recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Dønna kystlag har satt i stand det gamle handelshuset, mens skogselskapet har plantet mye av øya til med gran. I bakgrunnen to av Sju søstre.
**Lauvøya** (tradisjonell uttale *låvøiæ*) er en øy i Dønna kommune på Helgeland. Det er ikke lenger fast bosetning på øya.

Eiendommen Lauvøya tilhørte fra gammelt av Herøy kirke. I 1777 fikk Ole Hartvigsen Jentoft løyve til å drive gjestgiveri i handelshuset på øya. I 1801 kjøpte Jentoft eiendommen, ved å gjøre en byttehandel der han overdro eiendommene Skorpa og Sørra til kirkegodset.

Handelshuset på Lauvøya ble drevet fram til midt på 1900-tallet. Lauvøya hadde postkontor (Lauvøy i Helgeland, Løvø i Helgeland) til tidlig på 1960-tallet. På 1920-tallet var det også en sildoljefabrikk på øya.

I 1965 kjøpte Helgeland Skogselskap Lauvøygarden, og det meste av eiendommen, 315 dekar, ble i årene 1965-67 tilplantet med 92 000 sitkagran. Innmarka måtte plantes opp igjen i 1969 og 1970. Sitkagrana på Lauvøya har vokst særskilt godt. 

På slutten av 1990-tallet overdro Skogselskapet våningshuset til Dønna kystlag. Utenom våningshuset er det meste av hus knyttet til handelsstaden revet, men mange strandsitter- og husmannsstuer er ennå i bruk som hytter.

Lille Lauvøya
-------------

Ved siden av Lauvøya, som også blir kalt Store Lauvøya, ligger Lille Lauvøya. Denne øya er også avfolka nå.

Kilder
------

* Øyvind Jensen: «Lauvøya i Dønna» i *Årbok for Helgeland* 1986 ISBN 82-90148-45-3
* Kåre Hansen: «Drukkenskap, Fylderie og Uskikkeligheder... Om bakgrunnen for noen av de første gjestgiveriene på Helgeland» i *Årbok for Helgeland* 1998/99 ISBN 82-7866-007-7
* Arvid Sveli 1980: *Helgeland Skogselskap gjennom 75 år*

Eksterne lenker
---------------

* O. Rygh: Norske Gaardnavne
* Om Lauvøya på www.bjornsmartnan.no


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Thomas Cunningham Gillespie** (født 14. desember 1892, død 18. oktober 1914) var en britisk roer som deltok i OL 1912 i Stockholm.

Gillespie vant en olympisk sølvmedalje i roing under OL 1912 i Stockholm. Han var med på den britiske åtteren med mannskap fra roklubben *New College* i Oxford som kom på andreplass i finalen bak den britiske båten med mannskap fra *Leander Club*. Totalt deltok elleve båter fra åtte nasjoner og konkurransen ble avholdt i perioden 17 til 19. juli 1912. Deltakerne på *New College* åtter var William Fison, William Parker, Thomas Gillespie, Beaufort Burdekin, Frederick Pitman, Arthur Wiggins, Charles Littlejohn, Robert Bourne og John Walker (styrmann).

Gillespie ble drept i strid under første verdenskrig i 1914.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1912 Sveriges flagg Stockholm - Sølv i roing, åtter Storbritannias flagg Storbritannia

Referanser
----------

1. 1 2   sports-reference.com, «Thomas Gillespie», Sports-Reference.com olympisk utøver-ID gi/thomas-gillespie-1, besøkt 31. januar 2020[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Thomas Gillespie – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Thomas Gillespie – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Thomas Gillespie – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Thomas Gillespie – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Thomas Gillespie – FISA Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Telenor Arena, Fornebu er bygd av NCC
**NCC** er et svensk entreprenørkonsern med virksomhet i Norden innen bygg og anlegg, asfalt og pukkvirksomhet, samt eiendomsutvikling.

Konsernet ble grunnlagt i 1988 gjennom en sammenslåing av Johnson Construction Company AB og Armerad Betong Vägförbättringar AB. NCC-konsernets historie strekker seg imidlertid helt tilbake til 1875. Den største eieren er Nordstjernan AB.

Hele konsernet omsatte for rundt 53 milliarder kroner (SEK) i 2016, og det var da rundt 17 000 ansatte.

Virksomheten er delt inn i fire nordiske forretningsområder: NCC Building, NCC Infrastructure, NCC Industry og NCC Property Development.

Norge
-----

### Virksomhet

NCC i Norge er dannet etter oppkjøp av norske virksomheter, med historie tilbake til 1920- og 1930-årene. Firmaet Eeg-Henriksen, samt det som var veivirksomheten til Rieber & Søn og Nodest, utgjør i dag[*når?*] NCC i Norge. Selskapet har de senere årene[*når?*] blant annet bygd Bislett stadion i Oslo, Telenor Arena på Fornebu og store deler av St. Olavs hospital i Trondheim. NCC utfører små og store bygg- og anleggsprosjekter i hele Norge.

I Norge består NCC av selskapene NCC Norge AS, NCC Industry AS og NCC Property Development AS. 

### Ulovlig prissamarbeid

I 2011 innrømmet en tidligere asfaltsjef i Veidekke i Midt-Norge at han hadde drevet med ulovlig prissamarbeid med sin største konkurrent NCC. Fra 1996 til 2009 skal Kolo Veidekke og NCC Roads hatt hemmelige møter hvor de delte markedet mellom seg og ble enige om hvilke priser de skulle gi i anbudskonkurransene. Resultatet var at Staten ble svindlet for store beløp.

Referanser
----------

1. ↑  «Årsredovisning 2017 side 36(38)» (PDF). NCC. Arkivert fra originalen (PDF) 1. mai 2018.
2. ↑  «Om NCC». *NCC* **(norsk)**. Besøkt 4. mars 2020.
3. ↑  «Veidekke-ansatt innrømmer prissamarbeid». *www.vg.no*. 25. januar 2011. Besøkt 8. juni 2022.
4. ↑  Veum, Eirik (25. januar 2011). «Innrømmer prissamarbeid på asfalt». *NRK*. Besøkt 8. juni 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (fi) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Nordic Construction Company – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Offisiel YouTube-kanal

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Olav Lofthus** (født 8. oktober 1847 på Hus i Kinsarvik, død 10. august 1894 i Bergen) var en norsk journalist.

Liv
---

Han var sønn av bonden Johannes Larsson Lofthus og Marita Olavsdotter Hus. I 1874 ble han gift med Valborg Henriette Wallem. Han var far til maleren Arne Lofthus.

