recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Rue Saint-Lazare** er en gate i 8. arrondissement og 9. arrondissement i Paris. Den starter ved 9 rue Bourdaloue og 1 rue Notre-Dame-de-Lorette, og slutter ved place Gabriel-Péri og rue de Rome. Tidligere fortsatte rue Saint-Lazare helt til rue du Rocher og rue de l'Arcade.

Historie
--------

Denne gaten eksisterte allerede i år 1700 og het da *rue des Porcherons* eller *rue d'Argenteuil*, og knyttet landsbyene Roule og Ville-L’Évêque til landsbyen Porcherons.

I 1734 var det fortsatt bare noen få bygninger tilliggende gaten. Det nåværende navn ble gitt den i 1770, og kommer fra Maison Saint-Lazare som den førte til (via rues Lamartine, Bleue, og Paradis) og som hadde vært brukt som et leprosarium siden middelalderen; det ble omgjort til Saint-Lazare-fengselet i 1793. Leprosariet/fengselet stod ved det som svarer til nr 117 rue du Faubourg-Saint-Denis i 10. arrondissement.

Et ministerielt vedtak av 12. fructidor V (29. august 1797) fastslo gatens minstebredde til 10 meter. Minstebredden ble utvidet til 11 meter ved kongelig dekret av 3. august 1838. En ny bredde ble forordnet 3. september 1843 til 20 meter til høyre for bygningene ved numrene 115-121 for å danne Cour du Havre.

Gare Saint-Lazare ble bygd i 1837. *Impasse Bony* ble bygd i 1826 der Hotel Terminus senere ble bygd, og her ble bagasje losset. Cour de Rome, foran stasjonens vestside, tok opp i seg den gamle *Impasse d'Argenteuil*, som åpnet seg mot rue du Rocher.

Billedgalleri
-------------

* Storflommen i Paris i januar 1910. Blikk mot rue Saint-Lazare fra square Gabriel Péri. Jernbanestasjonen Paris Saint-Lazare er til venstre.Storflommen i Paris i januar 1910. Blikk mot rue Saint-Lazare fra square Gabriel Péri. Jernbanestasjonen Paris Saint-Lazare er til venstre.
* Rue Saint-Lazare tidlig på 1900-tallet, med stor trafikk av busser og damptrikker.Rue Saint-Lazare tidlig på 1900-tallet, med stor trafikk av busser og damptrikker.
* Et bakeri på Saint-Lazare, Paris 2009Et bakeri på Saint-Lazare, Paris 2009
* 2006, nær Église de la Sainte-Trinité2006, nær Église de la Sainte-Trinité
* Tidligere Grand Hôtel Terminus, nå Hôtel Concorde-Saint-LazareTidligere Grand Hôtel Terminus, nå Hôtel Concorde-Saint-Lazare

* No 58: Delaroche HotelNo 58: Delaroche Hotel
* No 88: Tidligere SNCF-hovedkontorNo 88: Tidligere SNCF-hovedkontor
* No 119: Roi de la BièreNo 119: Roi de la Bière

Referanser
----------

1. ↑  Félix Lazare 1844-1849, s. 370
2. 1 2  Rochegude 1910, s. 40

Litteratur
----------

* «Félix Lazare». *Dictionnaire administratif et historique des rues de Paris et de ses monuments*. Paris: Imprimerie de Vinchon. 1844–1849.
* Pérouse de Montclos, Jean-Marie (1994). *Le Guide du Patrimoine. Paris*. Paris: Hachette.
* Rochegude, Félix de (1910). «VIIIe arrondissement». *Promenades dans toutes les rues de Paris*. Paris: Hachette.
* Rustenholz, Alain (September 2006). *Les traversées de Paris*. Évreux: Parigramme. ISBN 978-2-84096-400-1.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Rue Saint-Lazare (Paris) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* *Histoire de Paris rue par rue, maison par maison*, Charles Lefeuve, 1875 ()
Slaget
**Slaget ved Fort Frontenac** fant sted 26. og 27. august 1758 under syvårskrigen (også kalt den franske og indianske krigen i Nord-Amerika) mellom Frankrike og Storbritannia. Slaget fant sted ved Fort Frontenac, et fransk fort og handelsplass ved dagens Kingston i Ontario, ved østenden av Ontariosjøen der St. Lawrence River munner ut.

Oberstløytnant John Bradstreet ledet en armé på over 3 000 mann, hvor 150 var regulære og resten var militssoldater fra provinsene.[] Armen beleiret de 110 franske soldatene som var i garnisonen inne i fortet og vant etter to dager.[] Dette kuttet kommunikasjon- og forsyningslinjen mellom de to store østlige sentrene Montreal og Quebec by og de vestlige områdene til franskmennene (den nordlige ruten, langs Ottawa River, var åpen gjennom hele krigen). Britene tok varer verd 800 000 pund fra handelsstasjonen.[]

Kilder
------

* Smollet, Tobias. *A Complete History of England*. London: Baynes og Son.
* Fowler, William M (2005). *Empires at war: The French and Indian War and the Struggle for North America 1754-1763*. New York: Walker & Company. ISBN 0-8027-1411-0.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Gerhard Sigvald Pedersen** (født 9. april 1912 i Esbjerg, død 4. juni 1987) var en dansk bokser som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.

Pedersen vant en olympisk bronsemedalje i boksing under OL 1936 i Berlin. Han kom på tredjeplass i weltervekt, opp til 66,7 kg. Pedersen vant de tre første kampene men tapte i semifinalen til finske Sten Suvio som siden vant finalen mot over Michael Murach fra Tyskland. Pedersen beseiret Roger Tritz fra Frankrike i bronsefinalen. Det var 24 boksere fra 24 nasjoner som stilte i denne vektklassen som ble avviklet i perioden 10. til 15. august 1936.

OL-medaljer
-----------

* 1936 Nazi-Tysklands flagg Berlin - Bronse Bronse boksing, weltervekt

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gerhard Pedersen – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Gerhard Pedersen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Gerhard Pedersen – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Gerhard Pedersen – BoxRec Rediger på Wikidata

  

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Anderas Røykås Marthinsen** (født 3. juli 1997) er en norsk ishockeyspiller. Han spiller back for Sparta samt aldersbestemte landslag.

