recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Stenopelmus*** er en slekt av biller som hører til gruppen snutebiller (Curculionoidea).. Artene finnes gjerne på fuktige steder.
​

Utseende
--------

Små, ovale snutebiller. Snuten er middels lang og litt krum, og de knebøyde antennene sitter festet nær midten. På farge er de oftest mørke, brunlige, med mønster dannet av lyse skjell. **Hodet** (bortsett fra snuten) er temmelig kort og bredt, med nokså store, flate fasettøyne. Antennenes første ledd (skaftet) er gjerne gult på farge og noe kortere enn resten av antennen. **Brystskjoldet** (pronotum) er omtrent så langt som bredt, med litt rundede sider. **Dekkvingene** er bredere enn brystskjoldet, med markerte skuldre, litt rundede. **Beina** er middels lange og ganske kraftige. Lårene er litt fortykkede, uten tenner på undersiden. Føttene er fem-leddete, men det fjerde leddet er svært lite (*pseudotetramere* føtter). Det tredje leddet er tolappet, og det ytterste leddet tynt og sigdformet.
​

Levevis
-------

Som de fleste snutebiller er de planteetere. De fleste av artene er knyttet til sumpplanter, blant annet bregner i familien Salviniaceae. 
​
​

Utbredelse
----------

Slekten er kjent fra alle verdensdeler kanskje bortsett fra Australia. Den er opprinnelig hjemmehørende i den neotropiske økosonen.
​

Systematisk inndeling
---------------------

​

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien snutebiller, Curculionidae Schönherr, 1825
					- Underfamilien Erirhininae Schönherr, 1825
						* Stammen Stenopelmini LeConte, 1876
							+ Slekten ***Stenopelmus*** Schönherr, 1835
								- *Stenopelmus brunneus* Hustache, 1926
								- *Stenopelmus rufinasus* Gyllenhal, 1836

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.
2. ↑  «Artsdatabankens navneopplysninger med artstre». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.

​

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*

​

​
Oslo Lærerskole
**Wergelandsveien 29** er en bygning i Wergelandsveien i Oslo, oppført for Oslo lærerskole i to byggetrinn, 1922–1926 og 1930–1932. Siden 2007 har bygningen huset Litteraturhuset i Oslo.

Bygningen er i tre etasjer i pusset mur på lavt fundament av hugget granitt, med rektangulært grunnplan. Arkitekt var Henry Fearnley Coll. Den er en viktig del av Oslos karakteristiske bygningsmiljø bak Slottet. Fasadene preges av tidstypisk klassisisme fra 1920-årene.

Første byggetrinn ble oppført på tomtens bakre del mot Hegdehaugsveien inntil en eldre villa som sto på tomten. Første byggetrinn ble forsinket i oppføringen på grunn av lockout og streik, mens andre trinn ble forsinket på grunn av redusert lærermangel og strid om statsbidrag.

Det var Indremisjonen som førte opp bygningen for skolevirksomhet. Skolen var blitt opprettet allerede i 1912 av flere kristelige organisasjoner, med Ole Hallesby som pådriver, men fra 1922 overtok Indremisjonen alene. Det opprinnelige navnet var Den nye lærerskole i Kristiania, og undervisningen startet opp høsten 1912 i leide lokaler ved Aars og Voss skole. Fra 1914 ble undervisningen flyttet til den nyinnkjøpte eiendommen Wergelandsveien 29, der en eksisterende villa, som senere ble revet, ga plass til blant annet fire klasseværelser.

Skolens opprinnelige navn ved åpningen i 1932, Oslo lærerskole, er plassert midt på gesimsen både mot Wergelandsveien og Hegdehaugsveien. Mot Parkveien står dessuten *ANNO DOMINI MCMXXXII* og der er det også to granittmedaljonger med henholdsvis Kristus-monogram og Bibelen i stråleglans.

Oslo lærerskole ble kjøpt av staten i 1947, og fikk da navnet Oslo offentlige lærerskole, fra 1967 Oslo lærerskole. Den ble i 1981 en del av Oslo lærerhøgskole, fra 1992 del av Bislet høgskolesenter, og fra 1994 del av i Høgskolen i Oslo.

Bygningen var eid av Entra ASA til 2017, da den ble solgt til Stiftelsen Fritt Ord, som hadde tatt initiativet til å opprette Litteraturhuset i 2006. Fritt Ord finansierte en omfattende ombygging av bygningen før den ble gjenåpnet som litteraturhus i 2007. Askim og Lannto arkitekter i Oslo sto for ombyggingen. I april 2008 fikk Litteraturhuset Fortidsminneforeningens Kulturvernpris for å ha gitt en gammel bygning et nytt og spennende innhold, og samtidig tatt bevaringshensyn.

Bygningen er innvendig dekorert med flere kunstverk og utsmykninger, blant annet en stor veggtegning med kartikaturportretter av norske samtidsforfattere, laget av Steffen Kverneland.

Bygningen ble fredet i 2013.

Bilder
------

* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  *Aften*, 8. april 2008, s. 4
***Liber Pontificalis*** (*Paveboken*) er en samling av biografier om pavene fra den første, St. Peter og fram til det 15. århundre. Den eldste delen er fra det 5. århundre, med senere utvidelser og korrigeringer. Verket inneholder viktig informasjon om pavedømmets tidlige historie, men mye av det materialet, særlig det om de første fire århundrer, er usikkert. Blant historikere er dette velkjent, og man ser derfor ofte at informasjonen siteres som sikker, men med henvisning til *Liber Pontificalis* – blant historikere er dette nok til å gjøre det klart at informasjonen kan være feilaktig.

Den andre seksjonen i verket går fram til og med pave Stefan V (885-891), og den tredje seksjonen, skrevet i en annen stil enn de to eldste, slutter med Eugenius IV (1431–1447) og Pius II (1458–1464) – pavene mellom dem er ikke med.

De fleste biografiene oppgir pavens fødested, lengden av pontifikatet, dekreter utstedt av ham, bygging og renovering av kirker i Roma, donasjoner, ordinasjoner foretatt av ham, og hans gravsted.

Det er gitt ut flere tekstkritiske utgaver; den siste store av Louis Duchesne i Paris 1886–92. Theodor Mommsens utgave fra samme periode er ufullstendig. Det finnes også senere utgaver med mindre kritisk apparat, som Raymond Davis, *The Book of Pontiffs* *(Liber Pontificalis)*. University of Liverpool Press, Liverpool 1989. ISBN 0-85323-216-4. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Kristina Junttila Valkoinen** (født 1977) er en norsk/ finsk performancekunstner, pedagog og forsker bosatt i Tromsø.