Faren var fra Lofthus i Ullensvang, men i 1861 flyttet han til Børve i Kvam. Olav Lofthus utdannet seg til lærer ved seminaret på Stord. Her ble han tilhenger av folkehøyskoletanken, og sammen med presten Johan Einar Unger drev han en folkehøyskole i Vikøy. Senere drev han en folkehøyskole på Halsnøy sammen med Wollert Konow (SB) og Nils Juel.

I 1870 flyttet han til Bergen og begynte å skrive for *Bergens Tidende*. Her ble han redaktør i 1872. I årene 1874–1883 delte han redaktøransvaret med Lars Holst, og fra 1. januar 1894 til sin død delte han det med Finn Bøgh Henrikssen.

Lofthus var en av lederne i skytterlagssaken og i Vestmannalaget. Han var en god taler og mye brukt som leilighetsdikter. I avisen skrev han ofte humoristiske eller ironiske stykker signert «Strix Bubo».

Han var medstifter av Norsk Kvinnesaksforening i 1884.

Referanser
----------

1. ↑  Moksnes, Aslaug (1984). *Likestilling eller særstilling?*. Oslo: Gyldendal. s. 35. ISBN 8205153566.

Litteratur
----------

* Finn Bøgh Henrikssen: «Lofthus, Olav», i *Norsk biografisk leksikon*. Oslo: Aschehoug. 1938.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** MusicBrainz
 |
***Tsjetyre vizita Samjuelja Vulfa*** (originaltittel: *Четыре визита Самюэля Вульфа*) er en sovjetisk film fra 1934, regissert av Aleksandr Stolper.

Handling
--------

Ingeniør Arrowsmith er ikke i stand til å realisere oppfinnelsen sin i hans eget land, så han reiser derfor til Sovjetunionen for å skaffe seg arbeid ved et anlegg. Der oppdager han snart at en gruppe sovjetiske ingeniører som allerede utfører lignende arbeid, som Arrowsmith har basert sin egen oppfinnelse rundt. Etter litt nøling gir Arrowsmith sin egen oppfinnelse til anlegget, og får snart et tilbud om å samarbeide med dem om implementeringen av oppfinnelsen hans ved fabrikken deres.

Men Samuel Wolfe, talsmann for et syndikat som tidligere hadde avslått å gi assistanse til Arrowsmith, dukker opp og ønsker å kjøpe oppfinnelsen hans. Men denne gangen avviser Arrowsmith kategorisk Wolfes tilbud, og han velger i stedet til å bli værende i Sovjetunionen.

Skuespillere
------------

* Andrej Abrikosov
* Viktor Kulakov
* Maksim Sjtraukh

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 10. juli 2016.
2. ↑  ЧЕТЫРЕ ВИЗИТА САМУЭЛЯ ВУЛЬФА (1934)
3. ↑  Четыре визита Самуеля Вульфа (1934)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Tsjetyre vizita Samjuelja Vulfa* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Kvamen** er navnet på gårdsnummer 47 i Gaular kommune, Sogn og Fjordane. Gården ligger på nordsiden av Viksdalsvatnet, Fv 421 fra Vikja til Roska passerer over gården. Nabogårder er Roska og Nes.

Bruksinndeling
--------------

Gården er delt i følgende bruk):

* Bruk 1
* Bruk 2, *plassen Kvamsneset*, delt fra bruk 1 i 1879
* Bruk 3, *plassen Kvamshågjen*, delt fra bruk 1 i 1883
* Bruk 4, *Nære Kvamen*, delt fra bruk 1 i 1875
* Bruk 5, *Øvre Kvamen (Bakkjen)*
* Bruk 6, *Krekjen*, delt fra bruk 5 i 1855
* Bruk 7, delt fra bruk 6 i 1961 (bolig)

Historisk
---------

Tidligste skriftlige kilde over Kvamen er i en jordebok fra 1590, siden gården er nevnt så tidlig etter ødetiden forårsaket av svartedauden, har gården med sikkerhet ekistert i mellomalderen. De ferdig opparbeidede gårdene ble tatt i bruk først.

I kilden står gården skrevet med navnet *Quame*, at det er i ubunden form viser at gården kan stamme fra vikingtiden.

Gården hadde i starten ett bruk, en deling skjedde på første halvdel av 1600-tallet. De to brukene da er de som senere ble til bruk 1 og 5, de andre brukene har sitt utspring fra disse to.

### Lensmannsgård

På bruk 5 (Øvre Kvamen) holdt lensmann Elling Monsson til. Han var lensmann for Viksdalen og Sande på slutten av 1700-tallet, han finnes nevnt i stillingen i 1779. Ved folketelling i 1801 fungerer han fortsatt i jobben, Monsson var da 75 år.

Lensmannen på den tiden var ikke i et kongelig embed. Han fungerte som talsmann for bygdefolket i saker med myndighetene og var futen sin hjelpesmann i andre saker.

Litteratur
----------

* Timberlid, Jan Anders, *Bygdebok for Gaular Band IV, Gardar og folk. Viksdalen Sokn (s.622-638)*, Oslo 1998. ISBN 82-994538-2-8
Tsjerven festning i Rusenski Lom-dalen
Festningen **Tsjerven** (bulgarsk: Червен (*rød*)) var et av det andre bulgarske rikets ledende militære, administrative, økonomiske og kulturelle sentra mellom det tolvte og det fjortende århundret. Ruinene av festningen finnes nær landsbyen med det samme navnet 30-35 kilometer sør for byen Ruse i oblastet Ruse nordøst i Bulgaria.

Historie
--------

Festningen etterfulgte en tidligere bysantinsk festning fra det sjette århundret, men området hadde vært bebodd siden thrakernes tid. Tsjerven ble første gang nevnt i det ellevte århundret i et gammelt bulgarsk apokryptisk skrift. Den fikk særlig betydning etter 1235 da den ble sete for den bulgarsk-ortodokse biskop. Stedet ble preget av mongolenes raid i 1242 og var i en kort periode okkupert av bysantinske tropper under tsar Ivailos regjeringstid (1278–1280).

I løpet av den siste halvdelen av det fjortende århundret, ble festningens område utvidet med 1 km². Festningen hadde en indre by på fast grunn i en av Rusenski Loms buktninger. En ytre by ble dannet ved foten av fjellet og på åsene omkring. Byen hadde et komplekst, sammenhengende forsvarssystem. Tsjerven utviklet seg i det fjortende århundret til et sentrum for håndverk med jernutvinning, jernverk, gullsmedvirksomhet, byggekunst og annen kunst på høyt nivå. Byen lå ved et viktig veikryss med veier fra Donau til indre strøk av landet, noe som også gjorde at byen ble et handelssenter. Tsjerven ble erobret av osmanene i 1388 under den bulgarsk-osmanske krigen. Innledningsvis under okkupasjonen fikk byen fortsatt en viktig administrativ rolle, men dens betydning ble etter hvert mindre. Dagens Tsjerven like ved festningen er en landsby med 302 innbyggere (2005).

Arkeologiske utgravninger
-------------------------

Det arkeologiske utgravningsstedet av middelalderbyen Tsjerven er viktig for utforskningen av den bulgarske kulturen i perioden. De første utgravningene ble utført i 1910–1911, mens varige utgravninger på stedet først begynte i 1961. I dag er det Ruse regionale historiske museum som står ansvarlig for utgravningene.

Utgravningene har avdekket et stort palass, forskansede murer opp til 3 meter i tykkelse, to vel bevarte undergrunns vanningskanaler, 13 kirker, administrative bygninger og bolighus, verksteder og gater. Den 12 meter og tre etasjer høye tårnet (dunjon) fra det fjortende århundret er også fullstendig preservert. Det var til og med modell for rekonstruksjonen av Baldwinstårnet i Tsarevets, Veliko Tarnovo i 1930. Tsjerven har vært et nasjonalt utgravningssted siden 1965 og er en populær turistattraksjon.

* Tårnet på Tsjerven festningTårnet på Tsjerven festning
* Gate i middelalderbyen TsjervenGate i middelalderbyen Tsjerven
**Illis quorum meruere labores**, ofte bare forkortet **Illis quorum**, er en svensk sivil fortjenstmedalje innstiftet av kong Gustav III av Sverige i 1785 til belønning av statsborgerlige fortjenester. Fra 1974 tildeles medaljen av Sveriges regjering. Den gis som belønning for kulturelt eller kunstnerisk virke eller for samfunnsinnsats. Belønningsmedaljen fikk økt betydning etter at svenske ordener fra 1975 ikke lenger ble tildelt svenske borgere.

Utforming
---------

Medaljen utdeles nå bare i gull, men i fire ulike størrelser (klasser). Adversen bærer portrett av regjerende monark omgitt av dennes navn og tittel på latin. Baksiden bærer innskriften «ILLIS • QUORUM • MERUERE • LABORES», opprinnelig innen en laurbærkrans. Devisen betyr «til dem hvis strev har fortjent det» (svensk: «åt dem vars gärningar gör dem förtjänta av det»). Dette er et sitat fra den romerske dikteren Properts' elegier. Devisen har gitt medaljen navn. Senere har reversen endret komposisjon flere ganger, men alltid slik at devisen er med. Devisen for medaljene som utdeles i våre dager er gjort til en omskrift ved kanten og har fått en eikekrans i medaljens nedre del.

Medaljen ble opprinnelig båret i kjede om halsen, men den ble senere opphengt i bånd av varierende farge, både grønt og svart, hvitt, samt også Sverdordenens blå og gule bånd og Vasaordenens grønne bånd er kjent. Siden 1842 er medaljen opphengt i blått bånd med gule kanter, enten på brystet eller om halsen avhengig av tildelingsstørrelse, eller i gullkjede om halsen for største tildelingsstørrelse.

Tildeling
---------

I Gustav IIIs tid ble medaljen i hovedsak tildelt utlendinger, på 1800-tallet også til flere nordmenn. Senere ble den også gitt til svensker. Etter en periode der bare svensker ble tildelt medaljen, kan medaljen også tildeles utlendinger som har gjort en personlig innsats for Sverige eller forbindelsen med andre land.

Illis quorum tildeles for kulturelt, vitenskapelig og allmennyttig innsats på nasjonalt nivå. Offentlig ansattes innsats belønnes ikke med medaljen, heller ikke innsats i offentlig oppdrag. 
Siden 1975 tildeles det gjennomsnittlige sju medaljer per år.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Medaljer och utmärkelser», Regeringskansliet. Lest 16. november 2015.
2. 1 2  «Illis quorum», *Store norske leksikon*. Lest 16. november 2015.
3. 1 2  «GMiq12: Medaljen Illis quorum meruere labores i guld av 12:e storleken», medalj.nu. Lest 16. november 2015.
4. ↑  Torgersen, Rolf Normann: *Ordener*, Oslo: Nye Atheneum, 1987, s. 29. Elektronisk versjon fra Nasjonalbiblioteket.
5. 1 2 3 4  Areen, Ernst E.: *De nordiska ländernas officiella belöningsmedaljer. Heders- och minnestecken från 1500-talet till våra dagar*, Stockholm: J. Beckman Bokförlag, 1938, s. 72–74.
6. 1 2 3  *Regeringens belöningsmedaljer och regeringens utmärkelse Professors namn*, SB PM 2006:1, s. 9–10.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Olav Meidell Trovik** (født 10. desember 1920 i Kvinnherad i Hordaland, død 14. desember 1987 i Oslo) var en norsk jurist og første universitetsdirektør ved Universitetet i Oslo (UiO).

Trovik var ansatt i ulike administrative stillinger ved Universitetet i Oslo fra 1949 til 1987. Fra 1962 til sin død i 1987 var han universitetsdirektør for UiO. I hans periode som universitetets øverste administrative leder ble universitetet i Oslo bygd ut på Blindern, og økte kapasiteten fra 3 000 til 30 000 studenter.

Trovik var medlem av en rekke styrer og råd knyttet til det akademiske miljøet i Norge. Han var bl.a. generalsekretær for Det norske universitetsråd, som var samarbeidsorganet for de norske universitetene.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Norsk biografisk leksikon, Norsk biografisk leksikon ID Olav\_Meidell\_Trovik, besøkt 26. juni 2023[Hentet fra Wikidata]

Se også
-------

* Olav M. Troviks vei

Eksterne lenker
---------------

* Omtale i Store norske leksikon
* Omtale i Norsk biografisk leksikon
* Presseklipp 1962 (Morgenposten)
* Bilde Olav M. Trovik (Scanpix)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon
 |
**Thomas Goodrich** eller Goodricke (født 1494 sannsynligvis i East Kirkby i Lincolnshire, død 10. mai 1554) var en engelsk biskop og statsmann.

Liv og virke
------------

Han var sønn av Edward Goodrich fra East Kirkby i Lincolnshire. Goodrich ble utdannet ved Corpus Christi College i Cambridge, og ble etterpå tilknyttet Jesus College ved samme universitet. 

### Karriere

Han var blant teologene som ble konsultert i forbindelse med Henrik VIIIs ekteskap med Katarina av Aragón. Dette bidro til at han omkring 1530 ble kongelig kapellan. 

I 1534 ble han biskop av Ely. Han var positiv til reformasjonen, og ble den første anglikanske biskopen der, og sørget for at klosteret ved katedralen ble oppløst. I 1537 bidro han til å skrive *Institution of a Christian Man*, og han oversatte Johannesevangeliet til engelsk. 

Da Edvard VI tiltrådte i 1547 ble Goodrich tatt inn i Det kongelige råd. Han hadde en sterk tilstedeværelse i offentlige affærer under Edvard, og Burnet omtalte han som «en travel sekulært innstilt mann». Han var motstander av de mest ekstreme på begge sider av det religiøse spekteret. 

Goodrich var med på å sette sammen *Edvard VIs første bønnebok*. Han var også delaktig i rettssaken mot biskop Stephen Gardiner. I januar 1551 etterfulgte han Richard Rich som rikskansler, et embete han beholdt i de ni dagene Lady Jane Grey styrte landet. Da Maria I tiltrådte ble han forsont med henne, og gikk tilbake til katolisismen. Han ble fratatt embetet som rikskansler, men fikk fortsette som biskop.

Referanser
----------

1. ↑   Six Degrees of Francis Bacon ID 10004966, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   oppført som Thomas Goodrich (or Goodricke), Identifikator for National Portrait Gallery (London) mp69370, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Nicholas West** | **Biskop av Ely**(1534–1554) | Etterfølger:**Thomas Thirlby** |
| Forgjenger:**Richard Rich** | **Rikskansler**(1551–1553) | Etterfølger:**Stephen Gardiner** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** VIAF **·** LCCN
 |
**NC3** var et ungarskbygd dieseldrevet motortogsett levert fra Ganz Works til den statlige jernbanen i Kina. Var levert fra Ungarn til Kina ved årsskiftet 1962-63 ved gjennomreise i Sovjetunionen og Mongolia. Like etter ankomsten ble toget deretter satt inn i trafikken på jernbanen mellom Beijing og Tientsin. Historien bak NC3-toget er ikke godt kjent siden leveransen. En vag opplysning oppsnappet av Robin J. Gibbons i Hong Kong i 1996 vil at NC3 toget var i virksomhet fram til 1975, utrangert for godt senest i 1987.

Tekniske detaljer
-----------------

Det er to halvtog på en motorvogn og en passasjervogn som settes rygg mot rygg til en enhet, beregnet for 120 km/t i allmenn gjennomsnittlig fart med en kapasitet for 392 passasjerene. Hver av disse halvtogene hadde egne betegnelse, *NC3-1* og *NC3-2* ettersom disse kan kjøres som selvstendige enheter ved behov. 

NC3-toget som det bare fantes et eksempel av, var designet som forstadsbanetog til tross for sine unike egenskaper på det kinesiske jernbanenettverket. Den historiske dimensjonen av virksomheten for NC3 er ikke godt kjent, men det var stort sett på jernbanen mellom Beijing og Tientsin (Tianjin) som hadde en sporskinnelengde på over 100 km.

Referanser
----------

1. ↑  Istvan, s. 69
2. ↑  Istvan, s. 71
3. ↑  Istvan, s. 68

Litteratur
----------

* Szecsey Istvan; **Ganz Mavag motorvonatok 1959-1987** 2010 ISBN 978-963-9852-11-2 (ungarsk)

Eksterne lenker
---------------

* (Katalog fra 1974, nr. 83 er NC3-toget)
Illum sett fra Amagertorv
**Illum** er et varemagasin som ligger ved Amagertorv på Strøget i København.

Illums Bolighus har ikke siden 1985 hatt noen form for tilknytning til Illum.

Historie
--------

Illums historie begynner i 1891, da grosserer A.C. Illum åpnet en forretning med spesiale i syartikler og kjoletilbehør i Østergade på den motsatte side av gaten av Illums nåværende plassering. Målgruppen var byens fine fruer. Forretningen vokste gjennom årene og flyttet i 1899 til dens nåværende plassering. Etter A.C. Illums død i 1938 gikk selskapet i arv til sønnen Svend Illum.

I 1950-årene og 1960-årene opplevede Illum stigende konkurranse fra storsentrene som begynte å skyte opp i hovedstadsområdet. Midt i 1960-årene bygget man en parkeringskjeller og foretok en større ombygning i kampen om kundenes gunst. Dette var dog ikke nok til å gjøre selskapet til en god forretning, og i 1972 måtte familien selge.

I årene etter hadde selskapet forskjellige eiere. I 1991 ble selskapet kjøpt av konkurrenten Magasin, som i 2003 videresolgte 80 prosent til den amerikanske investeringsbanken Merrill Lynch. Utviklingen ble i disse årene snudd slik at fokus var på luksus og kvalitet. Magasin ble i 2004 oppkjøpt at et konsortium med islandske Baugur Group i spissen, som dermed sikret seg 20 prosent eierskab i Illum. De resterende 80 prosentene ble erhvervet av samme krets i august 2005. Senest i 2009 er Illum oppkjøpt av Solstra Investments.

Varemagasinets over 120 forretninger omsetter årlig for omkring 650 millioner kroner (2011).

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Illum (Copenhagen) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Danmark
Illinois' flagg
**Illinois' flagg** er hvitt og har delstatens segl i midten med delstatsnavnet under.
Flagget ble innført 6. juli 1915, da bare med delstatsseglet. I 1970 ble navnet lagt til.

Delstatsseglet er preget av USAs nasjonalsymboler og domineres av en ørn som holder et flagginspirert skjold med tretten hvite stjerner mot blå bakgrunn og striper i rødt og hvitt. Ørnen er en hvithodet amerikansk havørn (*Haliaeetus leucocephalus*), i seg selv et nasjonalsymbol. Den holder et bånd med mottoet *State Sovereignty, National Union*. Ørnen hviler på en klippe som står i et prærielandskap. Emblemet inneholder også en soloppgang, et symbol på den løfterike framtiden. På klippen er årstallene 1818 og 1868 skrevet. Disse viser til året Illinois fikk status av delstat og til året delstatsseglet ble offisielt vedtatt. 

Illinois' flagg ble til etter en konkurranse arrangert av den patriotiske organisasjonen Daughters of the American Revolution. Konkurransen ble vunnet av Lucy Derwent fra organisasjonens lag i Rockford.

Litteratur
----------

* Whitney Smith: *The Flag Book of the United States — The Story of the Stars and Stripes and the Flags of the Fifty States*, 1970

Eksterne lenker
---------------

* Official State Flag Arkivert 28. juni 2010 hos Wayback Machine. fra Illinois' offisielle nettsider
* State Symbol: Illinois State Flag fra Illinois State Museum

  


|  |
| --- |
| **USAs delstatsflagg** |
| Alabama |
Alaska |
Arizona |
Arkansas |
California |
Colorado |
Connecticut |
Delaware |
Florida |
Georgia |
Hawaii |
Idaho |
Illinois |
Indiana |
Iowa | 
Kansas | 
Kentucky |
Louisiana |
Maine |
Maryland |
Massachusetts |
Michigan |
Minnesota |
Mississippi |
Missouri |
Montana |
Nebraska |
Nevada |
New Hampshire |
New Jersey | 
New Mexico |
New York |
Nord-Carolina |
Nord-Dakota |
Ohio | 
Oklahoma |
Oregon |
Pennsylvania |
Rhode Island |
Sør-Carolina |
Sør-Dakota |
Tennessee |
Texas | 
Utah | 
Vermont |
Vest-Virginia |
Virginia |
Washington |
Wisconsin |
Wyoming |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
*For plassen på Øya i Trondheim, se Olav Kyrres plass (Trondheim)*
Olav Kyrres plass, mai 2009. Foto: Kjetil Ree 
**Olav Kyrres plass** er en plass på Frogner i Oslo. Plassen ligger der Drammensveien og Bygdøy allé møtes, noe som blir like øst for grensen mellom Bydel Ullern og Bydel Frogner. Plassen er oppkalt etter den norske kongen Olav III Kyrre.

Plassen fikk sitt nåværende navn i 1914. Av de tre bygningene som har adresse Olav Kyrres plass, er Polens ambassade i nr. 1 den mest kjente. Denne nybarokke murvillaen ble oppført i 1917 av arkitekt Herman Major Backer.

Ved Olav Kyrres plass ligger boligkomplekset Heia, på tomten som opprinnelig var brukt til løkkehuset til Thorvald Meyer. Disse bygningene ble oppført 1932-35 av arkitekt Nicolai Beer, og er blant de fremste funksjonalistiske boligkompleksene fra 1930-årene.

Referanser
----------

1. ↑  «Olav Kyrres plass» i *Oslo Byleksikon*. Kunnskapsforlaget 2000
2. ↑  «Heia, Oslo» (.pdf). arkitektur.no. Besøkt 1. mai 2009. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Olav Kyrres plass, Oslo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «Oslo kommune – Bydelsoversikt (O)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Torunn Herje** (født 22. januar 1953) er en norsk arkeolog og museumsdirektør. Herje ble født i Oslo, men vokste opp også i Trondheim og Molde.

Herje ble magister i arkeologi ved Universitetet i Oslo i 1985. Hun arbeidet deretter som forskningsassistent ved Vitenskapsmuseet i Trondheim 1985-88. I ett år var hun engasjert av Levanger kommune for å skrive kommunens arkeologiske historie, og hun begynte i 1989 som direktør for Norveg – senter for kystkultur og kystnæring. Her førte hun museet fram til et nytt prisbelønt bygg, og til prisen som Årets museum. Herje var en periode tilsatt som leder for dikterhjemmene Aulestad og Bjerkebæk under museet Maihaugen på Lillehammer. Fra 2011 er hun direktør for Trøndelag Folkemuseum, Sverresborg.

Hun mottok Nord-Trøndelag fylkes kulturpris i 2004, og Norges fiskarlags *kystkulturpris* i 2005.

Litteratur
----------

* Herje, Torunn. *Landskap og samfunn i endring : Bjugn og Ørlandet i jernalder : en analyse av økonomi og samfunnsorganisasjon i et midtnorsk kystmiljø*. Oslo, 1985. *Magistergradsavhandling*
* Herje, Torunn. *Fragmenter av en fortid : funn og fortidsminner i Levanger kommune*. Levanger, 1989. ISBN 82-990939-1-0
* Herje, Torunn. «Valseidet i Bjugn : et høvdingsete i eldre jernalder » I: *Årbok for Fosen*, 1991
* Herje, Torunn; og Sigmund Alsaker. *Kysten vår : Namdalskysten gjennom 10000 år*. Namsos, 1999. ISBN 82-91134-24-3

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Otto Armin Smiseth** (født 26. juli 1949 i Asker) er en norsk lege og spesialist i kardiologi (hjertemedisin). Han er livlege for kong Harald.

Smiseth er utdannet lege (cand.med.) fra Universitetet i Oslo (1975), avla doktorgraden i medisin (dr.med.) ved Universitetet i Tromsø i 1983. Han ble ansatt som overlege i 1993 og senere professor (1995) ved Rikshospitalet. Smiseth har gjort viktige forskningsmessige bidrag innenfor forståelsen av hjertefysiologi, samt belyst årsaker til hjerteinfarkt og hjertesvikt.[]

Smiseth ble i 2020 utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden for sitt virke som livlege for kong Harald.

Referanser
----------

1. ↑   Nasjonalforeningen for folkehelsen, «Hjerteforskningsprisen», besøkt 12. mars 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Otto Smiseth». Store norske leksikon.
3. ↑  «Tildeling av St. Olavs Orden». *www.kongehuset.no* **(norsk)**. Besøkt 13. juni 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** ORCID **·** SUDOC
 |
Rekonstruksjon av den sørlige porten i Preslav
Murer og ruiner i Preslav
**Preslav** (**Преслав**) var hovedstad i Det første bulgarske riket fra 893 til 972. Ruinene av byen ligger omtrent 20 kilometer sørvest for regionhovedstaden Sjumen og er et nasjonalt arkeologisk reservat.

Navnet Preslav er slavisk, og stedet var sannsynligvis opprinnelig en slavisk bosetning fram til det ble befesta i begynnelsen av 800-tallet. Preslav lå nær den daværende bulgarske hovedstaden Pliska, og utvikla seg derfor raskt under khanene Krum og Omurtag. I perioden rundt khanen Boris Is kroning i 852, hadde Preslav blitt et viktig strategisk militært sentrum og var sete for Itjirguboil. Det ble bygd et antall kirker i byen etter at bulgarerne ble kristna i 864.

Tsar Simeon den store beslutta å flytte hovedstaden fra Pliska til Preslav i år 893, da han tok over som hersker etter Vladimir. En historieskriver hevda at det tok Simeon 28 år å bygge den nye hovedstaden. Preslav nådde høydepunktet av tilveksten og storheten sin på midten av tsar Peter I av Bulgarias regjeringstid.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
***Kogda derevja byli bolsjimi*** (originaltittel: *Когда деревья были большими*) er en sovjetisk film fra 1961, regissert av Lev Kulidzjanov.