Røykås Marthinsen har Lørenskog IK som moderklubb, og spilte der frem til junioralderen, da tok han steget videre til Djurgården, og var der i 4 sesonger. I Djurgårdens IF fikk han blant annet med seg både J20 SM-gull og 8 SHL Matcher. I sesongen 16/17 var han også på utlån til Storhamar Hockey i en kortere periode, og sesongen etter var han å se tilbake i moderklubben Lørenskog en sesong. I 18/19-sesongen dro han til det Østerrikske laget Kitzbüheler EC i AlpsHL, før han til årets sesong skrev kontrakt med HC Dalen, i Divisjon 1 i Sverige som strekker seg over enda en sesong. Andreas har også fått med seg landskamper for både U17, U18, U20 og A-landslaget til Norge.

Han er bror til ishockeyspiller Kristian Røykås Marthinsen.

Referanser
----------

1. ↑   Elite Prospects, Eliteprospects.com spiller-ID 240255, besøkt 16. april 2020[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Andreas Røykås Marthinsen – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
* Profil hos Sparta Sarpsborg Arkivert 21. februar 2020 hos Wayback Machine.
Gresk kors
Et **gresk kors** er et kors der armene er like lange. Det greske korset forekommer blant annet i flaggene til Hellas og Sveits.

Gresk kors inngår i en del grafisk formgivning, mønstre og annen design, i våpenskjold, bumerker, emblemer, logoer, varemerker og andre kjennetegn. Små greske kors er ofte underordnete elementer i kjennetegn, mønstre og design. 

Det er svært få greske kors i norske private og offentlige våpen. Der er imidlertid flere andre korstyper ganske vanlige. I norske bumerker kan vi oftere se at det er et gresk kors, og da formet av smale streker. Korset kan være en større eller mindre del av bumerket. 

Landskapsvåpenet til den sveitsiske kantonen Schwyz, er et rødt skjold med et lite gresk sølvkors i et øvre skjoldhjørne.

Et gresk kors delte opp feltene i det skjoldet som var den skandinaviske kong Erik av Pommerns unionsvåpen. De korsene som i vår tid deler opp skjoldene i de danske og svenske kongevåpen, er noe annerledes.

Litteratur
----------

* Ottfried Neubecker: *Heraldik. Kilder, brug, betydning*, København 1979 (oversatt og bearbeidet for Skandinavia av Nils G. Bartholdy)
* Carl-Alex. von Volborth: *Heraldry - Customs, Rules and Styles*, Dorset 1981
* Carl-Alex. von Volborth: *The Art of Heraldry*, Dorset 1987
* Magnus Bäckmark och Jesper Wasling: *Heraldiken i Sverige*, Lund 2001

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin
 |
***Judgment Day: My Years with Ayn Rand*** inneholder Nathaniel Brandens memoarer. De beskriver særlig forholdet mellom ham selv og hans tidligere mentor og elsker, Ayn Rand. Den første utgaven ble gitt ut i 1989, men en revidert utgave kom senere ut under tittelen ***My Years with Ayn Rand*** (1999).

Mottakelse
----------

I en anmeldelse for *The New York Times* hevdet Susan Brownmiller at Brandens memoarer var «en pinlig virksomhet» som inneholdt «en massiv dose psyko-babling». Joseph Sobran skrev i en anmeldelse av boken for *National Review* at Branden hadde «et lag med kalifornisk psyko-babling», og at han «til tider var hard mot seg selv, men nesten ikke hard nok». I en anmeldelse for The Toledo *Blade* ble det hevdet at boken tilbød «interessante glimt fra Ayn Rand og hennes liv», men også at «det var bemerkelsesverdig at Branden i de fleste situasjoner havner på den riktige siden, eller i det minste på den mindre onde».

*Liberty*-redaktør R.W. Bradford kalte boken et «verdifullt arbeide» som «tilbyr hittil ukjente detaljer» om Brandens forhold til Rand, men mente også at den gav et «lite flatterende selvportrett» av Branden, noe som gjorde Bradford mer sympatisk innstilt til Rand. Han kritiserte også Brandens noe foraktfulle omtaler av sine tidligere samarbeidspartnere i objektivist-bevegelsen.

Boken ble også anmeldt i *Los Angeles Times*, *The Washington Post*, *Chronicles*, og *Kirkus Reviews*.

Revidert utgave
---------------

I forordet til den reviderte 1999-utgaven skrev Branden at han både hadde lagt til og fjernet innhold, og også korrigert «faktiske feil» og «utilsiktede og villedende implikasjoner» fra den første utgaven. Han håpet også «å gi en mer balansert skildring av enkelte personer som [han hadde hatt] fiendtlige forhold til».

Referanser
----------

1. ↑  Susan Brownmiller, «The Man Who Loved Ayn Rand», *The New York Times*, 25. juni 1989.
2. ↑  Joseph Sobran, «Book Reviews: *Judgment Day: My Years with Ayn Rand*», *National Review*, 4. august 1989.
3. ↑  William Ferguson, «Lovers dissolved in an intellectual volcano», *The Blade* (Toledo, Ohio), 24. september 1986, s. D-6.
4. ↑  R.W. Bradford, «Who Is Nathaniel Branden?», *Liberty*, 2.6 (juli 1989). OCLC 239636046.
5. ↑  Garry Abrams, «Ayn Rand: Fountainhead of a New Fury Arkivert 21. oktober 2012 hos Wayback Machine.», *Los Angeles Times*, 30. mai 1989.
6. ↑  Charles Paul Freund, «The Objectivists Of Their Affections Arkivert 24. oktober 2012 hos Wayback Machine.», *The Washington Post*, 10. september 1989.
7. ↑  Nathaniel Branden, *My Years with Ayn Rand* (San Francisco: Jossey Bass, 1999), s. viii. ISBN 0-7879-4513-7. OCLC 39391081.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | OCLC
 |
Bakhtegansjøen
**Bakhtegansjøen** (persisk: دریاچۀ بختگان‎) er en saltsjø i Iran.

Den ligger i den dypeste delen av et endorheisk bekken nord og øst for Shiraz. Innsjøen består av to bassenger. I nord ligger Tashksjøen og i sør den egentlige Bakhtegansjøen, også kalt Neyriz. De to bassengene er vanligvis adskilt, og det sørligere har saltere vann på grunn av at Tashksjøen tilføres mer ferskvann. Det største tilløpet er elva Kor, som danner et delta mellom de to bassengene. Saliniteten er 13,7–101,6 g/l, og temperaturen varierer fra 15 °C til 45 °C på grunnene.

I 1871, 1933, 1966 og 2000 tørket innsjøen helt inn, og det var lite vann i 2003 og 2007. Uttak av vann til irrigasjon oppstrøms i Kor er en trussel mot innsjøen. Myndighetene og miljøaktivister har satt inn tiltak, og det var mye vann i Bakhtegansjøen i 2012.

Innsjøen og ferskvannssumpene i nedre del av Kor er viktig for vannfugler som overvintrer her og har status som ramsarområde. Vinteren 1992 var det 120 000–140 000 ender og 50 000 rosenflamingoer i innsjøen. Rosenflamingoene er antakelig de samme som hekker ved Urmiasjøen om sommeren. Av fugleartene kan nevnes stjertand, dverggås, tundragås, grågås, rustand, gravand, snadderand, brunnakke, stokkand, skjeand, krikkand, marmorand, rosenflamingo, stork, bronseibis, egretthegre, hvitpelikan, krøllpelikan, storskrikørn, havørn, sothøne, trane, stylteløper, avosett, rødstilk, svarthalespove og smalnebbmåke.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Coad, B.W. (28. februar 2009). «Introduction - Drainage Basins - Kor River». *Freshwater Fishes of Iran*. Besøkt 25. september 2016.
2. ↑  «Bakhtegan Lake Revived». *IRIB World Service*. 14. april 2012. Arkivert fra originalen 3. februar 2014. Besøkt 25. september 2016.
3. ↑  «Important Bird and Biodiversity Areas (IBAs): IR077 Lake Bakhtegan, Lake Tashk and Kamjan marshes». BirdLife International. Arkivert fra originalen 20. desember 2016. Besøkt 15. desember 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GeoNames
 |
**Grenville** er en by i distriktet St. Andrew  på Grenada i Karibia. Den er landets tredje største by. Den har 2 400 innbyggere (2010).

Grenville ble grunnlagt av britene på stedet franskmennene kalte La Baie. Byen er oppkalt etter George Grenville, Storbritannias statsminister fra 1763 til 1765. Den har også kallenavnet Rainbow City.

En bybrann ødela i 1887 deler av Grenville. Vannforsyningen ble utbedret i 1896. I 1965 fikk byen elektrisitetsforsyning. Grenville er havneby, men innseglingen er vanskelig på grunn av korallrev ved innløpet.

I 1986 ble en tre dager lang kulturfestival i forbindelse med karnevalet etablert.

Pearls lufthavn, som tidligere var Grenadas hovedflyplass, ligger 2,4 km fra Grenville. Flyplassen ble åpnet i 1943.

Referanser
----------

1. ↑  *The Commonwealth Yearbook 2013*, Commonwealth Secretariat, 2013.
2. 1 2 3  Martin, John Angus: «Grenville», i *A–Z of Grenada Heritage*, Oxford: Macmillan Caribbean, 2007, s. 106–107.
3. ↑  Martin, John Angus: «Pearls Airport», i *A–Z of Grenada Heritage*, Oxford: Macmillan Caribbean, 2007, s. 187.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Genesaretsjøen
**Ohalo** er et arkeologisk funnsted ved Genesaretsjøen i Nord-Israel. Ohalo II fra ca. 18 000 f.Kr. er blant de aller eldste steder med utvetydige spor etter bofast neolittisk levevis, med steinsatte runde hus, forbruk av vill-korn (hvete og bygg), og liggende kvernsteiner for maling av korn. Levesettet ved Ohalo var ikke fullverdig landbruk, men systematisk og stedfast sanking av ville korn og mer enn 100 andre plantesorter fra sjøkanten og opp til 1 000 meter over havet. 

Det ble drevet omfattende fiske og jakt på en rekke små og mellomstore dyr, men det er ikke funnet spor av husdyrhold. Stedet lå den gang ved en stor sjø, Lisansjøen, som dekket det som idag er Dødehavet, Genesaretsjøen og landet imellom – det vil si Jordanelva.

Tidsepoken fra istidens høydepunkt, 18 000 f.Kr. til 12 000 f.Kr. kalles ofte Epipaleolittisk, og kommer forut for den natufiske eller neolittiske periode fra 12 000 f.Kr. da regulært jordbruk med bevisst og systematisk *planting* av korn og husdyrhold oppstod i Midtøsten.

Ohalo er på mange måter en anakronisme. Andre steder fra samme periode vitner om et mer «primitivt» levevis med nomadisk eller sesongavhengig jeger- og sankerøkonomi.

Mulige kjønnsmessig arbeidsfordeling
------------------------------------

Konsentrasjonen av flintmateriale i områdets inngang står i kontrast til konsentrasjonen av plantemateriale og plassering av møllesteiner i andre steder ved hytten, noe som kan antyde en særskilt fordeling av aktivitetsområder for matlaging og redskapslagring. Imidlertid er det mulig at de to aktivitetene ikke var fullstendig begrenset til sine respektive områder. Romlig adskillelse kan antyde en kjønnsrollefordeling mellom oppgavene. Det er imidlertid ikke klart om så var tilfelle. Mens det er en tendens i mange samfunn for kvinner å ta seg av matlaging og menn for å være engasjert i hogge redskaper av flint, er det unntak for denne regelen og kulturell mangfold er stor. Det er mulig at skille mellom oppgavene skjedde av praktiske årsaker som hygiene, og av kjønnsmessig årsak.

Referanser
----------

1. ↑   Weiss, E. Mordechai, E. Simchoni, O. Nadel, D. & Tschauner, H. (2008): «Plant-food preparation area on an Upper Paleolithic brush hut floor at Ohalo II, Israel» i: *Journal of Archaeological Science*, **35** (8), s. 2400-2414.

Eksterne lenker
---------------

* «Ohalo II Campsite», nettside hos Universitetet i Haifa, Israel
* «Dani Nadel»[*død lenke*] (PDF), artikkel fra Universitetet i Haifa
* Dani Nadel, video fra Universitetet i Haifa

Portal: Arkeologi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
En **bakkestarthjelp** eller **bakkestartassistent** er en mekanisme brukt i enkelte kjøretøy som skal hjelpe med bakkestart. En bakkestart vil i denne sammenhengen si at man begynner å kjøre i oppoverbakke fra stillestående med motoren i gang (ikke til å forveksle med trillestart).

Bakkestarthjelpen fungerer ved at den automatisk holder bremsen inne inntil kjøtsjen når friksjonspunktet, og skal på denne måten gjøre bakkestart enklere ved å hindre at bilen ruller bakover.

Historie
--------

Den første bakkestartassistenten ble innført i 1936 som ekstrautstyr til Studebaker President. I 1937 var en lignende løsning kalt "NoRoL" laget av Bendix tilgjengelig på Hudson, Nash og mange andre biler. Studebaker og mange andre bilprodusenter tilbydde i mange år bakkestartassistent som enten standard- eller ekstrautstyr. Teknologien kan se ut til å ha fått et oppsving igjen på 2000-tallet.(trenger referanse) Fra rundt 2004/2005 ble bakkestartassistent tilbudt på flere modeller fra Volkswagen, Subaru Forester og Dodge.

Manuell bakkestart
------------------

På biler uten bakkestarthjelp må man utføre bakkestart med manuelle metoder. Dette er vanlig på biler med manuelt gir. Bakkestart er en vanlig del av kjøreopplæring. Det finnes flere teknikker: En går ut på å bruke parkeringsbrems (håndbrekk), og gradvis slippe håndbrekket samtidig som man slipper kløtsjen og gir gass. Eventuelt kan man start uten bruk av håndbrekket, men det kan da være større sjanse for at bilen vil rulle litt bakover.

Se også
-------

* Førerprøve
* Trillestart

Referanser
----------

1. ↑  «Ordbok om bil: Ord, uttrykk og forkortelser du bør kunne». *www.vg.no* **(norsk)**. Besøkt 20. januar 2021.
2. ↑  «Citroën-teknologi – kjørehjelp – Bakkestarthjelp». *Citroën Norge*. Besøkt 20. januar 2021.
3. ↑  «Bakkestarthjelp | Bremser | Start og kjøring | XC90 Twin Engine 2017 | Volvo-support». *www.volvocars.com*. Besøkt 20. januar 2021.
4. ↑  «Bakkestartassistent». *www.skoda-auto.no*. Besøkt 20. januar 2021.
5. ↑  «Ordliste – Honda». *www.honda.no*. Besøkt 20. januar 2021.
6. ↑  «Información sobre el manejo de AUDI Q7 en idioma NORUEGO.». *www.instruccionesaudi.com*. Besøkt 20. januar 2021.
7. ↑  «Bakkestartsassistanse». *www.ford.no* **(engelsk)**. Besøkt 20. januar 2021.
8. ↑  the Auto Editors of Consumer Guide. «HowStuffWorks "1939 Studebaker Champion Success"». Auto.howstuffworks.com. Arkivert fra originalen 26. april 2017. Besøkt 22. januar 2011.
9. ↑  «Subaru Drive Magazine: Summer 2002». Drive.subaru.com. Arkivert fra originalen 29. november 2006. Besøkt 22. januar 2011.
10. ↑  «2009 Dodge Challenger SRT8». Driving Sports. Arkivert fra originalen 22. desember 2010. Besøkt 22. januar 2011.
***Kampen om ekteskapet og barnet*** er en debattbok av den norske filosofen Nina Karin Monsen, utgitt i mars 2009 av Avenir Forlag (imprint for Luther Forlag). Boken argumenterer mot innføringen av Felles ekteskapslov i Norge, en lov som også omtales som kjønnsnøytral ekteskapslov. Monsen argumenterer med at barns rettigheter blir krenket og hevder at «barns rett til far, arv og navn ble feid tilside».

Boken fikk betydelig oppmerksomhet på grunn av den sterke kritikken av Felles ekteskapslov. Nina Karin Monsen ble våren 2009 tildelt Fritt Ord-prisen «for hennes gjennomreflekterte og uavhengige bidrag til en friere offentlig debatt», og juryen nevnte bl.a. *Kampen om ekteskapet og barnet* i sin begrunnelse.

Som følge av oppmerksomheten rundt Monsen og boken ble boken en bestselger.

Anmeldelser og reaksjoner
-------------------------

Boken mottok ufordelaktige anmeldelser i både Aftenpostenog Dagbladet, mens Vårt Lands anmelder roste Monsen for boken. Etter Aftenpostens anmeldelse forsvarte Monsen boken i et motinnlegg i samme avis. Biskop Tor B. Jørgensen kommenterte også boken i et innlegg i Dagbladet. Professor og tidligere vinner av Fritt Ord-prisen, Thomas Christian Wyller, mente at Aftenpostens anmeldelse av boken var usaklig og en fornærmelse mot leserne. Bjørgulv Braanen hevdet i en leder i Klassekampen at Dagbladet drev kampanjejournalistikk mot Monsen.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 30. april 2009. Besøkt 28. april 2009.
2. ↑
3. ↑  Aage Borchgrevink (22. april 2009). «Monsen mot kaoskreftene». Aftenposten.no. Besøkt 7. mai 2009.
4. ↑  Stian Bromark (5. mai 2009). «Prisbelønnet usaklighet». Dagbladet.no. Besøkt 7. mai 2009.
5. ↑  Johannes Morken (2. mai 2009). «Modig og ukorrekt oppgjer med ekteskapslova». vl.no. Arkivert fra originalen 7. mai 2009. Besøkt 7. mai 2009.
6. ↑  Nina Karin Monsen (22. april 2009). «Bør man ikke lese en bok for å anmelde?». Aftenposten.no. Besøkt 7. mai 2009.
7. ↑  Tor B. Jørgensen (23. april 2009). «Uten gjenkjennelse». Dagbladet.no. Besøkt 7. mai 2009.
8. ↑  Thomas Christian Wyller (22.04.2009). «Fornærmelse mot forfatter og leser». *Aftenposten*: 4 kultur.  *«Går det an å be om en anmeldelse av Nina Karin Monsens bok Kampen om ekteskapet og barnet? Den samling av hånlige invektiver som presenteres av Aage Borchgrevink (19. april) er jo bare en fornærmelse, både mot forfatter og leser.»*
9. ↑  Bjørgulv Braanen (28.04.2009). «Striden om Monsen». *Klassekampen*: 2.
**Varntresk** (sørsamisk: *Våaroendïereske*) er et grendesamfunn på østsiden av Røssvatn i Hattfjelldal kommune, med ca. 60 innbyggere (2007). Navnet antas å komme fra sørsamisk *Vearngere* og bety "Skrentvatn". Funn i forbindelse med regulering av Røsvatnet på slutten av 1950-tallet viser at området har vært i bruk helt tilbake til yngre steinalder. Hovednæringsvei er landbruk. 

Grenda har egen kirke innvidd i 1986 til grendas markering av 250-årsjbileet for fast bosetting og et eget oppvekstsenter, kombinert barnehage og 1-8-skole som ble tatt i bruk i 1991 med, i dag, totalt 16 barn. Varntresk rommer eget grendemuseum Kolbeintunet som eies og drives av Varntresk Grendelag (grunnlagt 14. desember 1980) som er en organisasjon som organiserer alle innbyggere i grenda og også andre f.eks. fritidsboende etter søknad. Grendelaget har vært og er primus motor bak kulturaktivitetene i grenda. Varntresk har også en meget aktiv sanitetsforening. 

Varntresk er særlig kjent for det storslagne landskap grenda ligger i, ved Røsvatn (Norges nest største innsjø) med utsyn til Okstindan (Nord-Norges høyeste fjell) og Røssvassholmen (Norges nest største ferskvannsøy). 

Ett av flere særtrekk er prosentandel innflyttere og nyetableringer hvor Sæterstad Gård (gardsmatprodksjon og to ganger blitt «Årets rakfiskfavoritt» i lokalmesterskap) samt Varntresk Keramikk er de mest kjente.

Varntresk har også en egen skole, på Varntresk oppvekstsenter går det tolv elever, og i den kommunale barnehagen gikk det per januar 2022 to barn.

Referanser
----------

1. ↑  «Nedtedigibaakoeh | Digibaakoeh gaskeviermesne». *Nedtedigibaakoeh*. Besøkt 16. desember 2022.
2. ↑  *www.norskstadnamnleksikon.no*. Besøkt 30. mai 2022.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
3. ↑  Barnehagefakta, Varntresk oppvekstsenter Avd barnehage, besøkt 5 januar 2022

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Fergusoninidae** er en liten familie av fluer som nesten bare finnes i Australia. Én art er beskrevet fra India og ubeskrevne arter skal være funnet i Ny-Guinea og på Filippinene. De er små, gule og svarte fluer, og ligner minérfluer. I alt er det beskrevet 28 arter, alle i slekten *Fergusoninina*, men en annen, ubeskrevet slekt skal være kjent.

Samliv med rundormer
--------------------

Fergusoninidene har en meget spesiell økologi. De danner galler på trær i myrtefamilien, særlig slekten *Melaleuca*. Disse fluene lever i et samliv (symbiose, mutualisme) med rundormer av slekten *Fergusobia*. Det er rundormene som får planten til å produsere gallen, mens fluelarven bidrar til å vedlikeholde den. Når en ny generasjon fluer klekkes, bærer hunnene rundormene med seg og «planter» dem på vertsplanten når de legger egg. Både fluen og rundormen drar nytte av samarbeidet. En art av *Melaleuca* sprer seg kraftig i USA og skaper store problemer der. Det har blitt foreslått å innføre arten *Fergusonina turneri* sammen med sin samlevende rundorm *Fergusobia quinquenervae*, for å kontrollere spredningen av planten.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen tovinger, Diptera
	+ Fluer, Brachycera
		- Underordenen høyere fluer, Cyclorrhapha
			* Gruppen Schizophora (Acalyptrata)
				+ Overfamilien Opomyzoidea
					- Familien **Fergusoninidae**
						* Slekten *Fergusonina* Malloch, 1924
							+ *Fergusonina syzygii* Harris, 1982 – India
							+ *Fergusonina turneri* Taylor, 2004 – Australia, foreslått innført til USA
							+ 26 andre arter av *Fergusonina* – Australia

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Fergusoninidae* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Fergusoninidae* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Fergusoninidae* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Fergusoninidae* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Fergusoninidae* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Varnhems kloster** i Varnhem, Vestergøtland i Sverige, ble grunnlagt i 1150 av cisterciensermunker fra Alvastra kloster i Østergøtland. Klosteret i Varnhem ble støttet av Erikætten og mange av ættens medlemmer er begravd ved klosteret. 

I 1234 ble klosteret herjet av brann og ble lagt i ruiner, en katastrofe som gikk over i en vekst- og blomstringsperiode ettersom Birger Jarl og middelalderens velholdne stormenn tok initiativ til å finansiere en oppbygging av klosteret, denne gangen vakrere og prektigere enn tidligere.

Klosterets eiendommer ble konfiskert i 1527 og klosterbygningene ble brent av danske tropper i 1566 under Den nordiske syvårskrig. Kirken ble bygget opp igjen i løpet av 1600-tallet av Magnus Gabriel De la Gardie, som anla et familiemausoleum der, men de øvrige klosterbygningene fikk forfalle. Kirken ble restauret grundig mellom 1911 og 1923 og mellom 1921 og 1929 ble det gjort arkeologiske utgravninger i hele den sentrale delen av klosteret. Videre utgravninger ble utført i 1976 og 1977.

I dag gjenstår kun Varnhems kirke, idyllisk omgitt av ruiner. Antallet turister som besøker Varnhem er mangedoblet takket være Jan Guillous bøker om Arn.

Cistercienserordenen fulgte den samme grunnplan for alle klostrene de bygde, noe som betyr at uansett hvilken klosterruin man finner kan man lett lokalisere de ulike rommene og salene.

Klosterkirken har følgende eldre antikviter:

* Altertavle: 1706
* Alteroppsats: 1673
* Benkinnredning: 1672
* Døpefont: 1200-tallet
* Lektere: 1673
* Prekestol: 1673

Kjente personer begravd på Varnhem

* Knut Eriksson av Sverige
* Erik Knutsson av Sverige
* Erik Eriksson den lespete og halte
* Birger jarl, hans hustru Mechtild av Holstein og hans tidligdøde sønn Erik Birgersson av Sverige.
* Bjørn Näf, ridder, riksrådsmedlem og lærer for Magnus Ladulås.
* Magnus Gabriel De la Gardie, død 1686

Eksterne lenker
---------------

* FMIS Varnhem 94:1–Riksantikvarieämbetet

Portal: Sverige
**Feriepenger** er en godtgjørelse en arbeidstaker opparbeider seg rett til gjennom kalenderåret forut for ferieåret. Feriepenger er et prosenttillegg til den lønnen som er utbetalt året før pengene skal utbetales. I Norge er retten til feriepenger nedfelt i ferieloven. Feriepenger er et begrep i Norge, Sverige (*semesterlön*), Danmark (*feriepenge*), Belgia og Nederland (*vakantiegeld*), Tyskland og Østerrike (*Urlaubsgeld*).

Norsk lov
---------

Dersom man ikke har vært i jobb året før, har man stadig rett på ferie, men ikke rett til feriepenger. Ferieåret er det året ferien avvikles. De feriepengene man opptjener i opptjeningsåret, utbetales i forbindelse med ferieavviklingen i det påfølgende ferieåret, senest en uke før ferien starter.

Retten til feriepenger er knyttet til arbeidstakerbegrepet; det at man utfører arbeid i annens tjeneste. Frilansere og selvstendig næringsdrivende har derfor ikke rett til feriepenger etter den norske ferieloven. 

Feriepengene utgjør 10,2 % av feriepengegrunnlaget. Arbeidstakere over 60 år har krav på 12,5 %. Arbeidstakere som omfattes av en tariffavtale som gir en femte ferieuke mottar 12 % (arbeidstakere over 60 år 14,3 %).

Referanser
----------

1. ↑  Lovdata - Lov om ferie [ferieloven (LOV-1988-04-29-21)]
2. ↑  dib.no/feriepenger Arkivert 17. mai 2013 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GND
 |
Den tidligere banegårdens fasade
Varshavsky-banegården, sett fra togsiden
**Varsjavskij-stasjonen** (russisk: Варша́вский вокза́л, *Varsjavskij vokzal*), eller **Warszawa-banegården**, er en tidligere jernbanegård for persontrafikk i St. Petersburg i Russland. Her er det nå et museum for jernbanemaskineri.

Stasjonen ble først bygd i 1851 for den toglinjen som bler ferdig i 1858 og førte fra byen og til tsarens residens i Gattsjina. Linjen ble forlenget i 1859 til Pskov og i 1862 til Warszawa, som den gang var innen Det russiske rike. En forgrening fra hovedlinjen løp via den prøyssiske grense ved Virbalis (nå i Litauen) inn på det europeiske jernbanenett og knyttet St. Petersburg til andre hovedsteder på kontinentet.

Den bygning som nå står, ble tegnet av Pjotr Salmanovitsj i en blanding av historiske stiler. Den ble bygd mellom 1857 og 1860. En kirke ble bygd foran stasjonen i 1908; den ble senere revet, og så ble det på dette sted reist en statue av Lenin, av den sovjetiske skulptør Nikolaj Tomski, i 1949.

I 2001 ble stasjonen nedlagt, og langdistansetrafikken ble overført til Vitebskij-banegården mens nærtrafikken ble overført til Baltijskij-banegården. Leninstatuen ble tatt bort.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Varshavsky Rail Terminal (Saint Petersburg) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Bakkwa
Bakkwa
Bakkwadisk i Singapore
**Bakkwa** (tradisjonell kinesisk: 肉乾, forenklet kinesisk: 肉干, Hokkien POJ *bah-koaⁿ* = «tørket kjøtt») eller **rougan** er et saltsøtt kjøttprodukt kjent fra det kinesiske kjøkken. Det produseres i flate tynne flak, som regel fra svin. Det antas at bakkwa har sin bakgrunn blant hoklofolket, opprinnelig i Fujian. Tilberedelsen har vært så å si uforandret i århundrer, men teknikken er blitt gradvis forbedret.

Selv om det vanligvis er svinekjøtt som benyttes, kan man også benytte oksekjøtt eller fårekjøtt.[] Man tilbereder med krydder, sukker, salt og soyasaus, så tørkes den ved rundt 50 til 60 °C (122 til 140 °F) til en endelig vannaktivitet på mellom 0,60 og 0j69.

I Malaysia, Singapore og Filippinene er *bakkwa* eller *ba gua* den mest benyttede betegnelsen.[] På kantonesisk sier man gjerne *yuhk gōn*, anglisert *long yok*, mens det ellers i Kina og på Taiwan helst heter *rougan*.[] Rougan er særlig populær som en snack i Macao, Malaysia, Singapore, Taiwan og på Filippinene.[]

Referanser
----------

1. 1 2  Leistner, Lothar (1999). Lund, Barbara M.; m.fl. red. *The microbiological safety and quality of food: Volume 1*. Gaithersburg: Aspen Publishers. s. 306. ISBN 978-0-8342-1323-4.
2. ↑  International Commission on Microbiological Specifications for Foods, red. (2005). *Micro-organisms in foods 6: Microbal ecology of food commodities* (2nd utg.). New York: Kluwer Academic / Plenum Publishers. s. 68. ISBN 978-0-306-48675-3.
**Andreas Schei** (født 7. oktober 1902 i Førde, død 1989) var jurist, høyesterettsdommer og Norges første sivilombudsmann.

Schei var ekspedisjonssjef i Forsyningsdepartementet og Justisdepartementet. I 1946 ble han utnevnt til dommer i Norges Høyesterett. I 1962 ble han utnevnt av Stortinget som Norges første sivilombudsmann.

Han ble tildelt storkors av Den Kongelige Norske St. Olavs Orden i 1972 for «fremragende organisering av og virke i stillingen som Stortingets ombudsmann for forvaltningen».

Han var far til tidligere høyesterettsjustitiarius Tore Schei og bror av tidligere fylkesmann Nikolai Andreas Schei.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, Norsk biografisk leksikon ID Andreas\_Schei, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *Norges Statskalender 1986* s. 540.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger: | **Sivilombudsmann**(1962–1974) | Etterfølger:**Erling Sandene** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
Tyske utrykningskjøretøy med blå varsellys
**Varsellys** (på folkemunne ofte kalt *blålys*) er blinkende lamper som brukes på utrykningskjøretøyer. Før i tiden, var roterende blå varsellys på taket det mest vanlige for ambulanser, brannbiler og politibiler. I dag består hovedsakelig varselslys på utrykningskjøretøy av blå LED-dioder. Disse er mer synlig, både i dagslys og på natt. Levetiden er også betraktelig lenger. Blå varsellys kan også være plassert i bilens grill, speil, på innsiden av bilvindu og flere steder på bilens karroseri. Iht forskrift om utrykningskjøretøy skal varselslys være synlig 360 grader rundt bilen, på horisontalplanet.

Sykebil med røde varsellys
«Kojak-lampe» har vært brukt som betegnelse på blå roterende, eller blinkende lampe med magnetfot til å sette på taket til sivile biler for eksempel privatbiler til politi, brannbefal eller leger. Siden utrykningskjøretøy skal ha spesiell godkjenning og fører skal inneha kompetansebevis for utrykningskjøring, er det svært få «private» biler igjen som er godkjent som utrykningskjøretøy. Pr. dags dato er det hovedsakelig privatbiler til frivillige brannvesen og sivile politibiler som brukes som umerket utrykningskjøretøy.

Identifikasjonslys
------------------

Blå identifikasjonslys på en politibil i Oslo
Varsellys kan også fungere som konstante identifikasjonslys, også kalt «cruise lights», for å vise at kjøretøyet er ute og tilstede blant folk.

Farge
-----

Blå farge er ikke «det beste valget» med hensyn til lysintensitet og rekkevidde. Den høyeste intensitet oppnås med hvitt lys. For kromatisk lys (farget lys) er det gul farge som gir den høyeste intensitet av alle farger. Siden et rent hvitt lys ikke er akseptabelt som varselfarge, og kan være vanskelig å skille fra gule lysblink, står valget mellom rød og blå farge (grønn er uakseptabel som varslingsfarge fordi den ikke forbindes med fare). Både rød og blå farge har fordelaktige egenskaper. Rødt assosieres umiddelbart med fare, rødfarget lys går lettere gjennom luft med forholdsvis høy partikkeltetthet (for eksempel tåkedis), og rødt oppfattes fortsatt som rødt når man står på grensen av hva som er synbart, der alle andre fargede lyskilder oppfattes som hvite. For blå farge gjelder at det i mørke er få blå lyskilder som et blått varsellys må konkurrere med. Under gode synsforhold er en mettet blåfarge det som raskt kan skilles ut av omtrent alle, unntatt de som er helt fargeblinde eller som har vansker med å skjelne gult og blått.

Bilder
------

* 
* 
*

Referanser
----------

1. ↑
**Shpongle** (IPA: ˈʃpɒŋ.gl̩) er en av de viktigste og mest innflytelsesrike psykedelisk downtempo eller psybient musikkprosjektene i nyere tid. Medlemmer av gruppen er Simon Posford (også kjent som Hallucinogen) og Raja Ram (en av tre personer i The Infinity Project).

De er kjent for å kombinere vestlig synthesizerbasert psykedelisk musikk med sampling fra østlige etniske instrumenter. Posford er ansvarlig for synth- og studioarbeidet, og Ram spiller fløytearrangementer. Ifølge et intervju pleier de ofte å visualisere musikken sammen før de lager den, og gjennom den kreative prosessen.

Shpongles første låt *Vapour Rumours*, ble sluppet av TIP World-kompilasjonen i 1996. Debutalbumet Are You Shpongled? ble sluppet i 1998 av Twisted Records. Den høye lydkvaliteten, samplingen, instrumentene og synthesizerne, sammen med historien og framgangen i musikken gjennom albumet, gjorde det til et av de mest enestående plateslipp i psybientgenren.

*Are you Shpongled?* og Twisted Records første downtempolåt *...And the Day Turned to Night* hadde stor innflytelse i psykedelisk trance-miljøet i 1998. Disse to slippene var veldig innflytelsesrike på genren, som var liten og udefinert på det tidspunktet. Selv om ingen av de nevnte låtene var de første av sitt slag, er det betraktet som blant de viktigste.

23. januar 2007 annonserte Twisted Records at et fjerde Shponglealbum er i produksjon. Det ble utgitt 21. oktober 2009.

Diskografi
----------

### Studioalbum

* *Are You Shpongled?* (1998)
* *Tales of the Inexpressible* (2001)
* *Nothing Lasts...But Nothing Is Lost* (2005)
* *Ineffable Mysteries from Shpongleland* (Oct 2009)
* *Museum Of Consciousness* (2013)

* *Codex VI* (2017)

Etymologi
---------

Raja Ram sa i et intervju at «Shpongle» er et paraplybegrep for (fornemmelsen av) å føle positive og euforiske emosjoner.

### Remix-album

* *Shpongle Remixed* (2003)

Referanser
----------

1. ↑  «Shpongle Biography». NME. Arkivert fra originalen 29. desember 2009. Besøkt 17. desember 2009.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (en) Shpongle på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Shpongle på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Shpongle på SoundCloud Rediger på Wikidata

* (en) Shpongle på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Shpongle på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Shpongle på Last.fm Rediger på Wikidata

* (en) Shpongle på Genius — sangtekster Rediger på Wikidata

* (en) Shpongle på AllMusic Rediger på Wikidata
* (en) Simon Posfords myspace.com-profil
* (en) Twisted Records

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Endre Andreas Odfjell** (født 31. mai 1885 i Stavanger, død 8. juli 1967 i Bergen) var en norsk kjøpmann.

Andreas Odfjell flyttet som barn til Bergen i 1890. Han stiftet han i 1905 bedriften Andreas Odfjell & Co A/S, som drev med eksport av tørrfisk og rogn. Sammen med broren Abraham Odfjell eide han fra 1919 til 1934 lakseretten og hovedhuset ved hølen under Osfossen ved utløpet av Gaula. Han var formann i Bergens Handelsforenings fiskerigruppe 1924–1926, formann i Bergens Handelsforening 1930–1932 og president i Bergen Handelskammer fra 1935. Etter at Godseier Wilhelm Mohr på Storetveit forærte kirketomt, bidro han økonomisk sammen med brødrene Abraham og Fredrik Odfjell til byggingen av Storetveit kirke i Fana i 1928–30, til minne om foreldrene.

Odfjell var leder for arbeidsutvalget som skulle arrangeres Landsutstillingen i Bergen i 1940. Utstillingen ble avlyst i februar 1940 etter tre års planlegging. Odfjell sto på Jøssinglisten, Nasjonal Samlings liste over Bergens mest fremtredende antinazister.

Odfjell var børskommisær ved Bergen Børs fram til 1947. Han var fram til 1947 også styreformann i Den norske stats fiskeribank. Han satt i 1948 i styret til Bergens Kreditbank.

Privatliv
---------

Andreas Odfjell var sønn av skipsfører Berent Daniel Olsen Odfjell og Anna Severine Tønnesen. Han ble i 1913 gift med Margrethe Bøschen (f. 1889). Andreas Odfjell er oldefar til forretningsmannen Carl Fredrik Seim.

Referanser
----------

1. ↑  nrk.no, 26. april 2002: Laksefisket under Osfossen
2. ↑  Hans-Emil Lidén. Storetveit kirke i *Norges Kirker*.
3. ↑  Bergens Tidende, 11. april 2005, side 30 (Atekst: Begivenheten som uteble)
4. ↑  Bergens Tidende, BT.Magasinet, 05. mai 2007, side 30 (Atekst: Alle de 1032 navnene i BT i morgen)
5. ↑  bt.no, 6. mai 2007: Listen nazistene fryktet
6. ↑  VG, 4. januar 1947, side 4 (Atekst: Offisielt fra statsråd)
7. ↑  VG, 3. august 1946, side 2 (Atekst: Fiskeribanken)
8. ↑  VG, 29. oktober 1948, side 5 (Atekst: Ekstraordinær general forsamling i Bergens Kreditbank)
9. ↑  Dagens Næringsliv, 31. august 2002, side 18 (Atekst: Seim Story)
**Andreas Peter Marquard Hartvig** (født 28. april 1771 i Christiania, død 1846 i Oslo) var en norsk prest.

Hartvig var personellkapellan i Norderhov i 1802. Seinere ble han sogneprest i Norderhov fra 1802 og i Øksnes fra 1815. Han hadde astma og tålte ikke klimaet her, og helsa fikk en knekk. På den tiden var det dårlig med fisket, og han hadde lite å leve av. Hartvig søkte om fritak og fikk permisjon til han fant seg en ny stilling. Han var deretter prest i Dverberg fra 1817 til 1825. 

I 1826 søkte han på stilling som sogneprest i Egersund og fikk den. Men på grunn av astmaen måtte han ha en hjelpeprest, gudbrandsdølen Torstein Rolfsen Andvord.

Hartvig søkte og fikk avskjed i 1846, men døde seinere samme året i Oslo.

Han var gift med Anne Cathrine Margrethe Glatwed (Glatvett), prestedatter fra Nes i Hallingdal.

Eksterne lenker
---------------

* Andøy historielag
* Bygdebok for Nøtterøy
* Jubileums- og bygdebok for Eigersund Herad
* Elevprotokoll for Kristiansand katedralskole 1756-1860
**Lugo** er en by nordvest i den autonome regionen Galicia i Spania. Byen er hovedstad i provinsen Lugo. Kommunen har om lag 95 000 innbyggere, og er den fjerde største i Galicia. Den romerske muren som omgir byen er en del av UNESCOs verdens kulturarv Muren ble oppført av romerne mellom 265 og 310 e.Kr. Den omkranser hele den gamle bydelen og er således den eneste romerske bymur i verden som fortsatt er intakt. Den er over 2 km lang, varierer i bredde mellom 8 og 12 meter, og det høyeste punktet er 12 meter. Det er mulig å spasere på muren, og én gang i året holdes det også kappløp på den.

Historie
--------

Lugos lokalisering.
Renessansetårnet og apsisen på Lugo-katedralen.
Byen ble trolig grunnlagt av keltere, men ble i 13 f.Kr. erobret av Paulus Fabius Maximus og gitt navnet **Lucus Augusti**. Byen tilhørte den romerske provinsen Hispania Tarraconensis og var hovedbyen til caporierne. Selv om byen var liten, var det den viktigste byen i området som ble kjent som Gallaecia i romertiden, og byen hadde en *conventus iuridicus*, som en av tre byer i Gallaecia. Senere ble byen en av to hovedsteder i Gallaecia, og byen gav navn til *Callaïci Lucenses*. Den lå sentralt i et stort gullgruveområde som var spesielt aktivt i romertiden.

Lucus ble bispesete sent i det femte århundre, og var et administrativt senter for svebere og vestgotere, før den forfalt. Midt på 700-tallet var byen forlatt. Det ble gjort forsøk på å gjenoppbygge byen på 900-tallet, men den ble først bygd opp igjen sent i middelalderen.

I løpet av 1900-tallet fortsatte byen å vokse som et administrasjons- og servicesenter for provinsen. I 1936, da den spanske borgerkrigen brøt ut, kom byen raskt inn under *Bando nacional*, nasjonalistfraksjonen eller fascistene. På 1970-tallet kom det betydelige reformer, blant annet utviklingen av Ceaos industriområde (1979) og fullstendig restaurering av den romerske bymuren.

Infanta Elena, den eldste datteren av kong Juan Carlos og dronning Sofia av Spania, og fjerde i etterfølgerekke, er hertuginne av Lugo siden 1995.

Referanser
----------

1. ↑  Instituto Nacional de Estadística (16. mai 2022) (på en), *Municipal Register of Spain of 2022*, **90**, s. 1,235, Wikidata Q111983091
2. ↑  «Verdens kulturarv». UNESCO.
3. ↑  «Den romerske mur». Galicia Guide
4. ↑   Kondratiev, Alexei (2007): «Lugus: The Many-Gifted Lord» Arkivert 26. november 2010 hos Wayback Machine.. *Mythical Ireland*.
5. ↑  Anført som Λοῦκος Αὐγούστον av geografen Klaudios Ptolemaios, ii. 6. § 24

Eksterne lenker
---------------

* (en) Lugo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Lugo – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Foto av Lugo
* Lugos bymurer på Google Maps

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
McGill Universitys eldste bygning
**McGill University** er et offentlig universitet i Montréal i Canada, institusjonen har om lag 7 300 ansatte og 40 000 studenter. 

Målvakt fra McGill under turneringen Queen's Cup i 2014
Av universitetets ulike sportsaltiviteter er særlig ishockeylaget **McGill Redmen** kjent. Studenter fra universitetet var aktive for å få etablert en ishockeyarena i byen, og 3. mars 1875 åpnet Victoria Skating Rink. I 1877 ble universitetets eget ishockeylag stiftet, og dette er dermed blant de eldste ishockeylag i verden.

Laget deltok i ishockeyturneringene ved Montreal Winter Carnival fra 1883, og var med på å stifte Amateur Hockey Association of Canada i 1886.

Ishockey på McGill i 1901
Universitetet har i dag både et damelag og et herrelag. Lagene spiller på universitetets egen arena McConnell Arena. Herrelaget har vunnet mesterskap i 1883, 1903, 1905, 1912, 1918, 1921, 1930, 1931, 1933, 1934, 1935, 1936, 1937, 1938, 1939, 1946, 2006, 2008, 2009, 2010, 2011 og 2012, herunder det nasjonale universitetsmesterskapet i 2013. Damelaget har vunnet mesterskap i 1985, 2003, 2006, 2007, 2008, 2009 og 2010.

Referanser
----------

1. ↑  «Team History». Besøkt 27. juni 2015.
2. ↑  «Team History». Besøkt 27. juni 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) McGill University – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) McGill University – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NLA **·** NKC **·** ICCU
 |
Rue Saint-Dominique
**Rue Saint-Dominique** er en gate i 7. arrondissement i Paris. Den har tidligere båret navnene *Chemin de la Longue Raye* (1355), *Chemin des Treilles* (1433), *Chemin Herbu (des Moulins à Vent)* (1523), *Chemin de l'Oseraie* (1527), *Chemin du Port* (1530), *Chemin des Vaches* (1542), *Chemin de la Justice* og *Chemin des Charbonniers*. Navnet *rue Saint-Dominique* fikk den i 1643 - etter et dominikanerkloster som ble etablert noen år i forveien nær gatens østre ende (nå absorbert av Boulevard Saint-Germain), og hvis eneste gjenværende rest er église Saint-Thomas-d’Aquin på Place Saint-Thomas-d’Aquin (kalt *Place des Jacobins* til 1802).

I 1670 ble Jeanne Baptiste d'Albert de Luynes født i nr 33, i Hôtel de Luynes. Det er senere blitt revet. 

Rue Saint-Dominique krysses av esplanaden des Invalides.

Litteratur
----------

* *L'hôtel de Béhague. La résidence de Roumanie en France*, hors-série de *Connaissance des arts* (4ème trimestre 2008).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |