recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ahmed Badouj** (født i 1950 i Ifrkhs i provinsen Agadir i Souss-Massa-Drâa i Marokko, død 22. august 2020 i Agadir) var en marokkansk amazighisk skuespiller, instruktør og manusforfatter.

Liv og virke
------------

Badouj kom fra fattige kår.[] Han sluttet tidlig på skolen og tok en rekke strøjobber (maler, snekker, bilelektriker) for å bidra til familieøkonomien, især sin alvorlig syke fars behov.[]

I 1978 begynte han sin karriere i teateret, på arabisk. Så sluttet han til landets første amazighiske (berberske) teatertropp, «Tawafin» (lys), grunnlagt i 1985 av Lahoucine Bouizgaren. Han ble en markant skikkelse i amazighisk film.[] Badouj skrev mange scenarier og stykker, blant annet *Tagodi* (sorgen), et av de første stykkene som ble oppført av Tifawin-truppen i 1980-årene, og som han adapterte til kinofilm i 1995.

I 1992 skilte han rollen som *Idder* i den første amazighiske filmen, «Tamghart N'ourgh» (Kvinnen i gull) av Lahoucine Bouizgaren. Under instruksjon fra en annen pioner i amazighisk film, Mohamed Mernich, spilte han i en rekke andre filmer, som «Asnnane n Tayri» med skuespilleren Zahia Zahiri. Med Larbi Altit Warda Visions produksjonsselskap (senere Warda Production), spilte han også i «Tiyiti N'wadan» med Ahmed Nassih og Abdellatif Atif, begge skuespillere fra «Tifawin».

Senere spilte han i fjernsynsproduksjoner, som situasjonskomedieserien «Tigmi Mkourn», regissert av Abdelaziz Oussaih og produsert av Warda Production, med andre kjente skuespillere som Lahoucine Bardaouz, Abdellatif Atif og Mbark El Aattach.

Død
---

Badouj, som led av diabetes, testet positiv for covid-19, og døde kort etter, den 22. august 2020. Kong Mohammed VI sendte kondolansebrev til hans etterlatte familie.

Filmografi
----------

| År | Tittel | Rolle | Regissør |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | Houti Houta | Skuespiller | Nassim Abassi |
| 1995 | Tagodi | Regissør og skuespiller | Ahmed Badouj |
| 1989 | Tamghart N’ourgh | Skuespiller, som *Idder* | Lahoucine Bouizgaren |

Referanser
----------

1. ↑  MAP, Maroc diplomatique avec (22. august 2020). «Agadir: L'artiste Ahmed Badouj n’est plus». *Maroc Diplomatique* **(fransk)**. Besøkt 2. september 2020.
2. ↑  «L’artiste marocain Ahmed Badouj n’est plus». *Bladi.net* **(fransk)**. Besøkt 2. september 2020.
3. ↑  «"كوفيد-19" يُنهي حياة الفنان أحمد بادوج في أكادير». *Hespress* **(arabisk)**. Besøkt 2. september 2020.
4. ↑  MAP, Maroc diplomatique avec (25. august 2020). «SM le Roi adresse un message de condoléances à la famille de feu Ahmed Badouj». *Maroc Diplomatique* **(fransk)**. Besøkt 2. september 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ahmed Badouj på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Michael S. Vartan** (født 27. november 1968 i Boulogne-Billancourt i Hauts-de-Seine i Frankrike) er en fransk-amerikansk skuespiller. Han er tospråkelig og snakker både fransk og engelsk flytende. 

Vartan har hatt hovedroller i flere europeiske filmer inkludert en kritikerrost teaterforestilling og flere mindre filmroller. Senere hadde han biroller i mange store Hollywood-filmer inkludert *Ukysset* fra 1999, *One Hour Photo* fra 2002 og *Svigermonster* fra 2005. I 2007 spilte han i den australske skrekkfilmen *Rogue* og han spilte hovedrollen i filmen *Jolene* i 2008. 

Vartans mest bemerkelsesverdige rolle til dags dato har vært å spille i den amerikanske TV-serien *Alias* mellom 2001 og 2006. Vartan har også noen hatt flere gjesteopptredener i TV-serier som *Venner for livet*, *Ally McBeal* og *Kitchen Confidential*.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Michael Vartan på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Michael Vartan i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Michael Vartan på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (da) Michael Vartan på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Michael Vartan på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Michael Vartan på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Michael Vartan hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) Michael Vartan hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
**Flaggstat** er den statsbemyndiget som et kommersielt skip (handelsskip) offisielt seiler under. Flaggstaten er styresmakten som har autoritet og ansvaret til å gjennomføre reguleringer over skip og fartøy som er registrert under dets flagg. Det innebærer inspeksjon, sertifisering og utstedelse av sikkerhets- og antiforurensningsdokumenter. Alle sjøfartøy må registreres i en flaggstat og følge dens sikkerhetsregler. I nyere tid har det blitt mer vanlig å registrere skip i «åpne registre» under såkalte bekvemmelighetsflagg, for eksempel i Panama og Caymanøyene, blant annet av skattemotiverte årsaker.

Skip identifiseres først og fremst gjennom et gjennom et nasjonalitetsbevis, men også gjennom kjenningssignal. Beviset, som utstedes av skipsregisterføreren straks skipet er registrert, skal inneholde opplysninger om skipets navn, kjenningssignal, byggested og -år, hjemsted samt eierens navn og adresse.

Bekvemmelighetsflagg er et flagg tilhørende et land som benyttes på skip med eier/eiere fra et annet land. Skipseieren kan på den måten unngå høye skatter i hjemlandet og også gjøre skipsregistreringen enklere. Landet som stiller flagget til disposisjon tar betalt for tjenesten, og i noen mindre land er denne betalingen en betydelig inntektskilde. Bruk av bekvemmelighetsflagg for å unngå internasjonale forpliktelser er en utfordring i arbeidet med få bukt med ulovlig, urapportert og uregulert fiske.

Panama er per 2015 verdens største flaggstat hvor bortimot en fjerdedel av verdens havgående tonnasje er registrert der. Land på andreplass er Liberia.

