recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kreis Görlitz**, også kalt **Kreis Görlitz-Land**, var en Landkreis som eksisterte i Bezirk Dresden i Den tyske demokratiske republikk (DDR) fra 1952 til 1990, med hovedsete i Görlitz.

Kreis Görlitz omfattet byen Görlitz og dens vestlige omgivelser, og ble opprettet den 25. juli 1952 av kommunene i den tidligere prøyssisk Landkreis Görlitz, kommuner vest for elven Neiße, kommunene Sohland, Altbernsdorf, Schönau, Kiesdorf og Berzdorf fra Landkreis Löbau og kommunene Leuba og Ostritz fra Kreis Zittau. Den var således territorialt sammenlignbar med den tidligere prøyssiske Landkreis Görlitz.

Kommuner øst for elven Neiße ble etter 1945 slått sammen med kommuner fra den tidligere saksiske «Reichenauer Zipfels» og en kommune fra den tidligere Kreis Lauban i det polske distriktet Powiat Zgorzelecki. Gjennom diverse grenseendringer mellom Landkreis Rothenburg (Oberlausitz) og Landkreis Görlitz, er den nøyaktige historiske lokalitet nødvendig å beskrive.

Etter Tysklands gjenforening fortsatte den å eksistere fra 1990 til 1994 innenfor Fristaten Sachsen som **Landkreis Görlitz**. Den 1. august 1994 ble den slått sammen med kretsene Landkreis Niesky og Landkreis Weißwasser til den nye kretsen Niederschlesischer Oberlausitzkreis som eksisterte frem til 2008.

Byer og kommuner
----------------

Den 3. oktober 1990 bestod kretsen av 33 kommuner, herunder 3 byer. Gjennom kommunesammenslåinger og opprettelsen av de to nye kommunene Schöpstal og Vierkirchen den 1. august 1994 ble antallet kommuner redusert til 13.

| **#** | **Bykommuner** |
| --- | --- |
| 1 | Görlitz |
| 2 | Ostritz |
| 3 | Reichenbach |

| **#** | **Kommuner** |
| --- | --- |
| 4 | Altbernsdorf auf dem Eigen |
| 5 | Arnsdorf-Hilbersdorf |
| 6 | Buchholz |
| 7 | Deschka |
| 8 | Deutsch Ossig |
| 9 | Deutsch Paulsdorf |
| 10 | Dittersbach auf dem Eigen |
| 11 | Dittmannsdorf |
| 12 | Ebersbach |
| 13 | Friedersdorf |
| 14 | Gersdorf |
| 15 | Girbigsdorf |
| 16 | Groß Krauscha |
| 17 | Hagenwerder |
| 18 | Jauernick-Buschbach |
| 19 | Kiesdorf auf dem Eigen |
| 20 | Königshain |
| 21 | Kunnersdorf |
| 22 | Kunnerwitz |
| 23 | Leuba |
| 24 | Ludwigsdorf |
| 25 | Markersdorf |
| 26 | Melaune |
| 27 | Mengelsdorf |
| 28 | Meuselwitz |
| 29 | Pfaffendorf |
| 30 | Schlauroth |
| 31 | Schönau-Berzdorf auf dem Eigen |
| 32 | Sohland am Rotstein |
| 33 | Zodel |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Frederik Valdemar Nikolai Beichmann** (født 3. januar 1859 i Kristiania, død 29. desember 1937 i Trondheim) var en norsk jurist.

Liv
---

Etter å ha vært elev ved Nissens skole og Skiens offentlige skole studerte han rettsvitenskap og ble *cand. jur.* i 1880. Fra 1882 til 1883 studerte han romerrett under Rudolf von Jhering ved Universitetet i Göttingen. Deretter ble han ansatt i Justisdepartementet, hvor han ble utnevnt til byråsjef og leder for Lovavdelingen i 1889.

I 1898 ble han utnevnt til byfogd i Trondheim. Fra 1904 til 1927 var han overrettsjustitiarius i Trondheim. Han var delegert ved Versailleskonferansen i 1919 og formann i den permanente forlikskommisjonen mellom Frankrike og Tyskland fra 1926 til 1932. Fra 1931 til 1932 var han president for Folkerettsinstituttet.

Som ansatt i justisdepartementet var Beichmann medlem av flere lovforberedende komiteer, og hadde innvirkning blant annet på utarbeidelsen av den nye straffeloven. Han var Norges delegerte ved flere kongresser for internasjonal privatrett. Han leverte bidrag til *Tidsskrift for rettsvitenskap* og skrev avsnittet om norsk rettshistorie i Henrik Jægers litteraturhistorie.

Han var sønn av offiseren Johan Diderik Schlømer Beichmann og Alette Faye, og far til offiseren Johan Beichmann. Frederik Beichmann var gift med Edle Hartmann Schjødt.

Utmerkelser
-----------

Beichmann var ridder av Dannebrogsordenen (1894), Nordstjerneordenen (1897) og St. Olavs Orden (1899). Han var medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab. I 1932 ble han utnevnt til æresdoktor ved Uppsala universitet.

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no, oppført som Fredrik Valdemar Nikolai Beichmann[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* *Kongelige norske Sankt Olavs orden 1847-1947*. Oslo: Grøndahl. 1947.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Wikistrinda **·** Wikistrinda **·** Lokalhistoriewiki **·** Folkeforbundet **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND
 |
**Pico** er en portugisisk øy i øygruppen Azorene i Atlanterhavet. Øya er kjent for vulkanen Ponta do Pico som er Portugals høyeste punkt. 

Øya ligger 17,5 km. sør for São Jorge (Ilha de São Jorge) og 7 km. øst for Faial (Ilha do Faial). Den er 42 km. lang og 15 km. på det bredeste med et areal på 447 km², noe som gjør den til den nest største øya i Azorene. De største bosetningene er hovedstaden Madalena, São Roque do Pico og Lajes do Pico. Øya har totalt rundt 15 000 innbyggere.

Hovednæringen på øya var en omfattende hvalfangstindustri fram til 1980. I dag er hovednæringene turisme, skipsbygging og vinproduksjon. Vingårdskulturlandskapet på Pico har vært en del av UNESCOs verdensarvliste siden 2004.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pico (Azores) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
**Wilhelm Frimann Koren** (født 1723, død 5. mars 1788 i København) var en norsk jurist. Han innehadde flere embeder og var blant annet amtmann i Trondhjems amt og stiftamtmann (fylkesmann) i Trondhjems stiftamt fra 1783 til 1786.

Koren var sønn av sognepresten i Etne, Johan Koren (1690–1742) og Drude Marie Smed. Selv forble han ugift.

Han ble student i Bergen i 1743 og cand.jur. i 1748. Han var auditør ved Søetatens kombinerede Ret fra 1749 til 1769, president i Underadmiralitetsretten fra 1757, assessor ved Højesteret 
fra 1765 og assessor ved Hof- og Stadsretten i København fra 1771. 

Han fikk rang av justisråd i 1767, etatsråd i 1773 og konferensråd i 1781.

Referanser
----------

1. 1 2   Eneveldets menn i Norge, side(r) 218[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  Tor Weidling, red. (2000). «Koren, Wilhelm Frimann». *Eneveldets menn i Norge: sivile sentralorganer og embetsmenn 1660-1814*. Riksarkivaren, Oslo: I samarbeid med Messel forl. s. 218. ISBN 8254800650.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Johan Vibe von der Osten** | **Stiftamtmann i Trondhjems stiftamt**(1783–1786) | Etterfølger:**Thorkild Fjeldsted** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Geni
 |
**Martin Kove** (født 1946) er en amerikansk skuespiller kjent fra *Karate Kid*-filmene og tv-serien *Cagney & Lacey*.

Kove har medvirket i over 220 film- og tv-produksjoner.

Martin Kove i 2015 (bildet i bakgrunnen er fra rollen hans i Karate Kid)
Kove er født og oppvokst i Brooklyn, New York. 

Han filmdebuterte i *Little Murders* (1971). Fra 1982 til 1988 spilte han rollen som politietterforsker Victor Isbecki i tv-serien *Cagney & Lacey*. I 1984 fikk han rollen som den brutale karatetreneren John Kreese i *The Karate Kid*. Han gjentok rollen i *Karate Kid 2* og *Karate Kid 3* samt i tv-serien *Cobra Kai* (2018). Han har utover dette spilt hovedrollen i den forholdsvis ukjente actionfilmen *Steele Justice* (1987), samt hatt biroller i filmer som blant annet *Women in Revolt* (1972), *Death Race 2000* (1975), *Blood Tide* (1982) og *Rambo: First Blood Part II* (1985). Hans filmkarriere etter det har vært beskjeden og består av mindre roller i mindre kjente filmer.

Hans karriere på TV inkluderer også en fast rolle i de kortlivede tv-seriene *Code R* (1977) og *We've Got Each Other* (1977–1978). Han har utover dette hatt gjesteopptredener i tv-serier som blant annet *Kruttrøyk* (1974), *Kojak* (1976), *The Streets of San Francisco* (1976), *The Rockford Files* (1977), *Starsky and Hutch* (1978), *Barnaby Jones* (2 episoder, 1978–1979), *Quincy, M.E.* (1979), *CHiPs* (1979), *Jessica Fletcher* (1985), *Renegade* (1993), *Kung Fu: The Legend Continues* (2 epsioder, 1993–1994), *Walker, Texas Ranger* (1995), *Diagnose: Mord* (3 episoder, 1998–1999) og *Criminal Minds* (2015). 

I 2021 var han deltaker i *Dancing with the Stars.*

Kove har svart belte i karateformer som Kendo, Okinawa-te og Tiger Kenpo.

Referanser
----------

1. ↑  «Martin Kove». *IMDb*. Besøkt 31. juli 2022.
2. ↑  «Star of Karate Kid talks with Ballinger Publishing». *Ballinger Publishing* **(engelsk)**. 27. oktober 2014. Besøkt 11. juni 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Martin Kove på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Martin Kove i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Martin Kove på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Martin Kove på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Martin Kove på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Martin Kove hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) Martin Kove hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
MS «Fortaleza» er et feeder-skip med kapasitet til 700 TEU. Foto: Niels Johannes 
**Feeder-skip** er mellomstore containerskip, som regel skip med gjennomsnittlig kapasitet på 300 til 1000 TEU (tjue-fots containere).

Ofte er det verken økonomisk eller praktisk mulig å seile de store containerskipene til alle havner, derfor laster feeder-skip containere fra mindre havner og transporterer dem til sentrale containerterminaler hvor containerene igjen blir lastet på større skip. Ofte seiler feeder-skip i faste ruter, men de kan også gå i trampfart.

Det finnes tre hovedtyper containerskip, *container*, *panamax* og *post-panamax*. I tillegg til disse benyttes ofte *small-feeder*, *feeder*, *new-panamax* og *ultra large*.

Referanser
----------

1. ↑  «Everything You Need to Know About Feeder Vessels». *Martide Seafarer Blog* **(engelsk)**. Besøkt 19. februar 2023.
2. ↑  Jha, Bhuvan (11. juni 2022). «What are Container Ships - History, Types And Design». *Marine Insight* **(engelsk)**. Besøkt 30. mars 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Feeder ships – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Sjøfart
**Ørnulf Egge** (født 26. mai 1910, død 31. juli 1978) var en norsk politiker (DnA/NKP) og motstandsmann.

Egge ble medlem av sentralstyret i Arbeidernes ungdomsfylking (AUF) i 1934. I forbindelse med det tyske angrepet på Norge i 1940 sluttet han seg til Fagopposisjonen av 1940, som ønsket å opprettholde en legal arbeiderbevegelse. Da Håkon Meyer og Erling Olsen begynte å bevege seg i retning samarbeid med Nasjonal Samling, forlot Egge opposisjonen.

Sammen med andre opposisjonelle AUFere gikk Egge i 1941 over til Norges Kommunistiske Ungdomsforbund. Etter at NKUs leder Ørnulf Slåttelid ble fengslet av okkupasjonsmakten, ble Egge utpekt til leder for NKUs organisasjonsapparat og dermed reell leder for organisasjonen. Han ble også valgt til organisasjonssekretær i NKPs partiledelse. I 1943 dro han til Skriulægret, en base i Øystre Slidre som i realiteten ble kontrollert av NKP. Han unnslapp da tyskerne i 1944 tok leiren og virket frem til krigens slutt under jorda i Oslo.

I 1946 valgte NKPs landsmøte å vrake Egge til sentralstyret på grunn av hans tidligere sympati for Leo Trotskij og trotskismen og hans samarbeid med Meyer. Som en av Peder Furubotns nærmeste og en av den nye «krigsgenerasjonen» av NKPere ble han ekskludert fra NKP i forbindelse med oppgjøret med Furubotn på NKPs ekstraordinære landsmøte i februar 1950.

Ørnulf Egge var sønn av forfatteren Peter Egge og far til historikeren Åsmund Egge, Rannveig Egge og Ingebjørg Egge.

Referanser
----------

1. ↑   Folketellingen i Norge i 1910[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Side 101. Leif Vetlesen: *Oktobereksplosjonen i NKP*, Tiden, Oslo 1980

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Fehirdsle** eller **Fehirde** (norrønt: *féhirði*, eg. en person som vokter annen manns fe, gods el. penger) var navnet på de norske kongers skattmestere i middelalderen. Som navnet sier var det opprinnelig en hirdmann, men ble etter hvert en regional skattmester i et *fehirdsle* .

Den senere erkebiskop Øystein Erlendsson begynte sin karriere som kapellan og fehirde i kong Inge Krokryggs hird, og er den første kjente fehirde. Fehirde-embetet gjennomgikk en særegen utbygging under kong Håkon V Magnusson, fra å være en hirdembetsmann som fulgte kongen rundt i landet, omtaler kongens forordning av 17. juni 1308 fehirder i de fire største byene i regional skattmesterfunksjon. Kjente fehirder under kong Håkon var Erlend Styrkårsson i Oslo, Botolv Håkonsson i Bergen, Bjarne Audunsson i Tønsberg og Audun Torbergsson i Trondheim. Senere på 1300-tallet var Norge delt i fem skattedistrikter. Disse hadde hver sin fehirde, som dessuten var kongelig befalingsmann på slottene, med unntak av Nidaros som manglet slott og hus, der greide man seg med en tømmerbygd kongsgård.

Skattedistrikter
----------------

* *Bjǫrgvinar fehirdsle* med sete i *Bergen*, senere Bergenhus: fra Rygjarbit til Stad, dessuten Hålogaland og Finnmarken, samt øyene i Vesterhavet.
* *Nidaros fehirdsle* med sete i Trondheim:
* *Oslo fehirdsle*, senere Akershus:
* *Tunsberg fehirdsle*, senere Tunsberghus:
* *Båhus* ble aldri benevnt *fehirdsle*, men var et eget *oppebørseldistrikt*, senere Båhuslen.

I dansketiden gikk fehirden over til å bli lensherre og slottshøvedsmann og fehirdslene ble slottslen.

Litteratur
----------

* Helle, Knut (1930-2015) (1972). *Konge og gode menn i norsk riksstyring ca. 1150-1319*. Bergen: Universitetsforlaget. ISBN 8200088367.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon
 |
**Cochin bispedømme** er Indias nesteldste romersk-katolske bispedømme (etter Goa). Det har sitt sete i Kochi (tidligere *Cochin*) i den indiske delstaten Kerala. Cochin er blant de indiske katolske bispedømmene med høyest andel katolikker i befolkningen (29 %).

Historie
--------

Cochin bispedømme ble i 1558 utskilt fra Goa erkebispedømme, som også ble Cochins metropolitanbispedømme. Cochin ved Malabarkysten ble valgt som bispesete på grunn av den betydelige tomaskristne minoriteten i området, som den katolske kirke prøvde å innlemme i sitt hierarki. Bispedømmet omfattet i begynnelsen dessuten også hele den indiske østkysten inkludert dagens Bangladesh og Burma samt Bhutan, Maldivene, Mosambik og Sri Lanka. Flere deler av dette enorme området ble etter hvert skilt ut som egne jurisdiksjoner:

* 1599 ble Angamaly erkebispedømme skilt ut (omfattet de tomaskristne).
* 1606 ble misjonen Madura og St. Thomas bispedømme skilt ut (Bangladash, Bhutan, Burma, India, Mosambik).
* 1659 ble det apostoliske vikariatet Malabar skilt ut (tomaskristne).
* 1834 ble Ceylon bispedømme skilt ut (Maldivene og Sri Lanka).

På grunn av konflikten mellom det portugisiske patronatssystemet og Den hellige stol opphevet paven Cochin bispedømme i 1838 og la det til vikariatet Verapoly. Ved omorganiseringen av det katolske hierarkiet i 1886 ble bispedømmet gjenoprettet fra deler av vikariatene Verapoly og Quilon, men var mindre enn før.

Den siste territorielle endringen skjedde i 1952, da Alleppey bispedømme ble skilt ut. Samtidig ble Cochin løst fra det tidligere metropolitanbispedømmet i Goa og lagt til Verapolys kirkeprovins.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Roman Catholic Diocese of Cochin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** CatolicDiocese
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Brasils flagg Brasil |
| VM i beachhåndball |
| Gull | Oman 2012 | Lag |
| Gull | Tyrkia 2010 | Lag |
| Sølv | Cadiz 2008 | Lag |
| Gull | Rio de Janeiro 2006 | Lag |
| Panamerikamesterskapet i beachhåndball |
| Gull | Asunción 2014 | Lag |
| Gull | Mar del Plata 2013 | Lag |
| Gull | Montevideo 2012 | Lag |
| Gull | Montevideo 2008 | Lag |
| Gull | Montevideo 2004 | Lag |
| World Games |
| Gull | Colombia 2013 | Lag |
| Gull | Kaohsiung 2009 | Lag |
| Bronse | Akita 2001 | Lag |

**Brasils herrelandslag i strandhåndball** representerer Brasil i internasjonale konkurranser i strandhåndball. Sporten er underlagt Confederação Brasileira de Handebol, som er Brasils nasjonale håndballforbund. 

Landslagssjef er pr 2014 Antonio Guerra-Peixe.

Resultater
----------

### VM i beachhåndball

Brasil deltok ved det første VM i beachhåndball som ble arrangert i 2004. Der kom de på 9.-plass. Egypt vant dette mesterskapet. 

Ved VM 2006 i Rio de Janeiro i Brasil vant Brasil mesterskapet. De vant bare én av sine fire kamper i gruppespillet, men gikk videre til kvartfinalen. De slo ut Kroatia (2-0) i kvartfinalen og Egypt (2-1) i semifinalen. I finalen møtte de Tyrkia, og Brasil vant finalen 2-0. Bruno Carlos de Oliveira kom på All-star teamet i dette VM-et. 

Ved VM 2008 fikk Brasil 2.-plass, etter finaletap 1-2 for Kroatia. Ved VM 2010, VM 2012 og VM 2014 vant de mesterskapet, og ble verdensmestere.

Juegos Suramericanos de Playa 2019
### Panamerikamesterskapet i beachhåndball

Panamerikamesterskapet i beachhåndball er det regionale mesterskapet i beachhåndball, for land i Amerika, og mesterskapet er også kvalifisering for VM i beachhåndball.

Det brasilianske herrelandslaget har vunnet samtlige fem panamerikanske mesterskapene som har vært arrangert, fra 2004 til 2014. I fire av disse har Uruguay vært tapende finalemotstander.

### World Games

Beachhåndball var oppvisningsgren ved World Games 2001, World Games 2005 og World Games 2009, men var offisiell gren ved World Games 2013. 

Ved World Games 2001 kom Brasil på 3.-plass. 4 år senere, ved World Games 2005, kom de på 8.-plass, og ved World Games 2009 vant de turneringen. 

Ved World Games 2013 slo de Russland 2-0 i finalen, og vant disse lekene for andre gang.

