mesterskapet i friidrett fikk han sølv på 10 km gateløp.

Under EM i terrengløp 2015 kom han på tredjeplass i U23-klassen, og Tyskland kom på femteplass i lagkonkurransen i denne klassen. Samme år ble han tysk U23-mester på 5000 meter i friidrett, på 10 km gateløp, og i terrengløp. Han deltok også i det tyske mesterskapet i friidrett, og fikk der sølv på 10 km gateløp og bronse på 5000 meter.

I 2016 kom han på fjerdeplass i U23-klassen under EM i terrengløp 2016. Som året før ble han tysk U23-mester på 5000 meter i friidrett, på 10 km gateløp, og i terrengløp. Han fikk også sølv på 10.000 meter og 10 km gateløp, samt bronse på 5000 meter under det tyske mesterskapet i friidrett.

Tyskland deltok i Super League under Lag-EM i friidrett 2017, og Petros kom der på tredjeplass på 5000 meter. Under U23-EM i friidrett 2017 i Bydgoszcz fikk han sølv på 10.000 meter, bak spanske Carlos Mayo. Under det tyske mesterskapet i friidrett fikk han sølv på 10.000 meter.

Referanser
----------

1. ↑  Deutsche Leichtathletik-Verband - *Amanal Petros und sein Durchbruch im Nationaltrikot*, besøkt 22. juli 2017.
2. 1 2 3  TrackTeam - *Amanal Petros* Arkivert 22. juli 2017 hos Wayback Machine. besøkt 22. juli 2017.
3. ↑  European Athletics - *SPAR European Cross Country Championships - Hyères 2015*, besøkt 22. juli 2017.

Kilder
------

* Portrett hos DLV

Eksterne lenker
---------------

* (de) Offisiell hjemmeside
* (en) Amanal Petros – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Amanal Petros – World Athletics Rediger på Wikidata

* (en) Amanal Petros – Diamond League Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos European Athletics
* (en) Profil hos All-Athletics[*død lenke*]
* (de) Profil hos TrackTeam

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
**Martini** (**Martini & Rossi SpA**) er en italiensk produsent av vermut med hovedkvarter i Torino. I USA selger selskapet sine varer under navnet **Martini & Rossi**, fordi martini også er navnet på en amerikansk cocktail.

Historie
--------

I 1847 startet en gruppe forretningsmenn startet produksjon av vin, brennevin og vermut i *Distilleria Nazionale di Spirito di Vino* utenfor Torino. Takket være *Risorgimento* var det økonomisk vekst i sikte, og selskapet ble raskt svært innbringende. Noen år senere sluttet Alessandro Martini seg til gruppen. Han hadde i 1830, bare atten år gammel, kjøpt et vinfirma, og hadde med seg viktige erfaringer. I 1863 ble Martini direktør sammen med Luigi Rossi, som hadde funnet opp en veldig subtil vermut, og Sola. Selskapet fortsatte å vokse, og takket være kongen av Piemontes patronat kunne det åpnes avdelinger i Genova, Cagliari og Narbonne. 

Samme år som Martini, Rossi og Sola tok over endret de navnet til *Martini, Sola & Cia*; det er årstallet 1863 som trykkes på etiketten som grunnleggelsesåret. De begynte å eksportere til hele verden, og vant en rekke priser. 

I 1879 døde Sola, og sønnene solgte alle sine aksjer i selskapet. Navnet ble da endret til *Martini & Rossi*. De begynte i 1870 å lage også andre produkter, blant annet *Vino Canelli Spumante*, en asti nå bedre kjent som *Asti Martini*. I 1868 fikk selskapet lov til å sette våpenet til Huset Savoia på etikettene av Victor Emmanuel II. Tilsvarende tillatelser ble gitt av Portugal, Østerrike, Spania og Storbritannia senere. Etter noen år til tillot Melbourne, Antwerpen og Mendoza at deres våpen ble brukt. Alle disse symbolene finnes fortsatt på selskapets etiketter. 