Junttila sitter som førsteamanuensis i scenekunst ved Universitetet i Tromsø og leverte i 2023 sin doktorgradsavhandling *"What Makes us Act?" - On the Potentials of Exercises in Live Art Education and Performances*.  Fra tidligere har hun master i performancekunst fra teaterhøgskolen i Helsinki, bachelor i samtidsteater fra Kunstakademiet i Turku, samt yrkesrettet pedagogikkutdanning fra Teaterhøgskolen i Helsinki. 

Junttila er kjent for å utforske scenekunst som et sted for samfunnsdeltakelse og for å utforske hvilke former en forestilling kan ta. Det er som oftest stedet, konteksten og folkene som er utgangspunktet for prosessen. Verkene hennes utspiller seg ofte i utradisjonelle scenerom som frisørsalonger, aldershjem og seminarrom, men også mer konvensjonelle scenerom og gallerier blir tatt i bruk. 

Junttila har, sammen med Bernt Bjørn og Kristin Bjørn, vært involvert i ledelsen av Ferske Scener siden oppstart i 2012. For Ferske Scener har hun medvirket i verkene *Who is Finnish?*, *The Northeast passion* og *Requiem for a pig*.

Medvirkende produksjoner
------------------------

2021: *Muohtadivggažat / Lyden av snø,* Ferske Scener (video/film)

2020: *Talking in the Rain*,  Ferske Scener (aktør)

2019: *Blodklubb #2*, Ferske Scener, (konsept/ ide, aktør)

2019: *Bobleplastbarna*, Silje Solheim Johnsen (danser)

2018: *Blodklubb #1*, Ferske scener (konsept/ idé, aktør)

2016: *Klikkerne*, Ferske Scener (aktør)

2014: I*kkje direkte råka*, Ferske Scener (medskaper, aktør)

2013: *NordØstpasjonen- spillet om det ville Arktis*, Ferske Scener/ Håloglaland Teater (konsept/ idé, regi)

2013: *Rekviem for ein gris*, del 3, Ferske Scener (konsept/ idé)

2013: *Kven er fisk*, Ferske Scener (konsept/ idé, regi)

2013: *Homemade*, Haugen produksjoner (rådgiver)

2013: *Rekviem for ein gris*, del 1 og 2, Ferske Scener (annet)

2010: *Den som ser*, Haugen produksjoner (aktør)

2010: *En snarvisitt på Heracleum*, Kristina Junttila, Regi

2010: *Exercise of Freedom*, Kristina Junttila, konsept, aktør

2005: *Timinutterspause*, Kristina Junttila, regi

Referanser
----------

1. ↑  «Kreative nord actor Kristina Junttila». Besøkt 17. oktober 2023.
2. ↑  «Uit ansatte». Besøkt 17. oktober 2023.
3. ↑  «Disputas - Master i scenekunst og teaterpedagogikk, Kristina Junttila Valkoinen». Besøkt 17. oktober 2023.
4. ↑  «What Makes us Act? On the Potentials of Exercises in Live Art Education and Performances». Besøkt 17. oktober 2023.
5. 1 2  «Ferske scener people». Besøkt 17. oktober 2023.
6. ↑  «Sceneweb artists kristina junttila». Besøkt 17. oktober 2023.

Eksterne lenker
---------------
***Glaridorhinus*** er en slekt av biller som hører til gruppen snutebiller (Curculionoidea).-. Det er bare kjent én art, som finnes på fuktige steder.

Utseende
--------

Små til middelsstore, avlange snutebiller. Snuten er ganske lang og krum, og de knebøyde antennene sitter festet nær spissen. På farge er de oftest mørke, brunlige, gjerne med mønster dannet av lyse skjell. **Hodet** (bortsett fra snuten) er temmelig kort og bredt, med middelsstore, flate fasettøyne. Snuten er vanligvis lengre enn hodet og brystskjoldet til sammen. Antennenes første ledd (skaftet) er gjerne omtrent like langt som resten av antennen. **Brystskjoldet** (pronotum) er omtrent så langt som bredt, med rundede sider. Oversiden er kraftig punktert og har ofte et mønster av lyse skjell. **Dekkvingene** er bredere enn brystskjoldet, med markerte skuldre, parallellsidige i de fremre tre fjerdedelene, tilspisset bakerst. De har tydelige punktrekker og vanligvis et mønster av lyse skjell som noen ganger dekker det meste av overflaten. **Beina** er middels lange og ganske kraftige. Lårene er fortykkede, vanligvis uten tenner på undersiden. Framleggene (*protibiae*) ender i en kraftig, innoverrettet pigg. Føttene er fem-leddete, men det fjerde leddet er svært lite (*pseudotetramere* føtter). Det tredje leddet er tolappet, og det ytterste leddet tynt og sigdformet.

Levevis
-------

Som de fleste snutebiller er de planteetere.

Utbredelse
----------

Arten er beskrevet fra Østerrike.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien snutebiller, Curculionidae Schönherr, 1825
					- Underfamilien Erirhininae Schönherr, 1825
						* Stammen **Tanysphyrini** Gistel, 1856
							+ Slekten ***Glaridorhinus*** Kolenati, 1858
								- *Glaridorhinus kuenburgi* Kolenati, 1858

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.
2. ↑  «Artsdatabankens navneopplysninger med artstre». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.

Kilder
------

* Silfverberg, H. 1992. *Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae* (Liste over Nordens biller). Helsinki.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
* Bilder: *Tanysphyrus lemnae*: .
Det romerske rike omkring 125 med *Arabia petraea* i sørøst
Situasjonen ca år 400
**Arabia Petraea**, det petreiske Arabia, var et eldre navn for nordre del av Sinaihalvøya med tilgrensende del av den nordvestre arabiske halvøya, området nordover inn i nåværende søndre Syria samt nåværende Jordan. Området var oppkalt etter byen Petra. *Arabia petraea* var det eneste arabiske område som ble erobret av romerne og ble en romersk provins.[]

Romerne delte inn den arabiske verden i *Arabia deserta*, *Arabia Felix* og *Arabia petraea*.[]

Provinsen grenset i Romerriket opp mot Syria, Judea og Aegyptus.

Historie
--------

Deler av Arabia og hele nabateernes rike rundt Petra ble i 106 uten vesentlige problemer underkastet romerne under konsul Cornelius Palma på keiser Trajans tid,[] og forble under romersk herredømme, men mange erobrede områder i Mellomøsten, som Armenia, Mesopotamia og Assyria, skiftet hender et stykke tid etter Trajans erobringer. Arabia grenset opp mot en ørken mot øst som ble kalt «limes arabicus». 

Keiser Philippus Arabs, som var araber, var fra Shahbä, en syrisk by som ble tilføyd til provinsen mellom 193 og 225. Philippus ble født i 204. På grunn av dens beliggenhet omfattet grenseområdene en nomadebefolkning, sarasenerne og et område dominert av Parterriket.

Selv om provinsen kunne bli utsatt for angrep fra parterne og byen Palmyra, var den ikke konstant utsatt som frontene i Germania og i Nord-Afrika. Provinsen var heller ikke preget av hellenistisk kultur.[] Provinsen var en av de keiserlige provinser, der keiseren valgte guvernøren.

Ved keiser Diokletians forvaltningsreform ble provinsen under navnet *Arabia* tilordnet dioecesis *Oriens*, og etterhvert delt i to, *Arabia* og *Palaestina III Salutaris*. Ved rikets deling i 295 ble den del av Østromerriket. På 600-tallet ble den erobret av muslimske arabere.[]

Litteratur
----------

* Glen Bowersock: *Roman Arabia*. Cambridge, MA 1983.
* Rudolf Ernst Brünnow, Alfred von Domaszewski: *Die Provincia Arabia*. 3 bind, Straßburg 1904-1909.
* Maurice Sartre: *Trois Études sur l'Arabie romaine et byzantine.* Brüssel 1982.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
**Abu Nidal-organisasjonen** (**ANO**) er en militant palestinsk gruppe grunnlagt av Abu Nidal i 1974. ANO var en utbryter av PLO. EU har konkludert ed at organisasjonen har deltatt i terrorhandlinger.

Det blir antatt at Abu Nidal skal ha beordret angrep og mord i minst 20 land, og han skal ha drept eller skadet over 900 personer. Gruppens mest beryktede angrep var på to flyplasser i Roma og Wien i desember 1985 da arabiske væpnede menn som var høye på amfetamin åpnet ild mot passasjerer. De drepte 18 og såret minst 120 personer.[]

Abu Nidal døde av mellom ett og fire skuddsår i Bagdad i august 2002. Palestinske kilder tror han ble drept på ordre fra Saddam Hussein, men den irakiske regjeringen insisterte på at han hadde begått selvmord.[]

Abu Nidals første operasjonen fant sted den 5. september 1973, da fem bevæpnede menn tok seg inn på ambassaden til Saudi-Arabia i Paris, der de tok 11 gisler og truet med å sprenge hele bygningen i lufta hvis myndighetene ikke møtte kravene deres.[]

Deres eneste krav var at personer som satt i fengsel i Jordan skulle slippe fri. Etter langvarige forhandlinger ble gisseltagerne flydd til Jordan, der de overga seg og slapp gislene fri den 8. september 1973. Personene som de ville ha ut fra fengsel ble løslatt to uker senere.[]

Se også
-------

* Svart september

Referanser
----------

1. 1 2  «The Evolution Of Islamic Terrorism - An Overview | Target America | FRONTLINE | PBS». *www.pbs.org*. Besøkt 17. mai 2022.
2. ↑  «EUR-Lex - 32011R1375 - EUR-Lex». *eur-lex.europa.eu* **(engelsk)**. Besøkt 17. mai 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF
 |
Sørvestmandarin
**Sørvestmandarin** (forenklet kinesisk: 西南官话, tradisjonell kinesisk: 西南官話, pinyin: *Xīnán Guānhuà*), også kjent som *Huguang* (湖广), er en gren av mandarin, og tales i størsteparten av det sørvestlige Kina.

To Sørvestmandarin-høyttalere, spilt inn i Canada.
Språket dekker et stort geografisk område med provinsene Sichuan, Yunnan, Chongqing, Guizhou, det meste av Hubei, det nordvestlige Hunan, nordlige Guangxi, og det sørlige Shaanxi og Gansu.

Det finnes også språkøyer i Jiangxi.

Sørvestmandarin kan inndeles i 12 underdialekter:

* Cheng-Yu (Chengdu og Chongqing),
* Dian Xi (vestlige Yunnan),
* Qian Bei (nordlige Guizhou),
* Kun-Gui (Kunming og Guiyang),
* Guan-Chi,
* E Bei (nordlige Hubei),
* Wu-Tian,
* Cen-Jiang,
* Qian Nan (sørlige Guizhou),
* Xiang Nan (noen byer av sørlige Hunan),
* Gui-Liu (nordlige Guangxi), og
* Chang-He (nordvestlige Hunan).

Sørøstmandarin tales av om lag 200 millioner mennesker, og det favner dermed en tredjedel av alle mandarintalende.

Trass i en tykk aksent er sørvestmandarin som den tales i Yunnan og Guizhou nokså lik nordlig mandarin; det er bare mindre regionale forskjeller innen uttale og grammatikk. Dette skyldes at befolkningen i denne delen av Kina innvandret fra nord relativt nylig, under Ming- og Qing-dynastiene.
Hattfjelldal kirke
**Hattfjelldal prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Indre Helgeland prosti. Det omfattet sogn i Hattfjelldal kommune i Nordland fylke, og hovedkirken var Hattfjelldal kirke.

Hattfjelldals kirkesogn er nå en del av Hattfjelldal menighetsråd, og underlagt Indre Helgeland prosti i Sør-Hålogaland bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

I 1589 var Vefsn et residerende kapellani under Alstahaug prestegjeld med kirke på Dolstad. Det vidløftige Alstahaug prestegjeld ble i flere omganger delt, og ved kgl.res. av 6. mars 1767 ble Vefsn fradelt som eget sognekall. Ved kgl.res. av 3. august 1859 ble Vefsn prestegjeld delt og kapellsognet Hattfjelldal ble utskilt som eget prestegjeld. Det første kapellet i *Hatfjelddalen* ble oppført mot slutten av 1720-tallet, under ledelse av finnemisjonæren Lorentz Dass. Nøyaktig årstall kan ikke fastslås, men i 1730 regnes det som sikkert å være tatt bruk som gudshus for den samiske befolkningen. Det nye prestegjeldet omfattet "de saa kaldte Susendalens og Rysvandsbygdens Districter til og med Gaarden Gryteselv -".

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Kirker og kapell
----------------

* Hattfjelldal kirke *(oppført 1868, kapell ca 1730)*
* Susendal kirke *(oppført 2001, kapell 1916)*
* Varntresk kirke *(oppført 1986, gravplass 1895)*

Menigheter
----------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling Hattfjelldal som eneste menighet.

Referanser
----------

1. ↑  Hamre, Anne-Marit (1983). *Trondhjems reformats 1589 ; Oslo domkapittels jordebok 1595*. Norsk historisk kjeldeskrift-institutt. s. 75-77. ISBN 8270612960.
2. ↑  Prestegjeld og sogn i Nordland, arkivverket.no
3. ↑  *Hattfjelldal kirke 1869-2019*. Hattfjelldal menighetsråd. 2019. s. 21. ISBN 9788230342572.
4. ↑  *Love, Anordninger, Tractater, Resolutioner, Kundgjørelser, Departementsskrivelser, Circulærer m.m. for Kongeriget Norge*. Chr. Tønsberg. 1861. s. 556.
5. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
6. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me* **(norsk)**. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. s. 26. Besøkt 27. september 2023.
**Canada Cup i ishockey 1976** var en internasjonal ishockeyturnering arrangert Canada fra 2. til 15. september 1976. Turneringen var den første av i alt fem Canada Cup-turneringer avholdt mellom 1976 og 1991. Turneringen ble organisert av Alan Eagleson og sanksjonert av International Ice Hockey Federation (IIHF), Hockey Canada og National Hockey League (NHL). Kampene ble spilt i de canadiske byene Ottawa, Toronto, Montreal, Winnipeg og Québec samt i Philadelphia i USA. Det var den første såkalte «best-on-best» turneringen hvor alle de beste spillerne kunne delta uavhengig om de var profesjonelle spillere (fra NHL eller WHA) eller amatørspillere, og de seks beste lagene i verden deltok: Canada, Sovjetunionen, Tsjekkoslovakia, USA, Sverige og Finland.

De seks lagene spilte et innledende gruppespill i round-robin format, hvor de to beste lagene skulle spille en best-av-tre finaleserie. De canadiske NHL-stjernene beseiret de regjerende verdensmesterne Tsjekkoslovakia i to kamper. Canadiske Bobby Orr ble kåret til turneringens mest verdifulle spiller (MVP) mens Sovjetunionens Viktor Zhluktov ble turneringens poengkonge med 9 poeng.

| * v
* d
* r
Canada Cup og World Cup i ishockey |
| --- |
| Canada Cup | 

|  |  |
| --- | --- |
| Turneringer | 1976 **·** 1981 **·** 1984 **·** 1987 **·** 1991 |
| Tropper | 1976 **·** 1981 **·** 1984 **·** 1987 **·** 1991 |

 |
| World Cup of Hockey | 

|  |  |
| --- | --- |
| Turneringer | 1996 **·** 2004 **·** 2016 |
| Tropper | 1996 **·** 2004 **·** 2016 |

 |
***The Political Machine*** er et valgkamp-spill fra Stardock og det første i serien med *The Political Machine*. Spillet går ut på å lede valgkampen til en kandidat som, om man lykkes, blir USA's neste president. Spillet har fått en ny oppfølger til hvert presidentvalg i USA, der siste versjon (fra 17. november 2015) blant annet lar en spille som Donald Trump ved valget i 2016.

Spillet
-------

Hvert spill starter ved at man velger en offisiell kandidat, eller lager sin egen kandidat, fra et av de to store partiene, Det republikanske partiet eller Det demokratiske partiet i USA. Som valgkampleder må du samle inn penger og "investere" disse i reklame som profilerer kandidatens syn på forskjellige saker. En reklame for skattekutt vil oppfattes forskjellig blant republikanere i Texas og demokrater i Massachusetts. Hvordan kandidaten svarer på spørsmål fra pressen vil også påvirke oppslutningen, samt villigheten til å gi bidrag til kampanjen.

Har man opparbeidet seg politisk nok kapital kan også bruke den til å ansette "rådgivere" som arbeider med å støtte egen kampanje eller å ramme eller latterliggjøre motstanderen.

En kandidats utholdenhet angir hvor mye han orker hver uke, og hvilke oppgaver man velger å gjøre påvirker hvor sliten kandidaten blir.

Spillbare Kandidater
--------------------

#### Demokrater

* Bill Clinton
* Hillary Clinton
* John Edwards
* Al Gore
* Jeffory Jackson (fantasikandidat basert på Jesse Jackson)
* John Kerry
* Chloe Sullivan (fantasikandidat basert på en karakter fra tv-serien *Smallville*)
* Tom Vilsack

#### Republikanere

* Barbara Bush
* George H. W. Bush
* George W. Bush
* Laura Bush
* Dick Cheney
* Mike Forbes (fantasikandidat basert på Steve Forbes)
* Bill Mason (fantasikandidat basert på Bob Dole)
* Condoleezza Rice
* Arnold Schwarzenegger

### Opplåsbare kandidater

Disse kandidatene låses opp dersom man slår dem i valgkampen.

#### Demokrater

* Wesley Clark
* Jimmy Carter
* Bill Richardson
* Dick Gephardt
* Lyndon B. Johnson
* Woodrow Wilson
* Franklin D. Roosevelt
* Thomas Jefferson

#### Republikanere

* William Taft
* Gerald Ford
* Ulysses S. Grant
* Richard Nixon
* Theodore Roosevelt
* Ronald Reagan
* Abraham Lincoln
* George Washington

Mottagelse
----------

Spillet fikk blandet kritikk da det kom, og slår best an hos de politisk interesserte. Spillet har 72 på metacritic, og 72,21% hos gameranking.com

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  The Political Machine PC metacritic.com (03.04.16)
3. ↑  The Political Machine gamerankings.com (03.04.16)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Political Machine* hos MobyGames Rediger på Wikidata

* (en) *The Political Machine* på Metacritic Rediger på Wikidata

* (en) *The Political Machine* hos Giant Bomb Rediger på Wikidata

* (en) *The Political Machine* hos Internet Game Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Political Machine* hos GameSpot Rediger på Wikidata

* (en) *The Political Machine* hos IGN Rediger på Wikidata

Portal: Videospill
Plakat for uroppførelsen av Henrik Wergelands skuespill *Campbellerne* 1838.
***Campbellerne*** (full tittel: *Campbellerne eller Den hjemkomne Søn*) er et syngestykke i to akter skrevet av Henrik Wergeland. Til førsteoppførelsen av stykket på Christiania Theater 24. januar 1838 skrev Wergeland også prologen «Den første Gang», og til den tredje oppførelsen i februar samme år epilogen «Kristiania».