Handling
--------

Etter å ha mistet sin kone under andre verdenskrig, jobber ikke Kuzma Kuzmich Iordanov lenger. Han drikker alt for mye alkohol, og lever av å gjøre forskjellige strøjobber. Fra tid til annen tar politiet kontakt med ham, for å blant annet skremme ham og true ham med fengsel på grunn av hans livsstil, og kaller ham en «parasitt» på resten av samfunnet. En dag går Kuzma med på å hjelpe en gammel kvinne med å levere en vaskemaskin til huset henne. Men ved et uhell slipper han maskinen. Kuzma snubler blir skadet, og sendt til sykehus.

Den samme gamle kvinnen som han leverte vaskemaskinen til, kommer og besøker ham på sykehuset. Han tror at hun kommer for å få betalt for den ødelagte vaskemaskinen, men det viser seg at hun bare ville se om Kuzma hadde det bra. Når de snakker sammen forteller hun Kuzma hele livshistorien sin, så vel som historien om et fattig foreldreløst barn Natasha fra landsbyen hennes. Kuzma, overveldet av ensomhet, bestemmer seg for å reise til denne landsbyen - og forsøke å late som han er faren til Natasha.

Natasha tror virkelig at han er hennes far, og tar ham inn. Det viser seg at hun er hans stikk motsatte: uavhengig, pålitelig, hardtarbeidende, men likevel ensom akkurat som Kuzma. Til å begynne med kommer de ikke så godt overens. Men snart forandrer Kuzma, inspirert av henne, sine gamle vaner.

Skuespillere
------------

* Inna Gulaya som Natasha
* Yuri Nikulin som Kuzma Kuzmich Iordanov
* Leonid Kuravlyov som Lenka.
* Yekaterina Mazurova som Anastasiya Borisovna
* Vasily Shukshin direktør for en kolkos
* Lyudmila Chursina som Zoya.
* Yelena Korolyova som Nyurka.

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 23. juni 2016.
2. ↑   (på cs) *ČSFD*, 2001, Wikidata Q3561957,
3. ↑  «Нежные чувства: в каких кинотеатрах бесплатно покажут фильмы о любви». Arkivert fra originalen 24. juli 2018. Besøkt 30. april 2022.
4. ↑  Когда деревья были большими

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Kogda derevja byli bolsjimi* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Kogda derevja byli bolsjimi* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Kogda derevja byli bolsjimi* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Kogda derevja byli bolsjimi* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Kogda derevja byli bolsjimi* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata
**Otto Vincent Lange** (født 30. november 1797 på Jevnaker, død 4. november 1870 i Christiania) var en norsk stortingsrepresentant og statsråd.

Bakgrunn
--------

Lange var sønn av sogneprest Johan Jørgen Lange og Dorothea Larsen. Også broren Ulrik Frederik Lange var stortingsrepresentant. 

Lange tok examen artium i 1814 og studerte deretter teologi. Han arbeidet deretter fra 1818 som huslærer hos statsråd Nils Aall og blei i 1823 overlærer ved Arendals borgerlige realskole. Året etter blei han skolens bestyrer. Han var en av stifterne av Arendals Skoles offentlige Bibliothek og Museum i 1832. Lange blei i 1834 tollkasserer i Arendal. 

I 1828 giftet han seg med Anne Nicoline Aall, datter av jernverkseier Jacob Aall. Han fikk en sønn i 1848, som blei døpt Otto Vincent.

Politisk karriere
-----------------

Lange var aktiv i Arendals politiske liv og satt i bystyret fra 1837 til 1854. Han blei først valgt inn på Stortinget som førsterepresentant fra Arendal i 1833. I 1836 og de seks påfølgende valg (det siste i 1854) blei han innvalgt som førsterepresentant for Arendal og Grimstad. Han var medlem av Lagtinget og av Riksretten.

I tida 1854–63 leda han dels Kirke- og undervisningsdepartementet, dels Finansdepartementet. I tre perioder var han medlem av den norske statsrådsavdelinga i Stockholm. Lange blei i 1865 utnevnt til formann for den norsk-svenske unionskomitéen.

Utmerkelser
-----------

Langes grav på Vår Frelsers gravlund i Oslo
Lange fikk en rekke ordener for sitt virke. Han blei ridder av St. Olavs orden i 1847, kommandør i 1857, og i 1863 blei Lange tildelt storkorset av St. Olavs orden «for statsborgerlig og Embedsfortjeneste». Han blei tildelt to svenske ordener og bar storkors av Nordstjerneordenen og ridder av Vasaordenen. Lange var også innehaver av første klasse (tilsvarende storkors) av den osmanske Mecidi-ordenen.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 529[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* *Den Kongelige norske Sankt Olavs orden 1847-1947*, utgitt av ordenskanselliet ved O. Delphin Amundsen, Oslo: Grøndahl & Søns Forlag, 1947.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Otto Vincent Lange hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF
 |
**Koenigsegg CCX** er en midtmotorisert roadster fra den svenske bilprodusenten Koenigsegg. CCX har blitt konstruert for å overholde de amerikanske reguleringene og markedsmessige kravene. CCX er basert på og erstattet Koenigsegg CCR.

CCX er en forkortelse for Competition Coupe X. X representerer 10-årsjubileet for ferdigstillelse og prøvekjøring av den første CC kjøretøyet i 1996.

CCX ble først avduket den 28. februar 2006 i bilutstillingen i Genève, selv om dens eksistens ble annonsert tidligere. En annen variant kalt CCXR er også tilgjengelig. Den største forskjellen er at CCXR motoren er klargjort til å kjøre på biodrivstoff, som muliggjør en effektøkning på 25%.

CCX-forhåndsalgseksemplet ble gjennomgått i BBC Top Gear-kanalens bilprogram. CCX ble kjørt av Jeremy Clarkson, som berømmet bilen veldig, men som samtidig kritiserte ham for mangelen på nedtving som han tilskrev mangelen på en bakspoiler.

Referanser
----------

1. ↑  «2006 Geneva Motor Show». Autoweek. Besøkt 7. september 2006.
2. ↑  «Koenigsegg CCX». Fosfor Wheels. 26. februar 2006. Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp). Besøkt 7. september 2007.  «Arkivert kopi». Archived from the original on 28. september 2007. Besøkt 3. november 2009. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
3. ↑  «Koenigsegg: World's Fastest and Most Fuel Efficient Car?». Business Week. 6. mars 2007. Arkivert fra originalen 1. november 2007. Besøkt 5. september 2007.
4. ↑  «Interessante fakta om dannelsen av Koenigsegg CCX.».
**Yu Zhengsheng** (kinesisk: 俞正声, pinyin: *Yú Zhèngshēng*; født april 1945 i Shaoxing i Zhenjiang i Kina) er en kinesisk kommunistisk politiker. Han er det kinesiske kommunistpartis partisjef i Shanghai, Kinas folkerikeste by. Tidligere var han partisjef i provinsen Hubei. Han har vært medlem av det kinesiske kommunistpartis politbyrå siden 2002, og siden 2012 medlem av Det kinesiske kommunistpartis politbyrås stående komite. Han betraktes som medlem av «Shanghaiklikken».

Yu Zhengsheng har eksamen fra Harbins militæringeniørinstitutt med spesialisering innen automatiserte missiler. Han er sønn av den kinesiske politiker Yu Qiwei, bedre kjent som Huang Jing, og frontjournalisten Fan Jin. I så måte er han fra det såkalte *Kronprinspartiet*. I desember 1968 ble han sendt til arbeid i Zhangjiakou, og til midten av 1980-årene virket han som elektroingeniør.

Yu ble så etterhvert borgermester Qingdao og i Yantai. Etter 1992 ble han partisjef i Qingdao. Yu ble stedfortredende konstruksjonsminister da han ble kalt til Beijing i 1997; året etter overtiok han ministerposten. Han forble minister i Zhu Rongjis kabinett fra 1998 til 2001.

Han ble medlem av politbyrået i november 2002. Etter den 17. partikongress ble han partisjef i Shanghai, etter Xi Jinping. Blant de vanskelige saker han har hatt å gjøre med, er spørsmålet om forlengelse av byens maglevlinje. Det var meningen å forlenge linjen til Shanghai Hongqiao internasjonale lufthavn og til og med videre til Hangzhou, men dette er (per 2012) ikke blitt mer enn planer.

Yu er svigersønn til generalmajor Zhang Zhenhuan.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Yu Zhengsheng – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Yu Zhengsheng hos China Vitae Rediger på Wikidata
* Yu Zhengsheng på xinhuanet.com

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Sebastian Henriksson** (født 12. oktober 1974) er en svensk tidligere fotballspiller. Henriksson var en anvendelig venstrebent spiller som i løpet av karrieren spilte både i forsvar, på midtbanen og i angrep.

Henriksson gjorde sin seniordebut for Degerfors som 16-åring i 1991 og spilte der inntil 1994, da han gikk videre til Örgryte.

Henriksson fikk begge sine to opptredener for seniorlandslaget da landslaget dro på en tur til Østen på vinteren i 1996 for å spille treningskamper mot Japan og Australia. Landslagsdebuten fikk han da han spilte de siste ti minuttene som innbytter mot Japan. Mot Australia tre dager senere, startet Henriksson sentralt på midtbanen i en kamp som endte med tomålsseier til svenskene.

Hos Örgryte spilte Sebastian Henriksson på venstresiden av forsvar eller midtbanen. Da naborivalen IFK Göteborg var på leting etter en spiller som kunne fylle tomrommet etter Jesper Blomqvist falt valget på Henriksson.

På høsten i 2002 informerte han IFK Göteborg om at han ikke ønsket å fornye kontrakten. Med ti år bak seg i Allsvenskan, ønsket han et opphold i utlandet. Han var i forhandlinger med den italienske Serie A-klubben Piacenza, før skrev under en treårig avtale med den norske Eliteserie-klubben Odd, som innebar at han gikk ned i lønn. Henriksson ble handlet inn som løsningen på Odds jakt etter ny spiss, men lykkes først da han fikk sjansen som venstreback. Ved kontraktens utløp valgte Henriksson å forlate Odd, for å returnere hjem til svensk fotball med Örebro.

Foran 2009-sesongen vendte Henriksson tilbake til moderklubben Degerfors, hvor han spilte de to siste sesongene av fotballkarrieren.

Referanser
----------

1. ↑   transfermarkt.com, Transfermarkt spiller-ID 3443, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Änglarna värvar hos grannen». *Svenska Dagbladet*. 1. desember 1996. s. 41.
3. ↑  «Italien lockar Henriksson». *Svenska Dagbladet*. 11. januar 2003. s. 23.
4. ↑  Eivind Aarre (10. februar 2003). «Henriksson takket ja til Odd». Aftenposten. Besøkt 23. november 2022.
5. ↑  «Toppene og floppene». Telemarksavisa. 1. februar 2007. Besøkt 23. november 2022.
6. ↑  Per Christian Johansen (5. oktober 2005). «Gir seg i Odd». Stavanger Aftenblad. Besøkt 23. november 2022.
7. ↑  Johan Emdemalm (4. desember 2008). «Sebastian Henriksson klar för DIF». SvenskaFans. Besøkt 23. november 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sebastian Henriksson – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (sv) Sebastian Henriksson – Sveriges fotballforbund Rediger på Wikidata

* (en) Sebastian Henriksson – FBref Rediger på Wikidata
* Svenska Fotbollförbundet
* ifkdb.se
* Odds digitale museum

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Pressedirektoratet** var en avdeling av Kultur- og folkeopplysningsdepartementet mellom 1940 og 1945. Anders Beggerud var direktoratets direktør under hele andre verdenskrig.

Mens direktoratet skulle jobbe med organiseringen av avisene sørget Presseabteilung for å forsyne avisene med innhold. Pressedirektoratet sendte imidlertid også ut direktiver om innhold, men begrenset til norske og lokale forhold.

Direktoratet hadde som hovedjobb å nyordne avisene i Norge og fikk februar 1942 lov til å legge ned aviser, samt erstatte redaktør eller andre ansatte eller innsette nye medarbeidere. På denne måten skulle man lettere kunne styre innholdet i avisene.

Nyordningen gav seg flere utslag, og en rekke aviser ble lagt ned i 1942. En rekke aviser fikk også innsatt NS-redaktør. Dette gjaldt blant annet Aftenposten, Fredriksstad Blad, Østlendingen, Tønsbergs Blad, Varden, Porsgrunns Dagblad, Bergens Tidende, Morgenavisen, Sunnmørsposten, Adresseavisen, Lofotposten, Tromsø, samt en rekke mindre aviser, særlig på Vestlandet.

I tillegg ble flere aviser slått sammen. I Stavanger ble Stavanger Aftenblad (V) og Stavangeren (H) bestemt slått sammen til Stavanger Avis, i Sandefjord ble Sandefjords Blad (H) og Vestfold (V) slått sammen til Sandefjords Presse, i Larvik ble Østlands-Posten (V) og Nybrott (Ap) slått sammen til Larvik Dagblad. Aftenposten ble utsatt for den kanskje sterkeste grad av sensur ettersom dette var landets største avis ved andre verdenskrigs start.

Direktoratet fikk ytterligere fullmakter til å stanse aviser i 1943, særlig med tanke på å frigjøre arbeidskraft og redusere papirforbruket. Papirrasjoneringen var til tider brutal og Pressedirektoratet selv beskrev høsten 1943 at den samlede presse nå brukte like mye papir som Aftenposten alene før krigen. Senere samme år ble derfor blant annet Akershus Arbeiderblad og Akershus (H) slått sammen til Nedre Romerike og Hamar Arbeiderblad og Hamar Stiftstidende (H) ble til Hedemarkingen.

Senere i 1943 mente Pressedirektoratet at norsk presse var ferdig rasjonalisert og lite skjedde på denne fronten resten av krigen.

Portal: Andre verdenskrig
**Ruben Gado** (født 13. desember 1993 i Saint-Denis på Réunion) er en fransk friidrettsutøver som representerer klubben Clermont Athlétisme Auvergne. Han ble fransk mester i tikamp i 2018.

Idrettskarrière
---------------

### 2011 - 2012

Gado deltok i Afrikamesterskapet i mangekamp 2011, og kom der på sjetteplass i tikamp. Han vant sjukamp i U20-klassen under Fransk mesterskap i mangekamp og kappgang innendørs 2012, med 5473 poeng. Han deltok i Junior-VM i friidrett 2012, og kom der på sjuendeplass i tikamp.

### 2013 - 2014

Han deltok i sjukamp under Fransk mesterskap i friidrett innendørs 2013, men fullførte ikke konkurransen. Under Fransk mesterskap i friidrett 2013 kom han på sjetteplass i tikamp. I januar 2014 satte han personlig rekord i sjukamp innendørs under British Athletics Combined Events Match i Sheffield, med 5504 poeng, og kom med det på tredjeplass. Han deltok i Fransk mesterskap i friidrett 2014, og kom der på sjetteplass i tikamp.

### 2015 - 2016

Gado deltok i en U23-landskamp i mangekamp mellom Frankrike, Spania og Storbritannia i januar 2015, og kom der på tredjeplass. Han kom på fjerdeplass i sjukamp under Fransk mesterskap i friidrett innendørs 2014, og han vant tikamp under Fransk U23-mesterskap i mangekamp 2015. Han ble tatt ut til å delta i U23-EM i friidrett 2015, men fullførte ikke tikampen der. Han vant tikamp under Indian Ocean Games på Réunion i august, og kom på niendeplass under Décastar 2015. Under Fransk mesterskap i friidrett innendørs 2015 fikk han sølv i sjukamp, bak Jérémy Lelièvre, og han kom på fjerdeplass i tikamp under Fransk mesterskap i friidrett 2015 utendørs. Under Décastar 2016 kom han på ellevteplass.

### 2017 - 2018

I februar 2017 deltok han i Fransk mesterskap i friidrett innendørs 2017, og kom der på femteplass i sjukamp. Frankrike deltok i Superligaen under Lag-EM i friidrett 2017, og Gado kom der på niendeplass i tikamp. I juli fikk han bronse i tikamp under Fransk mesterskap i friidrett 2017. Under Jeux de la Francophonie 2017 fikk han sølv i tikamp.

Han vant tikampen under en landskamp i mangekamp mellom Frankrike, Spania, Storbritannia, Tsjekkia og Polen i januar 2018, og scoret der over 6000 poeng i sjukamp, da han fikk 6014 poeng. Han deltok i VM i friidrett innendørs 2018, og kom der på sjuendeplass i sjukamp. Den 7. juli vant han tikamp under Fransk mesterskap i friidrett 2018, med en poengsum på 8126 poeng, som var ny personlig rekord. Han kom på 17.-plass i tikamp under EM i friidrett 2018, og han kom på kom på femteplass i Décastar 2018.

### 2019 - 2020

Under Fransk mesterskap i mangekamp 2020 fikk han sølv i tikamp, med 7738 poeng, bak Axel Hubert.

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 264265[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4 5  World Athletics - *Ruben Gado - Results*, besøkt 24. september 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ruben Gado – World Athletics Rediger på Wikidata

* (fr) Ruben Gado – Fédération française d athlétisme Rediger på Wikidata

* (en) Ruben Gado – TheSports.org Rediger på Wikidata
**Norske Naturfotografer** (NN) er en eksklusiv forening for helt eller delvis profesjonelle naturfotografer bosatt i Norge. 

Foreningen hadde per juli 2016 68 medlemmer, og nye medlemmer tas opp etter kvalitetsvurdering på foreningens årsmøter. NN har samarbeidsavtale med bildebyrået Samfoto, og de fleste av medlemmene er tilknyttet byrået.

Mange medlemmer er aktive skribenter og forfattere med stor produksjon. Det har de seneste årene kommet et stort antall bøker der foreningens medlemmer enten har levert bilder eller stått for hele utgivelser. 

Leder i foreningen er Kai Jensen (2013).

Historie
--------

Foreningen ble stiftet i 1976, etter initiativ fra naturfotografene Dag Kjelsaas og Ole Daniel Enersen. 
Målsettingen var dels å fremme norsk naturfoto og naturfotografenes interesser, dels å skape salgsmuligheter for naturfotografier. To år etter stiftelsen ble derfor Naturfotografenes Bildebyrå dannet.

Tidligere ledere i foreningen har blant annet vært Ole Daniel Enersen, Ragnar Frislid, Asle Hjellbrekke, Bård Løken, Jørn Areklett Omre, Magnus Reneflot, Tom Schandy og Rolf Sørensen, Roy Mangersnes 2011-2013, Kai Jensen 2013-.

Bibliografi
-----------

* *Galleri Norge. Norsk naturfotografi gjennom fire årstider* (kollektivt prosjekt i regi av NN), Hilt & Hansteen (1992) ISBN 82-7413-231-9
* *Naturligvis* (Jubileumsbok for NN 1976-1996) (1995) ISBN 82-993531-0-6
* *Øyeblikk. Naturfotografenes beste fototips* (Jubileumsbok for NN) (2001) ISBN 82-7643-233-6 / ISBN 82-993531-0-6
* *Lyspunkt – fotoprosjekt i norsk natur* (kollektivt prosjekt i regi av NN), Naturforlaget (2005) ISBN 82-7643-377-4
* *Norsk natur – vill, vakker og sårbar* (med tekst av Pål Hermansen), Forlaget Tom & Tom (2011)

Eksterne lenker
---------------

* Norske Naturfotografer
* Samfoto Arkivert 20. januar 2012 hos Wayback Machine.