Da Alessandro Martini døde i 1905 tok Luigi Rossis tre sønner over selskapet. De lanserte to av de mest kjent produktene, Martini Extra Dry og Martini Bianco, og opprettet datterselskaper over hele verden. I 1922 ble selskapets navn offisielt endret til Martini etter at det en tid hadde vært i bruk uoffisielt. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**Pierre de la Châtre** (død 1171) var en fransk geistlig i middelalderen. Han var den sekstisjette erkebiskopen av Bourges, fra 1141 til 1171.

En vanskelig start
------------------

I 1141 døde Albéric av Reims (også skrevet *Aubrey*/*Aubry*), sekstifemte erkebiskop av Bourges. Pave Innocent II valgte Pierre de la Châtre som hans etterfølger, men kong Ludvig VII var ikke enig. Han fremmet sin kandidat, Cadurc, en av hans egne kanslere mens han samtidig la ned veto mot pavens kandidat. Pierre de la Châtre ble uansett valgt av Bourges' geistlige og innviet av paven. Ludvig skal etter sigende ha låst Bourges' byporter for den nye biskopen. Paven husket lignende forsøk fra hertug Vilhelm X av Aquitaine på å forvise Innocents tilhengere fra Poitou og erstatte dem med kongetro prester. Paven la derfor skylden for striden på Vilhelm Xs datter Eleanora, kongens dronning, og hevdet at Ludvig bare var et barn og burde bli lært manérer. Rasende sverget Ludvig på relikvier at så lenge han levde skulle Pierre de la Châtre aldri få slippe inn i Bourges. Dette førte til interdikt på kongens landområder og Pierre de la Chatre måtte søke tilflukt hos Theobald II, greve av Champagne. Krisen med at kongen brente byen Vitry hvor mange tusener av mennesker ble drept i 1142 førte til at kongen måtte gi seg og den nye erkebiskopen av Bourges ble godkjent.

Virketid
--------

I 1145 overtalte Bernard av Clairvaux, abbed av Cîteaux, kongen til å dra på det andre korstoget. Pierre de la Châtre var en av deltagerne og kom siden tilbake til Bourges, der han døde i 1171.

Referanser
----------

1. ↑   roglo.eu[Hentet fra Wikidata]

Portal: Historie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** VIAF **·** GND
 |
***Gula Tidend*** var en avis som ble utgitt fra 3. desember 1904 til 1. juni 1996.
Den var en fortsettelse av avisen *Bergenhus* som ble utgitt i 1904.

*Gula Tidend*s hovedkontor lå i Bergen, og hovedmålet var nynorsk. Avisen fungerte som et organ for målrørsla. Grunnlegger og avisens første redaktør var Johannes Lavik. I 1905 kjøpte Lavik opp *Bergenhus (Nordhordlands Avis)* for å slå den sammen med *Gula Tidend*.

*Gula Tidend* var en forholdsvis stor avis, men da Tyskland angrep Norge 9. april 1940, stanset de ansatte utgivelsen av avisen øyeblikkelig, for at dens norrøne ideologi ikke skulle bli misbrukt av den nye tids myndigheter. *Gula Tidend*, som aldri utga en nazifisert avisside, nådde aldri gamle høyder da den igjen kom ut etter krigen. I etterkrigstiden falt opplagene etter hvert som bruken av nynorsk falt, og i 1996 var det slutt.

Gulaprisen er en journalistpris til minne om *Gula Tidend*.

Referanser
----------

1. ↑  «Gula Tidend». *Sogns Tidend*. Sogndal. 29. oktober 1904.
2. ↑  «Forskjelligt». *Hordaland Folkeblad*. Kvam. 3. januar 1905.

Litteratur
----------

* Per Håland: *Gula Tidend i 75 år; Eit liv i strid for fridom og norskdom, bygdenorsk kulturarv og norsk bondereising på fullnorsk målgrunn*, Bergen 1979.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Gula Tidend i Bergen byarkiv


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Bergen byleksikon
 |
Den svenske feltmarskalken Carl Gustaf Rehnskiöld
**Marskalk** (fra middelnedertysk *marschalk*, tysk *Marschall*, av gammelhøytysk *marahscalc*, «heste-, stalltjener»), også som **marsk**, betyr i militær sammenheng tittelen for en «feltherre» og betegner general av øverste grad som leder en hær under krig (og i noen tilfeller flyvåpen), jf. feltmarskalk, generalfeltmarskalk.

Ved et hoff er det tittelen til den eller en av de øverste embetsmenn, en hoffmarskalk.

Begrepet oppsto i tidlig middelalder i Europa og betydde opprinnelig den som var ansvarlig for hestene. Senere ble det offisersgrad og deretter betegnelse for ulike andre embeter. Da marskalker ble medlemmer av middelalderdomstolene, økte omdømmet. I Danmark hadde marsk Stig Andersen Hvide (ca. 1230-1293) den høyeste posisjonen etter kongen. I Sverige anvendes marskalk på ulikt vis: Riksmarskalk (i høymiddelalderen i Sverige var det også riksmarsk.) Lantmarskalk var tittelen på adelsstandens talsmann i den svenske ståndsriksdagens tid. Marskalk av Frankrike (*Maréchal de France*) er den mest prestisjefylte militære tittelen i Frankrike.

Rettsmyndighet
--------------

Tjenestebiler for marskalken (*city marshal*) i Las Vegas.
Marskalk (engelsk *marshal*) er også en tittel på rettshåndhever (politi) i enkelte byer i USA og andre steder, også som en del av tittel i sammensetninger som Provost-Marshal og annet. En marskalk er utnevnt av byens ledelse (bystyre eller magistrat).

Marskalk kunne også være æresvakt ved en kiste under en begravelse. Skikken er ikke vanlig lenger. Marskalkene, det var alltid to, var vanligvis nære venner eller kolleger av nærmeste pårørende.

Se også
-------

* Marskalk av Frankrike
* U.S. Marshals Service
* Sheriff

Referanser
----------

1. 1 2 3  marskalk, *NAOB*
2. ↑  «Stig Andersen Hvide», *Ahrenkiels.dk*
3. ↑  Ståndsriksdagenen var svensk riksdag som ble etablert på 1400-tallet og eksisterte fram til representasjonsreformen i 1866

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
**Malesanden og Huse dyrefredningsområde** er et biotopvern på østsiden av Harøya i Ålesund kommune, Møre og Romsdal. Området ble vernet i 1988 for å ta vare på fuglelivet i et våtmarksområde. 

Området består en bred og lav sandstrand. Det er hekke-, raste- og overvintringsområde for flere ulike fuglearter: vadere, gravand og grågås. Vannfugler og sjøfugler overvintrer i så stort omfang at det regnes for å ha nasjonal eller endog internasjonal betydning. Sanddynene har også botanisk interesse, særlig dynelyngheia, som er en av tre urørte slike i fylket.

**Malesanden og Huse dyrelivsfredning** er et fredet bufferområde rundt dyrefredningsområdet. Buffersonen er på 15,2 km², og ble vernet samtidig i 1988.

Reservatet er ett av 4 naturvernområder som inngår i ramsarområdet Harøya våtmarksystem, som ble etablert i 1996.

Referanser
----------

1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Malesanden og Huse dyrefredningsområde i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
* (no) Malesanden og Huse dyrelivsfredning i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

  


|  |
| --- |
| **Harøya våtmarksystem** er et Ramsar-område i Norge |
|  Lomstjønna | Lyngholman | Malesanden og Huse | Selvikvågen  |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
**Skogvoll naturreservat** er et naturreservat i Andøy kommune, Nordland. Naturreservatet ligger ved Skogvoll på nordsiden av Andøya, både langs kysten og i et myrområde innenfor Skogvollvatnet, og har siden 2002 status som ramsarområde, på grunn av sin betydning for trekkfugler.

Reservatet ble opprettet i 1983 for å bevare et stort og viktig våtmarksområde med tilhørende planteliv og dyreliv, spesielt av hensyn til de verneverdige myrområdene og det rike fuglelivet. Området har et areal på ca. 55 km², hvorav ca. 30 km² vannareal. 

Området inneholder flere ulike myrtyper og plantearter, og har stor variasjon morfologisk og vegetasjonsmessig. Myrer med fattig, minerotrof vegetasjon utgjør de største arealer. Myrene har verdi for fuglelivet først og fremst ut fra den betydelige størrelsen på arealet. Det er viktig for flere typer våtmarksfugl, særlig ender og vadefugler. Øyene og gruntvannsområene utenfor Stave, Skogvoll og Nordmela har også stor ornitologisk verdi.

Referanser
----------

1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Skogvoll naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
* Miljøstatus: Skogvoll naturreservat

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
**Lavsjømyrene-Målikjølen naturreservat** er et naturreservat og ramsarområde i Målia nord i Løten og Hamar kommuner i Innlandet. Reservatet ble opprettet i 2001 «for å bevare området i naturtilstand og som landskapselement med tilhørende flora og fauna».

Lavsjømyrene og Målikjølen er et stort, intakt myrlandskap av internasjonal verneverdi. Det består av strengmyrer, bakkemyrer og flatmyrer. På myrene er det et særlig rikt fugleliv. Myrene ligger nordvest for Nordhue.

Området ble sammen med tre andre naturreservat utpekt til ramsarområde i 2011 under fellesnavnet Hedmarksvidda våtmarkssystem.

Referanser
----------

1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Lavsjømyrene-Målikjølen naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

  


|  |
| --- |
| **Hedmarksvidda våtmarkssystem** er et Ramsar-område i Norge |
|  Brumundsjøen-Harasjømyra | Endelausmyrene | Lavsjømyrene-Målikjølen  |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Naturbase
 |
**Tanamunningen naturreservat** er et naturreservat i Tana kommune, Finnmark. Naturreservatet omfatter et elvedelta ved Tanaelvas utløp, og har siden 2002 status som ramsarområde, på grunn av sin betydning for trekkfugler.

Reservatet ble opprettet i 1991 for å ta vare på et stort og særpreget deltaområde med internasjonal betydning som raste- og oppholdsområde for våtmarksfugl. Området omfatter Nord-Norges største sammenhengende strandenger og en interessant elvestrandvegetasjon.

Under hver flom transporterer Tanaelva store mengder løsmasser som avsettes i sandbanker ned mot munningen. Tanamunningen er det største deltaområdet i landet som ikke er påvirket av større inngrep, og det mest dynamiske av slike system i Norge. Deltaområdet har stor næringsproduksjon og brukes til myting, overvintring og som rasteplass under vår- og høsttrekk av en rekke arter våtmarksfugler. Det er registrert 19 andearter, 5 gåsearter, 22 vadefuglarter, 14 måsefuglarter og flere andre våtmarksfugler. Særlig er området viktig som rasteplass for laksand. Det er registrert inntil 27.000 individer på én gang; hanner som trekker til Finnmarkskysten etter parring, og som samles i Tanamunningen før trekket sørover.

Referanser
----------

1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Tanamunningen naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** Naturbase **·** Ramsar
 |
**Møsvasstangen landskapsvernområde** er et landskapsvernområde i Vinje kommune, Telemark. Naturreservatet ligger på en landtange ut i Møsvatnet (919 moh.), og har status som ramsarområde siden 1996, på grunn av sin betydning for trekkfugler.

Området ble fredet i 1989 for å ta vare på et vakkert, egenartet og lite påvirket naturlandskap med interessante avsetninger fra siste istid, fint utforma strengmyrer, rikt og sjeldent fugleliv og rike forekomster av kulturminne fra jernvinna. 

Verneområdet er forholdsvis stort, om omfatter en stort areal forholdsvis uberørt myr, en del skog og noen mindre vann. Det er ulike typer av myr i området med en gradient fra fattig myr til rikmyr. Floraen er variert; vanlige arter er bl.a. bjørk, finnskjegg, flaskestarr og elvesnelle. Karakteristiske fuglearter er blant annet storlom, trane, enkeltbekkasin, grønnstilk og svømmesnipe.

Området grenser opp til Møsvatn Austfjell landskapsvernområde i Tinn kommune.

Referanser
----------

1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Møsvasstangen landskapsvernområde i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
**Gullhanen** (kinesisk: 金鸡奖; pinyin: *Jīnjī Jiǎng*) er en kinesisk filmprisutdeling som har blitt arrangert årlig siden 1981. Det var kun filmer og personer fra Fastlands-Kina som kunne nomineres de første årene. I 2005 ble den utvidet til også å gjelde Taiwan, Macao og Hongkong. Det deles ut priser i en rekke kategorier, deriblant beste film, beste regissør, beste manus, og beste mannlige- og kvinnelige hovedrolle.

Sammen med Hong Kong Film Awards og Golden Horse Film Festival i Taiwan er Gullhanen ansett som den mest prestisjetunge filmprisutdelingen i Kina.

Navnet Gullhanen er hentet fra begrepet «Hanens år» i kinesisk mytologi.

Referanser
----------

1. ↑  «Bergensavisen 2000.11.23». s. 27.
2. ↑  «HK star Jackie Chan wins 'China's Oscar'». *www.chinadaily.com.cn*. 2005. Besøkt 15. oktober 2023.
3. ↑  «Film in China – China Film Europe» **(engelsk)**. Besøkt 15. oktober 2023.
4. ↑  «China's top film awards 'Golden Rooster' opens with star-studded show». *news.cgtn.com* **(engelsk)**. Besøkt 15. oktober 2023.
Kjerringøy kirke
**Kjerringøy prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Bodø domprosti. Det omfattet sogn i Bodø kommune i Nordland fylke, og hovedkirken var Kjerringøy kirke.

Kjerringøys kirkesogn er nå en del av Bodø kirkelige fellesråd, og underlagt Bodø domprosti i Sør-Hålogaland bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

*Kjerlingey sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Kjerringøy antas å være lagt under Salten i førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.

I Reformatsen 1589 lå Kjerringøy under Salten prestegjeld, og det var et korshus der. Det vidløftige Salten prestegjeld ble ved kgl.res. av 8. juni 1770 delt og de tre residerende kapellaniene i prestegjeldet omgjort til pastorater. Derved ble Folden, Skjerstad og Saltdal skilt ut som egne sognekall, mens Bodin var eneste kirkesogn i Bodø prestegjeld.

Etter kgl.res. av 3. november 1880 ble det bygget to nye kirker i Folden prestegjeld, en for Sørfold på gården Røsvik og en for Nordfold ved gården Nordfold. Da kirkene var ferdige, ble det tidligere Rørstad hovedsogn delt i Sørfold hovedsogn og Nordfold anneks. Hovedkirken i Folden prestegjeld var således fra denne tid Røsvik kirke. Ved kgl.res. av 31. desember 1886 ble Kjerringøy eget sognekall da Kjerringøy sogn ble utskilt fra Folden prestegjeld, gjeldende fra 1. januar 1887. Ved kgl.res. av 23. august 1968 ble Kjerringøy prestegjeld nedlagt og kirkelyden overført til Bodin prestegjeld som Kjerringøy sogn.

Referanser
----------

1. ↑  Rygh, O. (Oluf) (1905). *Norske Gaardnavne*. xx: Fabritius. s. 246.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 120.
3. ↑  Haugen, Odd (2000). *Narvik og kirken*. Narvik menighetsråd. s. 14.
4. ↑  Hamre, Anne-Marit (1983). *Trondhjems reformats 1589 ; Oslo domkapittels jordebok 1595*. Norsk historisk kjeldeskrift-institutt. s. 77-93. ISBN 8270612960.
5. ↑  Erlandsen, Andreas (1857). *Biographiske Efterretninger om Geistligheden i Tromsø Stift*. Chr. Tønsbergs Forl. s. 114.
6. ↑  Prestegjeld og sogn i Nordland, arkivverket.no
**Vormedalsheia landskapsvernområde** er et fjellområde på ca. 120 km² i Hjelmeland kommune i Rogaland som ble vernet i 1991. Området ligger sør for Jøsenfjorden og grenser til Lusaheia landskapsvernområde lenger øst. Det er en del av heiområdet Setesdal-Ryfylke. De høyeste toppene er i overkant av 1100 meter over havet – høyest er Midtre Brendeknut (1132 m). Landskapet er preget av fyllittmasser som gir gode beiteforhold. Det vernede Vormo-vassdraget har sine utspring i dette området og her ligger også Trollgarden som er en klart markert morenerygg med store steinblokker. I utkanten av verneområdet ligger Ritlandskrateret som ble skapt av en metoritt for 500 millioner år siden.  

Her er høyt prioriterte forekomster innen alle naturfag – særlig viktige er en del geologiske og botaniske forekomster, men det er også verdifulle fugle- og dyrebiotoper.  

Stavanger turistforening har rødmerkede turløyper i området og en selvbetjent hytte – Melands Grønahei. Det er også en rekke gamle støler og en del private hytter.

Referanser
----------

1. 1 2   Naturbase, faktaark.naturbase.no, besøkt 23. juli 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  ; *Naturbase*; besøksdato: 23. juli 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Vormedalsheia landskapsvernområde Arkivert 29. november 2014 hos Wayback Machine.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister **·** Naturbase
 |
**Anselm Pendo Lawani** (født 12. september 1970 i Igarra i **Midt-Vest-staten** i Nigeria) er en nigeriansk [[katolsk biskop}} av Ilorin.

Liv og virke
------------

### Prest

Anselm Pendo Lawani studerte filosofi og katolsk teologi ved *Saints Peter og Paul-seminaret* i Bodija. Den 15. august 2000 ble han presteviet for bispedømmet Ilorin.[1]

Etter sin ordinasjon var Lawani først kapellan i sognet *St. Joseph* i Osi. I 2001 ble han sendt til USA for videre studier, hvor han tok en *Master of Divinity* fra University of Saint Mary of the Lake i Mundelein i 2006. I tillegg til studiene var ha kapellan (2001–2005) og senere som menighetsadministrator ved *Holy Angels Parish* i Chicago (2006). '
'I 2006 vendte Lawani tilbake til sitt hjemland og tjente kort tid som sogneprest i *St. Bartholomew Parish* i Kaiama før han ble sogneprest i *St. Anthony Parish* i Fate samme år. Fra 2012 til 2017 var han sogneprest for *St Cyprian Parish* i Offa. I 2017 ble Lawani sogneadministrator for *St. Joseph Cathedral* i Ilorin. I tillegg var han dekan ved Ilorin-dekanatet fra 2017 til 2023.[1]

I tillegg til virket som sogneprest, ledet Lawani bispedømmekontoret for kallssjelesorg fra 2008 til 2022. Han var også medlem av det konsultorkollegiet i bispedømmet Ilorin fra 2008. I tillegg, etter Paul Adegboyega Olawores død i 2022, ledet han bispedømmet som bispedømmeadministrator i perioden med vakans.[1]

### Biskop av Ilorin

Den 8. desember 2023 utnevnte pave Frans ham til biskop av Ilorin.[1] Erkebiskopen av Ibadan, Gabriel 'Leke Abegunrin, ordinerte ham til biskop den 2. februar 2024 ved *St. Joseph-katedralen* i Ilorin; medkonsekratorer var biskopen av Ondo, Jude Ayodeji Arogundade, og biskopen av Osogbo, John Akin Oyejola.
Al-Bab er viktigste by i subdistriktet Al-Bab (gult) i guvernementet Aleppo
**al-Bab** (arabisk الباب) er en by i det nordvestre Syria. Den er den fjerde største byen i guvernementet Aleppo og hadde 63 069 innvånere ved folketellingen i 2004.

Al-Bab ligger 35 kilometer nordøst for Aleppo utved den veien som fører videre til Manbij.

Historie
--------

Fra antikkens tidsalder er det ikke bevart noen spor. 

Al-Bab ble hertatt av muslimenes hær under Rashidunkalifatet på kalif Umar ibn al-Khattabs tid. Den fikk sitt navn tidlig under islamsk tid; det betyr «porten», og det var fordi den kjente som innfallsporten mellom Aleppo og byen Buza'ah. Her var graven og gravminnet til Aqil ibn Abi Talib (bror av Ali). Frem til ayyubidenes styre på 1200-tallet var byen hovedsakelig befolket av ismailske sjiaer.

Ifølge Yaqut al-Hamawi, som skriver i 1226, var den da en liten by i Aleppo-distriktet. Byens markeder solgte en type bomullsprodukter kalt *kirbas* som ble eksportert til Damaskus og Egypt. Abu al-Fida skriver at al-Bab var en liten by med et marked, et bad, behagelige hager og en moské (*den store moské i al-Bab*).

Byen ble grunnlagt på nytt i 1860 i grensetraktene til et gammels syrist bosettingsområde. I 1970 ble innbyggertallet anslått til 32.000 personer.

Fra ca 1960 har presset på grunnvannet tiltatt i den treløse åkerlandssletten, på grunn av økt åkerbruk. Tidligere var det bare mulig med dyrking av vintergrøde avvekslende med brakklegging. Ved hjelp av dieselpumper er området blitt bedre irrigert, og med Aleppo son hovedavtaker dyrkes dermef fremdfor alt grønnsaker (tomater, auberginer) og granatepler.

Byen er et viktig handels- og håndverkssentrum med en travel souq.

Referanser
----------

1. ↑   *Central Bureau of Statistics, Syria*, Folkmängd i al-Babdistriktets orter, resultat från folkräkningen den 22 september 2004. (**arabisk**) Lest 22. juni 2012.
2. 1 2  le Strange, 1890, p.406.
3. ↑  Eugen Wirth: *Syrien, eine geographische Landeskunde.* Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1971, s. 390

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Magne Hoem** (født 30. mai 1953 i Fræna) er en norsk teolog, prest og tidligere lokalpolitiker.

Hoem er utdannet cand.theol. fra Menighetsfakultetet (1982) og senere ordinert til prest av Oslo biskop (2002). Han var senior sjømannsprest ved Sjømannskirken i København, Kong Haakons kirke, fra sommeren 2007 til 2015. Fra høsten 2015 fram til oppnådd pensjonsalder (2018) var han sokneprest i Kvernes og Kornstad sokn i Averøy kommune. 

I tiden før Hoem begynte som prest, var han svært aktiv i lokalpolitikken i Oslo bl.a som vararepresentant i Oslo bystyre og nestleder i bydelsutvalget i Gamle Oslo 1991 -1994). Våren 1993 var han gruppesekretær i Oslo bystyre for Arne Haukvik (Sp), og samme år ble han engasjert som politisk rådgiver (informasjonsleder) i Senterpartiets stortingsgruppe, en jobb han hadde frem til 1997. I samme periode figurerte han ofte i media med lokalpolitiske saker, aviskronikker og radiokåseri.

Hoem var i yngre dager svært aktiv i Kristent Fredslag. Han virket på 1970-tallet sammen med bl.a. høyesterettsdommer Trygve Leivestad for nordmenns kjennskap til den latinamerikanske menneskerettighetsorganisasjonen Servicio Paz y Justitia. Lederen Adolfo Perez Esquivel mottok Nobels fredspris i Oslo (1979). Sammen med Jon Grepstad og Rolf Thue tok Magne Hoem samme høst (1979) initiativ til aksjonen Nei til atomvåpen. Underskriftskampanjen som dannet grunnlaget for «Nei til atomvåpen» utløste på kort tid en folkebevegelse mot USAs planer om å plassere ut nye atomvåpen i Vest-Europa og var samtidig en protest mot Sovjetunionens utplassering av nye SS-20 raketter. Kjelde: Internett søk: På 1980-talet strøymte folk til gatene for å protestera mot atomvåpen. No er gatene tomme. – Vårt Land (vl.no)

Hoem er stor tilhenger av nynorsk.

Referanser
----------

1. ↑  Magne Hoem endelig på rett hylle[*død lenke*]
2. ↑  Det fremkommer i boken (no) Nedtelling av Eva Nordland Kilde: ISBN 82-00-03267-1 s 28.

Eksterne lenker
---------------

* Kristelig Dagblad om Hoems bibelkunnskap
* Ragnhild Hoems masteroppgave