22. april 1837 hadde den nyvalgte direksjonen ved Christiania Theater utlovet et honorar på 100 speciedaler for et nytt dramatisk arbeide på minst to akter, forfattet av en nordmann, som kunne finnes verdig til åpningsforestilling ved teatret. Stykket måtte være innlevert innen juli samme år. Bedømmelseskomitéen (H. Foss, N.A. Colban, og M.N. Blytt) erklærte med 12 mot 1 stemme Andreas Munchs skuespill *Kong Sverres Ungdom* for det beste, og med dette stykket ble teatret åpnet 4. oktober 1837. Komitéen gjorde samtidig oppmerksom på at et annet stykke også fortjente å oppføres. Dette var Wergelands *Campbellerne*.

Stykket kunne imidlertid ikke spilles uten noen forandringer, og forfatteren ble derfor ved en bekjentgjørelse i *Morgenbladet* 7. september 1837 bedt om å søke en overenskomst med teaterdireksjonen. Stykket ble deretter spilt tre ganger, nemlig 24. januar, 28. januar og 12. februar 1838, alle ganger innledet med prologen «Den første Gang», ved siste oppførelse også ledsaget av epilogen «Kristiania». Den andre oppførelsen ga anledning til det berømte teaterslaget, «Campbellerslaget». Inntektene av den siste oppførelsen ble gitt til forfatteren. Det var da fullt hus i teatret, og Wergeland fikk utbetalt 390 speciedaler.

For disse pengene kjøpte han en hytte i Grønlia under Ekeberg og flyttet dit. Ofte rodde han over Bjørvika og satte årene inn i en småhandel i Skippergata, der han ble kjent med datteren Amalie Sofie Bekkevold som han senere giftet seg med.

Selve stykket
-------------

Stykket er basert på «en virkelig hendelse i Skottland», som Wergeland kommenterer i programmet. Han hadde i årene forut arbeidet en del med diktene til Robert Burns, og ville flette noen av oversettelsene inn i et syngespill. Han var også inspirert av romanene til Walter Scott.

Stykket foregår dels i India, dels i Skottland. Lord Campbell er stasjonert i India med datteren Lucy, som er lovet bort til lordens myndling, Sir Humphry Lowthes. Men Lucy er forelsket i kaptein William, som er med i Det ostindiske kompani sammen med broren Ben. Disse to hører også til Campbell-klanen, og da dette blir kjent, løser konflikten seg av seg selv.

Se også
-------

* Campbellerslaget
* Campbellerfeiden

Referanser
----------

1. ↑  Gorgus Coward: *Diktere og diktekunst* (s. 87), Fabritius & sønners forlag, Oslo 1962

Kilder
------

* *Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1880*, sjette bind, 1908.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Bok til alle-bibliotek** er bibliotek som kan formidle litteratur til alle som har vansker med å lese vanlig tekst.
Alle bok til alle-bibliotek har ofte egen hylle med tilrettelagt litteratur. Bøkene i denne hylla er delt inn i kategorier med ulik grad av tilrettelegging. 

Bok til alle-biblioteka får støtte fra organisasjonen Leser søker bok. Over 346 folkebibliotek og 30 fengselsbibliotek formidler Bok til alle. Disse organiserer igjen frivillige leseombud som leser høyt for folk som ikke kan lese.

Årets bok til alle bibliotek
----------------------------

Leser søker bok kårer hvert år Årets bok til alle-bibliotek. 
Utmerkelsen går til et Bok til alle-bibliotek som har gjort en særskilt god innsats for å nå lesere som leser i motvind. 
Prisen består av et diplom og en pengepremie. 

* 2007 Moss bibliotek
* 2008 Klepp bibliotek
* 2009 Narvik bibliotek
* 2010 Nordtvedt filial, Deichmanske bibliotek
* 2011 Tromsø bibliotek og byarkiv
* 2012 Nord-Odal bibliotek
* 2013 Enebakk bibliotek
* 2015 Molde bibliotek
* 2016 Søgne bibliotek
* 2017 Tana bibliotek
* 2018 Deichman Bjerke
* 2019 Audnedal bibliotek
* 2020 Klepp bibliotek

Se også
-------

* Leser søker bok

Referanser
----------

1. ↑  *lesersokerbok.no*. Besøkt 8. september 2020.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
**«Våre små søsken»** er et dikt av Inger Hagerup fra 1953. Det ble tonesatt av Tore Magnus Pettersson i 1970. Første vers begynner med «Vi har en liten søster. Vi har en liten bror.»

Bakgrunn for diktet
-------------------

10. september 1953 ble Ragna Ringdals Dagsenter for psykisk utviklingshemmede åpnet under navnet *Ragna Ringdals Daghjem* på Nordre Åsen i Oslo. Prinsesse Astrid (født 1932) foresto høytideligheten og forfatter Inger Hagerup (1905–1985) ble spurt om å skrive en prolog. Det var ved denne anledningen at Inger Hagerup skrev diktet «Våre små søsken» og skuespilleren Wenche Foss (1917–2011) leste. Diktet ble utgitt i diktsamlingen *Fra hjertets krater* i 1964. Det hadde tidligere stått på trykk i *Sandefjords Blad* i 1957.

Bakgrunn for sangen
-------------------

I mars 1954 fikk Wenche Foss en sønn som hadde downs syndrom. Gutten, som ble kalt Tommeliten, døde da han var fem år. Den populære skuespilleren engasjerte seg sterkt i «åndsvakesaken» og leste det vesle diktet «Våre små søsken» overalt i Norge.

I 1970 var Tore Magnus Pettersson, som er født i 1948 og opprinnelig kommer fra Bergen, lærerstudent i Bodø og engasjert til å opptre som visesanger på et arrangement hvor Wenche Foss hadde opplesning. Wenche Foss leste «Våre små søsken» under dette arrangementet og ga Tore Magnus Pettersson inspirasjon til å tonesette diktet. 

Året etter stilte lærerstudenten opp i en konkurranse i radio og fjernsyn under artistnavnet «Tore Magnus». Med visen «Våre små søsken» vant han «Talent 71» som ble sendt på NRK lørdag 27. november 1971. 

Som grammofonplate ble sangen en suksess. «Våre små søsken» kan stadig høres i radioens ønskeprogrammer. Nå står visen gjengitt i mer enn 30 sangsamlinger utgitt over hele Skandinavia.[]

En ny versjon av «Våre små søsken», hvor Wenche Foss medvirker, ble publisert 5. desember 2017, på 100-årsdagen for skuespillerinnens fødsel. Opptaket med Wenche Foss hadde komponisten gjort hjemme hos skuespillerinnen i 2003.

Referanser
----------

1. ↑  
Pettersson, Tore Magnus (1948-) (1973). *Viser fra en hybel*. [Oslo]: Gyldendal. s. 38. ISBN 8205058652.
2. ↑  Video med diktet lest av Wenche Foss, sangen framført av Tore Magnus Pettersson og bilder fra femtiårsjubileet for Ragna Ringdals Dagsenter i 2003
3. ↑  *Aftenposten* fredag 11. september 1953 side 8: *Milepel i åndsvakeomsorgen*
4. ↑  *Aftenposten* 6. september 1993 side 5: *En spydspiss blant dagsentrene jubilerer. (...) 10. september feires jubileet. (...) For 40 år siden leste Wenche Foss diktet «Våre små søsken», skrevet av Inger Hagerup til innvielsen. Diktet leser hun igjen på jubileumsdagen.*
5. ↑  Hagerup, Inger (1905-1985) (1964). *Fra hjertets krater: dikt*. Oslo: Aschehoug. s. 11.
6. ↑  *Sandefjords Blad 1957.01.26*. Norge;Vestfold og Telemark;;Sandefjord;;;;. 1957-01-26. s. 6.
7. ↑  Haslund, Ebba (1917-2009) (1970). *Aldri en grå hverdag: en bok om Wenche Foss*. Oslo: Gyldendal.
8. ↑  NRKs TV-arkiv: *Talent 71*
9. ↑  VG-lista 10-1972
10. ↑  «Wenche Foss å høre med «Våre små søsken»». *Demokraten* **(norsk)**. 6. desember 2017. Arkivert fra originalen 1. mai 2018. Besøkt 1. mai 2018.
***Victoria 3*** er et storstrategispill i Victoria-serien utviklet av Paradox Development Studio og gitt ut av Paradox Interactive. Spillet er oppfølgeren til Victoria II og ble lansert 25. oktober 2022.

Spillets omfang
---------------

Victoria 3 dekker hundreåret 1836 til 1936, og lar spilleren spille over 100 land som eksisterte i løpet av den perioden. Spiller forsøker å emulere politikken og utviklingen gjennom disse hundre årene, og tar for seg mange historiske hendelser som samlingen av Tyskland og Italia og koloniseringen av Afrika. 

Et stort aspekt ved spillet er økonomisk vekst og utvikling innad i sin egen nasjon. For å sette fokus på dette er andre aspekter ved spillet, som krigføring tonet ned, slik at spilleren kan fokusere med på økonomi og politikk i sitt eget land.

Spillet kan spilles i enspiller eller flerspiller gjennom internett. Forskjellige spillere kan da spille forskjellige land i det samme spillet, eller observere andre spillere gjennom observatørrollen.

Referanser
----------

1. ↑  Robinson, Joe (22. desember 2021). «Victoria 3, diplomatic plays, and the art of war». *PCGamesN* **(engelsk)**. Besøkt 10. mai 2023.
2. ↑  «Observer Mode». *Paradox Wiki*.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Må ikke forveksles med Jens Bull (diplomat).

Harbitzgården, Torvalmenningen 2a, tegnet av Jens Munthe Bull i 1935
Detalj av Harbitzgården
**Jens Munthe Bull** (født 22. november 1886 i Bergen, død 17. juli 1974 samme sted) var sønn av Schak Bull og Ivarna Berle og praktiserende arkitekt i Bergen.

Bull var elev ved *Latinskolen* i Bergen (1895-1904) før han ble utdannet arkitekt ved *Eidgenössische Polytechnische Hochschule* i Zürich mellom 1904–1908. Tiden 1908 og fram til 1. verdenskrig var han assistent hos Hendrik Petrus Berlage i Amsterdam. Fra 1914 arbeidet en tid hos arkitekt Henrik Bull og stadsarkitekt Balthazar Conrad Lange i Oslo. Samme år etablerte han med sin far kompaniskapet *Schak Bull & søn*. Det er vanskelig å skille hva som er far eller sønns bidrag til byggene i perioden fram til 1929, da han etablerte sin egen praksis. Det kubiske *Harbitz hus* (Harbitzgården), Torvalmenningen 2a (1935), er det mest kjente bygget han fikk oppført på denne tiden.

Etter krigen mister Bull retten til å inneha foreningsverv i Norske arkitekters landsforbund i 1 år, fram til 1. januar 1947. 
Tilsvarende straff ble gitt til arkitekter som under krigen hadde utført arbeid, direkte eller indirekte, for tyskerne eller Nasjonal Samling.

Referanser
----------

1. ↑   Artists of the World Online, AKL Online kunstner-ID 10146250[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Jens\_Munthe\_Bull, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   KulturNav, KulturNav-ID 2b1039eb-af84-48cc-ac78-baa79874afb1, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Elevar ved Bergen katedralskole 1860-1929». Arkivert fra originalen 5. mars 2016.  Digitalarkivet
5. ↑  Møllerhaug, Nicholas: *Stupet - Leif Grungs krig*, Forlaget Vigmostad & Bjørke AS, Bergen 2016, s. 326.
6. ↑  Møllerhaug, Nicholas: *Stupet - Leif Grungs krig*, Forlaget Vigmostad & Bjørke AS, Bergen 2016, s. 323.

Kilder
------

* Norsk kunstnerleksikon, bind 1, Universitetsforlaget, Oslo, s. 352-53

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** KulturNav
 |
**Emo**, tidligere **Emil Moestue**, er en norsk distributør av forbruksvarer, til bedrifter, organisasjoner og privatpersoner. Alt salg skjer til bok -og papirkjeder, kontorforhandlere, dagligvarekjeder, facilityforhandlere, IT-leverandører, HOREKA-forhandlere, netthandlere og andre som videreselger Emos produkter til sluttkunder i hele Norge. Emo lagerfører ca. 18.000 ulike produkter innenfor gruppene kontorrekvisita, IT-supplies, skrivere -og tilbehør, mykpapir, emballasje, renhold, kontorpapir og andre forbruksvarer. Emo er i dag betegnelsen på forhandlersalgsvirksomheten i Staples Norway AS, og er en direkte fortsettelse av selskapet Emo AS, som igjen var en direkte fortsettelse av Emil Moestue AS -et selskap som ble etablert i 1883.

Forretningsidé
--------------

Emos forretningsidé lyder slik: Emo skal gjennom effektiv distribusjon av produkter fra ledende produsenter av merkevarer tilby en rasjonell og lønnsom verdikjede for forhandlere. Emo skal styrke samarbeidspartneres konkurransekraft gjennom tilleggstjenester som bedrer lønnsomhet og vekst.

Historie
--------

Emil Moestues trykkeri i Skippergata 38-40, Oslo, 1949 Foto: Leif Ørnelund / Oslo Museum 
Emo AS har vært aktiv på det norske marked i over 130 år og har vokst til å bli den ledende distributøren i markedet for og kontor- og datarekvisita. Virksomheten ble etablert under navnet Emil Moestue i 1883, og i 1977 gikk selskapet fra å være familieeid til å bli en del av Borregaard (Orkla) og fikk navnet Emo. 

I 1994 ble Emo kjøpt av Røkke-selskapet RGI, som solgte det videre til finske Tamore i 1999. Tamore solgte Emo til Andvord i 2002. I 2005 ble Andvord fusjonert med Tybring-Gjedde, og i 2006 ble Andvord Tybring-Gjedde kjøpt av det nederlandske selskapet Buhrmann, som i 2007 byttet navn til Corporate Express. Corporate Express ble kjøpt av Staples som er verdens største aktør innen kontor- og datarekvisita. I dag er Emo en del av selskapet Staples Norway AS, har kontorer på Lørenskog og leverer varer fra sitt distribusjonssenter på Lahaugmoen på Skjetten rett utenfor Oslo.

Referanser
----------

1. ↑  «Emil Moestue AS». *Store norske leksikon* **(norsk)**. 28. september 2014. Besøkt 27. august 2019.
2. ↑  «C. Tybring-Gjedde». *Store norske leksikon* **(norsk)**. 30. juni 2014. Besøkt 27. august 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Emos nettsider

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Brønnøysundregistrene
 |
***On Ice*** er et musikkalbum med Bambee, utgitt på CNR/Arcade i 2000.

Mottakelse
----------

Det høyeste terningkastet ble gitt i *VG* med 3, ellers lå karakterene lavere.

Stein Østbø i *VG* framholdt at Bambee la seg vel tett opp til Aqua og det de hadde gjort for flere år siden. Dermed var Bambee "litt sent ute". Albumet var likevel "langt fra det verste og mest anmassende" innen tyggegummi-dance. Flere av sangene var "tidvis svært fengende".

Helge Ottesen i *Varden* medga at *On Ice* var "fengende for en kort stund, men i likhet med tyggegummien som ga tyggegummi-dancen sitt navn, var varigheten veldig kort. Musikken var serieprodusert og tekstene ble kritisert.

*Fredriksstad Blad* tildelte terningkast 2. Albumet lå så tett opp til Aqua at det kunne kalles en kopi, og kom ikke i nærheten av forbildet. "Det imponerer *ikke*. I mine ører er dette en usigelig glatt, intetsigende og kjedelig utgivelse. De engelske tekstene syder av klisjeer og lettvintheter og bør helst forbigås i stillhet. Musikalsk er det heller ikke mye å skryte av. De 11 låtene er alle svøpt i hektiske men akk så stereotype dancerytmer".

En toer ble det også i *Drammens Tidende*.
Negativ var også *Sunnmørsposten*. Det var "ikkje noko i vegen med å vere kommersiell og catchy. Det er det vi vil ha. Tydeligvis". Imidlertid var ikke dette produktet laget "på ein skikkeleg måte", og det manglet "litt innsats og ein smule seriøsitet". Ingen kunne forsvare *On Ice* uten å ende opp med "eit hån mot det oppegåande mennesket over fjorten og eit halvt år".

Rune Slyngstad i *Nordlandsposten* var nede på terningkast 1. *On Ice* var "hjelpeløs pop uten brodd og mening; så full av klisjeer både på tekst- og melodibiten", med sanger som framsto "daterte og tynne".

Referanser
----------

1. ↑  Østbø, Stein (5. april 2000). «Florlett og fengende». *VG* **(norsk)**. s. 48.
2. ↑  Ottesen, Helge (5. april 2000). «På glattisen». *Varden* **(norsk)**. s. 12.
3. ↑  Kristiansen, Svein (4. april 2000). «Dårlig Aqua-kopi». *Fredriksstad Blad* **(norsk)**. s. 33.
4. ↑  Andreassen, Johnny (8. april 2000). «Pop for de yngste». *Drammens Tidende* **(norsk)**. s. 34.
5. ↑  Rørstad, Brede (19. april 2000). «Respektlaust». *Sunnmørsposten* **(norsk nynorsk)**. s. 21.
6. ↑  Slyngstad, Rune (4. april 2000). «Musikk ved Rune Slyngstad». *Nordlandsposten* **(norsk)**. s. 41.
**Tora Mosterstong** (*Þóra Morstrstǫng*) var en av Harald Hårfagres friller. Hun kalles også Thora Mostaff.[]

Sammen med Harald Hårfagre fikk hun Håkon den gode (Haraldsson) (Hákon Aðalsteinsfóstri), ca. 921 – 961, konge i Norge ca. 935 – 961. Han regnes som uekte barn, fordi Tora var Harald Hårfagres frille.[]

Ifølge Snorres Harald Hårfagres saga kommer hun fra Horda-Kåres (Hörða-Kára) ætt fra Moster:[]

Kongens tjenestejente
---------------------

«Da kong Harald var nesten 70 år gammel, fikk han en sønn med en kvinne som het Tora og ble kalt Mosterstang, hennes ætt var fra Moster, og hun hadde gode frender, hun var skyld til Horda-Kåre. Hun var en staut kvinne og svært vakker; hun ble regnet som kongens tjenestejente. Det var mange den gang som gjorde tjeneste hos kongen, enda de var av god ætt, både menn og kvinner. Når det gjaldt storfolks barn, var det skikk å være svært nøye med hvem som skulle øse vann over dem og gi dem navn. Da det nå led mot den tid Tora ventet hun skulle føde barnet, ville hun reise til kong Harald, han var da nord på Seim, og hun var på Moster. Hun seilte så nordover på Sigurd jarls skip. De lå ved land om natten, og der fødte Tora barnet oppe på hella ved langangen; det var en gutt. Sigurd jarl øste vann over gutten og kalte ham opp etter sin egen far Håkon Ladejarl; gutten ble snart vakker og stor av vekst og lignet svært på sin far. Harald lot gutten følge moren, og de to var på kongsgårdene mens gutten var liten.»

Pris og bronsestatue
--------------------

Bronsestatue av Tora Mosterstong i Mosterhamn
En bronsestatue av henne står i Mostraparken i Mosterhamn, og det er innstiftet en egen *Tora Mostrastongpris* som deles ut i forbindelse med *Kristkongane på Moster* (Mostraspelet) som har blitt satt opp av Bømloteateret i Moster Amfi siden 1984.

Eksterne lenker
---------------

* «Tora Mostrastongprisen»[*død lenke*], utdelt for første gang i forbindelse med «Kristkongane på Moster», 2009
Merkava-stridsvogn dekorert med flagg, i en åpen militærutstilling for **uavhengighetsdagen**.
**Jom ha'atsma'ut** (hebraisk:יום העצמאות, *yom hā-‘aṣmā’ūṯ*, «uavhengighetsdagen»), **Israels uavhengighetsdag** eller **Israels nasjonaldag**, feirer Den israelske selvstendighetserklæringen i 1948. Dagen faller på den andre jødiske måneden Ijár. Frihetserklæringen ble gjort av David Ben-Gurion i Tel Aviv den 14. mai, 1948 (5. Ijár, 5708), og dermed endte Palestinamandatet. Yom Hazikaron kommer alltid før, som minnes Israels falne soldater, den 4. Ijár (uttalt «iijahr»)

En offisiell seremoni avholdes hvert år på Herzl-berget på kvelden under *jom ha'atsma'ut*. Seremonien inkluderer en tale av en taler fra Knesset (det israelske parlamentet), en dramaturgisk presentasjon, en rituell marsj av soldater som bærer Israels flagg, og former utarbeidede strukturer (slik som en menorá, davidsstjerne og et nummer som viser hvor gammelt Israel er) og belysning av tolv fyr (én for hver av Israels tolv stammer). Hvert år inviteres et dusin israelere, som har gjort noe betydelig innenfor et område, til å tenne fyrene. Israel-prisen (טקס חלוקת פרס ישראל) deles også ut under nasjonaldagen.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Yom Ha'atzmaut – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**«Jag vill ha en egen måne»** er en svensk ballade med melodi av Ted Gärdestad og tekst av Kenneth Gärdestad. Ted Gärdestad utgav den på singlen Polar POS 1155 i april 1972 og sangen ble hans første hit. Den ble også testet på Svensktoppen, hvor den lå i fjorten uker i perioden 11. juni – 10. september 1972 og blant annet toppet listen.

Sangen har blitt en vise med varig popularitet. Den har også blitt spilt inn på plate av andre musikere, blant annet av dansebandet Thorleifs på albumet *Kurragömma* (Tor TORS 264) i 1978.

En mer rockete versjon ble fremført av Gamblers i *Dansbandskampen 2009*.

Norske versjoner
----------------

Arne Riis og Steinar Storm Kristiansen har skrevet norske tekster. I Roos' versjon bærer den tittelen «Min egen måne». I Storm Kristiansens versjon heter den «Jeg vil ha en egen måne».

| År | Sangttitel | Albumtittel | Artist | Tekstforfatter | Platetype | Platemerke og katalognummer |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1975 | «Min egen måne» | *Til en venn* | Anita Skorgan | Arne Riis | LP | RCA |
| 1992 | «Jeg vil ha en egen måne» | *Scandinavia 3* | Scandinavia | Steinar Storm Kristiansen | CD | Mariann MCD 3192-2 |

Referanser
----------

1. ↑  Svensktoppen – *1972*
2. ↑  Thorleifs – Kurragömma (LP, Album) at Discogs
3. ↑  Scandinavia: *Scandinavia 3'* (Mariann MCD 3192-2, CD, 1992)

Eksterne lenker
---------------

* Gärdestads fremføring
**William Christian** (født 10. november 1856, død 11. april 1928) var en baptistpredikant fra Wrightville, Arkansas som i 1889 etablerte The Church of The Living God, den første kristne menigheten i USA som var inspirert av svart nasjonalisme. 

> Spørsmål: Hvilken hudfarge hadde Job?  
> Svar: Han var svart. Job 30.30  
>   
> Spørsmål: Hvem var Moses' kone?   
> Svar: En etiopisk (eller svart) kvinne. 5. Mos 12,1
> 
> 
> eksempler fra Christians katekisme
> 
> 

Christian fikk en åpenbaring i 1888, og skrev en katekisme som han distribuerte i sin egen menighet. Et hovedtema her er at både Abraham, kong David og Jesus var svarte, og at negrene i USA var direkte etterkommere etter Bibelens israelitter. 

Han ledet menigheten sammen med broren John Christian, men de to skilte lag i 1895, og ledet deretter hver sin menighet, begge med samme navn. Williams menighet kalte seg *The Church of The Living God (Christan workers for fellowship)*. Brorens menighet *Church of the Living God, the Pillar Ground of Truth for All Nations* har et mer jødisk preg.

Tekster på norsk
----------------

* Et utdrag fra hans katekisme er utgitt på norsk i antologien *Svart Messias*, 2011.

Eksterne lenker
---------------

* The Church of The Living God: *Church history*
* The Association of Religion Data Archives Arkivert 12. oktober 2013 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Multimodalitet** betegner meningsskaping gjennom en kombinasjon av to eller flere typer tegnsystemer. Termen betyr "på mange måter". En modalitet er altså en måte å skape mening på; en ressurs for kommunikasjon. 

Multimodalitet står i motsetning til ideen om "monomodalitet" som lenger har preget vesten, især i skole og akademia. Kommunikasjon har blitt behandlet som om å involere kun ett tegnsystem, som hvert har sin egen disiplin: Språkvitenskapen studerer språk, musikkvitenskapen studerer musikk, i geste-studier i psykologi studeres kroppsspråk osv. Dagens kommunikasjonsformer, særlig som følge av utviklingen innen web-teknologi, har fremkalt en bevissthet om at ulike typer tegnsystemer virker sammen i kommunikasjon.

Multimodale tekster benevnes i det nåværende læreplanverket for skolen, kunnskapsløftet, for "sammensatte tekster". I samtidens tekstkultur er multimodale, eller sammensatte tekster å finne over alt: I reklameannonser, avisartikler, bildebøker, SMS-meldinger og lærebøker så vel som i matoppskrifter og julekort er visuelle bilder en integrert del av måten vi skaper og formidler mening på. I musikkvideoer og reklamefilmer er også det auditive sentrale elementer. 

Multimodalitet har det siste tiåret fått stor oppmerksom i språkvitenskapelig og semiotisk forskning. Sentrale teoriutviklere har vært Gunther Kress og Theo van Leeuwen.

Referanser
----------

1. ↑   Kress, Gunther; van Leeuwen, Theo (2001). Multimodal Discourse: The Modes and Media of Contemporary Communication

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |