recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Innen prosjektledelse refererer **omfangskryp** til endringer i omfanget til et prosjekt som er vokser kontinuerlig eller ukontrollert når som helst etter at prosjektet har begynt. Dette kan skje når omfanget av prosjektet ikke er riktig definert, dokumentert eller blir kontrollert. Omfangskryp regnes generelt som skadelig for et prosjekt. Omfangskryp er relatert, men forskjellig fra funksjonkryp, fordi funksjonkryp refererer til funksjoner som legges til, mens omfangskryp refererer til hele prosjektet.

Årsaker
-------

Omfangskryp kan være et resultat av:

* Dårlig endringsstyring
* Mangel på riktig innledende identifikasjon av hva som kreves for å oppnå prosjektmålene
* Svak prosjektleder eller prosjektsponsor
* Dårlig kommunikasjon mellom partene
* Mangel på innledende produktallsidighet

Effekter
--------

Disse aspektene kan påvirke driftseffektiviteten til virksomhetene, særlig når det er snakk om langsiktige relasjoner. Omfangskryp er en risiko i de fleste prosjekter. De fleste megaprosjekter blir offer for omfangskryp. Omfangskryp resulterer ofte i kostnadsoverskridelser. Å motstå strategier hvor man ønsker "gratis valuta" er vanskelig, og er ofte en utfordring selv for erfarne prosjektledere.

Referanser
----------

1. ↑  Lewis, James (2002). *Fundamentals of Project Management* (Second utg.). AMACOM. ISBN 0-8144-7132-3.
2. ↑  Kendrick, Tom (2015). «Chapter 3. Identifying Project Scope Risk». *Identifying and Managing Project Risk: Essential Tools for Failure-Proofing Your Project* (3rd utg.). AMACOM. ISBN 978-0-8144-3609-7.
3. ↑  Invernizzi, Diletta Colette; Locatelli, Giorgio; Brookes, Naomi J. (4. juli 2018). «The need to improve communication about scope changes: frustration as an indicator of operational inefficiencies» (PDF). *Production Planning & Control*. 29 (9): 729–742. doi:10.1080/09537287.2018.1461949.
**Nikolaus Christoph von Halem** (født 15. mars 1905 i Schwetz i datidens Tyskland, død 9. oktober 1944 i Brandenburg an der Havel) var en tysk jurist og antinazist. Han ble dømt til døden og henrettet etter å ha planlagt et attentat mot Hitler.

Hans foreldre var Gustav Adolf von Halem (1870–1932) og Hertha von Tiedemann (1879–1957). Han studerte jus ved Georg-August-Universität Göttingen, Universität Leipzig, Ludwig-Maximilians-Universität München og Universität Heidelberg. Som student var han medlem av Corps Saxo-Borussia Heidelberg.

Han nektet å avlegge embedseden i 1933, og ble derfor nektet å utøve et juridisk yrke.

I 1942 planla han et attentat mot Hitler. Etter at Beppo Römer, under tortur avslørte hans navn, ble han arrestert 26. februar samme år. Han ble holdt fanget i flere fengsler og konsentrasjonsleirer, blant annet Sachsenhausen, før han ble dømt til døden og henrettet i fengselet i Brandenburg.

Halem var gift og hadde to sønner.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 26. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Nikolaus von Halem - Munzinger Biographie». *www.munzinger.de*. Besøkt 13. februar 2019.
3. ↑  «- Der vergessene Widerstandskämpfer». *Deutschlandfunk Kultur* **(tysk)**. Besøkt 13. februar 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** Munzinger (iba)
 |

Portaler: Andre verdenskrig | Tyskland
**Nikolaos Plastiras** (født 4. november 1883, død 26. juli 1953 i Athen, Hellas) var en gresk general og politiker som ble utnevnt til statsminister i Hellas i hele tre omganger. 

Han hadde et rykte som en svært distingvert soldat som ble kjent for sitt personlige mot.[] Han hadde tilnavnet «O Mavros Kavalaris» («den svarte rytteren») under den gresk-tyrkiske krigen som varte mellom 1919 og 1922. Etter det greske nederlag i denne krigen gjennomførte han sammen med en rekke andre greske offiserer et statskupp mot kong Konstantin I av Hellas og hans regjering. 

Den militærledede regjeringen styrte i Hellas frem til januar 1924, da makten ble overlevert til en folkevalgt nasjonalforsamling, som senere erklærte den andre selvstendige Republikken Hellas. For å avverge fremveksten av det rojalistiske Folkepartiet og deres planlagte gjeninnføring av det greske monarkiet, så ledet han to kuppforsøk til i 1933 og 1935.[] Begge disse statskuppene mislyktes og han ble tvunget til å flykte fra Hellas og han levde de neste årene eksil i Frankrike. 

Under Aksemaktene sin okkupasjonen av Hellas under den andre verdenskrig var han den nominelle lederen av en gresk motstandsgruppe, selv om han fremdeles bodde i eksil i det franske Marseille.[]

Etter at den andre verdenskrigen var over, vendte han tilbake til Hellas og fungerte som en sentrumsorientert statsminister i tre omganger, ofte satt han i en koalisjon med det politiske partiet Venstre.[] I hans to siste regjeringer, forsøkte han å lege splittelsen som lå og ulmet i det greske samfunnet som følge av den greske borgerkrigen, men dette forsøket var i stor grad mislykket.[]

Ved statskuppet i 1922 hadde han den militære graden oberstløytnant. Han hadde støtte fra militæret og det meste av den greske befolkningen.[] Revolusjonen tok raskt kontroll over hele Hellas og kong Konstantin ble tvunget til å gå av.

Etter statskuppet hadde de nye lederne mange utfordringer som de måtte ta seg av og de måtte ta hensyn til i at Hellas hadde en mer eller mindre ødelagt økonomi, landet var internasjonalt svært isolert og i tillegg var internt splittet. Etter parlamentsvalget i desember 1923 der den nye nasjonalforsamlingen ble valgt, trakk han seg fra hæren den 2. januar 1924 og han valgte å pensjonere seg, både fra militæret og det politiske liv.

Referanser
----------

1. 1 2   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id plastiras-nikolaos, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 15. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Munzinger Personen, oppført som Nikolaus Plastiras, Munzinger IBA 00000003060, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 31. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** Munzinger (iba)
 |
***Always in the Way*** er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av J. Searle Dawley.

Handling
--------

Fire år gamle Dorothy, datteren til den velstående advokaten Winfred North, er utrøstelig etter morens nylige dødsfall. Faren hennes, er alt for opptatt av virksomhet sin til å ta noen hensyn til datteren sin eller problemene hennes. Han gifter seg etter hvert med Helen Stilwell, en enke med to egne barn. Helen på sin side ignorerer også Dorothy, samtidig som hun utelukkende tar seg av hennes egne barn. Hun behandler Dorothy som om hun alltid er i veien.

Endelig orker Dorothy ikke mer, og stikke rav hjemmefra. Hun blir funnet av Goodwin-ekteparet, et gift misjonær-par. Men når de tar henne med seg til hennes hjem, benekter Helen Stillwell å kjenne Dorothy i det hele tatt. Helen ser deretter en mulighet for hennes egne barn til å arve Winfreds rikdom, og kutte Dorothy helt ut av familien deres. Goodwin-ekteparet tar deretter med seg Dorothy til Afrika, for å bringe kristendommen til de innfødte. Men situasjonen går ikke helt slik som de hadde forventet.

Skuespillere
------------

* Mary Miles Minter som Dorothy North
* Lowell Sherman som Winfred North
* Edna Holland som Mrs. Helen Stillwell
* Mabel Greene som May Stillwell
* Harold Meltzer som Alan Stillwell
* James Riley som Harry Blake
* Arthur Evers som pastor Goodwin
* Charlotte Shelby som Mrs. Goodwin
* Hal Clarendon som John Armstrong
* Franklin B. Coates som Robert Armstrong

Referanser
----------

1. ↑  Alan Goble. *The Complete Index to Literary Sources in Film*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Always in the Way* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Always in the Way* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Always in the Way* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Always in the Way* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Claudia Antonia** (latin: ANTONIA•CLAUDII•CAESARIS•FILIA, født ca 30, død 66) var en datter av den romerske keiseren Claudius og hans andre kone Aelia Paetina. Antonia var en niese til barnebarnet til keiser Augustus, niese til barnet av keiser Tiberius, søskenbarn med keiser Caligula, halvsøster av Claudia Octavia og Tiberius Claudius Germanicus og kusine, stesøster og svigerinne til keiser Nero.

Frem til hun var 37 år gammel, vokste hun opp hos sin fosterbestemor Antonia den yngre, som døde dette året. Fra da av og frem til år 43, vokste hun opp hos sin far. I år 43 giftet hun seg med Gnaeus Pompeius Magnus, en etterkommer av Pompeia, datter av triumvir Pompeius. Hans foreldre var konsulen Marcus Licinius Crassus Frugi og Scribonia. Ifølge historikeren Sveton døde han flere år senere, da han ble dolket til døde til sengs med en gutt. Cassius Dio hevdet at keiserinne Valeria Messalina ga ordre om å drepe ham ut fra frykten for at han kunne bli en rival til Tiberius Claudius Germanicus, og slik at Antonia kunne gifte seg med Messalinas halvbror Faustus Cornelius Sulla Felix.

Faustus Sulla og Antonia giftet seg i år 47. De fikk en sønn som døde før han var to år. I år 58 ble Sulla sendt i eksil og drept i år 62 etter ordre fra keiser Nero. I år 65 skrev Tacitus om rykter om at Gaius Calpurnius Piso hadde planer om å gifte seg med Antonia, som et ledd i hans konspirasjon mot Nero.

Etter at keiserinne Neros andre kone, Poppaea Sabina døde, ba Nero Antonia om å gifte seg med henne. Da Antonia nektet, ble hun anklaget for et opprørsforsøk og henrettet. Med hennes død forsvant det siste levende barnebarn av Nero Claudius Drusus og Antonia den yngre.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |

[[Kategori:Julo-claudiske dynasti]
**Claude Williams** (født 22. februar 1908 i Muskogee, Oklahoma, død 26. april 2004) var en amerikansk jazz-fiolinist og gitarist.

Williams lærte seg allerede i svært ung alder å spille flere forskjellige musikkinstrumenter, som f.eks. gitar, mandolin, banjo og cello. Etter å ha hørt den kjente jazz-musikeren Joe Venuti spille, ble han inspirert til å lære å spille fiolin også.[] I 1928 flyttet han til Kansas City og turnerte med Andy Kirks band Tolv Clouds of Joy, som også inkluderte musikeren Mary Lou Williams. Count Basie oppdaget ham i Kansas City og senere inviterte ham til å spille gitar i bandet sitt. Fra slutten av 1960-tallet, spilte han ofte sammen med andre musikere fra Kansas City, blant annet Jay McShann. Fra 1980-tallet, utførte Williams utelukkende musikkarbeider på fiolin, og ingen andre instrumenter.[]

I 1997 ble Claude Williams innlemmet i Oklahoma Music Hall of Fame. Han døde av et kraftig tilfelle av lungebetennelse, mens han bodde i Kansas City i en alder av 96 år. Han var den siste gjenlevende jazzmusikeren som har spilt inn jazzmusikk før 1930-tallet.[]

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Find a Grave, Find a Grave 8696587, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Internet Broadway Database, Internet Broadway Database person-id 77429, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Social Networks and Archival Context, oppført som Claude Williams (musician), SNAC Ark-ID w69g8kcf, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Find a Grave[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Claude Williams hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata
* (en) Claude Williams på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Claude Williams på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Claude Williams på AllMusic Rediger på Wikidata

  

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** BNE **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Claude W. Hibbard**, ofte kjent som **«Hibbie»** (født 21. mars 1905 i Toronto i Kansas, død 9. oktober 1973 i Ann Arbor i Michigan) var en amerikansk paleontolog.

Han ble født på en gård sydøst i Kansas som den eldste av seks barn. Hibbard utdannet seg ved Fall River High School og Emporia State Teaching College. I 1923 ble han ansatt som rektor ved en skole i Thrall, Kansas.

I 1926 begynte han som farmasistudent på University of Kansas i Lawrence. Han tok en Bachelor of Arts i 1933 og en mastergrad i 1934. Efter å ha studert pattedyr i Kentucky, dro han tilbake til Kansas hvor han ble ansatt som assistentkonservator for virveldyr ved museet til University of Kansas.

I 1936 dro han til University of Michigan Museum of Zoology for å jobbe med sin avhandling. To år senere dro han til Lawrence i Kansas. I 1941 mottok Hibbard en filosofisk doktorgrad i Ann Arbor, hvor han bosatte seg fem år senere. Han var geologiprofessor fra 1953 og frem til sin død i 1973.

Hibbard giftet seg med Faye Ganfield i september 1935. Sammen med henne fikk han datteren Katherine, og derefter to barnebarn.

Referanser
----------

1. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6cp0d4w, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  Semken, H.A. Jr. & Zakrzewski, R.J. «Claude W. Hibbard, 1905–1973». *Journal of Mammalogy*, bd. 56, nr. 1 (1975), s. 275–79. JSTOR 1379640.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Carla MacLeod** (født 16. juni 1982 i Spruce Grove, oppvokst i Calgary) er en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 2006 i Torino og 2010 i Vancouver.

MacLeod ble olympisk mester i ishockey for andre gang i vinter-OL 2010 i Vancouver. Hun var med på det canadiske laget som vant ishockeyturneringen for kvinner foran USA og Finland. De vant semifinalen mot Finland med 5-0 og finalen med 2-0 over USA. Hun la opp etter disse lekene, og begynte å arbeide som trener og spilleutvikler. Hun har siden 2012 jobbet som assistenttrener for det japanske kvinnelandslaget.

OL-medaljer
-----------

* 2006 Italias flagg Torino - Gull **Gull** i ishockey, damer Canadas flagg Canada
* 2010 Canadas flagg Vancouver - Gull **Gull** i ishockey, damer Canadas flagg Canada

VM-medaljer
-----------

* 2007 Canadas flagg Canada - Gull **Gull**
* 2005 Sveriges flagg Sverige - Sølv **Sølv**
* 2008 Kinas flagg Kina - Sølv **Sølv**
* 2009 Finlands flagg Finland - Sølv **Sølv**

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Carla MacLeod – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Carla MacLeod – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Carla MacLeod – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Carla MacLeod – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Carla MacLeod – Canadian Olympic Committee Rediger på Wikidata

* (en) Carla MacLeod – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
**Neasden** er et område i distriktet Brent i nordvestlige London. Det var en gang kalt for «den mest ensomme landsby i London», men er nå et relativt pregløst forstad delt i to av veien North Circular Road og adskilt fra Wembley ved elven Brent.

Etymologi
---------

Stedsnavnet er dokumentert i 939 som *Neasdun*, og angelsaksiske *neos*, «nese» + *dūn*, «høyde». Betydningen er en neseformet høyde som referanse til et kjent landemerke i området som lå ved enden av Dollis Hill. Av strategiske grunner bygde oldtidens samfunn bygdeborger på høyder, i keltiske språk, som i irske *dún*, skotsk-gælisk *dùn*, gammelwalisiske *din*, hadde dette ordet betydningen festning, borg. I 1750 ble skrivemåten *Needsden* brukt, og den nåværende skrivemåten er således av senere dato.

Historie
--------

I begynnelsen av 1850-årene var Neasden en liten landsby med omkring 110 innbyggere. I 1875 ble Dudding Hill stasjon åpnet, og kort tid etter ble Metropolitan Railway ført gjennom Neasden. Det ble bygget hus til jernbanearbeiderne, og i 1911 hadde befolkningstallet nådd 2074. I 1909 åpnet en annen stasjon like ved, Dollis Hill.

North Circular Road ble anlagt i 1930-årene, og dette førte med seg en ny runde med utvikling av området. Den siste gården i Neasden ble erstattet av boliger i 1935. I 1936 åpnet det første kjøpesenteret, som var et av de mest moderne i omegnen. Sør for Neasden ble det etablert industri, og i 1949 var det mer enn 13 000 innbyggere.

I etterkrigstiden fulgte nedgangstider. På grunn av trafikkproblemer ble North Circular Road lagt om, og den nye traséen kuttet i praksis Neasden i to. Dette hadde en katastrofal effekt på kjøpesenteret. Industrien led også, med mange nedleggelser. Utover i 1960- og 1970-årene flyttet mange afro-karibiere, søramerikanere, irer og senere østeuropeere til området. I 2004 gjennomførte bydelsforvaltningen en delvis ombygging av kjøpesenteret for å gjøre det mer attraktivt. 

Neasden regnes som et av Londons mest kriminelt belastede områder, i likhet med naboområdene Stonebridge og Harlesden. 

Neasden Temple er det største hindutempelet utenfor India. 

På grunn av det britiske satiremagasinet *Private Eye* har Neasden fått et spesielt ry. Bladet begynte tidlig i sin historie å bruke Neasden som et eksempel på forstadsmiljø, og har for eksempel funnet opp University of Neasden og taperlaget Neasden FC.

Referanser
----------

1. ↑   «Neasden, Brent», *Hidden London*
2. ↑   «dun (adj.)», *Online Etymology Dictionary*
3. ↑   «dùn», *Wiktionary*
4. ↑  Neasden, area in the London Borough of Brent Arkivert 3. mars 2016 hos Wayback Machine. *Brent Heritage*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
SCI logo
**Service Civil International** (SCI) er en internasjonal ikke-statlig fredsorganisasjon (NGO) som organiserer hjelpe- og fredstjenester på frivillig grunnlag. Organisasjonen ble startet av den sveitsiske ingeniøren Pierre Cérésole i 1920 og har i dag avdelinger i 45 land.

SCI har status som rådgivende organisasjon ved Europarådet og er medlem i paraplyorganisasjonene Coordinating Committee for International Voluntary Service (CCIVS), Youth Forum Jeunesse (YFJ), Association of Voluntary Service Organisations (AVSO) og UNITED for intercultural action. 1987 fikk SCI tildelt utmerkelsen *Messenger of Peace* av FN. 

SCIs arbeid baserer seg blant annet på verdiene frivillighet, ikkevold, menneskerettigheter, solidaritet, respekt for miljøet, inkludering og samarbeid.

Eksterne lenker
---------------

* SCIs offisielle side
* SCIs fredsrelaterte side
* SCIs internasjonale arkiv
* Internasjonal Dugnad

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
La Fémis
**La Fémis** (*École Nationale Supérieure des Métiers de l'Image et du Son*, tidligere kjent som *Institut des Hautes Etudes Cinématographiques*) er den statlige franske filmskolen. *FEMIS* er et akronym for *Fondation Européenne pour les Métiers de l’Image et du Son*. Skolen ligger i Pathés tidligere filmstudioer i Paris, og gir en fireårig opplæring innen kunstnerisk research, profesjonell utvikling og teknisk trening. 

Skolens alumni har ti ganger vunnet de tre mest prestisjefylte filmprisene, Gullpalmen ved Cannes filmfestival, Gulløven ved Filmfestivalen i Venezia og Gullbjørnen ved Filmfestivalen i Berlin, og er med det den mest prisbelønte filmskolen i verden, foran Beijing filmakademi og Tisch School of the Arts i New York. La Fémis har utdannet over 700 studenter innen alle filmyrker: regissører, manusforfattere, produsenter, klippere, kameramenn, lydteknikere, dekoratører m.m. Blant de mest kjente er:

* Sólveig Anspach
* Emmanuelle Bercot
* Jean-Paul Civeyrac
* Marina de Van
* Delphine Gleize
* Noémie Lvovsky
* Laetitia Masson
* Louis Malle
* François Ozon

Eksterne lenker
---------------

* (fr) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) La Fémis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** EU mva-nr.
 |
Portaler: Danmark | Sverige

**Råbeløv slott** (Rabelöf, Råbelev, Råbelöv) var et dansk slott nær landsbyen av samme navn i Villand herred, Skåne. Slottet ligger litt nord for Kristianstad. Det er offentlig adgang til parken vest for hovedbygningen og arealene omkring kirken. Rundt om slottet finnes gravhauger fra bronsealderen.

Historie
--------

Den tidligste kjente eieren var riksråd Claus Bille. Slottet ble plyndret og brent under Søren Norbys skånske opprør i 1525. Claus Billes sønn Steen Clausen Bille, som også eide Herrevad kloster, ga slottet videre til sin sønn Anders Bille. Da denne bygget sin gård Rosendal utenfor Helsingborg solgte han i 1616 Råbelev til Christoffer Knudsen Ulfeldt, som ifølge murankre på hovedbygningens nordgavl, oppførte denne i 1637. 

Sønnen Bjørn arvet Råbeløv ved farens død i 1653. Han hadde vært kommandant på Landscrone og Helsingborg, og hadde Lyse kloster som forlening. Da han døde i 1656 var det i ekteskapet med Margrethe Brahe bare en overlevende sønn, som da var ti år gammel. Denne døde ugift syv år senere, og Råbeløv overgikk til farbroren hans Ebbe Christoffersen Ulfeldt. 

I hans tid lå Karl XIs tropper i vinterkvarter i det nordøstlige Skåne, og Råbeløv ble på kongens befaling sterkt befestet. Han var gift med grevinne Hedevig av Slesvig-Holsten, som var en datter av Christian IV og hans andre hustru Kirsten Munk.

Snapphaner
----------

De danske snapphanene utgjorde en trussel mot den svenske krigsmakten, og i kampen mot dem gjorde Ebbe Ulfeldt seg kjent for sine umenneskelige metoder. Hans spesialitet var å spidde levende snapphaner på påler, som fra halebenet ble tredd opp under rygghuden og ut i nakken. Offeret fikk siden henge på pålen til han døde, hvilket kunne ta flere døgn. Ulfeldt var den siste danske eieren av slottet som siden gikk over til hans svigersønn Carl Gustaf Skytte som var gift med Ulfeldta datter Anna Catharine.

Referanser
----------

1. ↑  «Sylve Åkesson: Om Råbelöv slot». Arkivert fra originalen 14. april 2009. Besøkt 24. juli 2010.
2. ↑  Johnsson, Pehr: *Boken om Ovesholm*, Ungdomsstjärnans Förlag, 1924

Kilder
------

* Stilling, Niels Peter: *Kulturminder i Skåne*, Politiken, 2002

Eksterne lenker
---------------

* Råbelöv slott hjemmeside
Veteranbuss hos HSD Buss på Kronstad i Bergen. Foto: Tom Halland Kristiansen, 2003 
*Se også: Norsk rutebilhistorie*
**Rutebilhistorisk Forening** (RHF) eller **Norsk Rutebilhistorisk forening**, ble stiftet i Bergen 10. desember 1983. RHF er en ideell, uavhengig forening og har ca. 1 500 medlemmer, 10 lokalavdelinger og 3 arbeidsgrupper. Rutebilhistorisk Forening er medlem av Norges kulturvernforbund.

Rutebilhistorisk Forenings formål er å fremme interesse og forståelse for bussen som teknisk kulturminne og dens samfunnsmessige betydning i Norge. RHF driver et aktivt arbeid for å registrere og nedtegne karosseribyggerne og rutebilselskapenes historikk, ta vare på fotografier, arkivmateriell og gjenstander med tilknytning til bussdriften i Norge. Og ikke minst restaurering av veteranbusser. 

Norges første ordinære bilrute gikk fra Molde i nordøstlig retning til Batnfjordsøra i mai 1908. I Norge har det eksistert over 1 000 rutebilselskaper og nær 100 karosserifabrikker. De aller fleste av disse var små selskap og har blitt oppkjøpt eller fusjonert til større selskap. RHF arbeider for at denne delen av norsk kulturhistorie blir tatt vare på og får sin plass i historien. 

Det første veteranbusstreff fant sted i 1987. Mønstring av veteranbusser har siden blitt arrangert hvert år, vanligvis i sammenheng med foreningens landsmøte. 

RHF utgir tidsskriftet *Rutebil*, som kommer med 5 nummer i året.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Rutebilhistorisk Forening – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Aiways** (kinesisk: 愛馳汽車, pinyin: Aìchí Qìchē) er en kinesisk elbilprodusent med hovedkvarter i Shanghai. Navnet er en forkorting for *AI (artificial intelligence) is on the way*.

Historie
--------

Selskapet ble opprettet i 2017, av Fu Qian og Gu Feng fra Kina og Roland Gumpert fra Tyskland. Qian var tidligere salgssjef for Volvo i Kina, Feng har tidligere jobbet i SAIC, og Gumpert har jobbet i Audi og som selvstendig bilprodusent.

Bilmodeller
-----------

Aiways U5
Aiways U5, som er en mellomstor SUV er selskapets første bil. Dette er også den første elbilen fra Kina som er godkjent for salg i EU. Bilen produseres på en fabrikk i Shangrao. Den ble presentert på Geneve Motor Show i mars 2019, og er solgt i Kina siden desember 2019.

Selskapet planlegger også Aiways U6 og Aiways U7.

Se også
-------

* Gumpert Aiways Automobile - datterselskap av Aiways, som også produserer biler

Referanser
----------

1. ↑  Autonews.com - *Volvo's China sales chief Fu Qiang resigns*, besøkt 15. januar 2021.
2. ↑  Motor.no - *Haren leder på skilpadden i kinesisk elbilrace*, besøkt 15. januar 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (zh) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Aiways – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Olsvik Idrettslag** (stiftet i 2000) er et idrettslag fra Olsvik i bydel Laksevåg i Bergen. Klubbens mest kjente medlem er den internasjonale fotballdommeren Terje Hauge. Klubbens seniorlag spiller i 6. divisjon menn avd. 2 (Hordaland fotballkrets).

Olsvik idrettslag ble stiftet 8. mai 2000. Hensikten med å starte idrettslaget var å gi et tilbud til alle barn og ungdom i nærmiljøet med Olsvik skole som et naturlig samlingspunkt. Idrettslaget engasjerer nå alle aldersgruppene i Olsvik, der hovedtyngden av medlemmene er barn i alderen 6-12 år. Foreldrene er enten trenere, ledere eller aktive spillere i voksenfotballen.

Olsvik Idrettslag ønsker å ha fokus på aktivt nærmiljø og ønsker å ha gode relasjoner til skole, grendahuset, menigheten og andre interesseorganisasjoner i Olsvik. Med aktivt nærmiljø menes at idrettslaget skal gi tilbud til barn, ungdom og voksne for å skape aktivitet i nærmiljøet i Olsvik. I praksis betyr dette at Olsvik IL er en breddeklubb, og at alle spillere er like viktige. Trivsel, tilhørighet og glede skal prege samholdet og fellesskapet på alle nivåer i Olsvik Idrettslag.

Olsvik IL ble i sesongen 2015 vinner av årets Fair play-klubb i Hordaland.

Referanser
----------

1. ↑  Ellinor Sælensminde (12.05.2016). «Fotball.no». Norges Fotballforbund. Arkivert fra originalen 8. oktober 2016. Besøkt 22.09.2016.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

  


| * v
* d
* r
6. divisjon fotball for menn, Hordaland Fotballkrets, avdeling 3, 2020 |
| --- |
|  | 
* Dale
* Fri
* Frøya 2
* Laksevåg
* Mann
* Olsvik
* Osterøy 2
* Vaksdal
* Valestrand Hjellvik 2
* Voss 2

 | Norges flagg |
***Mannen med kofferten*** (orig: *Man in a Suitcase*) er en britisk kriminalserie som gikk ITV fra 1967 til 1968. Serien handlet om den amerikanske etterretningsagenten McGill som ble blitt tvunget til å fratre sin stilling i CIA etter falske anklager om forræderi. McGill begynte derfor å livnære seg som privatdetektiv og dusørjeger med base i Storbritannia. Hans nye jobb brakte ham ut på oppdrag over det meste av Europa og enkelte ganger til andre kontinenter. Kofferten og dens innhold var hans viktigste redskap i jobben. Parallelt med disse oppdragene forsøkte han å renvaske seg fra beskyldningene fra CIA. Hovedrollen ble spilt av amerikaneren Richard Bradford. Serien ble skapt av Dennis Spooner og Richard Harris.

*Mannen med kofferten* gikk på NRKs Detektimen fra 1967 til 1968. NRK sendt kun noen utvalgte episoder.

Om serien
---------

Richard Bradford var den eneste faste rolleinnehaveren i serien. Det var notable gjesteopptredener fra Barbara Shelley, Rodney Bewes, Felicity Kendal, Rupert Davies, Colin Blakely, Ray McAnally, Bernard Lee, Jacqueline Pearce og Donald Sutherland.

Serien hadde mange likhetstrekk med *John Drake* og andre samtidige agent-serier som blant annet *The Avengers* , *The Prisoner* og den amerikanske *The Man from U.N.C.L.E.*

Referanser
----------

1. ↑  «BFI Screenonline: Man in a Suitcase (1967-68)». *www.screenonline.org.uk*. Besøkt 27. desember 2016.
2. ↑  «"Mannen med kofferten" avsluttes i januar». *VG*. 13.12.1967. «Fredag den 5. januar sendes den siste av de seks episoder som Filmavdelingen i fjernsynet har kjøpt inn av kriminalserien Mannen med kofferten»

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Mannen med kofferten* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Mannen med kofferten* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata
* Åpningsvignett (YouTube)
*Sveitsertysk er et muntlig språk, og må ikke forveksles med det skriftlige høytyske språket sveitsisk standardtysk.*
Det alemanniske språkets utbredelse
**Sveitsertysk** (*Schweizerdeutsch*, *Schwyzerdütsch*, *Schwiizertüütsch*, *Schwizertitsch*) er en samlebetegnelse for de alemanniske dialektene som snakkes i Sveits og det nordlige Italia. Av og til blir begrepet brukt også om dialektene som snakkes i Liechtenstein og den østerrikske delstaten Vorarlberg.

Rent lingvistisk er det ingen stor forskjell mellom sveitsertysk og de andre alemanniske dialektene som snakkes i Tyskland, Østerrike og Frankrike.

Sveitsertysk har ikke noe offisielt skriftspråk. I stedet brukes standardspråket sveitsisk standardtysk, som er en variant av høytysk. Selv om sveitsisk standardtysk er influert til en viss grad av de sveitsertyske dialektene, er sveitsisk standardtysk og sveitsertysk veldig forskjellige.

Eksterne lenker
---------------

* dialekt.ch: ei heimeside for sveitsertysk
* Schweizerisches Idiotikon – Wörterbuch der schweizerdeutschen Sprache
* Das Chochichästli-Orakel

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** HDS
 |
**Bakke Hill** var en hoppbakke ved byen Leavenworth i delstaten Washington, USA. Bakken, som etter hvert ble utbygd til størrelse K100, var flere ganger arena for USA-mesterskapet i skihopping, og flere nasjonale amerikanske og nordamerikanske rekorder ble satt der. Også flere mindre hoppbakker med størrelse K70, K45 og K18 ble bygd. Bakke Hill er en del av skianlegget Leavenworth Ski Hill, som også består av slalåmbakke og snøbrettbakke. Skianlegget er eid av Leavenworth Winter Sports Club.

Vintersportsklubben ble stiftet i 1928, og samme år ble stedets første hoppbakke tatt i bruk. Storbakken ble bygd i 1933. Den ble oppkalt etter de to norske immigrantbrødrene Magnus og Hermod Bakke, som var blant stedets hopp-pionerer og fikk bygd bakken. Bakken ble utbygd flere ganger de neste tiårene.

Sigurd Ulland satte den første nasjonale amerikanske rekorden i Bakke Hill i 1939, med 249 fot (76 meter). De to neste årene ble rekorden forbedret der av Alf Engen (252 fot, 77 meter i 1940) og Torger Tokle (273 fot, 83 meter i 1941). Bakken var arena for USA-mesterskapet i skihopping i 1955, 1959, 1967, 1974 og 1978.

I 1961 satte Toralf Engan (Norge) nordamerikansk rekord i Bakke Hill med 314 fot (95,5 meter). Rekorden ble forbedret til 335 fot (102 meter) av norske Bjørn Wirkola under USA-mesterskapet i 1967, og til 340 fot (103,5 meter) av Greg Swor (USA) i 1970. Swor satte den siste bakkerekorden i Bakke Hill med 345 fot (105 meter).

Etter USA-mesterskapet i 1978 minket skihoppaktiviteten i Leavenworth, og hoppanlegget ble stående til forfalls. På 2000-tallet ble det imidlertid ny hoppaktivitet, og det ble bygd to nye småbakker med størrelse K27 og K15, som fremdeles er i bruk.

I 1999 startet Donald D. White og Magnus Bakkes sønn Kjell M. Bakke Leavenworth Ski Heritage Foundation, en stiftelse som arbeider for å ta vare på skihistorien og utvikle skiaktiviteten i Leavenworth og det nordvestlige USA.

Kilder
------

* Leavenworth Ski Heritage Foundation: Hovedside/Kjell Bakke om Bakke Hills historie (video/stillbilder, 2009)
* Skisprungschanzen-Archiv: Leavenworth
* Eastern Ski Jumping & Nordic Combined Foundation, Inc.: United States National Ski Jumping Champions 1904-1980
* The Seattle Times: Leavenworth's ski jump draws a new generation of thrill-seekers (29. januar 2004)
* Seattle Post-Intelligencer: Want to glide, slide or jump? Point your skis to Leavenworth (26. februar 2004)
**Ivan Ivanovitsj Garanin** (russisk: Иван Иванович Гаранин; født 1. august 1945) var en sovjetisk langrennsløper som deltok i de olympiske vinterleker 1976 i Innsbruck.

Garanin vant to olympiske bronsemedaljer i langrenn under vinter-OL 1976 i Innsbruck. Han ble nummer tre på 30 km, bak sin landsmann Sergej Saveljev og Bill Koch fra USA. Han var også med på det sovjetiske stafettlaget som kom på tredjeplass på 4 x 10 km stafett for menn, bak Finland og Norge. De andre på laget var Jevgenij Beljajev, Nikolaj Bazjukov og Sergej Saveljev.

Garanin vant Vasaloppet i 1977.

OL-medaljer
-----------

* 1976 Østerrikes flagg Innsbruck - Bronse Bronse i langrenn, 30 km, menn Sovjetunionens flagg Sovjetunionen
* 1976 Østerrikes flagg Innsbruck - Bronse Bronse i langrenn, 4 x 10 km stafett, menn Sovjetunionens flagg Sovjetunionen

VM-medaljer
-----------

* 1974 Sveriges flagg Falun - Sølv 4 x 10 km stafett, menn Sovjetunionens flagg Sovjetunionen

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ivan Garanin – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Ivan Garanin – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Ivan Garanin – FIS (langrenn) Rediger på Wikidata
**Leif Sande** (født 18. september 1953) er en norsk politiker og tidligere fagforeningsleder. Han er 1. vararepresentant til Stortinget for Arbeiderpartiet i Hordaland (2017-2021). Han var leder av Industri Energi, et LO-forbund for ansatte innen olje, gass og landindustri, frem til han gikk av med pensjon i 2017. Forbundet er med sine nærmere 60.000 medlemmer et av Norges største. Sande hadde ledet Industri Energi siden forbundet ble stiftet i 2006. Før dette var han leder (2000-2006), nestleder (1985-2000) i Norsk Olje- og Petrokjemisk Fagforbund (NOPEF). 

I tillegg til å ha vert forbundsleder for Industri Energi, hadde Leif Sande også en rekke andre verv i fagbevegelse og organisasjonsliv. Blant annet ledet han (co-chair) energiseksjonen (9 millioner energiansatte) til den den globale fagorganisasjonen IndustriALL Global Union, priskomiteen for Arthur Svenssons internasjonale pris for faglige rettigheter, og satt i styret til Industrianstälda i Norden. 

Leif Sande startet karrieren som tillitsvalgt i Jern og Metall. Senere ble han prosessoperatør og klubbleder på Statoil Mongstad. Sande har vært tillitsvalgt på heltid i de siste 25 årene. Han representerte i mange år SV i kommune- og fylkespolitikken, og som vara på Stortinget, men er i dag vara på Stortinget for Arbeiderpartiet.

I tillegg til å arbeide for ansattes lønns- og arbeidsvilkår, har Leif Sande og Industri Energi etablert seg som en viktig stemme i politiske debatter om olje- og energipolitikk og norsk industris rammevilkår. *Stavanger Aftenblad* har flere ganger rangert Sande som en av de mektigste i norsk oljenæring. Senest i august 2014, da han ble utropt til den fjerde mektigste (sammen med Kjell Inge Røkke).

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Sande, Leif Audun (1953-), www.stortinget.no, besøkt 1. juni 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.stortinget.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Sande, Leif Audun (1953-)». *Stortinget*. 9. mars 2008. Besøkt 20. januar 2018.
4. ↑  «Landsmøtet 2017: Siste landsmøte med Leif - Industri Energi». *Industri Energi*. Arkivert fra originalen 21. januar 2018. Besøkt 20. januar 2018.
5. ↑  Industri Energi – Organisasjon Arkivert 22. august 2011 hos Wayback Machine.
6. ↑  «Leif Sande leder verdens energiarbeidere». 22.08.2013. Arkivert fra originalen 5. september 2014.
7. ↑  «- Ikke lønn eller 2 – 4 skift som øker kostnadene offshore». 17.02.2014. Arkivert fra originalen 5. september 2014.
8. ↑  «"Utsira - kamp for klima eller nye strømkunder?». 04.08.2014. Arkivert fra originalen 5. august 2014.
9. ↑  «"Grønne" Støre skaper oljefrykt». 19.08.2014.
10. ↑  «Industri Energi - blant Norges mektigste i oljeindustrien». 28.08.2014. Arkivert fra originalen 5. september 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Leif Sande hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Leif Sande hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget
 |
**Leif Rygg** (født 3. mai 1940 på Voss, død 4. februar 2018) var en norsk hardingfelespiller. Han begynte å spille hardingfele som niåring, og hadde læremestere som Lars Skjervheim, Sigbjørn Bernhoft Osa og Anders Kjerland. Han vant Landskappleiken fem ganger, i 1977, 1980, 1994, 1996 og 1999, og ble i 2010 tildelt Rff-prisen.

Sammen med hardingfelespiller Knut Buen og organist Kåre Nordstoga ga han i 1994 ut albumet *Bjølleslåtten (slåttar etter Ola Mosafinn)*. For dette fikk de Spellemannprisen 1994 i klassen for folkemusikk/gammaldans. I 1995 ga han ut soloalbumet *Lengt* med slåtter fra Voss og Hardanger. Han vant Folkelarmprisen 2017 i klassen for dokumentasjon, for albumet *Bygdatråen*. Han var tilknyttet plateselskapet Spelarhaugen Folkemusikk.

Referanser
----------

1. ↑  *Hallingdølen:* Folkemusikaren Leif Rygg er død[*død lenke*]
2. ↑  «Leif Rygg får Rff-prisen 2010». *folkemusikkogfolkedans.no*. 3. september 2010. Arkivert fra originalen 1. desember 2017. Besøkt 25. november 2017.
3. ↑  «Vinnere av Folkelarmprisen!». *folkelarm.no*. Besøkt 25. november 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Borlänge HF** er en ishockeyklubb i Borlänge, Dalarna.

Historie
--------

Klubben er en sammenslåing av de tre tidligere klubbene IF Tunabro, Kvarnsvedens GoIF og IK Rommehed. Tunabro hadde spilt i toppligaen i tre sesonger 1971/72]- 1973/74 og i 1976/77 forlot den daværende Division 1 vest ned i divisjon 2, tredjedivisjons toppdivisjon der de to naboklubbene spilte. 

Situasjonen med tre borlänge-klubber i samme serie føltes ikke helt komfortabel og fusjonsdiskusjonene startet umiddelbart. Tunabro og Kvarnsveden fusjonerte under navnet Borlänge HC, mens IK Rommehed valgte å gå for det på egen hånd. Romme-laget fikk også de mest gamle tunfiskbroprofilene for laget sitt, og allerede i samme sesong, 1977/78, gikk opp til divisjon 1. De var også i sluttspillet for eliteserien i det andre året, 1979/80, og gikk videre til Göteborg-laget Bäcken, men gikk ut mot Bofors.

Våren 1980 var en stor kvalifiseringskilde i Borlänge, da Borlänge HC samtidig i sin tredje sesong kom seg opp til divisjon 1. I 1980/81 hadde Borlänge to lag i Division 1 West, hvor BHC var best i byen, tre poeng foran "Romme", et svakt poeng fra sluttspillet. Etter denne sesongen kombinerte de to gjenværende lagene i byen bagasjen, og i mange år kom de til å bære sponsornavnet 'HC Dobel'. I 1993 ble det nåværende navnet tatt.

Referanser
----------

1. ↑  Olof Schääf (11. april 2013). «De tog Borlänge till hockeyns finrum». Dalarnas Tidningar/Mittmedia. Besøkt 28. september 2018.
2. ↑  Jan Persson (12. september 2010). «Historia». Idrott Online / Borlänge HF. Besøkt 28. september 2018.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
En **kjernefamilie** er en sosial institusjon der ektefellerelasjonen (eller det hetero-/homofile parforholdet) danner institusjonens kjerne, som andre sosiale og/eller biologiske relasjoner springer ut fra. Den allmenne bruken av ordet henspiller ofte på par av motsatt kjønn som bor sammen med felles biologiske barn og/eller sammen særkullsbarn og adoptivbarn i ulike kombinasjoner.

I sosiologien og familiesosiologien knyttes gjerne begrepet til den parsonianske og funksjonalistiske teoritradisjonen som vokste fram på 1950- og 1960-tallet. Innenfor denne sammenhengen ble kjernefamilien forstått som en institusjon bestående av et komplementært rollesett hvor kvinner og menn hadde ulike funksjoner å fylle. Kvinnen var familiens ulønnede hus- og omsorgsarbeider, mens mannen var familiens forsørger og representant utad. Denne familieforståelsen ble gjenstand for massiv kritikk fram feministiske forskere på 1970- og 1980-tallet fordi den tilslørte de ulike økonomiske og politiske maktforholdene mellom kvinner og menn i familien.

Referanser
----------

1. 1 2  Widding-Isaksen, Lise (1997). «Kjernefamilie». I Korsnes, Olav; Andersen, Heine; Brante, Thomas. *Sosiologisk leksikon*. Oslo: Universitetsforlaget. s. 144–145. ISBN 9788215013800.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |
**IP network multipathing** eller **IPMP** (engelsk *Internet Protocol Multi-Pathing*) er en fasilitet ved operativsystemet Solaris, som sørger for feiltoleranse og belastningsfordeling. Metoden benytter to eller flere nettverkskort for hvert tilknyttet nettverk, og hvert nettverkskort tildeles en statisk IP-adresse for testformål. Denne adressen benyttes kun for å vurdere tilstanden til nettverkskortet. I tillegg tildeles en virtuell IP-adresse som kun anvendes av det aktive kortet. De øvrige kortene forblir passive inntil det aktive kortet feiler eller at operativsystemet av en annen grunn bestemmer seg for å passivisere dette og aktivisere et annet kort.

Belastningsspredningen øker datamaskinens båndbredde ved å spre belastningen mellom alle nettverkskort i samme gruppe.

Solaris starter denne fasiliteten gjennom daemonen *in.mpathd*.

Eksterne lenker
---------------

* Enterprise Networking Article, 2. februar 2006 Arkivert 18. november 2006 hos Wayback Machine.
* Introducing IPMP - Oracle Solaris 11
* IPMP section fra Sun Solaris 10 System Administration Guide
**Torsten Erik Ragnarsson Edgren** (født 18. mai 1934 i Helsingfors, død 29. november 2021 i Helsingfors) var en finsk arkeolog.

Edgren hadde ulike oppdrag for Den arkeologiske kommisjonen 1956–72 og var sjef for det finske museumsverkets forskningsavdeling 1972–92 og 1991–99 sjef for dets arkeologiske avdeling. Han var også midlertidig professor i finsk og sammenlignende arkeologi ved Åbo universitet 1969–71 og dosent i forhistorisk arkeologi der 1967–71, ved Helsingfors universitet 1971–99 og ved Åbo Akademi 1972–81. Edgren var også leder for Den finske fortidsminnesforeningen 1991-98.

Edgren har publisert avhandlingen *Jäkärlä-gruppen* og skrevet avsnittene «Kivikausi» i *Suomen historia I* og «Den förhistoriska tiden» i *Finlands historia 1* og et syttitalls vitenskapelig artikler. I 1998 fikk han professortittelen.

Bibliografi
-----------

* *Jäkärlä-gruppen* (1966)
* *Studier över den snörkeramiska keramiken* (1970)

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Torsten Edgren, uppslagsverket.fi[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Edgren, Torsten i *Uppslagsverket Finland*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Uppslagsverket Finland **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Arti Hilpus** (født 31. oktober 1972) er estisk diplomat og Estlands ambassadør til Latvia. Han har tidligere vært ambassadør til Republikken Makedonia, Bosnia-Hercegovina, Montenegro og Serbia. I perioden januar 2009 til juli 2012 var han Estlands ambassadør til Norge og Island.

Arti Hilpus ble født i Elva i Estland 1972. Han studerte historie ved Universitetet i Tartu i årene 1990–1995. I 1998—1999 tok han et kurs ved Geneva Centre for Security Policy i Genève i Sveits.

Hilpus har tjenestegjort i den estiske statsadministrasjonen fra 1995, først som rådgiver ved National Security Coordinator's Office, så fra 1996 – 1998 direktør for personell i utenriksdepartementet. Fra 1999 til 2001 var han direktør for avdelingen for felles utenriks og sikkerhetspolitikk for EU i utenriksdepartementet. Fra 2001 til 2004 var han førstesekretær ved Estlands ambassade i Berlin. I 2005 –2006 var han igjen direktør for avdelingen for felles utenriks og sikkerhetspolitikk for EU i utenriksdepartementet og fra 2006 til 2009 ledet han avdeling for sikkerhetspolitikk i estisk UD.

Referanser
----------

1. ↑  «Newly Appointed Estonian Ambassador to Macedonia, Arti Hilpus, Presents Copies of Credentials» Makedonias utenriksdepartement - besøkt 4. april 2014
2. 1 2  «New Estonian Ambassador to Serbia Presents Credentials» Estlands utenriksdepartement - besøkt 4. april 2014
3. ↑  Estlands ambassade om Estland og Norge Arkivert 2. desember 2013 hos Wayback Machine. - besøkt 4. april 2014

Portal: Estland
**Torsten Hjalmar Lord** (født 2. mars 1904 i Nacka, død 4. februar 1970 i Lidingö) var en svensk seiler som deltok i flere olympiske leker; 1936 i Berlin, 1948 i London og 1952 i Helsingfors.

Lord vant en olympisk bronsemedalje i seiling i OL 1936 i Berlin. Han var med på den svenske båten «May Be» som kom på tredjeplass i 6-meter klassen bak den britiske båten «Lalage» og «Lully II» fra Norge. Seilingene ble avviklet utenfor Kiel i perioden 4. til 12. august 1936. Mannskapet på «May Be» besto av Lord, Martin Hindorff, Sven Salén, Lennart Ekdahl og Dagmar Salén.

I sommer-OL 1948 i London vant han sin andre olympiske bronsemedalje i seiling med «Ali Baba II» i 6-meter klassen. Fire år senere, i Sommer-OL 1952 i Helsingfors kom han på fjerdeplass med «May Be» i 6-meter klassen

OL-medaljer
-----------

* 1936 Nazi-Tysklands flagg Berlin – Bronse Bronse i seiling, 6-meter klassen Sveriges flagg Sverige
* 1948 Storbritannias flagg Storbritannia – Bronse Bronse i seiling, 6-meter klassen Sveriges flagg Sverige

Referanser
----------

1. ↑   Svenskagravar.se, www.svenskagravar.se, oppført som Lord, TORSTEN HJALMAR, besøkt 28. november 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Torsten Lord – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Torsten Lord – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Torsten Lord – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Torsten Lord – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (sv) Torsten Lord – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Torsten Lord – World Sailing Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
Artigasflagget. Proporsjoner: 3:2
**Artigasflagget** (på spansk: *Bandera de Artigas*) er et flagg til minne om José Gervasio Artigas, en nasjonalhelt i Uruguay. Det har tre vannrette striper, hvorav den øverste og den nederste er blå, mens den midterste er hvit. Over dem går det ei diagonal rød stripe.

Artigasflagget flagges ved sida av nasjonalflagget og Treinta y Tres-flagget på offentlige bygninger i Uruguay. Flagget, og emblemer som er avleda fra det, har tradisjonelt blitt brukt som symboler for Uruguays militærvesen.

Symboler avleda fra flagget
---------------------------

* Symbolet til Uruguays luftvåpenSymbolet til Uruguays luftvåpen
* Artigas' kokarde, som brukes av Uruguays militærvesenArtigas' kokarde, som brukes av Uruguays militærvesen

Referanser
----------

1. 1 2  Ejército Nacional del Uruguay. «Símbolos nacionales y militares de Uruguay» **(spansk)**. Arkivert fra originalen 11. juli 2010. Besøkt 7. februar 2016.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 11. juli 2010. Besøkt 7. februar 2016.
2. ↑  Uruguay Educa. «Bandera de Artigas (Artigasflagget)» **(spansk)**. Arkivert fra originalen 5. mars 2016. Besøkt 7. februar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Flag of Artigas – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata