| Artikkelen inngår i serien om
**Frankrikes historie** |
| --- |
| La liberté guidant le peuple |
| **Eldre historie** |
| Gallia
FrankerneMerovingerne (410–751)Karolingerne (751–987)
Huset Capet(987–1328)
Huset Valois(1328–1589)
Bourbon-dynastiet (1)(1589–1830) |
| **Nyere historie** |
| Den franske revolusjon(1789–1799)
Terroren (1793–1794)
1. republikk(1792–1804)
1. keiserdømme(1804–1814)
Bourbon-restaurasjonen(1814–1830)
Julimonarkiet(1830–1848)
2. republikk(1848–1852)
2. keiserdømme(1852–1870)
Pariskommunen(1871)
3. republikk(1870–1940)
Vichy-regimet(1940–1944)
4. republikk(1946–1958)
5. republikk(1958– ) |

**Pariskommunen** var det revolusjonære folkestyret som ble opprettet i Paris i protest mot den nasjonale regjering ved slutten av Den fransk-prøyssiske krig. Kommunen ble opprettet 18. mars og eksisterte i 72 dager frem til 28. mai 1871. Man hadde hatt noe tilsvarende også i 1792. Pariskommunen av 1871 bygget blant annet på anarkistiske, blanquistiske, marxistiske og jakobinske ideer.

Bakgrunn
--------

I Frankrike hadde Napoleon III (Ludvig Bonaparte III) utropt seg til keiser i 1852. Han var interessert i at Frankrike skulle gjenvinne grensene landet hadde tapt i oppgjøret etter Napoleonskrigene i 1814. Samtidig forsøkte Preussens statsminister Otto von Bismarck å samle de tyske statene til ett rike, mens han i tillegg arbeidet for å vinne innflytelse i Spania ved å fremme prins Leopold av Hohenzollern-Sigmaringen som kandidat til landets konge. I 1870 førte denne potensielle utvidelse av tysk maktsfære til at Napoleon III gikk til angrep.

Den påfølgende fransk-prøyssiske krigen gikk imidlertid svært dårlig for Frankrike. Napoleon III måtte kapitulere efter slaget ved Sedan og ble tatt til fange, og med dét falt det franske keiserdømmet.

Revolusjonen
------------

Vendôme-søylen ble ødelagt under Pariserkommunen.
I selve Paris var de regulære troppene blitt avvæpnet og dimittert, men efter råd fra den franske utenrikministeren Jules Favre, som hadde vært med på å fremforhandle kapitulasjonsbetingelsene, bestemte Bismarck at nasjonalgarden fikk beholde sine våpen. Siden 60 bataljoner hadde forlatt byen, fikk den mer revolusjonære nasjonalgarden overtaket, og den benyttet anledningen til å plyndre politistasjoner natt til 4. mars 1871. Den utgjorde nå en reell trussel mot Frankrikes parlament, hvor rojalistene fortsatt hadde et flertall. Derfor vedtok parlamentet å etablere seg i Versailles utenfor, ikke i, den gamle hovedstaden.

Derved hadde lederne av det som skulle bli kommunen ryggdekning for å organisere den. Både ledelsen og medlemmene sognet til forskjellige ideologier og bakgrunner, som strakte seg fra et venstreliberalt borgerskap over tilhengere av en utopisk proto-sosialisme som bygget på Pierre-Joseph Proudhons tanker til enda mer radikale opprørere, som den sterkt anti-borgerlige Louis Auguste Blanqui. Den 28. september offentliggjorde han en artikkel i sin avis *La Patrie en Danger (Fedrelandet i fare)* hvor han fullstendig avfeide behovet for nasjonalforsamlingen, «ikke bare i krisetid, ikke bare i krigstid, men til enhver tid.»

Kommunen gjennomførte en rekke sosiale reformer, som blant annet

* stemmerett for alle
* åtte timers arbeidsdag
* maksimumslønn for alle, inkludert kommunens funksjonærer
* kirken ble skilt fra staten, alle kirkens bygninger tilfalt staten, og alle religiøse symboler i skolene ble fjernet
* fabrikkene ble overtatt av arbeiderne
* gjeld ble slettet, og husleier senket

Man oppfordret derfor andre deler av Frankrike til å opprette liknende kommuner. Dette ble gjort i Lyon og Marseille, men disse ble raskt nedkjempet av den franske regjeringen.

Angrepet
--------

Døde kommunarder etter at opprøret har blitt knust
Men det var ikke bare den franske regjeringen som var bekymret over den mulige revolusjonen; også Tyskland så på revolusjonen som en trussel. Otto von Bismarck besluttet derfor å løslate 100 000 franske krigsfanger, slik at den franske hæren ville få nok soldater til å knuse Pariskommunen. Disse styrkene rykket inn i Paris 2. april, og på få dager ble 20 000–30 000 mennesker drept. I tillegg ble 40 000 arrestert, og senere deportert til franske kolonier.

Pariskommunens to måneder lange levetid var dermed over, og Frankrike gikk inn i epoken kjent som «den tredje franske republikk», som skulle vare helt til den tyske invasjon under den annen verdenskrig, 10. juli 1940.

Referanser
----------

1. ↑  Ludwig Reiners (1957). *Bismarck gründet das Reich* **(tysk)**. München: C.H. Beck. s. 495. ISBN 3-423-01574-8.
2. ↑  Wilhelm Oncken (1890). «Das Zeitalter des Kaisers Wilhelm». *Allgemeine Geschichte in Einzeldarstellungen* **(tysk)**. Bind 2 (4. hovedavdeling, sjette del). Berlin: C.H. Beck. s. 353. ISBN 978-3-8460-3638-9.
3. ↑  Wilhelm Oncken (1890). «Das Zeitalter des Kaisers Wilhelm». *Allgemeine Geschichte in Einzeldarstellungen* **(tysk)**. Bind 2 (4. hovedavdeling, sjette del). Berlin: C.H. Beck. s. 191. ISBN 978-3-8460-3638-9.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Paris Commune – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Commune de Paris – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Litteratur
----------

* Butterworth, Alex (2010) *The World That Never Was. A True Story of Dreamers, Schemers, Anarchists & Secret Agents* Vintage Books ISBN 978-0-099-55192-8
* Stewart Edwards: 'The Paris Commune 1871' (1971) ISBN 081296277X
* George Douglas Howard Cole: 'Den sosialistiske tenkningens historie. Bind II. Marxismen og anarkismen\* (Nisus Forlag, 2013) ISBN 9788291612102
* Prosper Olivier Lissagaray: 'History of the Paris Commune of 1871' (1876/2007) ISBN 9780979181344 (Norsk oversettelse: Pariserkommunen 1871. ISBN 9788291612294.)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC
 |