Referanser
----------

1. ↑  «Forskrift om endring i forskrift om besiktelse, bygging og utrustning av passasjerskip i innenriks fart», *Lovdata.no*
2. ↑  «Registrering og Flagging» Arkivert 1. juni 2016 hos Wayback Machine. *Natutikk.no*
3. ↑  Pressemelding Nr: 15/201: «Vil stoppe bruk av bekvemmelighetsflagg», *Regjeringen.no* 3, 14. februar 2013
4. ↑  «The World's Top Ship Registries (Flag States)», *The Shipping Law Blog, A Useful Guide to the World of Maritime Law*

Se også
-------

* Skipsregister

Eksterne lenker
---------------

* «Declaration recognising the Right to a Flag of States having no Sea-coast. Barcelona, April 20, 1921» (PDF), *League of Nations Treaty Series*
* Shipping Consultative Committee: Voluntary IMO Member State Audit Arkivert 25. oktober 2018 hos Wayback Machine. (PDF)
* IV. Effective Flag State Control, *Fisheries and Aquaculture Department*
**Kari Steihaug** (født 1962 i Oslo) er billedkunstner og har atelier på Hovedøya i Oslo. 
Hun er utdannet fra Statens håndverks- og kunstindustriskole (SHKS) i Oslo og Statens høgskole for kunsthåndverk og design i Bergen, samt Manchester Metropolitan University. 
I 1997 debuterte hun på Høstutstillingen og har siden hatt høy utstillingsaktivitet i Norge og utland. 
Hun har hatt separatutstillinger ved blant annet Dropsfabrikken i Trondheim, Henie Onstad Kunstsenter i Bærum, KODE i Bergen, Soft Galleri og Kunstnerforbundet i Oslo og Luleå Konsthall og deltatt på en rekke kollektivutstillinger, ved blant annet Lillehammer Kunstmuseum, Bomuldsfabriken i Arendal, Haugar kunstmuseum i Tønsberg, Kunsthal Charlottenborg i København, Museum Angewandte Kunst i Frankfurt, VII Biennial of Contemporary Textile Art i Uruguay og Contemporary Arts Center, Cincinnati, Ohio, og ved den norske ambassaden i Berlin. I tillegg har hun hatt oppdrag for KORO, blant annet på Kongsvinger bibliotek. Steihaug har også hatt en rekke verv i styrer og juryer, holder jevnlig foredrag og workshop, og var fra 2011–14 ansatt som adj. professor i textil konst ved Högskolan för konst och design (HDK) i Gøteborg. I sitt virke har hun mottatt flere stipend og priser, og har hatt Statens garantiinntekt for kunstnere fra 2006. 

Arbeidene hennes er innkjøpt til viktige samlinger, som Nasjonalmuseet i Oslo, KODE i Bergen, Lillehammer kunstmuseum, Sørlandets Kunstmuseum, Nordnorsk Kunstmuseum, Kunstindustrimuseet i Trondheim og Oslo kommunes kunstsamling. 

Steihaug er portrettert i NRK-serien «Kunsten å leve». I 2011 ga hun ut boka *Arkiv: De ufullendte / Archive: The unfinnished ones*. 
I 2022 kom monografien *Kari Steihaug*, utgitt på forlaget arnoldsche.

Kari Steihaug arbeider med tekstil som sanselighet og minnebærer, som et sted å utforske forholdet mellom det private og det kollektive, det skjøre og det substansielle. I hennes kunst får det oversette spille hovedrollen. Det som er blitt satt til side, det ufullendte og det slitte, blir omsorgsfullt gitt en plass i lyset. Blant materialene Steihaug jobber med, er utslitte ullplagg, falmede gardiner, avlagte ullpledd, uferdige strikketøy eller glassbiter funnet på stranden. Hun tar dem opp, eller henter dem frem, arkiverer dem og setter dem i nye sammenhenger. Ved å omfavne det uperfekte blir arbeidene en motvekt til vår tids galopperende forbrukskultur. 

Steihaug arbeider med installasjoner, veggarbeider og funne objekter, og bruker teknikker som strikking, stopping, tufting og hekling, hun rekker opp plagg, tegner eller skriver med tråden og lar den bukte seg i nye retninger. I arbeidene hennes får funnet materiale ny verdi og utvidet betydning, med tid og forgjengelighet, historie og håndverk som sentrale tema.

Referanser
----------

1. ↑   «Kari Steihaug», besøkt 28. november 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  NRK - Kunsten å leve

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Kari Steihaug hos Sceneweb Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** KulturNav
 |
«Kya» har flere betydninger.
Kya 2010
**Kya** er et tidligere fiskevær i Frøya kommune i Trøndelag, sørvest for Sula. Været ble valgt til Frøya kommunes tusenårssted. Kya eies i dag av advokat Harald Krogstad.

Kya består av to lave holmer, kun 6 meter over havet, som er delt av ei smal keil (sund) som går fra nord til sør. Selve Kya med bebyggelse ligger i øst og Vesterålen i vest. Før moloen ble bygd var havna i denne keila. Båtene sto da tett i tett inni keila. De som fisket etter skrei med større garnbåter holdt heller til i Humlingsværet siden det var bedre havneområder der. Dette til tross for at det da ble lengre vei til fiskebankene.

I 1906 ble keila stengt i nordenden med molo. Senere ble det bygget molo til Ringskjæret på nordøstsida. Slik at man fikk et havneområde på østsida av Kya for større båter. Stein ble frakta fra Vågøya, som ligger 13 km øst for Kya. Moloen sto ferdig i 1913. På midten av 1960-tallet ble det også bygget en molo sørøst på Kya. De brukte dynamitt til å sprenge berget i keila på vesterålssida, og frakta steinen med kran og vagger på skinnegang. Det ble også bygget en betongmolo nesten helt rundt selve været. Storbårene opp igjennom årene har flere steder slått hull på moloen, som senere har blitt reparert. Under ekstremværet Berit november 2011 ble flere kampesteiner flyttet på land, noe som resulterte i ødelagte gangveier.

Navnet Kya kommer trolig fra det gammelnorske ordet «*Þjó» (=rævball)*, ordet er antagelig flertallsform slik at Kya betyr sannsynligvis «*Røvballan*.»

I 1978 brant brygga og mesteparten av rorbuene på Kya ned. Kun tre av rorbuene overlevde brannen. Kya har også brent ned tidligere, i 1862 brant nesten alle buene ned med unntak av tre buer på Røsten, en liten forhøyning sør for fyrlykta.

I begynnelsen av 1900-tallet var det omkring 20 rorbuer og to større losjihus, ca. 400-450 sengeplasser tilsammen, på Kya. Mange av rorbuene hadde «humoristiske» navn som Helvete, Markbolet, Flira, Merraræva, Slaveriet, Fjøset, Kammerset, Skygglappen, Fausken (*fausk = råttent treverk*), Litlsorret og Storsorret (*sorr = isskorpe eller blanding av is og vann*).

Referanser
----------

1. ↑  Hitra-Frøya: *«Berit» flyttet på kampesteiner i natt* Lest 8. desember 2011
2. ↑  *Flere gamle navn i øyrekka*[*død lenke*] Lest 8. desember 2011

Kilder
------

* Johan G. Foss: *Vågsværkrøniken*, Frøya historielag, 1999 ISBN 82-90639-06-6
* Johan G. Foss: *Gamle Frøya-bilder 1*, Historielaget, 1988 ISBN 82-90639-02-3
* Maurits Fugelsøy: *Frøyaboka bind I*, Arbeidsnemnda, 1955

Eksterne lenker
---------------

* Kya (Frøya kommunes nettsted)
* Omtale av nåværende eier
* «Om eigedomsretten til fiskeværet Kya på Frøya» Artikkel av Johan G. Foss.

Portal: Frøya

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Laurent Jean Lucien Marie Percerou** (født 11. september 1961 i Dreux i Frabkrike) er en fransk geistlig og katolsk biskop av Nantes.

Liv og virke
------------

### Prest

Laurent Percerou studerte først historie, som han fullførte i 1984. I 1987 gikk han inn på presteseminaret i Paris, og ble ordinert til prest 14. juni 1992 i Notre-Dame de Chartres. 

I tillegg til ulike oppgaver innen sjelesorg, var han fra 1995 ansvarlig for kallspastoralarbeid i bispedømmet Chartres. Han beholdt denne rollen da han ble utnevnt til generalvikar for bispedømmet i 2003. 

Etter at biskop Bernard-Nicolas Aubertin ble utnevnt til erkebiskop av Tours, var Percerou bispedømmeadministrator av Chartres inntil Michel Pansard tiltrådte. Han ble da gjenutnevnt til generalvikar av ham.[1]

### Biskop av Moulins

Pave Benedikt XVI utnevnte ham til biskop av Moulins den 14. februar 2013. Erkebiskopen av Clermont, Hippolyte Louis Jean Simon, ordinerte ham til biskop 14. april samme år i Moulins katedral; medkonsekratorer var Michel Pansard, biskop av Chartres, og hans forgjenger Pascal Marie Roland, biskop av Belley-Ars.

Pave Frans utnevnte ham til biskop av Nantes 11. august 2020.[2] Innsettlsen i det embedet fant sted den 20. september samme år.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.

Trygve Bruun er flaggkommandør og bærer denne distinksjonen.Trygve Bruun er flaggkommandør og bærer derfor en slik distinksjon.
**Trygve Bruun** (født 30. mars 1948 i Sandefjord) er en norsk sjøforsvarsoffiser, kjent som leder for Sivilforsvaret siden 2007.

Etter Sjøkrigsskolens operative linje, har han studert ved NATO Mine Warfare School i Belgia, og United States Naval Command College i Rhode Island i USA, i tillegg til Sjøforsvarets stabsskole og Forsvarets høgskole. Han har tjenestegjort bla som skipssjef og skvadronsjef på Sjøforsvarets minefartøyer. Han har vært prosjektoffiser på KNM Tordenskjold, Sjøforsvarets skolesenter i Bergen. Han har vært sjef for Personell og organisasjonsavdelingen ved Sjøforsvarsstaben i Forsvarets overkommando og har tjenestegjort som Contingency Plans-offiser ved NATOs atlanterhavskommando (SACLANT) i Norfolk i Virginia i USA. Han har vært sjef for Tromsø sjøforsvarsdistrikt og sjef for Vernepliktsverket. I perioden 1993 til 1996 var han militær sekretær for forsvarsministeren. Siden 1999 har han innehatt militær grad som flaggkommandør.

Fra 2007 til 2015 har han vært avdelingsdirektør for Sivilforsvarsavdelingen i Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap og gjennom det hatt den daglige ledelsen av Sivilforsvaret i Norge.

I 2015 og 2016 ledet han IHP (IHP Chairman). IHP (International Humanitarian Partnership) er et partnerskap mellom de offentlige beredskapsorganisasjonene i åtte land. IHP bistår særlig nødhjelpsorganisasjonene i FN med, blant annet, øvelser, kurs, IT tjenester og bofasiliteter for nødhjelpere ved naturkatastrofer rundt om i verden.
**Hans Jacob Hansteen** (født 11. april 1938 i Stavanger) er en prisbelønt norsk arkitekt.

Etter examen artium fra Kongsgård skole i Stavanger studerte han til sivilarkitekt ved NTH i Trondheim. Han ble uteksaminert i 1961, med diplomoppgaven om det gamle Skudeneshavn: *En redegjørelse for eldre bebyggelse i Skudeneshavn*. Deretter praktiserte han i tre år i Kristiansand, før han hadde lederansvaret for restaureringen av Bryggen i Bergen 1965–1974. Bryggen ble med på UNESCOs verdensarvliste i 1980 og Hansteen mottok Houens fonds diplom i 1983 for arbeidet. Sammen med kona Tale Kristina Hansteen, interiørarkitekt (født 1934), drev han arkitektfirmaet Hansteen Arkitekter AS MNAL/NIL i Bergen fra 1970 til 1993. De var involvert i flere restaureringer, som Damsgård hovedgård (ferdig 1993) og St. Jørgens hospital. Hans Jacob var så byantikvar i Oslo, et virke han holdt frem til 2003. Hans Jacob var ellers dosent/professor II i bygningsvern ved NTH 1977–1995, senere professor emeritus. Han tegnet også Fiskeridirektoratet i Bergen sammen med arkitektgruppen CUBUS og et tilbygg til Statsarkivet i Bergen, oppført rundt 1993.

I 1989 tok han initiativet til NOV – samarbeidsgruppe i bygnings- og kulturminnevern. Alle samarbeidspartnerne i NOV var arkitekter med kompetanse innen vern og rehabilitering. Gruppen ble oppløst da Hansteen trakk seg ut i 1993, i forbindelse med at han ble ansatt som byantikvar i Oslo.

Til tider har han hatt verv i Norske arkitekters landsforbund, i Fortidsminneforeningen og var i 1988–2000 rådgiver for Europarådet sin avdeling for kulturarv og sto bak blant annet verneplan for den gamle sølv- og gullgruvebyen Banska Stiavnica i Slovakia. Hans far var Valdemar Scheel Hansteen (1897–1980), arkitekt i Stavanger. Arkitekt var også bestefaren Waldemar Hansteen (1857–1921). Sønnen Ståle Hansteen (født 1962) ble også arkitekt i Hønefoss.

Hansteen er prisbelønt for restaureringen av Bryggen i Bergen på 1960-tallet.

Se også
-------

* Hansteen (slekt)

Referanser
----------

1. ↑  Stavanger Aftenblad: "Vårt hjerte vet, vårt øye ser ...", 18.mai 1956 s.1.
2. ↑  Tilsvarer dagens masteroppgave
3. ↑  Diplomen oppbevares ved NTNU Universitetsbiblioteket, Dorabiblioteket
4. ↑  «Hans Jacob Hansteen». Store norske leksikon.
5. ↑  Kilde: NOV (1990) *NOV : samarbeidsgruppe i bygnings- og kulturminnevern*, brosjyre. Fyllingsdalen: NOV, sekretariatet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** VIAF **·** KulturNav
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
Sula kapell
Måøy kapell
Frøya har et av regionens eldste kirkesteder på Sula som trolig er over 600 år gammelt. Det er ikke kjent når den første kirken her ble bygd, men kirkestedet ble i 1755 flyttet til fast-Frøya. Et annet gammelt kirkested er Titran, men en vet heller ikke når den første kirken ble bygget her. Begge kirkestedene kom til som en følge av den store økonomiske betydningen de to stedene etter hvert fikk som viktige fiskevær.

Tidligere kirker
----------------

* Sula kirke, midten av 1400-tallet til 1755, kirkestedet flyttet til Sletta
* Titran kirke, 1400-tallet til 1775
* Halten kapell, fra ? til 1700

Dagens kirker
-------------

Sletta kirke (1990) er kommunens største og yngste kirkebygg etter en gjenoppbygging etter en brann i den gamle trekirka i 1984, mens den andre kirka er Hallaren kirke (1881). De fire kapellene er Sula kapell (1925), Titran kapell (1873), Froan kapell (1904) og Måøy kapell (1975).

| * v
* d
* r
Kirkene på Frøya |
| --- |
| Kirker | Hallaren kirke  **·** Sletta kirke | Frøyas kommunevåpen |
| Kapeller | Froan kapell  **·** Måøy kapell  **·** Sula kapell  **·** Titran kapell |

Portal: Frøya
**Berlin og Tyskland eparki** er den russisk-ortodokse utenlandskirkes eparki (bispedømme) for Tyskland og noen naboland. Det ble grunnlagt i 1926 og har i dag sitt sete i et ortodokst kloster utenfor München.

Eparkiet omfatter totalt 43 menigheter i Tyskland, ti i Storbritannia, to i Østerrike og én i Danmark og Irland. Samtidig fins det flere russisk-ortodokse menigheter i Tyskland som er tilslutta andre bispedømmer: enten Moskva-patriarkatets eparki, som også heter Berlin og Tyskland eparki; eller eksarkatet for ortodokse menigheter av russisk tradisjon i Vest-Europa, som er underlagt den økumeniske patriark og har sitt sete i Paris.

Historie
--------

Berlin og Tyskland eparki ble grunnlagt i 1926 og er det eldste ortodokse bispedømmet i Tyskland. De nasjonalsosialistiske myndighetene bestemte i 1938 at eparken måtte være tysk statsborger, og avsatte den første eparken, Tikhon Ljasjtsjenko. Tyskfødte Serafim Lade overtok deretter som ny epark.

Etter andre verdenskrig ble menighetene i Øst-Tyskland lagt under Moskva-patriarkatets nye tyske eparki, som også fikk en vesttysk avlegger i 1960. Frem til 1945, og i Vest-Tyskland frem til 1960, var eparkiet således ansvarlig for alle ortodokse kristne i landet, uavhengig av nasjonalitet. De gresk- og serbisk-ortodokse fikk egne tyske bispedømmer i hhv. 1969 og 1978.

Siden 1986 er eparken også ansvarlig for Storbritannia og Irland, som tidligere hadde utgjort et eget eparki. Eparkiet har hatt en sterk økning i medlemstallet de siste tiårene pga. tilstrømningen av østeuropeere.

Liste over eparker
------------------

* Tikhon Ljasjtsjenko (1926–38 i Berlin)
* Serafim Lade (1938–50 i Berlin og München)
* Venedikt Bobkovskij (1950–51 i München)
* Aleksandr Lobtsjij (1952–71 i München)
* Filofej Narko (1971–82 i Hamburg)
* Mark Arndt (1982–d.d. i München)

Eksterne lenker
---------------

* Eparkiets hjemmeside
* Nettsidene til de engelske menighetene i eparkiet Arkivert 10. januar 2010 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |

Portal: Tyskland
Hunker Creek Valley i Klondike
**Klondike** er en region i Yukon-territoriet i nordvest-Canada, øst for grensa mot Alaska. Den ligger rundt elva Klondike, som munner ut i Yukon fra øst ved Dawson City.

Klondike ble kjent som følge av Klondike-gullrushet, som startet i 1897 og varte til 1899. Gull har siden blitt utvunnet i dette området kontinuerlig, bortsett fra en periode på slutten av 1960-tallet og tidlig på 1970-tallet.

Navnet «Klondike» er avledet fra ordet *Tr'ondëk*, som på Hän-språket betyr «knakkstein-vann». Tidlige gullgravere fant det vanskelig å uttale det innfødte ordet, så «Klondike» ble resultatet.

Klimaet i Klonike er svært hardt, svært varmt og tørt i den korte sommeren, og ekstremt kaldt gjennom den lange vinteren. Den kalde årstiden varer i syv måneder, fra september til mai, med mange forrykende snøstormer i mellom. Alle elvene er frosset over innen 20. oktober. Telen går ned til en dybde på 1 til 3 meter store deler av året.

Referanser
----------

1. ↑  The Klondike i *Collier's New Encyclopedia* (1921)

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata*


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames
 |
En **enkeltspenneravtrekker** eller **enkeltspenner** (engelsk: *single-action trigger*), også kjent som **hanespenn** på våpen med hane, er en avtrekkermekanisme som avhenger av at mekanismen (hane eller fjærbelastet tennstempel) er spent før avtrekket kan utløses.

Siden avtrekkeren er helt forspent virker en enkeltspenner hovedsakelig med avtrekkerhaken, og gjør det enklere å designe et avtrekk som oppleves som "godt" av skytteren sammenlignet med en avtrekkspenn-avtrekker som også helt eller delvis må spenne opp drivjæren.

Med enkeltspenner avfyres våpenet ved å fjerne blokkeringen av hanen med en utløserbevegelse.

Fordelen med en enkeltvirkende avtrekkermekanisme som dette er at man bare behøver å lage en liten og lett utløserbevegelse for å avfyre våpenet. Dette kan legge til rette for at skytteren kan skyte mer presist enn med en dobbeltvirkende avtrekker. Å spenne et dobbeltvirkende våpen med avtrekksbevegelsen krever mer kraft og en lengre avtrekksbevegelse. Mange moderne våpen med selvspenneravtrekker har en kombinasjon av enkeltspenner og avtrekkspenn, slik at man bruker avtrekkspenn fra nedspent tilstand og enkeltspenner i påfølgende skudd etter at sluttstykket har vekslet.

Se også
-------

* Avtrekkspenn eller selvspenneravtrekk﻿er, avtrekkermekanisme hvor mekanismen spennes som en del av et avtrekk, altså at avtrekket både spenner og utløser hanen
En bruker har foreslått å slette denne siden. Siden vi setter pris på alle forsøk på å forbedre leksikonet, inviteres du til å gi uttrykk for dine synspunkter ved å følge denne lenken: **Wikipedia:Sletting/Ungdommens fylkesting i Rogaland**.

**Språkvask:** Teksten i denne artikkelen kan ha behov for språkvask for å oppnå en høyere standard. Om du leser gjennom og korrigerer der nødvendig, kan du gjerne deretter fjerne denne malen.

| Artikkelen inngår i serien om
**Politikk iRogaland** |
| --- |
| Fylkesvåpenet |
| **Fylkeskommunen** |
| Fylkestinget
Fylkesordførere
Fylkesutvalg |
| **Stortingsvalg i Rogaland** |
| 2013 2017
Stortingsrepresentanter |
| **Ungdommens fylkesting** |
| Ungdommmens fylkesting |

**Ungdommens fylkesting i Rogaland** (UFT Rogaland) er et fylkeskommunalt, partipolitisk nøytralt ungdomsmedvirkningsorgan til Rogaland fylkeskommune, opprettet i februar 2018.

### Ungdommens fylkesutvalg (UFU)

Det første møtet i UFT hver høst er et konstituerende møte. Der oppnevner Ungdommens fylkesting ni personer til å sitte i Ungdommens fylkesutvalg (UFU), som er UFTs arbeidsutvalg. Ungdommens fylkesordfører og ungdommens fylkesvaraordfører leder møter i både UFT og UFU. Hver høst vedtar UFT et handlingsprogram for det neste året. Handlingsprogrammet inneholder saker som ungdommens fylkesting bør få gjennom. I tillegg vil vedtatte uttalelser til konkrete saker som er oppe til politisk behandling utformes. Dette sikrer gode muligheter for å påvirke i stor grad.

Referanser
----------

1. ↑  Nesvåg, Øyvind. «Ungdommens fylkesting - Rogaland fylkeskommune». *Rogaland fylkeskommune - www.rogfk.no*. Arkivert fra originalen 18. september 2020. Besøkt 25. mai 2020.
**«Musashi»** var et av de to største slagskipene som noen gang ble bygget av den keiserlige japanske flåten under andre verdenskrig. Det tilhørte Yamato-klassen og ble sjøsatt 1. november 1940. «Musashi» og søsterskipet «Yamato» var de tyngste og mest kraftig bevæpnede slagskipene som noensinne er bygget, og de representerte Japans streben etter maritim overlegenhet.

Slagskipet «Musashi» målte over 260 meter og var 38,9 meter bredt. Dets deplasement på over 70 000 tonn gjorde det til et av de tyngste slagskipene noensinne. «Musashi» var bevæpnet ni 460 millimeter hovedkanoner, fordelt på tre tårn som ga det en overveldende ildkraft.

Under andre verdenskrig tjenestegjorde «Musashi» som flaggskip for den kombinerte flåten og deltok i flere betydelige slag, inkludert Slaget ved Leyte Gulf i 1944. Til tross for sin bevæpning og pansring viste «Musashi» seg å være sårbar for moderne flyangrep. Den 24. oktober 1944 ble skipet truffet av et massivt antall bomber og torpedoer fra amerikanske fly og sank i Sibuyan-havet.
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Norges flagg Norge |
|  i landeveissykling: |
| Landeveissykling Norgesmesterskap |
| Sølv | 2014 Eidsvoll | Tempo |

**Bjørn Tore Hoem** (født 12. april 1991) er en norsk landeveissyklist fra Eresfjord i Møre og Romsdal, som sykler for det norske kontinentallaget Team Joker.

Karriere
--------

Hoem og Team Sparebanken Sør under innskrivingen før første etappe av Tour des Fjords 2014.
Hoem startet sin karriere i CK NOR, men ble foran 2011-sesongen med Atle Kvålsvoll til det norske kontinentallaget Plussbank Cervélo.

Hoem viste seg frem på den internasjonale scenen for første gang under U23-VM i landeveissykling 2011. Han kom til mål sammen med favorittene og endte på en 33.-plass i massespurten som ble vunnet av Arnaud Démare fra Frankrike.

I juni 2014 tok Hoem sølv under temporittet i NM på Eidsvoll. Han fullførte de 40 kilometerne på tiden 48.54, 1.12 bak Norgesmester Reidar Borgersen fra Team Joker og ett sekund foran bronsevinner og lagkamerat Andreas Vangstad.

Hoem signerte for Team Joker foran 2015-sesongen.

Meritter
--------

2009
2.-plass sammenlagt i Kalas Cup
2010
5.-plass sammenlagt i Kalas Cup
2011
2.-plass i Grand Prix Norefjell
3.-plass i Ringerike Grand Prix
6.-plass sammenlagt i Czech Cycling Tour
10.-plass i GP Paul Borremans
2012
Vinner sammenlagt og etappe 3, Roserittet
3.-plass i Tyrifjorden rundt (Grand Prix Norefjell)
3.-plass sammenlagt i Okolo Jižních Čech
2014
Vinner av Eresfjord GP
Sølv, NM i landeveissykling, tempo
7.-plass i Ringerike Grand Prix
8.-plass sammenlagt i Tour of Norway
9.-plass i Hadeland Grand Prix
2015
Etappeseier i Tour de Normandie
2.-plass i Gylne Gutuer

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Bjørn Tore HOEM, www.uci.org[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Nye ryttere i Plussbank Cervélo». Team Sparebanken Sør. 12. oktober 2010. Arkivert fra originalen 27. mai 2015. Besøkt 26. mai 2015.
3. ↑  «Sølv og bronse på NM-tempoen». Team Sparebanken Sør. 26. juni 2014. Arkivert fra originalen 23. september 2016. Besøkt 22. mai 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bjørn Tore Hoem – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Bjørn Tore Hoem – UCI Rediger på Wikidata

* (en) Bjørn Tore Hoem – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Bjørn Tore Hoem – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Bjørn Tore Hoem – Cycling Quotient Rediger på Wikidata
* Merida Rittranking – Bjørn Tore Hoem
* (en) Profil som Bjørn Tore Hoem og Bjørn Tore Nilsen Hoem og Bjørn Tore Hoem på The-Sports.org (noen resultater)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Nord-Trøndelags fylkesvåpen
**Nord-Trøndelags fylkesvåpen** var fylkesvåpenet til tidligere Nord-Trøndelag fylke. Våpenet består av et gullfarget utbøyd kors på hvit bakgrunn.

Etter sammenslåingen av de to trøndelagsfylkene i 2018 tok det nye fylket Nord-Trøndelags fylkesvåpen til sitt fylkesvåpen.

Våpenet er inspirert av at Olav den helliges skjold blir beskrevet slik i kongesagaen.

Nord-Trøndelags fylkesvåpen er tegnet av førstekonservator Hallvard Tretteberg ved Riksarkivet.

I Kronprinsregentens resolusjon heter det: «Nord-Trøndelag fylkestings vedtak den 13. juni 1956 om våpen for Nord-Trøndelag fylke godkjennes.

Historien bak fylkesvåpenet
---------------------------

Våpenet skal minne om Olav den Hellige. Etter sagatradisjonen hadde han gullkors på hvitt skjold under slaget på Stiklestad i år 1030, eller som det står i Heimskringla: Et hvitt skjold hvorpå det hellige kors var lagt med gull.

Kombinasjonen gull på sølv (gult på hvitt) var forbudt etter de heraldiske regler, som festet seg fra 1150-årene. Man kunne kombinere farger og metall, men ikke legge metall på metall. Det finnes for øvrig en rekke unntak, hvorav de mest kjente er: Kongeriket Jerusalems våpen (gullkors på sølv) og Pavens våpen og flaggfarger (gull på hvitt).
**Matthias Wilhelm Huitfeldt til Hafslund** (født 8. juli 1725 i Christiania, død 25. september 1803 på Clausholm ved Randers i Jylland) var en norskfødt adelsmann som ble offiser, senere stiftsamtmann og godseier.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Matthias Wilhelm Huitfeldt var sønn av den senere general Hartvig Huitfeldt og Karen Werenskiold til Hafslund (1697–1778). Huitfeldt var bestemt til den militære løpebane.

### Militær

Han ble i 1740 løytnant reformé ved *3. throndhjemske nasjonale Infanteriregiment*, 1743 kornett ved Hestegarden, 1746 karakteriseret og 1748 virkelig løytnant, 1750 sekondmajor ved *4. søndenfjældske Dragonregiment*, 1753 premiermajor samme sted og derfra entlediget 1754. I årene 1752–54 var han generaladjudant hos kong Frederik V og ble 1755 oberstløytnant av kavaleriet og samme år kammerherre.

I 1754 solgte han sammen med moren Hafslund i Smaalenene og kjøpte noen år senere i stedet Clausholm med underliggende Skanderborg- og Sophie Amaliegård i Jylland.

### Amtmann

I 1762 ble han utevnt til stiftsamtmann i Viborg og amtmann i Hald, senere fungerte han også i kort tid som amtmann over Skivehus. 1764 ble han ridder av Dannebrog, 1773 gehejmeråd og 1779 gehejmekonferensråd. 

Han døde den 25. september 1803 på Clausholm, og ble bisatt i en marmorsarkofag Voldum kirke. Ved hans død gikk det Huitfeldtske fideikommiss over til hans datter, og i 1843 til svigersønn av stiftamtmann i Akershus, Gebhard Moltke.

### Ekteskap

Huitfeldt ble gift første gang den 22. september 1752 i Christiansborg slottskirke med hoffrøken Sophie Hedevig von Linstow (1731–1753). Annen gang 5. juni 1756 med Charlotte Emerentia "Emerentze" Raben (21. september 1731 – 26. april 1798). Med sistnevnte fikk han flere barn.

Referanser
----------

1. ↑   Dansk biografisk leksikon[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Bricka, Carl Frederik. «163 (Dansk biografisk Lexikon / VIII. Bind. Holst - Juul)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 19. oktober 2020.
3. ↑  «Matthias Vilhelm Huitfeldt». gravsted.dk. Besøkt 19. oktober 2020.
4. ↑  Bratberg, Terje (15. november 2018). «Huitfeldt». *Store norske leksikon*. Besøkt 19. oktober 2020.
5. ↑  Hiort-Lorenzen, Hans Rudolf; Thiset, Anders. «232 (Danmarks Adels Aarbog / 1887. Fjerde Aargang)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 19. oktober 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** Geni
 |
**Frederik Ludvig Vibe** (født 26. september 1803 i Bergen, død 21. juni 1881 i Christiania) var en norsk professor i gresk filologi ved Det Kongelige Frederiks Universitet (1838–1848) og rektor ved Katedralskolen (1848–1871).

Etter endte studier arbeidet Vibe fem år som amanuensis ved Universitetsbiblioteket. Vibe ble utnevnt til universitetslektor i gresk ved Det Kongelige Frederiks Universitet i 1831 og ble professor fra 1838. I 1848 ble han ansatt som rektor ved Katedralskolen. Vibe var en sterk pådriver for Katedralskolens nybygg i Akersgaten 73 A. Den nye skolen ble ferdig i 1869 og var i bruk frem til 1902. 

Vibe var sammen med Wilhelm Adelsten Maribo den vesentligste drivkraften bak opprettelsen av Skulpturmuseet i Christiania, som stod ferdig på Tullinløkken i 1881 (bygningen ble senere midtpartiet i Nasjonalgalleriet).

Vibe var en markant deltager i skoledebatten i Norge i store deler av 1800-tallet, og da spesielt striden om de klassiske fags stilling i skolen. Han var sammen med Frederik Moltke Bugge den viktigste lederen for en konservativ fløy som ønsket å bevare latin og gresk som sentrale skolefag, og i opposisjon til «realistene» med Anton Martin Schweigaard og Herman Foss i spissen. Han var en av grunnleggerne av den konservative avisen *Christiania-Posten* i 1848.

I tillegg til faglige arbeider innen filosofi utgav han oversettelser av greske dramaer (Aristofanes, Fuglene 1856, og Aischylos, Prometeus i lænker 1869).

Utmerkelser
-----------

* Ridder av St. Olavs Orden 1855
* Kommandør av St. Olavs Orden 1869
* Medlem av Videnskabsselskabet i Christiania 1857
* Medlem av Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab 1866

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, oppført som Ludvig Vibe, Store norske leksikon-ID Ludvig\_Vibe[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk biografisk leksikon, Norsk biografisk leksikon ID Ludvig\_Vibe, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Ludvig Vibe, i *Norsk biografisk leksikon*

Eksterne lenker
---------------

* (no) Digitalt tilgjengelig innhold hos Nasjonalbiblioteket: bøker av Frederik Ludvig Vibe

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Blockbuster Video**, formelt **Blockbuster LLC** og tidligere **Blockbuster Inc.**, er en amerikansk videobutikkjede. Den tilbyr leie av spillefilm og datamaskinspill; opprinnelig utelukkende via fysiske butikker, men senere også via strømming og video-on-demand. Kjeden ble grunnlagt i 1985. Den første butikken ble åpnet i Dallas i Texas. Etter en rekke nedleggelser består Blockbuster nå av én butikk i USA, i Oregon. Hovedkontoret er beliggende i McKinney i Texas. 

Som følge av et sterkt sviktende marked med økt konkurranse fra blant annet Netflix, inngav virksomheten i september 2010 konkursbegjæring, og ble i april 2011 overtatt av Dish Network for 233 millioner amerikanske dollar. De stengte alle butikkene i 2013, men 11 gjenåpnet i 2016.

Fra 1993 til 2004 var Blockbuster eiet av Viacom.

Referanser
----------

1. ↑   National Software Reference Library[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «The Blockbuster Fan Page».

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz
 |
**Hans Ihlen Nistad** (1903–1983) var en norsk prest og komponist.

Teolog
------

Han tok fatt på teologistudiet i 1922 og tok embetseksamen ved Menighetsfakultetet i 1928. Der tok han 1924 initiativ til bygging av det som ble Nordmarkskapellet. Han var hjelpeprest i Eidsvoll fra 1929 og ble residerende kapellan i Kråkstad i 1946. I 1962 ble han utnevnt til sogneprest i Biri sogn. Her ble han værende fram til han ble pensjonist i 1973.

Komponist
---------

I 20-årene begynte Ihlen Nistad å komponere egen musikk, etter at han sjøl tok sangundervisning i en periode. Hans første melodi ble laget til salmen «Den Gud har kjær» som ble skrevet av Helga Bekker. Videre skrev Ihlen Nistad mange salmer, slik som «Et lite ord om Jesus», «Hjelp meg Herre Krist å strida» og julesangen «Fagreste aften». Totalt har han satt tone til 60 sanger. Tre av sangene kom med i den nye *Melodiboken* på 1980-tallet, og han er også representert i Den norske kirkes salmebok.[]

Bibliografi
-----------

* *Noter utgitt på musikkforlag*.

Referanser
----------

1. ↑   www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   histreg.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  George Johnsen (1949). *Evangeliet i sentrum*. Credo. s. 32.
4. ↑  «Sang og musikk fra tidlig morgen til sen kveld i Biri prestegård». *Lillehammer Tilskuer*. 27. april 1963.
5. ↑  «Sogneprest Ihlen Nistad takker av etter 44 års tjeneste i Den Norske Kirke». Samhold-Velgeren. 2. august 1973. s. 17.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Dieudonné Nzapalainga** CSSp (født 14. mars 1967 i Mbomou i Den sentralafrikanske republikk republikken Kongo) er en sentralafrikansk ordensgeistlig prelat, katolsk erkebiskop av Bangui og kardinal.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Nzapalainga vokste opp i fattige fattigår. Faren hans var analfabet. Etter å ha møtt den nederlandske ordenpresten Leon van den Wildenberg, begynte han på *Saint Louis* gutteseminar i Bangassou. Han finansierte studiene med vikariat som kokk og mekaniker.[1] Deretter studerte han filosofi ved *Saints Apôtres*-seminaret i Otélé og katolsk teologi ved spiritanernes seminar i Libreville i Gabon. 

Den 8. september 1993 trådte Nzapalainga inn i spiritanerordenen og avla midlertidige ordensløfter. Han avla sine endelige løfter den 6. september 1997. 

### Prest

Den 9. august 1998 ble Dieudonné Nzapalainga presteviet.

Nzapalainga tok lisensiat i katolsk teologi ved *Centre Sèvres* i Frankrike. Fra 1998 til 2005 var han kapellan ved *Fondation d'Auteuil* og sokneprest i sognet *Saint Jerôme i Marseille*. 

I 2005 ble Dieudonné Nzapalainga regionalsuperior for spiritanerne i Den sentralafrikanske republikk og sogneprest i Bangui. Fra 2008 til 2009 var han også president for Konferansen for ordenssuperiorer i Den sentralafrikanske republikk. 

Dieudonné Nzapalainga ble utnevnt til apostolisk administrator av Bangui 26. mai 2009, etter at erkebiskop Paulin Pomodimo trakk seg.

### Erkebiskop av Bangui

Den 14. mai 2012 utnevnte pave Benedikt XVI ham til erkebiskop av Bangui.[2] Prefekten for Kongregasjonen for folkenes evangelisering, kardinal Fernando Filoni, ordinerte ham til biskop den 22. juli samme år; medkonsekratorer var den apostoliske nuntius til Den sentralafrikanske republikk, erkebiskop Jude Thaddeus Okolo, og biskopen av Bambari, Edouard Mathos. Innaettelsen i embedet fant sted deb 29. juli 2012. 

Den 13. september 2014 utnevnte pave Frans ham til medlem av Kongregasjonen for folkenes evangelisering.[3] 1. september 2015 mottok han Aachen-fredsprisen sammen med imamen Oumar Kobine Layama for deres forpliktelse til å prøve å løse den væpnede konflikten i Den sentralafrikanske republikk fredelig og deres innsats for å fremme forståelse mellom religioner. Erkebiskopen ga imamen og ytterligere 10.000 flyktninger asyl på kirkelig grunn da det stod på særlig ille. Begge forhandlet ofte personlig med opprørere og oppnådder løslatelse av gisler, uavhengig av deres religiøse tilhørighet.[4] Ved starten av konflikten i 2013 ble erkebiskop Nzapalainga selv satt i fare ved flere anledninger.[1] 

I april 2016 ble han hedret med Four Freedoms Award i kategorien religionsfrihet i Middelburg i Nederland.

### Kardinal

I konsistoriet den 19. november 2016 innlemmet pave Frans ham i kardalkollegiet som kardinalprest med titulærkirken *Sant'Andrea della Valle*[5. Den 18. desember samme år tok han besittelse av sin titulære kirke. Han ble den første kardinal fra Den sentralafrikanske republikk. I tillegg, inntil Giorgio Marengos utnevnelse, var han den yngste kardinal i verden.

Den 8. juli 2020 utnevnte pave Frans ham til medlem av Det pavelige råd for interreligiøs dialog.[6]
*For andre steder med navnet Bjørnholt, se Bjørnholt*

**Bjørnholt** er en tidligere husmannsplass, i dag et småbruk og et betjent serveringssted i Nordmarka ved Oslo. Så tidlig som i 1919 var det serveringssted for reisende og turister på Bjørnholt. 

Stedet ligger ved skogsveien mellom Hammeren og Kikut. Like ved stua, på nordsida av skogsveien, ligger Nordmarka skole, en tilrettelagt ungdomsskole. 

Bjørnholt har en av to værstasjoner i Oslomarka, den andre ligger på Tryvannshøgda.

Den laveste temperaturen målt i Oslo kommune er 31,1 °C på Bjørnholt natt til 6. januar 2024. Målingene på Bjørnholt begynte i 2007 og det kan ha vært lavere temperatur tidligere. Avstand fra Oslofjord, klarere luft og terreng medvirker til at Bjørnholt er kaldere enn bybebyggelsen lenger nede.

Historie
--------

Bjørnholt på 1940-tallet. Foto: Mittet & Co./Nasjonalbibliotekets bildesamling 
Det er kjent at Bjørnholt var bebodd rundt år 1800, men mye tyder på at plassen var bebodd også tidligere enn dette. 

Den siste fastboende bruker var Birger Bjørnholt og hans kone Gina fra Bonna. Birger var født i 1893, sønn av Gustav fra Vest-Hakkloa og Mari fra Gjerdingen. Hans slekt har holdt til i Nordmarka fra 1600-tallet. Birger var en av tretten barn, og overtok bruket i 1921 og drev det fram til sin død i 1979. Birgers omtakles som en lun og gjestfri mann med stor fortellerglede og god hukommelse. Birger Bjørnsholt og hans historier er gjengitt i flere bøker om Nordmarka. 

Bjørnholt var tidligere husmannsplass og tilhørte Nordmarksgodset til Løvenskiold. Eiendommen ble skilt ut fra Løvenskiold-godset i 1988. I dag drives stedet av Grethe Klever, datterdatter av Birger Bjørnholt.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bjørnholt (Nordmarka) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* bjornholt.no serveringsstedets nettsider Arkivert 21. september 2009 hos Wayback Machine.
* skiforeningen.no om Bjørnholt Arkivert 24. oktober 2007 hos Wayback Machine.
* (no) «Bjørnholt (Nordmarka)». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Riksantikvaren kulturminne **·** Sentralt stedsnavnregister
 |


1. ↑  Ulvin, Philippe Bédos (6. januar 2024). «For første gang under 30 minusgrader i Oslo». *NRK*. Besøkt 6. januar 2024.
**Bork Rigel** (født i 18.05 1988, død 17.09 2013) var en norsk travhingst etter Alm Rigel og Linsi. Løpskarrieren strakk seg fra 1991 til 2003. Han startet i 345 løp og vant 168 av dem før han la opp. Bork Rigel tjente 13 695 673 kr, mer enn noen annen norsk travhest (pr. 1. januar 2012). Rekorden på 1.20,4/km ble satt i 2000. Hovedkusk for hesten var Jomar Blekkan, men i sin siste start ble den kjørt av Per Oleg Midtfjeld, mannen bak Steinlager.

På Leangen Travbane ble Bork Rigels Æresløp arrangert hvert år, et løp som Järvsöfaks vant seks ganger på rad.

I 2023 ble Bork Rigels veg fastsatt som veinavn på en av veiene i boligområdet der Leangen Travbane lå.

Bilder
------

* Bork Rigel som 23 åringBork Rigel som 23 åring
* Bork Rigel i avelstjenesteBork Rigel i avelstjeneste
* Bork RigelBork Rigel

Referanser
----------

1. ↑  Ingmar Brokka Rike: Nå er det slutt for travkongen. agderposten.no (17. januar 2012)
2. ↑  «Trøndelagspokalen - Bork Rigels Æresløp - Travsport.no». *www.travsport.no*. Arkivert fra originalen 13. mars 2023. Besøkt 13. mars 2023.
3. ↑  Bråten, Roy Tommy (13. mars 2023). «Nå blir han veinavn i Trondheim: – Veldig fortjent». *adressa.no* **(norsk)**. Besøkt 13. mars 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bork Rigel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**Kjell Sørensen** (født 13. november 1943 på Langestrand, Larvik, død 20. januar 1997) var en norsk operasanger (lyrisk tenor). 

Han studerte ved Musikkhøyskolen i Kristiansand og deretter ved Guildhall School of music and Drama i London. Etter studiene i England fikk han ansettelse ved Den norske opera. Han drøyde imidlertid til 1992 med sin formelle solistdebut i Den gamle logen i Oslo. Ved siden av å være fast ansatt ved Den Norske Opera, var han en hyppig benyttet freelancesanger.

Han var også en aktiv tekstforfatter og skrev flere tekster til kantater, syngespill m.m.

Tordenskiold-kantaten
---------------------

Verket om Tordenskiold skrev han på bestilling fra Den norske marine i forbindelse med Tordenskiolds 300-årsjubileum i 1990. Musikken ble komponert av Kjell Marcussen, og teksten ble til på grunnlag av Jacob Breda Bulls drama om *Tordenskiold fra* 1899. Kantaten ble første gang oppført på Ringve Museum i Trondheim 15. september 1990. Det ble i alt fremført 45 ganger, og ble også spilt under Tordenskioldsdagene i Frederikshavn i 2002, 2004, 2006, og i 2008.

Referanse
---------

1. ↑  Tordenskjold-kantaten - Sagene Janitsjarkorps 2002