Se også
-------

* Brasils kvinnelandslag i beachhåndball

Referanser
----------

1. ↑  VI Beach Handball World Championships Brazil 2014 - *Brazil knows opponents of the VI Beach Handball World Championship* Arkivert 28. juli 2014 hos Wayback Machine. besøkt 24. juli 2014.
Statuegruppe av Harmodius og Aristogeiton, Napoli. Dette er en romersk kopi av en tapt athensk original.
**«Harmodius og Aristogeiton»** er en skulpturgruppe som var velkjent i oldtidens verden fra to betydelige versjoner og romerske kopier. Harmodius (gresk Ἁρμόδιος / *Harmódios*) og Aristogeiton (Ἀριστογείτων / *Aristogeítôn*), begge døde i år 514 f.Kr. var et gresk pederastisk par som var kjent som *tyrannicides* (τυραννοκτόνους). Tyrannicide betyr bokstavelig å drepe en tyrann, og i overført har det fått betydning å drepe en hersker eller diktator for fellesskapets gode. Som et resultat av deres angrep på Peisistratos i Athen ble de personlige ikoner for det athensk demokratiet.

Første versjon
--------------

Første versjon ble bestilt fra skulptøren Antenor etter at demokratiet i Athen var blitt etablert og reist i *agora*, en åpen plass i byen, men ble senere stjålet av perserne da de okkuperte Athen i år 480 f.Kr. se *Perserkrigene*. Statuen ble tatt med tilbake til Athen av Aleksander den store, i henhold til historikeren Arrianos, eller av Selevkos I Nikator, en av Aleksanders offiserer, i henhold til den romerske forfatteren Valerius Maximus. Siden gikk den tapt på nytt.

Andre versjon
-------------

For å erstatte den stjålne statuen ga Athen en bestilling hos skulptørene Kritios og Nesiotes om å skape en ny statue. Den ble satt opp en gang rundt år 477 f.Kr. Også denne statuen har gått tapt.

Romerske kopier
---------------

Den andre versjonen ble omfattende kopiert i hellenistisk og romersk tid, og de best bevarte kopiene er de som kan bli sett i Det nasjonale arkeologiske museum i Napoli i Italia. I en ny-attisk stil viser statuegruppen de idealiserte portrettene av to helter: en glattbarbert Harmodius som støtter et sverd framover i hans løftede venstre hånd, og et annet sverd i hans høyre hånd; og Aristogeiton som også svinger to sverd, en *klamys* eller kappe er drapert over hans venstre skulder. 

Av de fire sverdene er kun sverdfestene igjen, og det opprinnelige hodet til Aristogeiton har gått tapt. Et annet hode har blitt plassert i dets sted og passer dårlig – en bedre erstatning av hodet til den andre versjonen eller en annen kopi av den andre versjonen kan bli rekonstruert fra romerske støpeformer av gips som er funnet i Baiae. Disse ble benyttet i masseproduksjonen av slike kopier.

Referanser
----------

1. ↑  Cast Gallery catalogue number: B216

Eksterne lenker
---------------

* Die sogenannten «Tyrannentöter» – artikkel på tysk, viser bilder av ulike utgaver/kopier.

Portal: Kunst
**Pall Mall** er en gate i London.

Pall Mall ligger i City of Westminster, London og går parallelt med The Mall, fra St. James's Street over Waterloo Place til the Haymarket; mens *Pall Mall East* fortsetter frem til Trafalgar Square. Gaten er en viktig gjennomfartsåre i St James' og utgjør en del av Riksveien A4. Gatens navn kommer fra ballspillet pall mall et spill fra 1600-tallet.

Historie
--------

 St James's Palace, Pall Mall maleri av Thomas Bowles fra 1763. St James' Palace til høyre.
Pall Mall er best kjent for å være gaten hvor det ligger flest herreklubber med klubbhus bygget på 1800-tallet og tidlig 1900. Disse omfatter *Athenaeum Club, Travellers Club, Army and Navy Club*, Reformklubben, *United Services Club* (huser nå *Institute of Directors*), *Oxford and Cambridge Club* og *Royal Automobile Club*.

Pall Mall 100, tidligere National Gallery mellom 1824 og 1834.
Gaten var også en gang sentrum for kunst; i 1814 hadde Royal Academy, National Gallery og  Christies' auksjoner tilhold her for en kortere tid.

Friarealet på sydsiden av Pall Mall has har vært kongelig eiendom i mange hundre år og forvaltes fremdeles av Crown Estate. St. James's Palace på sydsiden av gaten i dens vestre ende, og Marlborough House, var engang kongelig residenser. Prince Regent's Carlton House sto engang i den østlige ende av gaten. I Pall Mall lå også engang kontorene til War Office,

Eksterne lenker
---------------

* Introductory page from the Survey of London Arkivert 28. september 2007 hos Wayback Machine. - see also here for the *Survey of London'*s chapters on each of the principal buildings in the street, and here for its diagrams showing the north and south sides in 1814 and the south side in 1960.
* Pall Mall on TourUK
* Panoramic photograph of Pall Mall Arkivert 12. november 2011 hos Wayback Machine.
* 19th Century Gentleman's Clubs on Pall Mall (including photographs)
* The Institute of Directors' 116 Pall Mall

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** VIAF **·** GND
 |
***Gambling in Souls*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Harry F. Millarde.

Handling
--------

Robert Dunning begår selvmord etter at han blir ødelagt økonomisk av en listig megler fra Wall Street. Marcia Dunning lover hevn etter ektemannens død, og skaffer seg jobb ved et spillested hvor meglerens sønn ofte kommer på besøk. Hun jukser for å narre sønnen for penger, og han raner deretter faren sin for å skaffe mer penger, noe som forårsaker mannens økonomiske ruin. Men Marcia oppdager snart at hennes egen datter i all hemmelighet har giftet seg med meglerens sønn.

Skuespillere
------------

* Madlaine Traverse som Marcia Dunning
* Herbert Heyes som Duke Charters
* Murdock MacQuarrie som Thomas Philborn
* Lew Zehring som Dick Philborn
* Mary McIvor som Edith Dunning
* Henry A. Barrows som Latimer
* Marian Skinner som Mrs. Caldwell
* William Clifford som Robert Dunning

Referanser
----------

1. ↑  GAMBLING IN SOULS

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Gambling in Souls* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Gambling in Souls* på Silent Era Rediger på Wikidata
Nederlandsk Pall Mall sigarettpakke  
("Røyking dreper")
**Pall Mall** er et sigarettmerke markedsført av British American Tobacco, og i Norge av British American Tobacco Norway AS.

Pall Mall ble lansert i 1899 og økte sin popularitet på 1960-tallet i USA, og var lenge en av de mest solgte sigarettene uten filter. Men etter hvert som rapporter om sammenhengen mellom lungekreft og tobakksrøyking ble kjent, mistet Pall Mall mye av sin popularitet. I Ettertid ble Pall Mall også lansert med filter. 

I Norge finnes variantene Pall Mall 20 (uten filter), Pall Mall Filter 20, Pall Mall Plain 20. På verdensbasis finnes en rekke andre varianter. British American Tobacco Norway AS har produsert Pall Mall til det norske markedet frem til fabrikken ble flyttet til Danmark i 2008. Forøvrig var Pall Mall også en populær sigarett i Norge på 1960-tallet.

Sigarettenes innhold
--------------------

I en studie i 1977 ble det funnet 33 mg «tjære» og 2,1 mg nikotin i hver Pall Mall Plain-sigarett. Dette var det nest høyeste innholdet av begge stoffene i testen som dekket 28 sigarettmerker som var tilgjengelig på det norske markedet.

Referanser
----------

1. ↑  VG, 8. juni 1977, side 37. (Atekst: SA MYE TJÆRE får du i deg!)

Eksterne lenker
---------------

* British American Tobacco
* British American Tobacco Norway AS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Mentougou i Beijing
**Mentougou** (kinesisk: 门头沟区, pinyin: *Méntóugōu Qū*) er et bydistrikt vest i Beijing i Kina.

Det er på 1.321 kvkm, med 266 591 innbyggere (2000). 

Xishanfjellene (Vestfjellene eller de vestlige høyder – *Western Hills*) dekker over 90 prosent av Mentougou. Det gamle buddhistiske Tanzhetempelet ligger her.

Distriktet utvinner kull, kalkstein og granitt. Av landbruksprodukter kan nevnes roser, ville jujubær, sopp og Beijings hvite pærer.

Området var helt landlig helt frem til 1990-årene, og ble av byboerne i Beijing ikke betraktet som del av byen. Men senere er den østlige delen av Mentougou blitt urbanisert.

Administrative enheter
----------------------

**Subdistrikter:**

* Dayu (大峪街道), Chengzi (城子街道), Dongxinfang (东辛房街道), Datai (大台街道);

**Storkommuner (områder):**

* Wangping (王平地区), Tanzhesi (潭柘寺镇), Yongding (永定镇), Longquan (龙泉镇), Junzhuang (军庄镇), Yanchi (雁翅镇), Zhaitang (斋堂镇), Qingshui (清水镇), Miaofengshan (妙峰山镇)

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 109 løper gjennom området. Den knytter Beijing sammen med Lhasa i Tibet. Den løper vestover fra Beijing via Datong, Yinchuan, Lanzhou og Xining til Golmud før den vender sørvestover mot Lhasa.

Sjette ringvei fører gjennom det østlige Mentougou.

Referanser
----------

1. ↑  Offisielt storkommuner, men samtidig kalt *områder*
2. ↑  «2011年统计用区划代码和城乡划分代码：门头沟区» **(Simplified Chinese)**. National Bureau of Statistics of the People's Republic of China. Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp). Besøkt 7. august 2013.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Carla del Ponte** (født 9. februar 1947) er en sveitsisk jurist og ambassadør.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Carla del Ponte vokste opp med tre brødre i en liten landsby i Kanton Ticino. Moren var barnepleier og faren drev hotell. Hun studerte internasjonal rett i Bern, Genève og Storbritannia.

### Karriere

Fra 1972 arbeidet hun ved et advokatkontor i Lugano, og i 1975 startet hun sin egen praksis. I 1981 ble hun statsadvokat i kantonen Ticino (tysk: *Tessin*). Hennes kompromissløse kamp mot hvitvasking av penger, organisert kriminalitet og økonomisk kriminalitet ga henne økenavnet *Carlita la pesta* (Carlita, pesten). I 1994 ble hun utnevnt til riksadvokat i Sveits.

Hun arbeidet tett med den senere myrdede italienske dommeren Giovanni Falcone mot mafiaen, og i 1989 unngikk hun bare såvidt et bombeangrep i Falcones feriehus ved Palermo.

Carla del Ponte
Fra september 1999 var hun sjefsanklager ved FNs krigsforbrytertribunal (ICTY) i Haag inntil Serge Brammertz avløste henne 1. januar 2008. Hun stod blant annet for prosessen mot den serbiske president Slobodan Milošević.

I forbindelse med at del Ponte i 1999 ble utnevnt som sjefsanklager ved ICTY, ble hun også utnevnt til sjefsanklager ved Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for Rwanda (ICTR), hvor hun avløste Louise Arbour. 15. september 2003 utnevnte Sikkerhetsrådet Hassan Bubacar Jallow som hennes etterfølger, slik at hun kunne konsentrere seg om sakene fra det tidligere Jugoslavia.

Hun var ambassadør i Argentina for hjemlandet Sveits fra 2008 til hun gikk i pensjon februar 2011.

Hun snakker italiensk, tysk, fransk og engelsk. Hun fikk en sønn i et tidligere ekteskap.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 26. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Babelio, oppført som Carla Del Ponte, Babelio forfatter-ID 164489[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, oppført som Carla Del Ponte, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id del-ponte-carla, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   «Eredoctoraten met koninklijk tintje», besøkt 8. juli 2023[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Carla Del Ponte – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Carla Del Ponte – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Oppslag om Carla del Ponte ved Det internasjonale museum om kvinner
* Carla Del Ponte forbereder seg i rollen som sveitsisk ambassadør til Argentina, BBC
* BBC News profile on Carla Del Ponte and Radiodokumentar Arkivert 5. desember 2010 hos Wayback Machine. (sammendrag), BBC
* Blogg for jakten på Radovan Karadzic

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** Munzinger (iba)
 |
**Menynøkkelen** er en måte å sette sammen de forskjellige rettene i en meny på. Hvis det brukes en menynøkkel når en meny skal lages, vil det skape mer orden i meny-arbeidet.[] Samtidig er det lettere å forstå menyer fra utlandet hvis man kjenner konseptet for de forskjellige gruppene og rekkefølgen av disse.

De fleste fine restauranter som setter opp menyer på over 5 forskjellige retter, bruker som regel en menynøkkel som blir kalt «Den klassiske menynøkkelen».[] Den brukes over det meste av Europa og ellers i verden der det franske kjøkken har hatt stor innflytelse på matlagingen.

Den klassiske menynøkkelen
--------------------------

1. Kald forrett
2. Suppe
3. Varm forrett
4. Fisk hovedrett
5. Varm mellomrett
6. Kald mellomrett
7. Hvilerett
8. Kjøtt hovedrett
9. Garnityr
10. Ost
11. Søt desserter
12. Frukt

I den klassiske menynøkkelen har fisken fått en svært beskjeden plass. Det er fordi den egentlig ikke regnes som noen hovedrett.[] Det er fordi de personene som bestemte hvordan den klassiske menynøkkelen skulle se ut, levde langt fra kysten i en tid da det var vanskelig å frakte fersk fisk over store avstander uten at fisken ble dårlig.[] Derfor ble aldri fisken noen hovedrett, bare var i stor grad et råstoff til en del av rettene. 

I den klassiske menynøkkelen var det utenkelig at hovedretten i menyen skulle lages av noe annet enn kjøtt.[] I tillegg til at hovedretten alltid skulle være kjøtt, ble det bestemt at alle menyer som har et bestemt antall retter, alltid skulle ha med en stek.[]
**Myrmidonere** (gresk: Μυρμιδόνες) var i henhold til gresk mytologi et legendarisk folk. De var meget modige og dyktige krigere, og ble ledet av helten Akilles, slik som beskrevet av Homer i *Iliaden*. Myrmidonernes eponymiske stamfar var Myrmidon, en konge i Fthia eller Phthia (det sørligste området i regionen Thessalia). Han skal ha vært en av Zevs' sønner med en prinsesse i Fthia ved navn Eurymedusa, datter av Kletor eller Acheloos. Forførelsen av Eurymedusa skjedde ved at Zevs kom seg inn til henne i skikkelse av en maur.

En etiologisk  myte om deres opprinnelse, som er utviklet på deres etymologi, ble navnet i klassisk gresk tolket som «maurfolket», fra μυρμηδών (*murmedon*), «maurrede»  og fra μύρμηξ (*murmex*), «maur». Denne forklaringen er først nevnt hos Ovid i hans *Metamorfoser*. I Ovids fortelling er kong Aiakos av øya Aegina i Saroniabukta (far til Pelevs som ble far til Akilles) og han tryglet Zevs om at øya hans måtte bli befolket på nytt etter en forferdelig sykdom. Zevs svarte at hans folk ville telle som maur på hans hellige eik, og fra maurene sprang folket på Aegina opp fra, myrmidonerne.

I henhold til Homers *Iliaden* var myrmidonerne de frykteligste av alle krigere i antikkens Hellas. Et annet navn på myrmidonerne hos Homer var «hellenere», oppkalt etter deres mytologiske stamfar Hellen. Hellenere ble senere det navnet som alle grekere refererte til seg selv som, og navnet på det land de bodde i eller kom fra, Hellas.

Myrmidonere i annen kultur
--------------------------

Myrmidonerene kan sees i den amerikanske filmen *Troja* fra 2004, som er basert på Homers *Iliaden*. Det finnes også en rekke rolle- og strategispill som bruker myrmedonerne som soldater.

Referanser
----------

1. ↑  Akilles selv er «the great Myrmidon/Who broils in loud applause» i William Shakespeares skuespill *Troilus og Kressida*.
2. ↑  Clement: *Exhortation to the Greeks*, Book 1.
3. ↑  Clement: *Recognitions*, Chapter XXII
4. ↑  Etiologi = årsakslære
5. ↑  «Murmedon» i: Henry George Liddell, Robert Scott: *A Greek-English Lexicon*, hos *Perseus*
6. ↑  «Murmex» i: Henry George Liddell, Robert Scott: *A Greek-English Lexicon*, hos *Perseus*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Nationalencyklopedin
 |
Pinsens kirke innvendig
**Pinsens kirke** (polsk *Kościół p. w. Zesłania Ducha Świętego*) er en katolsk kirke som ligger ved Frihetsplassen og selve begynnelsen av Piotrkowska-gaten i Łódź. Sammen med det klassisistiske rådhuset utgjør den den nordlige inngangsporten mot Piotrkowska-gaten.

Pinsens kirke i Łódź
Kirken ble bygd i klassisistisk stil i årene 1827–1828 etter tegninger av Bonifacy Witkowski som en av de første representative bygninger i Łódź. Den var opprinnelig den første evangeliske kirken i byen og var viet til Treenigheten (derav det tidligere navnet «Treenighetskirken»). I årene 1889–1892 ble den fullstendig ombygd i neorenessanse etter tegninger av Otto Gehlig. Den fikk en ny grunnplan som et gresk kors, og en stor kuppel omgitt av seks småtårn.

Etter andre verdenskrig ble kirken overgitt til et romersk-katolsk sogn i byområdet, og ble innviet som katolsk kirke den 1. januar 1945. Sognet er viet til Pinsen, og derav kommer dagens navn «Pinsens kirke».
**Marie-Joseph Angélique** (født ca. 1710, død 21. juni 1734) var navnet gitt av franske myndigheter til en portugisiskfødt sort slave. Hun satte fyr på sin eiers hjem og brente ned mye av hva som nå refereres til som det gamle Montréal.

Hun tilhørte Thérèse de Couagne og, frem til hans død 1733, François Poulin, og var forventet å fylle sin rolle som slave ved å spise med de andre slavene og tjene sine herrer. Hun motsatte seg imidlertid dette, og ønsket å tilbringe tiden med sin elsker, en hvit tjener kalt Claude Thibault. Det ble hevdet at hun hadde tre barn, og minst ett med en slave kalt César, som tilhørte Ignace Gamelin.

Da Poulin truet med å selge henne, satte den skrekkslagne piken fyr på hans hjem og forsøkte å flykte. Hun ble fanget kort etter, men ikke før brannen hadde spredt seg og ødelagt mye av Montreal.

Etter å ha blitt stilt for retten og torturert, tilsto Angélique forbrytelsen, og ble dømt til å bli brent levende. Straffen ble imidlertid redusert til hengning, og hun ble hengt ved en offentlig seremoni som involverte ydmykelse og amputasjon av hånden hun hadde brukt til å sette fyr med.

> 
> «*Marie-Joseph Angélique, negresse, slavekvinne tilhørende Thérèse de Couagne, hustru av den yngre François Poulin de Francheville, du er dømt til å dø, til å betale kompensasjon, til å ha din hånd avskåret, til å bli brent levende og ha din aske kastet for vinden.*» — dommer Pierre Raimbault, 4. juni 1734
> 
> 
> 

Skuespillet *Angélique* ble skrevet av Lorena Gale i 1995.

Referanser
----------

1. ↑   numerique.banq.qc.ca[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.canada.com, har egenskap dead link, not archived, full citation needed[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   HARAMBEC! Quebec Black Women Pulling Together, www.jstor.org[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   www.findagrave.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Torture and Truth - Angélique and the Burning of Montreal

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Ormaryd** er en tettbebyggelse i Nässjö kommune i Jönköpings län i Småland i Sverige. Ormaryd ligger mellom jernbanebyen Nässjö og det gamle handelsstedet Eksjö, ca. 60 kilometer øst for Jönköping. Fram til 1995 var Ormaryd regnet som et tettsted, og hadde da 203 innbyggere, men i 2000 var innbyggertallet sunket under 200, som er grensen for å regnes som tettsted i Sverige.

Ormaryds historie går tilbake til 1300-tallet. Det nevnes første gang i et svenskspråklig dokument fra tinget i Höreda i 1409. 

I 1909 ble det bygd jernbane mellom Ormaryd og Anneberg (til en fyrstikkfabrikk). Jernbanen ble drevet til 1934, da banen mellom de to stedene ble besluttet nedlagt. Det finnes imidlertid fremdeles jernbane i Ormaryd, den går mellom Nässjö og Oskarshamn. Det tar sju minutter med tog fra Ormaryd till Nässjö sentrum. Jernbanen er Ormaryds eneste kollektivforbindelse, og er i senere tid forbedret med flere daglige direkteforbindelser med Jönköping.

Idrettsforeningen Ormaryds IF (stiftet i 1953) driver blant annet med orientering og fotball.

Referanser
----------

1. ↑  «Statistiska centralbyrån - Folkmängd i tätorter 1960-2005» (PDF). Statistiska centralbyrån. Arkivert fra originalen (PDF) 23. juni 2011. Besøkt 12. mars 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Ormaryd (lokalt nettsted)
* Ormaryds IFs hjemmesider

  


| * v
* d
* r
Nässjö kommune i Jönköpings län i Sverige |
| --- |
|  | Anneberg **·** Bodafors **·** Flisby **·** Forserum **·** Fredriksdal **·** Grimstorp **·** Malmbäck **·** Nässjö **·** Solberga **·** Stensjön **·** Äng |  |
**Pinse for alle** er den norske betegnelsen på den europeiske hundreårsmarkeringen for pinsevekkelsen. 

Hundreårsmarkeringene gikk verden over under navnet «Azusa Centennials». Det startet med *Azusa Street Centennial* i Los Angeles i 2006, deretter *Azusa Asia* i Jakarta, Indonesia og *Azusa Africa West i Ghana*, Accra. *Azusa Europe* (Pinse for alle) ble arrangert i Oslo Spektrum 19. – 23. september 2007. Det siste internasjonale arrangementet var *Azusa Africa East* i Uganda, Kampala november 2007.

Pinsebevegelsen, som er initiativtagerne for *Pinse for alle* i Norge, har uttalt at de ønsker å markere at det er tid for å samles i enhet som kristne. Som de øvrige Azusa-arrangementene var *Pinse for alle* åpent for ulike kristne trossamfunn. Metodister, baptister, lutheranere, katolikker og andre var alle invitert til arrangementene.

Pinse for alle ble markert med møter og konserter flere steder i Norge, og kulmimerte med hovedmarkeringen i Oslo Spektrum.

Stiftelsen
----------

Pinse for alle er organisert som en stiftelse der Pinsebevegelsens Lederråd oppnevner styremedlemmer. Stiftelsen har som uttalt mål å blant annet skape arenaer for bønn og tverrkirkelig samarbeid, virkeliggjøre kristne verdier i moderne menneskers liv og inspirere til misjon, evangelisering og nyplanting av menigheter.

Se også
-------

* Vekkelsen i Azusa Street
* Pinsevekkelsen
* Pinsebevegelsen

Eksterne lenker
---------------

* Pinse for alle 2007 sin nettside
**Kongsberg Satellite Services AS (KSAT)** er et norsk selskap, som er en verdensledende tjenesteleverandør for mottak av satellittdata. Historien deres begynte allerede i 1968 med Tromsø Telemetri Stasjon, før KSAT ble etablert i 2002 av Norsk Romsenter og Kongsberg Defence & Aerospace. De hadde i utgangen av 2019 mer enn 220 ansatte.

Selskapet har bakkestasjoner over hele verden, hovedkontoret er i Tromsø. Det er etablert salgskontor i Oslo, Stockholm og Colorado. I Longyearbyen, Svalbard har KSAT verdens største kommersielle antennepark Svalbard Satellittstasjon. 

Selskapet tilbyr tjenester som TT&C, Data acquisition, Hosting services, LEOP og launcher support, sounding rocket support og data handling. I tillegg til data brukt til jordobservasjon. I 2018 ble det etablert en dedikert enhet i selskapet, KSATLITE**,** for å møte etterspørselen i det stadig voksende New Space-markedet. USAs romfartsorganisasjon NASA benytter per 2023 noen av KSATs antennestasjoner i sitt Near Space Network.

KSAT har mer enn 50 000 kontakter med satellitter i måneden. Informasjonen fra satellittene gir viktig kunnskap om planeten vår, som varsling av vær, deteksjon av havis i Arktis, oljesøl og ulovlig fiske - for å nevne noe.

Det globale bakkenettverket til KSAT består av over 200 antenner på 23 forskjellige plasser i verden (2020), som styres fra Tromsø og Svalbard.

* Svalbard
* Tromsø
* Vardø
* Athens
* Azorerne *(partner station)*
* Puertollano
* Dubai
* Bangalore
* Singapore
* Mauritius
* Hartebeesthoek
* Tokyo
* Awarua
* Troll, Antarktis
* Inuvik
* Fairbanks
* Nuuk
* Los Angeles
* Panama
* Hawaii
* Cordoba *(partner station)*
* Punta Arenas
* Tolhuin *(partner station)*

Selskapet er eid likt (50/50) av Space Norway AS (50%) og Kongsberg Defence og Aerospace AS (50%). Selskapet er sertifisert med Achilles Certification og ISO 9001:2005 Certification.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. 1 2  «ABOUT US - Kongsberg Gruppen». *ksat.no*. Besøkt 28. desember 2018.
3. ↑  Kongsberg Satellite Services: KSAT ka-band antennas part of new NASA network *(publisert 12. januar 2023)* Besøkt 22. juli 2023

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Kongsberg Satellite Services – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Kongsberg kantori** er et kor som fremfører sentrale kirkemusikalske verk, hovedsakelig komplette oratorier. Koret er tilknyttet menigheten i Kongsberg kirke, der det også deltar ved høymessene 1. påskedag og 1. juledag. Koret driver også forsangertjeneste i kirken ved vanlige gudstjenester.

Kongsberg kantori ble stiftet i 1973, og har siden 1978 fremført en rekke sentrale oratorier. Blant annet har koret fremført *Te Deum* av Otto Olsson (2009), *Messe i D-dur* av Antonin Dvorak (2008), *Der Stern von Bethlehem* av Joseph Rheinberger (2008), Haydns *Nelsonmesse* (2007), Mozarts *Requiem* (2006), Monteverdis *Mariavesper* (2005), Faurés *Requiem* (2005), Händels *Messias* (2004), Haydns *Skapelsen* (2003), Bachs *Matteuspasjon* (2001) og Bachs *Johannespasjon* (1983 og 2010).

Koret har per 2010 rundt 80 aktive medlemmer, hovedsakelig fra Kongsberg-regionen, men også fra hele det sentrale østlandsområdet.

Koret har vanligvis to større konserter i året, en vårkonsert i mars/april og en høstkonsert i november. I tillegg holder koret mer sporadiske konserter i inn- og utland. Koret reiser på utenlandsturer hvert annet år.

Koret ble stiftet av Reidar Hauge, som også dirigerte koret fram til høsten 2007. Dirigent og kunstnerisk leder per 2009 er Matthias Anger.

Kongsberg kantori har et tett samarbeid med Glogerakademiet, som står ansvarlig for konsertvirksomheten i Kongsberg kirke, og som også arrangerer de årlige Glogerfestspillene på Kongsberg. Koret deltar dessuten med mange medlemmer på de årlige «For alle»-konsertene i Kongsberg kirke – et åpent prosjektkor som tiltrekker sangere fra hele landet for vekselvis å fremføre Händels *Messias* og Bachs *Juleoratorium* i Kongsberg kirke i begynnelsen av desember.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Glogerakademiets hjemmeside
* Glogerfestspillenes hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Kongsberg kommunale kvindelige fagskole** ble startet etter idé av Kongsberg kvinneråd i 1918. Formålet med skolen var å gi undervisning i «kvindelig haandarbeide» bygget på folkeskolens grunnlag.

Som avisen Fremtiden skrev i en artikkel om skolen i 1925: «Til den unge pikes utdannelse og til den dyktige, økonomiske husmors utdannelse hører ogsaa kyndighet i søm. Så meget tøi kan stelles paa, ja bli som nytt igjen. Saa mangt et vakkert klesplagg vi skaffer oss til en rimelig pris, naar vi har lært aa lave mønster, klippe og sy. Det er stor kunst aa kle sig vakkert; men størst er kunsten om vi kan oppnaa aa kle oss vakkert, praktisk og billig. Det er den fineste husflid».

Kursavgiften var i 1925 kr. 24,00 for 8 måneder eller ca 7 øre timen. Kr. 12,00 måtte betales forskuddsvis for 4 måneder.
Skolen ble fra 1935 underlagt Kongsberg skolestyre og skiftet samtidig navn til Kongsberg kommunale fagskole i lin- og kjolesøm. 
Det ble navnebytte igjen i 1946/47 til Kongsberg kvinnelige industriskole. Skolen ble i 1967/68 integrert i Kongsberg yrkesskole, som hadde tilhold i lokaler på Tinius Olsens skole.

Eksterne lenker
---------------

* Arkivene til Kongsberg kvinnelige industriskole
**Kaldnes** er et nes på Nøtterøy i Færder og Tønsberg kommuner i Vestfold. Kaldnes er en del av tettstedet Tønsberg. Det omfatter både et industri- og et boligområde. Kaldnes Mekaniske Verksted dominerte området fra 1899 til 1984. Det er blitt erstattet av bygningskomplekset Kaldnes Brygge, som omfatter leiligheter og kontorer, deriblant hovedkontoret for Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap (DSB), med utsikt mot byen på andre siden av Byfjorden og kanalen.

Kaldnes er grunnkrets i delområdet Kaldnes/Teie i Tønsberg kommune. I sørvest grenser Kaldnes til Munkerekka, et tettsted i Færder kommune.

  

* A. B. Bulls skipsverft Fagerheim på Kaldnes i 1872A. B. Bulls skipsverft Fagerheim på Kaldnes i 1872
* Grenland Groups verft på Kaldnes i Tønsberg med delvis islagt byfjord 2009Grenland Groups verft på Kaldnes i Tønsberg med delvis islagt byfjord 2009
* Fra Kaldnes er det gangbru over Byfjorden til bryggaFra Kaldnes er det gangbru over Byfjorden til brygga

Eksterne lenker
---------------

* Kaldnes – den nye bydelen i Tønsberg Arkivert 12. desember 2010 hos Wayback Machine.
**Gleditsch/Wilkes-saken** fra 1982 dreide seg om «to fredsforskeres utgivelse av en forskningsrapport basert på innsamling av opplysninger fra åpne kilder og senere sammenstilling av dem til et helhetsbilde som utgjorde en hemmelighet – puslespilldoktrinen». Lyttestasjoner i Nord-Norge, og deres betydning, var hemmeligheten som ble avslørt. (Saken er blitt forvekslet med Loran C-saken, som dreide seg om offentliggjøring av eksistensen til radiosendere brukt til navigasjon.)

De to forskerne Nils Petter Gleditsch og Owen Wilkes ble dømt for overtredelse av straffeloven §§ 90 og 91 til betinget fengselsstraff, bot og saksomkostninger.

Bakgrunn
--------

Owen Wilkes og Nils Petter Gleditsch utga i 1981 boken *Onkel Sams kaniner : teknisk etterretning i Norge* på Pax forlag. I boken gjorde de rede for hvordan de ved hjelp av åpne kilder – som den norske telefonkatalogen – hadde kartlagt hvor i Norge den militære etterretningstjenesten hadde stasjoner for avlytting av radiosignaler.

Se også
-------

* Loran C-saken
* Signaletterretning

Referanser
----------

1. ↑  «NOU 2003:18 : Rikets sikkerhet. Utredning fra et utvalg under Straffelovkommisjonen oppnevnt ved kongelig resolusjon 21. desember 2001.». *012001-020025* **(norsk)**. Justis- og politidepartementet. 30. juni 2003. Besøkt 30. april 2023. «Gleditsch/Wilkes-saken dreide seg om to fredsforskeres innsamling av opplysninger fra åpne kilder og senere sammenstilling av dem til et helhetsbilde som utgjorde en hemmelighet. Dette ble publisert, og de to forskerne ble dømt for overtredelse av straffeloven §§ 90 og 91 – den såkalte puslespilldoktrinen.»
2. 1 2  Sunde, Inger Marie (2007). «Kunnskap som vernet gode - et essay» (PDF). *YULEX 2007*. Senter for rettsinformatikk: 179.
3. ↑  Bokanmeldelse i 2009 av Aage Borchgrevink
4. ↑  Wilkes, Owen, Gleditsch, Nils Petter (1981). *Onkel Sams kaniner : teknisk etterretning i Norge*. no: Pax. ISBN 8253011423.

Eksterne lenker
---------------

* Hellebust, Anders; *Aftenposten Morgen – Kronikk* (07. april 1988, side 6) (Atekst)