recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Seinen** (***La Seine***) er en elv i det nordlige Frankrike. Elvas kilder ligger i Saint-Germain-Source-Seine på Plateau de Langres i departementet Côte-d'Or. Herfra renner den i nordvestlig retning gjennom byene Troyes, Paris og Rouen ut i Den engelske kanal ved Le Havre. Totalt er elven 775 km lang. Seines bredder i Paris ble i 1991 utpekt som et verdensarvområde.

I sitt nedre løp gjennom Île-de-France har elva lite fall, og går i flere store meandersvinger. Tidevannet i Kanalen går godt over hundre kilometer oppover elva, like til Poses. Pont de Normandie ligger like innenfor utløpet. Seine er seilbar til Nogent-sur-Seine ovenfor Paris, og både Paris og Rouen er blant de største havnebyene i Frankrike. Andre viktige havner langs elva er Limay og Montereau. Ved Seines kilde er det anlagt en kunstig grotte som prydes av en statue av en nymfe.

Elven gikk over sine bredder og forårsaket flom i 1924, 1955, 1982, 1999, 2000, 2016 og 2018. For å regulere vannføringen i elva ble det på 1960-tallet anlagt en dam ved Forêt d'Orient utafor Troyes.

Mye industri ligger langs Seine, særlig bilindustri (Poissy, Flins, Cléon, Sandouville), petrokjemisk industri (Port-Jérôme, Gonfreville l'Orcher, Notre-Dame-de-Gravenchon, Petit-Couronne), varmekraftverk (Porcheville, Saint-Ouen) og kjernekraftverk (Nogent-sur-Seine).

Under Sommer-OL 1900 ble øvelsene i roing, svømming og vannpolo arrangert på Seine. 24 år senere, under Sommer-OL 1924, ble roing igjen arrangert her, og under Sommer-OL 2024 vil elven være en sentral del under åpningsseremonien.

Sideelver
---------

De største sideelvene – regnet fra kilden og nedover, er:

* Aube – 249 km
* Yonne – 292 km
* Loing – 143 km
* Essonne – 101 km
* Marne – 514 km
* Oise – 341 km
* Epte – 112 km
* Andelle – 57 km
* Eure – 228 km
* Risle – 144 km.

Se også
-------

* L'Inconnue de la Seine

Bilder
------

* Seines nedbørfelt og viktigste sideelverSeines nedbørfelt og viktigste sideelver
* Seines kildeSeines kilde
* Seine i Châtillon-sur-SeineSeine i Châtillon-sur-Seine
* Elva i ParisElva i Paris
* Seine i RouenSeine i Rouen

Referanser
----------

1. ↑  «sandre.eaufrance.fr». Arkivert fra originalen 12. november 2014. Besøkt 16. juli 2016.
2. ↑
3. ↑  «UNESCO World Heritage Centre – Paris, Banks of the Seine». whc.unesco.org. Besøkt 28. desember 2023.
4. ↑  Willsher, Kim (24.01.2018). «Paris on flooding alert as rising Seine causes travel disruption». *The Guardian*.
5. ↑  «Official Report 1900». la84.org. Besøkt 28. desember 2023.
6. ↑  «Official Report 1924». la84.org. Besøkt 28. desember 2023.
7. ↑  «An Olympic Ceremony Like No Other». paris2024.org. Besøkt 28. desember 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Seine River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Seine – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC **·** BNE **·** GeoNames **·** BBC Things
 |
**Aleksandr Jevgenjevitsj Smirnov** (russisk: Александр Евгеньевич Смирнов; født 17. august 1964 i Voskresensk i Sovjetunionen nå Russland) er en russisk tidligere ishockeyspiller som nå er trener for A-laget til Lillehammer Ishockeyklubb. Som spiller var han blant annet kaptein på det russiske landslaget og var med å vinne VM, samt deltok for Russland under Vinter-OL 1994 på Lillehammer. Han har spilt ishockey i flere sesonger for Storhamar, og har også hatt og har treneransvaret for klubben. Han er far til Dima Smirnov og Valera Smirnov. Dima kommentere ishockey på TV2 Sport og Valera er trener for Storhamar U18 sitt lag.

Russland
--------

Smirnov begynte å spille ishockey for moderklubben Khimik Voskresensk. I 1982 ble han tatt opp på A-laget til Khimik Voskresensk med Vladimir Jursinov som trener. Smirnov spilte i ti sesonger, han fikk et sølv og to bronsemedalje i den sovjetiske storligaen, og scoret 119 mål poeng på 393 kamper.

Finland
-------

Fra 1992 til 1995 spilte Smirnov i den finske ligaen for TPS. I 1993/94-sesongen ble han den på TPS med den beste pluss/minus-statistikken +35 poeng.

Norge
-----

Smirnov regnes som en av de beste spillerne noensinne i norsk ishockey.[] Smirnov var landslagskapteinen for Russland og hadde spilt en sesong i østerrikske Kapfenberger SV da han valgte Storhamar høsten 1995 ble sett på som en stor sensasjon med erfaring fra det sovjetiske hockeysystemet hadde han mye å bidra med i Storhamar selv i etter at han passerte 40 år. I tillegg så er han den eldste målscoreren og eldste aktive spilleren i Storhamar. Han var 41 år og 317 dager gammel da han scoret sitt siste mål. 18 dager senere spilte han sin siste kamp, og noterte seg for en assist i semifinaletapet mot VIF.

Trenerkariere
-------------

Han trente Storhamar i sesongen 2000/2001 og fikk med seg et seriegull før han vendte hjem til moderklubben Khimik. Han har også vært trener i Gjøvik Hockey sesong 2006/07, og tiltrådte igjen som hovedtrener for Storhamar etter Petter Thoresen for sesongen 2007/2008, dette endte med NM-gull. Han har også trent Severstal Tsjerepovets og HC Neftekhimik Nizhnekamsk (2011) i KHL. Etter fem år som trener i KHL kom han tilbake på ny i 2014 i Storhamar, der var han til 2016. 31. mai 2021 ble det klart at Smirnov ble trener for Lillehammer.

Referanser
----------

1. ↑   www.eurohockey.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Eurohockey.com, Eurohockey.com spiller-ID 3517, besøkt 25. april 2022[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  SMIRNOV, ALEXANDER
4. ↑  Lillehammer-profil om ny trener: - En trener som setter krav til sine spillere
5. ↑  Smirnov til L.I.K NRK

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aleksandr Smirnov – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Smirnov – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Smirnov – Hockeydb.com Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Smirnov – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Smirnov – Eliteprospects.com (personale) Rediger på Wikidata
**Ado Birk**, også skrevet *Aadu Birk*, *Aado Birk* eller *Avdei Birk*; født 14. november 1883, død 2. februar 1942, var en estisk politiker som var Estlands statsminister i tre dager, fra 28. juli til 30. juli 1920.

Biografi
--------

Ado Birk var født i Kulbisaare i byen Mõnnaste i Livonia. Han har gått på den teologiske ortodokse skolen i Riga, og studerte mellom 1907 og 1911 ved St. Petersburgs teologiske akademi og det juridiske fakultet i Tartu.

Fra 1911 til 1912 var han leder for det statiskiske byrået i Tallinn. Fra 1912 til 1917 var han advokat ved Jaan Poskas advokatkontor. I 1917 var han sekretær for den estiske provinsforsamlingen (*Eesti Maanõukogu*) og i 1918 var han diplomatisk utsending til Finland. Fra 1918 til 1919 var han formann i den estiske provinsforsamlingen og formann i valgkomiteen for konstitusjonsforsamlingen (*Asutav Kogu*). Fra 1919 til 1920 var han viseformann i konstitusjonsforsamlingen og utenriksminister. Han var statsminister i tre dager fra 28. til 30. juli 1920. Mellom 1917 og 1924 var han også formann for Tallinns frivillige brannkorps, og fra 1919 til 1922 formann i den estiske brannmannsunionen. I 1925 ble han igjen utnevnt til utenriksminister.

Han ledet Estlands delegasjon til Sovjet-Russland fra 1922 til 1926. Det ble framsatt påstander om at han i denne tiden ble rekruttert av russisk etterretningstjeneste (KRO).

Birk var aktiv i den estiske apostoliske ortodokse kirke (EAOC) fra midten av 1920-årene. I 1939-1940 var han økumenisk sekretær for kirken og også aktiv i kirkearbeidet i Tallinn.

Under andre verdenskrig, kort tid etter at Sovjetunionen invaderte og okkuperte Estland, ble Birk arrestert av NKVD (Sovjetunionens sikkerhetstjeneste og hemmelige politi) sammen med en rekke ledende estiske politikere, og de ble enten henrettet eller døde etter kort tid i russiske fangeleirer. Birk ble arrestert 14. juni 1941 og transportert til Sovjetunionen kort tid etter. 23. januar 1942 ble han dømt til døden uten rettssak av NKVDs spesialråd. Ifølge de dokumentene man har hatt tilgang til døde han i fangenskap i *Sevurallag*-fangeleiren i Sverdlovsk oblast like før henrettelsen skulle iverksettes.

Referanser
----------

1. ↑  «Ado Birk võeti lõplikult Eesti riigipeade seltskonda» **(estisk)**. Postimees. 29. juli 2008.
2. ↑  Tamman, Tina (2011). *The last ambassador: August Torma, soldier, diplomat, spy*. Amsterdam: Rodopi. s. 39. ISBN 978-90-420-3314-6.
3. ↑  Haslam, Jonathan (2015). «Near and Distant Neighbors: A New History of Soviet Intelligence». New York: Farrar, Straus and Giroux. s. 33. ISBN 978-0-374-21990-1.  Manglende eller tom `|url=` (hjelp)

Kilder
------

* Aadu (Ado) Birk
***Lone Fighter*** er en amerikansk stumfilm fra 1923 regissert av Albert Russell.

Handling
--------

Certain Lee fra Texas Ranger Division følger etter en gruppe kriminelle lovløse ledet av Macklyn Vance. Lee forelsker seg i Rose Trimball, men hun blir overbevist av Vance om at Lee er ansvarlig for at Harvey Bates havnet i fengsel - mannen hun hadde lovet å gifte seg med.

Rose forråder Lee til gjengen, men han klarer å stikke av. Bates bryter seg snart ut av fengselet, og han forteller Rose at Vance er hans fiende. Når Bates og Vance møtes begynner de å slåss på kanten av en høy klippe, hvor de faller og dør av skadene. Lee vinner deretter kjærligheten til Rose.

Skuespillere
------------

* J.B. Warner som Certain Lee
* Vester Pegg som Harvey Bates
* Josephine Hill som Rose Trimball
* Joe Ryan som Macklyn Vance
* Jim Gamble som Patrick Trimball

Referanser
----------

1. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 24. mars 2024.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Lone Fighter* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Denne artikkelen er under arbeid. Som leser bør du være forberedt på at den kan være uferdig, og at innholdet kan endre seg fra dag til dag. Som bidragsyter bør du være forberedt på redigeringskollisjoner; det kan være lurt å kopiere teksten din til en annen tekstbehandler før du lagrer. Diskuter gjerne artikkelens struktur og innhold på diskusjonssiden.

**Mathias Larsen Blilie** (1854–1929) var en norsk politiker, bonde og trelasthandler på Toten. Han var stortingsmann for Kristians amt fra 1907 til 1912.

Liv og virke
------------

Han vokste opp på gården Blili på Eina. Faren, Lars Kristiansen Blilie, var både ordfører og stortingsmann. Faren delte gården mellom Mathias og hans bror i 1880, men da broren døde, overtok Mathias hele gården. Han drev ellers stort innen skogbruk, trelasthandel, eiendomsomsetning og auksjonsforretning.

Mathias Blilie var medlem av Vestre Toten herredsstyre fra 1884 til herredsdelingen i 1908, deretter medlem av Eina herredsstyre. Han var Vestre Totens ordfører fra 1902 til 1907, valgt på en gårdbrukerliste, men fungerte også i ordførervervet mens Anton Røstøen møtte på Stortinget. Blilie var Einas første ordfører fra 1908 til 1910.

Han var styreformann i både sparebank og brannforsikringsselskap.

I 1906 ble Blilie innvalgt på Stortinget fra Toten valgkrets i Kristians amt, som en moderat venstremann. Han tilhørte den moderate fraksjonen som ble støtt ut av «det konsoliderte Venstre» i 1908. Ved stortingsvalget i 1909 ble han gjenvalgt fra Toten krets, denne gangen for Frisinnede Venstre, i valgsamarbeid med Høyre.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 103[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Digitalarkivet, «Klokkerbok for Kolbu prestegjeld, Eina sokn 1916–1934 (0531Q)», besøkt 8. april 2024[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 10[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Ødegaard, Svein-Erik, Austarheim, Hilde Larsen og Bækkelund, Bjørn (1998). *Totens bygdebok*. V. Stiftelsen Toten økomuseum og historielag. s. 154. ISBN 82-90557-04-3. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
5. 1 2  Lindstøl, Tallak (1914). *Stortinget og statsraadet 1814–1914*. 1, del 1. Kristiania. s. 103–104.
6. 1 2 3  Gjørvad, O. (red.) (1937). *Totens bygdebok*. II. s. 113–114.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
***The Love Piker*** er en amerikansk stumfilm fra 1923 regissert av E. Mason Hopper.

Handling
--------

Hope Warner blir arrestert for å ha kjørt alt for fort, men hun får hjelp av den unge sivilingeniøren Martin Van Huisen. Vennskapet mellom dem modnes etter hvert til kjærlighet. De forlover seg, men hennes lojalitet til kjæresten blir snart satt på en alvorlig prøve når han tar henne med for å besøke faren sin, den gamle Peter Van Huisen.

Når bryllupet deres nærmer seg, blir Hope stadig mer selvbevisst om forlovedens gammeldagse og fattige far - og hun unnlater derfor å invitere Peter til seremonien deres.

Skuespillere
------------

* Anita Stewart som Hope Warner
* William Norris som Peter Van Huisen
* Robert Frazer som Martin Van Huisen
* Carl Gerard som Archie Pembroke
* Arthur Hoyt som Click
* Betty Francisco som Edith Cloney
* Winston Miller som Willie Warner

Referanser
----------

1. ↑  «The Love Piker (1923)» **(engelsk)**. Besøkt 25. mars 2024.
2. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 25. mars 2024.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Love Piker* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Selesteinen, her avbildet i kunstverket «Gravita» av kunstneren Per FronthSelesteinen, her vist i kunstverket «Gravita» av Per Fronth (2023). Bildet viser steinen i størrelsesforholdet 1:1 (Høyde:152 cm) og er skapt på bestilling fra Småkraftforeninga. Det står utstilt på foreningens kontor i Oslo.
**Selesteinen** er en runestein datert til 1100-tallet, som i tidligere tider sto ved Figgjoelva på Jæren i Rogaland. Steinen måler ca 152 cm i lengde og er nå å finne på Arkeologisk museum i Stavanger. 

Navnet kommer av at steinen tilhørte den nærliggende gården Sele og omtaler hvordan retten til elva – enten det var snakk om fiske, kvern eller vannkraft – var knyttet til denne gården. 

Selesteinen er den første kjente skriftlige henvisningen som omtaler privat eierskap til elver i Norge. Senere er retten stadfestet i Magnus Lagsbøtes Landslov fra 1274 og en rekke andre lover, noe som blant annet har lagt grunnlaget for den norske småkraftnæringen.

Referanser
----------

1. ↑  «Småkraftforeninga». Besøkt 25.03.2024.
**Hulda Marie Bentzen** (1858–1937) var en norsk, profesjonell fotograf som var aktiv i Bergen fra 1886 til 1919. Hun brukte selv bare **Hulda Bentzen** i sine avisannonser og som påskrift på bilder.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Hun var datter av skipskaptein Einar Bentzen og Karen Bertine, født Gullaksen. Hun skal ha lært fotografering hos Max Behrends, en tysk fotograf som bodde i Bergen en tid fra midten av 1800-tallet og senere flyttet til Trøndelag.

### Fotografi

Bentzen hadde eget fotoatelier i Bergen fra rundt 1886. Gjennom diverse avisnotiser er det mulig å følge utviklingen av firmaet. Hun var driftig og hadde en tid en filial på Voss samtidig med at hun hadde atelieret i Bergen. Enkelte av bildene er merket på baksiden med «Filial Voss». 

Avertissement fra november 1898Hun stilte ut fotografier på Landsutstillingen i Bergen i 1898. Hun ble tildelt medalje, og senere merket hun baksiden av bildene sine «Prismedalje Bergen 1898». (Se eksempel i bildegalleriet). Like etter landsutstillingen, i november 1898, reklamerte hun med at hun var «Hjemkommen fra Udlandet» med det aller nyeste innen fotografering.I september 1901 satte hun inn informasjon i avisene om at hun hadde overdratt fotoatelieret, med alt utstyr, til Justus Lockwood jr. Bak på flere av bildene står det deretter «Hilda Bentzens Eftfl. (Justus Lockwood»).

I 1915 averterte hun i flere aviser at hun hadde åpnet et «nyt, tidsmæssigt fotografisk Atelier» på Gimle, Haukeland. I 1917 averterte hun etter øvet medhjelper til atelieret i Bergen, men allerede i 1919 averterte hun fotoatelieret, «fuldt monteret», til leie.

Hun er spesielt kjent for sine portrettfotografier. Hun solgte også postkort med landskapsmotiver. Enkelte av kortene er utgitt på eget forlag. Disse er påført teksten «Hulda Bentzens Forlag».

Galleri
-------

* Felespilleren Sjur HelgelandFelespilleren Sjur Helgeland
* Postkort med motiv fra UlvikPostkort med motiv fra Ulvik
* Studiofoto. Bakside med informasjon om pristildeling i 1898Studiofoto. Bakside med informasjon om pristildeling i 1898
* Studiofoto Studiofoto

Universitetsbiblioteket i Bergen har digitalisert og gjort tilgjengelig mer enn 50 av hennes bilder.

Referanser
----------

1. ↑   kulturnav.org[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  «Bentzen, Hulda Marie (1858 - 1937) - KulturNav». *kulturnav.org*. Besøkt 15. mars 2024.
3. ↑  «Behrends, Max». *www.steinkjerleksikonet.no*. Besøkt 15. mars 2024.
4. ↑  *Officiel katalog over haandværks- & industriafdelingen, samt den internationale fiskeriafdeling ved udstillingen i Bergen 1898*. xx#. 1898. s. 33.
5. ↑  «Bergens Annonce Tidende». Bergen. 12.11.1898. s. 3.
6. ↑  «Bergens Aftenblad». Bergen. 09.09.1901.
7. ↑  «Bergens tidende». Bergen. 1919. s. 13.
8. ↑  Hulda Bentzen Forlag, Voss. «Ulvik, Hardanger» **(norsk)**. Besøkt 14. mars 2024.
9. ↑  «Marcus - søk». *marcus.uib.no*. Besøkt 14. mars 2024.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** NMFF **·** KulturNav
 |
**Air India Flight 101** var en internasjonal passasjerflyvning mellom Beirut i Libanon og Genève-Cointrin-flyplassen i Sveits operert av Air India. 24. januar 1966 styrtet flyet som opererte ruten, en Boeing 707, i Mont Blanc i Frankrike. Årsaken var en misforstått dialog mellom radar-kontrollen og piloten. Alle 117 personer ombord omkom.

Ulykken
-------

Air India Flight 101 var underveis fra Beirut internasjonale lufthavn til Genève-Cointrin-flyplassen i Sveits, og ble operert av en Boeing 707-437, registrert *VT-DMN* med navn Kanchenjunga. Etter at flyet forlot Bombay hadde det stoppet i Delhi og Beirut, og var på vei til mellomlanding i Geneve før endelig bestemmelsessted London. I en høyde av 19 000 fot ble flyet bedt om å gå ned for landing på Genève internasjonale lufthavn etter at flyet hadde passert Mont Blanc. Flygeren trodde at han hadde passert Mont Blanc, og begynte å redusere høyden; hvoretter han fløy inn i fjellveggen i nærheten av Rochers de la Tournette, på en høyde av 4 750 m. Alle 106 passasjerer og mannskapet på elleve omkom.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Accident description at the Aviation Safety Network
2. 1 2  "The Air-India Disaster".
3. ↑  Mendis, Sean (26. juli 2004). «Air India : The story of the aircraft». *Airwhiners.net*. Besøkt 13. juni 2013.
**Jean-Dominique Senard** (7. mars 1953) er en fransk leder og forretningsmann. I mai 2012 erstattet han Michel Rollier som administrerende direktør i multinasjonale Michelin, etter at han begynte i selskapet som finansdirektør i 2005. Senard var den første Michelin-sjefen som ikke var knyttet til grunnleggerfamilien. I januar 2019 ble han utnevnt til president for det multinasjonale Renault.

Biografi
--------

Senard, sønn av en diplomat, vokste opp blant ambassader rundt om i verden. Han gikk på HEC Paris, hvor han fullførte opplæringen med en mastergrad i jus.

Han begynte sin karriere i ulike finansfirmaer og ankom oljeselskapet Total i 1979. I 1987 begynte Senard i Saint-Gobain finansledelse. I februar 1988 ble han utnevnt til visedirektør og direktør i 1991. Han fortsatte deretter med å lede byggematerialene til Saint-Gobain-gruppen, hvor han ble til 1996, da han begynte i aluminiumkonglomeratgruppen Pechiney som finansdirektør og medlem av eksekutivkomiteen. Perioden var svært turbulent for aluminiumsgiganten. Da gruvearbeideren Alcan lanserte et overtakelsestilbud på Pechiney i 2003, ble Senard utnevnt til styreleder, med et veikart for å oppnå fusjonen. Som et resultat av OPA ble han medlem av Alcans administrasjonskomité.

I mars 2005 begynte han i Michelin som finansdirektør og medlem av hovedstyret. Etter den utilsiktede drukningsdøden til sjefen, Édouard Michelin, i 2006, ble han utnevnt til administrerende partner i gruppen i mai 2007. I november 2014 ble Senard bekreftet som daglig leder i selskapet etter et styremøte. Hans mandat ble fornyet for fire år og skulle avsluttes i første halvdel av 2019, ved slutten av generalforsamlingen.

### Renault

24. januar 2019 utnevnte Renault styre Senard til president for det multinasjonale Renault, for å erstatte Carlos Ghosn, fengslet i Japan for påståtte uregelmessigheter i Nissan. Samtidig utnevnte det multinasjonale bilindustrien Thierry Bolloré til generaldirektør og administrerende sjef for Renault daglige aktiviteter.

Referanser
----------

1. ↑   Who's Who in France, Who's Who in France biografi-ID 38076[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000029489, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Who's Who in France[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2 3   Journal officiel de la République française, «Décret du 8 septembre 2021 portant promotion et nomination dans l’ordre national de la Légion d’honneur», hefte 162, NOR PRER2112790D, utgitt 14. juli 2021, besøkt 4. januar 2022[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  Jean-Dominique Senard (Michelin)  : «Il faut refondre notre dialogue social»
6. ↑  Jean-Dominique Senard
7. ↑  Jean-Dominique Senard continues as Michelin managing general partner
8. ↑  Renault nombra a Jean-Dominique Senard nuevo presidente

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jean-Dominique Senard – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Munzinger (iba)
 |
**Zaman Shah Durrani**, den femte sønnen av Timur Shah Durrani var sjah i Afghanistan fra 1793 til 1801.

Han tok tronen til Durrani-riket etter hans fars død. Hen nedkjempet sine rivaler, hans brødre, med hjelp av Sardar Payenda Khan, høvdingen av barakzaiene. Han trakk ut en troskapsed fra sin siste utfordrer, Mahmud Shah, og gav ham guvernørsetet i Herat. Ved å gjøre dette, delte han maktgrunnlaget mellom Herat og hans eget styre i Kabul, en deling som ble værende i et århundre. Kabul var den primære maktbasen, mens Herat opprettholdt en slags kvasi-uavhengighet. Begge kjempet om makten over Kandahar.

Han forsøkte å kopiere hans fars suksess i India, men hans forsøk på ekspansjon førte ham inn i en konflikt med Storbritannia. Britene oppfordret sjahen av Persia til å invadere Durrani og ødela hans planer ved å tvinge ham til å beskytte sitt eget land.

I sitt eget land gikk ting godt for Zaman, i hvert fall til å begynne med. Han klarte å tvinge Mahmud vekk fra Herat og inn i persisk eksil. Men Mahmud etablerte en allianse med Fateh Khan, og med hans støtte var Mahmud i stand til å slå tilbake i 1800 og Zaman måtte flykte mot Peshawar. Men han klarte det aldri, han ble fanget, blindet og fengslet i Kabul i Bala Hissar.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Zaman Shah Durrani – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
Reklame for den amerikanske stumfilmen *Easy to Make Money*
***Easy to Make Money*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Edwin Carewe.

Handling
--------

Jimmy Slocum, hvis velstående far stadig betaler fartsbøtene og tapte veddemål for ham, vinner et veddemål på 1 000 dollar med faren sin om at Katherine Fowler – som faren ønsker at Jimmy skal gifte seg med – ikke elsker ham. Jimmy inngår deretter et veddemål på 25 000 dollar om at han kan unngå å bli arrestert mer enn én gang i løpet av det kommende året. Men for å oppnå dette planlegger han å få en fengselsstraff på 12 måneder, etter å slåss i en pub.

Jimmy blir imidlertid løslatt tidligere enn ventet, på grunn av farens innsats. Men han blir deretter strandet i en liten by, hvor han snart forelsker seg i Ethel Wheeler – eieren av et nedslitt hotell. Han tjener etter hvert en formue sammen med henne på å selge mineralvann som blir funnet på eiendommen hennes. Jimmy åpner sin egen bank med 25 000 dollar, og gifter seg med Ethel. Han oppnår også respekt fra faren sin på grunn av suksessen han har opplevd.

Skuespillere
------------

* Bert Lytell som Jimmy Frederick Slocum Jr.
* Gertrude Selby som Ethel Wheeler
* Frank Currier som James Frederick Slocum Sr.
* Stanton Heck som Henry Fowler
* Ethel Shannon som Katherine Fowler
* Edward Connelly som Jasper Kennedy
* Bull Montana som Charles Miller
* Hal Wilson

Referanser
----------

1. ↑  EASY TO MAKE MONEY

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Easy to Make Money* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Easy to Make Money* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Easy to Make Money* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Easy to Make Money* på Silent Era Rediger på Wikidata
Jingzhou i Hubei
**Jingzhou** (荆州; pinyin: *Jīngzhōu*) er en by på prefekturnivå i provinsen Hubei i det sentrale Kina. Byen har 6,3 mill. innbyggere (2005).[]

Historie
--------

Fullstendig mumie, Jingzhous museum
Jingzhou har siden 4000 f.Kr. vært et komminkasjonssentrum i landet. Gamlebyen i Jingzhou er det som i dag er den sentrale urbane bebyggelse Jiangling fylke. Det ligger ved Yangtzeflodens midtre løp, militært strategisk plassert.

Ying, som lå innenfor grensene av dagens Jingzhou, var hovedstaden for over 20 konger over 411 år i staten Chu i Vår- og høstannalenes tid og de stridende rikers tid under Zhou-dynastiet (1046 - 256).[]

Byen sies å ha blitt bygd med jord av Guan Yu i de tre rikers tid.[] I Sør- og nord-dynastienes tid var den hovedstad for vestlige Liang. I de fem dynastiers og ti kongerikers tid var den hovedstad for staten Nanping.

Administrative enheter
----------------------

Gatebilde fra bydistriktet Shashi
Jingzhou består av to bydistrikter, tre fylker og tre byfylker:

* Bydistriktet Shashi – 沙市区 *Shāshì Qū* ; 469 km², 540 000 innbyggere, regjeringssete;
* Bydistriktet Jingzhou – 荆州区 *Jīngzhōu Qū* ; 1 046 km², 570 000 innbyggere;
* Fylket Jianli – 监利县 *Jiānlì Xiàn* ; 3 118 km², 1,46 mill. innbyggere;
* Fylket Gong'an – 公安县 *Gōng'ān Xiàn* ; 2 258 km², 1,03 mill. innbyggere;
* Fylket Jiangling – 江陵县 *Jiānglíng Xiàn* ; 1 032 km², 400 000 innbyggere;
* Byfylket Honghu – 洪湖市 *Hónghú Shì* ; 2 519 km², 920 000 innbyggere;
* Byfylket Shishou – 石首市 *Shíshǒu Shì* ; 1 427 km², 650 000 innbyggere;
* Byfylket Songzi – 松滋市 *Sōngzī Shì* ; 2 235 km², 840 000 innbyggere.

Samferdsel
----------

### Tog

Hankou–Yichang-høyhastighetsjernbane, åpnet i 2012, løper gjennom området og har stasjon der.

### Vei

Kinas riksvei 207 løper gjennom prefekturet, både gjennom selve byen Jingzhou (bydistriktene) og så fylket Gong'an. Denne viktige trafikkåren begynner i Xilinhot i Indre Mongolia nær grensen til Mongolia, løper sørover og ender i Hai'an, en by som ligger i Xuwen fylke sør på Leizhouhalvøya i provinsen Guangdong.

Kinas riksvei 318, en av Folkerepublikken Kinas lengste hovedveier, løper også gjennom området. Den begynner i Shanghai og fører blant annet innom Wuhan og Chengdu på sin vei inn i Tibet og Lhasa og helt frem til en kinesisk grenseovergang mot Nepal i Zhangmu.

Referanser
----------

1. ↑  ; *Folketellingen 2020 i Kina*.
2. ↑  GeoHive - China, Hubei Arkivert 16. juni 2013 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Jingzhou – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Kjell Egil Olborg Bakkelund** (født 1988 i Gjøvik) er en norsk styrkeløfter som konkurrerer for Oslo Styrkeløftklubb. Han har tidligere konkurrert for Brumunddal Atletklubb og Sande Kraftsportklubb.

Bakkelund har konkurrert i styrkeløft siden 2007, og er i 2013 Norges ledende mannlige styrkeløfter. Kjell Egil er på landslaget i styrkeløft, og han representerte Norge under VM i styrkeløft i Stavanger i november 2013. 

Bakkelund har per november 2013 alle norgesrekordene i vektklassen -83 kg, både for junior og i åpen klasse. I tillegg ligger han per november 2013 øverst på adelskalenderen for menn i Norge , etter at han løftet totalt 917,5 kg med en kroppsvekt på 78,59 kg, under World Games 2013. Under VM i Stavanger i 2013 nådde han karrierens høydepunkt så langt, da han ble verdensmester i styrkeløft i klasse -83 kg. Samtidig tok han ny verdensrekord sammenlagt, med 942,5 kg, hele 17,5 kg over forrige verdensrekord. 

Hans beste internasjonale plasseringer er 1.-plass i styrkeløft VM i 2013, 1.-plass i styrkeløft EM i 2013 og 2.-plass i World Games 2013.

Medaljer i norske mesterskap
----------------------------

| Plassering | Øvelse | År |
| --- | --- | --- |
| Gull | 74 kg | 2018 |
| Gull | 83 kg | 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2021, 2023 |
| Gull | Utstyrsfritt 74 kg | 2016, 2017, 2019, 2022, 2024 |
| Gull | Utstyrsfritt 83 kg | 2018, 2023 |

Referanser
----------

1. 1 2  Adelskalender
2. ↑
3. ↑  IPF World Records «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 19. mars 2012. Besøkt 23. mars 2012.
4. ↑

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Marion Pritchard** (1920–2016) var en nederlandsk-amerikansk sosialarbeider og psykoanalytiker som utmerket seg ved å berge jødiske liv i Nederland under andre verdenskrig.

Marion Pritchard vokste opp i Nederland som datter av en dommer. I en alder av 19 år begynte hun på utdannelse ved en sosial høyskole i Amsterdam. Under studiene ble hun arrestert mistenkt for engasjement i motstandsbevegelsen og satt i fengsel i syv måneder.

I 1942 gjemte hun for første gang et jødisk barn, en 2 1/2 år gammel gutt, i flere måneder i foreldrenes hjem. Senere beskyttet hun på vegne av motstandsbevegelsen futuristen Fred (Freddie) Polak (1907-85) og hans tre barn i et hus på landsbygda i nesten tre år frem til krigens slutt. Marion Pritchard anses å ha reddet minst 150 menneskers liv.

> Da krigen var over, hadde jeg løyet, stjålet, jukset, forrådt og til og med drept.
> 
> 
> Marion Pritchard i University of Michigans Wallenberg Endowments Wallenberg Lecture, Ann Arbor oktober 1996
> 
> 

Etter krigen jobbet Marion Pritchard i FNs hjelpe- og rehabiliteringsadministrasjons flyktningomsorgsleir. I en leir i Tyskland møtte hun den tidligere amerikanske hærens løytnant Tony Pritchard, som hun giftet seg med. Hun emigrerte til USA i 1947 og slo seg ned i Vermont. Hun har tre barn. Hun mottok æresbevisningen Rettskafne blant nasjonene i 1983 og ble æresborger i Israel i 1991. Hun mottok også Wallenbergmedaljen i 1996.

Referanser
----------

1. ↑  «Marion Pritchard Obituary - Washington, District Of Columbia». *www.tributes.com* **(engelsk)**. Besøkt 18. desember 2016.
2. ↑  «Marion Pritchard». Jewish Virtual Library.
3. ↑  «Marion Pritchard, Who Risked Her Life to Rescue Jews From Nazis, Dies at 96». *The New York Times*. 23. desember 2016.
4. ↑  USA Holocaust Museum om Marion Pritchard Arkivert 6. mai 2009 hos Wayback Machine. besøkt 2010-07-27
5. ↑  «The Brave Dutch Girl: Marion Pritchard». Accidental Talmudist.
6. ↑  Refererer til at Marion Pritchard uoppdaget skjøt og drepte en nederlandsk overløpende politimann med en revolver. Denne natten hadde han avslørt henne i å gjemme de tre barna Tom, Lex og Erica Polak i huset på landsbygda, hvor hun siden 1943 hadde gjemt unna flyktningfamilien.
7. ↑  «Marion Pritchard, Dutch savior». The International Raoul Wallenberg Foundation.
***Usechus*** er en slekt av mattbiller. De fleste av artene lever av sopp som vokser på død ved, og er derfor sjeldne i miljøer med lite død ved.

Utseende
--------

Store (15 – 45 mm) biller med meget tykt skall. De blir kalt "ironclad beetles" i USA. **Hodet** er kort og bredt med små fasettøyne, antennene er perlekjedeformede, 11-leddete, forholdsvis tykke uten tydelig kølle. **Brystskjoldet** (pronotum) er mer eller mindre hjerteformet, bredest foran midten og høyt hvelvet. Sidekantene er ofte tannede, og det kan ha groper eller lengdefurer. **Dekkvingene** er hvelvede, tykke og harde, ofte med opphøyde områder, buler, lister eller lengdefurer. Oversiden er som oftest matt, ofte med fine, korte hår eller kraftig mikroskulptur. **Beina** er kraftige, særlig er føttene påfallende tykke. Fram- og mellomføttene har fem ledd, bakføttene fire. Mattbillenes larver ligner larvene til trebukker (Cerambycidae). De er avlange og tynnhudete med kraftige kjever, men reduserte bein.

Levevis
-------

Artene utvikler seg i sopp på død ved. For de store, tropiske artene i underfamilien Zopherinae kan larveutviklingen ta flere år, og de voksne billene kan også leve i mange år, noe som er ganske uvanlig mellom insekter. Da de er knyttet til død ved er mange av mattbillene truet av moderne skogbruk som gjerne fjerner all slik ved fra skogen.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i det vestlige Nord-Amerika og Øst-Asia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia
			* Overfamilien heteromerer, Tenebrionoidea
				+ Familien **mattbiller**, Zopheridae Solier, 1834
					- Underfamilien **Zopherinae** Solier, 1834 – ikke i Norge
						* Stammen Usechini Horn, 1867
							+ Slekten ***Usechus*** Motschulsky, 1845
								- *Usechus chujoi* Kulzer, 1960
								- *Usechus lacerta* Motschulsky, 1845
								- *Usechus nucleatus* Casey, 1889
								- *Usechus ohdaiensis* Sasaji, 1987
								- *Usechus sasajii* Saitö, 1999
								- *Usechus tsushimensis* Kamiya, 1963

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 17. oktober 2020. Besøkt 17. oktober 2020.
2. ↑  «Artsdatabankens navneopplysninger med artstre». Artsdatabanken. 17. oktober 2020. Besøkt 17. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Frederick Eis** (født 20. januar 1843 i Arbach i Rhinprovinsen i kongedømmet Preussen, død 5. mai 1926) var en tyskfødt katolsk prelat. Han var biskop av bispedømmet Sault Sainte Marie-Marquette på Upper Peninsula av Michigan fra 1899 til 1922.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Frederick Eis var den yngste av fire barn av William Eis og Catherine Dietrich.[1] Da Eis var 12 år, emigrerte familien til USA i 1855. De bosatte seg først i Calvary i Wichigan, deretter Minnesota, og til slutt i Rockland i Michigan.[1] Eis ble undervist i latin og fransk av en misjonsprest, Martin Fox.[2][3]

I 1861 begynte Eis å studere for prestetjeneste ved *St. Francis Seminary* i Milwaukee i Wisconsin.[4] På grunn av den amerikanske borgerkrig sendte biskop Frederic Baraga Eis for å studere filosofi og teologi i stedet ved *College of Joliette* i Joliette i provinsen Quebec i Canada.[5] I løpet av de siste årene på Joliette underviste han i engelsk, matematikk og handel.[1]

### Prest

Eis ble presteviet av biskop Ignatius Mrak den 30. oktober 1870 for bispedømmet Sault Sainte Marie og Marquette.[6] Etter sin ordinasjon tjenestegjorde Eis i følgende menigheter i Michigan:

* Rektor for *St. Peter Cathedral Parish* i Marquette (1870 til 1873)[1]
* Pastor i *Sacred Heart Parish* i Calumet (1873 til 1874)
* Pastor i *St. Anne Parish* i Hancock (1874 til 1880)[2]
* Pastor ved *St. Paul Parish* i {{Negaunee (Michigan)|]] (1880 til 1890). Mens han var på *St. Paul* reduserte han menighetens gjeld og bygde en skole. Han ble tvunget til å trekke seg i 1890 på grunn av helseproblemer.[3]

I de neste fem årene tilbragte Eis for å forbedre helsen vintrene i California og Colorado, og returnerte til Michigan om somrene.[1] Etter at helsen ble bedre, ble han pastor i *St. Sebastian Parish* i Bessemer i Michigan i 1894, og flyttet deretter i 1895 til *Guardian Angels Parish* i Crystal Falls som pastor.[2] I løpet av denne perioden var Eis også inspektør for bispedømmeskolene. Etter biskop John Vertins død var Eis bispedømmeadministrator.[3][1]

### Biskop av Sault Sainte Marie og Marquette

Den 7. juni 1899 ble Eis utnevnt til den fjerde biskop av bispedømmet Sault Sainte Marie og Marquette av pave Leo XIII.[6] Han ble bispeviet den 20. august 1899 av erkebiskop Frederick Katzer ved *St. Peter*-katedralen.[6]

I løpet av Eis' 23-årige periode som biskop, ledet han bispedømmet gjennom nasjonalistiske kontroverser innen det amerikanske katolske samfunn, og grunnla flere veldedige institusjoner og sykehus.[7] Han var kjent for å være nyttig for menn som ønsket å gå på seminar og kvinner som ønsket å slutte seg til religiøse ordener.[3]I 1900 reiste Eis til Roma, og møtte Leo XIII i Vatikanet.[1]

### Fratreden

Den 8. juli 1922 innvilget pave Pius XI Eis' fratreden som biskop av bispedømmet Sault Sainte Marie og Marquette og utnevnte ham til titulærbiskop av *Bita*.[6]

Biskop Frederick Eis døde i Marquette den 5. mai 1926, 83 år gammel.[8] Han bler gravlagt i biskopenes krypt ved St. Peter-katedralen.[7]
**Edvin Sevrin Endresen** (1892–1968) var en norsk maskinfører og politiker (Ap). Han var stortingsrepresentant 1928–1930 innvalgt fra Kjøpstedene i Hedmark og Oppland fylker, og senere fast møtende vara i flere år mellom 1935 og 1940.

Edv. Endresen var født i Vestre Moland, som sønn av fabrikkarbeider Engel Endresen og Anna (født Karlsen). Fra 1908 til 1915 arbeidet han ved Kalvild Træsliperi og Kartonfabrik ved Lillesand, før han var ved Hunsfoss Fabrikker ved Kristiansand og ved aluminiumsfabrikken ved Eydehavn. I 1919 kom Endresen til Mesna Træsliperi og Kartonfabrik på Lillehammer. Her ble han etterhvert skiftsformann, og han fortsatte ved kartongfabrikken ut yrkeskarrieren.

Endresen kom inn tidlig inn i organisasjonslivet, og allerede som sektenåring ble han formann i den lokale fagforening på Kalvild. Han var en ledende skikkelse i arbeiderungdomsbevegelsen på Sørlandet, og fortsatte det politiske arbeidet etter å ha flyttet til Lillehammer. Endresen var i mange år styremedlem i Lillehammer Arbeiderparti, og en tid også formann. Han satt tretti år i Lillehammer bystyre, i mange år i formannskapet og en periode som varaordfører.

På Stortinget hadde Endresen fast plass fra 1928 til 1930, før han ble varamann fra 1931. Da Fredrik Monsen gikk inn i regjering i 1935 rykket Endresen opp som fast møtende vara, og han møtte resten av sesjonen i 1935, hele 1936 og 1937, og igjen i 1939 og i 1940. På Stortinget satt Endresen i sosialkomiteen, kommunalkomiteen og i militærkomiteen.

Under andre verdenskrig var Endresen kontaktmann for Hjemmefronten og den illegale fagbegevelsen, og fra januar 1945 måtte han gå i dekning.

Referanser
----------

1. 1 2  «Tingmenn frå Gudbrandsdalen gjennom 150 år: Edvin Severin Endresen». *Dagningen*, 10. oktober 1952.
2. 1 2 3  «Edv. Endresen 60 år». *Dagningen*, 10. oktober 1952.
3. ↑  «Minnetale i Stortinget over fire tidligere stortingsmenn som er avgått ved døden». *Bergens Tidende*, 4. oktober 1968.
**Jærstrendene landskapsvernområde** ligger i jærkommunene Klepp, Hå, Randaberg og Sola i Rogaland. Området strekker seg langs kyststripa fra Tungenes i nord til Ogna i sør.

Området som består av flere separat beliggende lokaliteter, ble opprettet i 2003 og er på 34 km² landareal og 79 km² sjøareal. Området omfatter det 7 mil lange strekket fra Tungenes i Randaberg til Sirevåg i Hå, i tillegg til øyriket Håstein – Rott vest for Jæren. Landskapsvernområdet er opprettet på grunn av sitt egenartede kultur- og naturlandskap. Verneområdene omfatter 8 fugelfredningner, 10 plantefredninger og 4 naturminner i tillegg til landskapsvernkvalitetene.

Jærstrendene har et egenartet natur- og kulturlandskap med særpregede strandtyper. De geologiske, botaniske, zoologiske og kulturhistoriske elementene gir området særpreg, og landskapet som helhet er unikt i Norge. Det er stor variasjon i plantesamfunn, og en rekke sjeldne plantearter finnes i området. 

Deler av det vernede området inngår i Jæren våtmarksystem, som står på listen over internasjonalt viktige våtmarksområder under Ramsar-konvensjonen. Innenfor sandstrendene er det store områder med sanddyner og en spesiell flora og fauna, flere av disse artene er truede arter.

Referanser
----------

1. ↑  ; *Naturbase*; besøksdato: 22. juli 2019.
2. ↑  «Jærstrendene». *Rogaland* **(norsk nynorsk)**. Besøkt 14. januar 2020.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Naturbase
 |
**Ola Mathias Calmeyer** (født 14. april 1930 i Oslo, død 5. juni 2003) var en norsk jazzmusiker (piano). Han var bror til skuespiller Joachim Calmeyer, tekstilkunstneren Sidsel Calmeyer og forfatteren Bengt Calmeyer, og kjent fra en rekke samarbeid og utgivelser.

Etter oppvekst i Horten, tok han del i Oslo's jazzmiljø (1949–53), var i USA (1953–63), og spilte i Vestfold (1963–75), der han blant annet etablerte Urijazz i Tønsberg. Etter flytting til Oslo's jazzmiljø (1975–1990) spilte han i Club 7's husband, Winds Hot & Cool, samt besetninger ledet av Brinck Johnsen, Alf Kjellman Ditlef Eckhoff, Paul Weeden, Odd Riisnæs og Carl Magnus Neumann.

Derpå etablerte han eget plateselskap Jazzland i kompaniskap med jazzbassisten Arne Styhr, hvorpå han ga han ut plate med sin «Mallorcatrio» der Ole Jacob Hansen trommer og Terje Venaas/Kai Hartvigsen bass tok del, med bidrag fra broren Joachim Calmeyer, Ditlef Eckhoff og Bjørn Johansen. Han ga også ut *Rainbow sessions*
med
Bjarne Nerem, Kristian Bergheim og Eyvind Olsen. Den senere tid ledet han en ny versjon av «Havna Swingers 95» (som han hadde etablert 1948-49) til kassett, og samarbeidet med poeten Triztán Vindtorn i oppsetninger. I kvartett med Jørn Winnæss, Halvard Kausland og Kristen Svendsen utkom to plater (1997, 2000).

Utgivelser
----------

### Soloalbum

* *Jazzpoem* (1990)
* *Jazz i blått spindelvev* (1997) med Alexander Grieg, Geir Åge Johnsen og Jørn Winnæss
* *Fingersongs* (1999) med Jørn Winnæss
* *Oleo!* (2006)
* *Our Buddy* (2010)

### Andre deltagelser

* Winds Hot & Cool: *Nostalgia Up to Date* (1984)
* Kristian Bergheim/Bjarne Nerem: *Rainbow sessions* (1990)
* Monica Borgen: *Choice* (1998)
* Carl Magnus Neumann: *Live at Kongsberg and Other Unreleased Works* (2008)

Referanser
----------

1. ↑  biografi fra Norsk Musikkinformasjon
2. ↑  Ola Calmeyer Prosjekt Arkivert 30. november 2006 hos Wayback Machine.
3. ↑  Carl Petter Opsahl, Ola Calmeyer Prosjekt: «Jazzpoem» anmeldelse fra VG (9.8.05)

Eksterne lenker
---------------

* Biografi fra Jazzbasen.
* Diskografi fra Jazzbasen.

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Devle gård** (gnr. 412/1, tidligere 3/1 i Strinda kommune) er en gård på Ladehalvøya i Trondheim, beliggende på en haug mellom Ringve og Leangen. Navnet kommer fra norrønt *Depill*, og er muligens et navn på et tjern eller en dam som har ligget på gårdsvaldet. Det er funnet en gravrøys på gårdsvaldet, som trolig hørte under Lade gård opprinnelig, og det er ikke mulig å si når Devle ble et eget bruk. De tre husmannsplassene Berget, Devlemarken og Nybryggen tilhørte gården. 

I middelalderen tilhørte Devle Bakke kloster, før den deretter lå under Lade. Gården hadde samme eiere som Lade fram til Caspar Schøllers død i 1661, da den ble overtatt av hans sønner. De solgte den videre til kjøpmann Jochum Hinsche. I 1708 kjøpte kjøpmann Jonas Angell gården, og overdro den til sin svigersønn, Just Wide. Devle ble så overtatt av Wides svigersønn Henrik Meincke i 1784, og deretter av hans sønn, Just Meincke, som i 1840 overdro den videre til sin sønn, Henrik Meincke. Ved Meinckes død i 1855 ble Devle overtatt av datteren Louise, som var gift med Johan T. Finne. Gården var i familien Finnes eie fram til Trondheim kommune overtok den i 1962. Det meste av jordveien hadde tidligere blitt overdratt til Strinda kommune, som hadde utstykket den til bolig- og industriformål. 

Hovedbygningen på Devle ble oppført av Just Meincke etter 1827/28. Bygningen er et midtsalshus i en og en halv etasje, og har to fløyer med fremspringende takark på begge sider. Den ble satt i stand utendørs i årene 1980–81. I årene 1940–1945, under andre verdenskrig, var gården beslaglagt av tyskerne, og husene ble sterkt ramponert. Innendørs preges bygningen fremdeles av skilleveggene tyskerne satt opp. I dag benyttes hovedbygningen på Devle til kommunale boliger, og består av syv leiligheter. Den er omgitt av kommunale aldersboliger. Gården er omringet av en park med flere store, gamle trær.

Galleri
-------

* Hovedbygningens sørfasade (1979)Hovedbygningens sørfasade (1979)
* Hovedbygningens nordfasade (1979)Hovedbygningens nordfasade (1979)
* Devle gård (1983)Devle gård (1983)
* Devle gård (1983)Devle gård (1983)

Litteratur
----------

* Bratberg, Terje T.V. (1996). *Trondheim byleksikon*. Kunnskapsforlaget. s. 138–139. ISBN 8257306428.
* *Strinda bygdebok*. Strinda bygdebokkomité. 1939. s. 106–108. ISBN 8270284386.
* Støren, Wilhelm K. (1983). *Sted og navn i Trondheim*. Brun. s. 64–65. ISBN 8270284718.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Wild Water** er en norsk musikkgruppe og ble stiftet av Daniel Brinch og Olav Verpe i 2003. 

I 2007 fant bandet tonen med Christer André Cederberg fra Animal Alpha. Samarbeidet med Cederberg ga liv til *That Great View* og *No Legacy EP*. I januar 2009 ble de oppdaget av tidligere Turboneger gitarist Rune Grønn og deres tredje plate That Great View ble sluppet 16. mars 2009 via bandets eget selskap «Wild Water Music», som ble opprettet i 2007, og Sonet.

Tekstene deres er basert på åndelig refleksjoner med et tydelig religiøst budskap. Vokalist Olav Verpe bruker sin katolske bakgrunn som fundament for tekstene. Deres tredje plate That Great View inneholder syv låter som tar for seg temaer som tilsammen utgjør deres og mange andres syn på verden. Alle de fire medlemmene i Wild Water kommer fra Oslo-Øst og har viet mye tid til arbeid med barn og unge i Groruddalen. Bandet har selv uttalt at de befinner seg i en privilegert situasjon hvor du har muligheten til å være idealister og det har de planer om å være så lenge de kan.

Wild Water arrangerte sommeren 2007 minifestivalen *Redd barna Rock* i samarbeid med Redd Barna. Festivalen fant sted i sofienbergparken og hadde temaet *Stopp volden mot barn*. De deltok også under støttekonserten, *Alle For Chile*, som fant sted i Oslo 13. mars 2010. Alle inntektene fra konserten gikk til det jordskjelvrammede Chile.

Tor Øivind Hansen Lolland tegnet coveret til *Let's Talk About Life* og *That Great View*. *Let's Talk About Life* ble trykket i 1 000 eksemplarer og solgte drøye 800.

Medlemmer
---------

* Harald Verpe – Trommer
* Olav Verpe – Vokal
* Daniel Brinch – Gitar

Diskografi
----------

* *Wild Water* (2006) EP
* *Lets Talk about Life* (2007), album 11 spor
* *That Great View* (2009)
* *No Legacy EP* (utgitt på Sonet, 2010)
* *Trist singel* (2011)

Referanser
----------

1. ↑  Sonet - The Great View Arkivert 3. mars 2016 hos Wayback Machine.
2. ↑  Norges Unge Katolikker - "Katolsk" band med splitter ny plate[*død lenke*]
3. ↑  Lokalavisen - Dette er Wildwaters verden[*død lenke*]
4. ↑  «Groruddalen.no - Plateaktuelle frihetsforkjempere». Arkivert fra originalen 19. juli 2011. Besøkt 3. mai 2009.
5. ↑  Redd barna rock Arkivert 29. oktober 2007 hos Wayback Machine.
6. ↑  For Chile[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Wild Water på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* (en) Wild Water hos MySpace

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |