recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Suspilne** **Kultura** (ukrainsk: Суспільне Культура eller телеканал Культура, norsk oversettelse: *Offentlig* *Kultur* eller *Kulturkanalen*) er en av to riksdekkende offentlige tv-kanaler i Ukraina. Kanalen tilhører landets statlige allmennkringkaster Suspilne. Kanalen startet sendinger i 2002 og sender nyheter, dokumentarer, konserter med klassisk musikk og teaterforestillinger, samt programmer om musikk, kunst, teater, litteratur og film.

Bakgrunn
--------

Det statlige fjernsyns- og radioselskapet «Kultura» ble etablert i 2002 av *Statens komité for TV- og radiokringkasting i Ukraina*. «Kultura» hadde ingen egen tv-kanal, men fikk i stedet bruke deler av sendeflaten til de to nasjonale offentlige tv-kanalene UT-1 (nattestid) og UT-2.

I november 2004 innvilget *Ukrainas nasjonale råd for tv- og radiokringkasting* «Kultura» lisens til å drive 24-timers satellittkringkasting i ti år, og kanalen startet med offisielle sendinger på egen kanal. I september 2005 ble kanalen tilgjengelig via kabel-tv i hovedstaden Kyiv og flere regioner i Ukraina, og siden mai 2006 har kanalen blitt sendt via satellitt til mer enn 80 land. Fra 1. januar 2017 startet «Kultura» delvis med digitale sendinger i DVB-T2-standarden, og hele døgnet fra 22. november 2020.

I august 2017 skiftet kanalen navn og logo til UA:Kultura i forbindelse med omstrukteringen av den tidligere allmennkringkasteren *Natsionalna telekompanija Ukraïny* til dagens Suspilne. Kanalen gikk over til sendinger i 16:9-format 11. desember 2017, og HD-sendinger fra 1. april 2022. I mai 2022 skitet kanalen navn til Suspilne Kultura, som ledd i kringkasterens overgang til navnet Suspilne.

Logoer
------

Kanalens logoer siden opprettelsen i 2002:

* 2002–20172002–2017
* 2017–20222017–2022

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Уряд реформує «Культуру»». *detector.media* **(ukrainsk)**. 10. april 2006. Besøkt 7. mai 2022.
2. ↑  «Діскавері. Телебачення. Інтернет — UA:Культура транслюється в HD форматі». *tvnet.if.ua*. Besøkt 7. mai 2022.
3. ↑  suspilne. «Суспільне Мовлення оновлює дизайн-систему брендів». *corp.suspilne.media* **(engelsk)**. Besøkt 5. juni 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Et orgel har teoretisk ubegrenset sustain
En tromme har kort sustain
**Sustain** betegner varigheten av en tone etter at den er slått an. Dette er et parameter som ofte blir brukt for å beskrive kvaliteten på strengeinstrumenter, jo bedre sustain instrumentet har, desto bedre regner man med at instrumentet er.

Forklaring
----------

Instrumenter med den korteste sustain er vanligvis trommer, et trommeslag begynner å svinne nesten med det samme. Instrumenter med lengst sustain vil ofte involvere luftgjennomstrømming, slik som blåseinstrumenter eller pipeorgel, som teoretisk har ubegrenset sustain.

Faktorer som påvirker sustain
-----------------------------

En gitars kvalitet vurderes bl.a. etter tonens varighet - sustain
Innen en instrumentfamilie blir sustain påvirket av mange faktorer. I gitarer påvirkes det av konstruksjonen av kroppen (hul eller solid), treslag benyttet i kroppen, plassering av strenger og måten å slå på disse.

I pianoer er det dempere som kan forkorte sustain-fasen i en tone. I de fleste synthesizere er det en tilsvarende funksjon. Sustain-pedalen er en elektronisk ekvivalent til et pianos dempepedal. Noen elektriske gitarer har egne systemer som kan brukes til å lage praktisk talt uendelig sustain. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
«St. Ives» har flere betydninger.
St Ives Cornwall
**St. Ives** (kornisk: *Porth Ia*, betydning «Sankt Ias vik») er en kystby og verdslig sogn i Cornwall i England. Den ligger nord for Penzance og vest for Camborne ved kysten av Det keltiske havet. Den var tidligere avhengig av fiske, men er nå først og fremst et turistmål.

Livbåt i St. Ives havn
Under Bønnebokopprøret i 1549 var St. Ives åsted for et kjent overgrep. Den engelske *Provost Marshall* kom til byen, og inviterte borgermesteren, John Payne, til lunsj på et vertshus. På forhånd ba han borgermesteren om å sørge for at det ble reist en galge mens de spiste. Etter måltidet gikk de sammen til galgen, hvor borgermesteren ble hengt ettersom han var katolikk.

Byen ble modernisert etter at jernbanen kom i 1877. Med jernbanen fulgte også den første turismen. Mange av bygningene i sentrum er reist i siste fjerdedel av 1800-tallet.

I 1928 la kunstnerne Alfred Wallis, Ben Nicholson og Christopher Wood grunnlaget for en kunstnerkoloni som fortsatt finnes i St Ives. En avdeling av Tategalleriet åpnet i byen i 1993; Barbara Heptworths museum med en skulpturhage er underlagt galleriet.

Referanser
----------

1. ↑  «List of Place-names agreed by the MAGA Signage Panel» Arkivert 29. juli 2014 hos Wayback Machine. (PDF). *Cornish Language Partnership*. Mai 2014.

Litteratur
----------

* Paynter, William (1928): *Old St Ives: the reminiscences of William Paynter*; red. S. Winifred Paynter. St. Ives: James Lanham

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) St Ives, Cornwall – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) St Ives, Cornwall – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* St Ives i Open Directory Project
* St. Ives Town Council Arkivert 8. mars 2018 hos Wayback Machine.
* St Ives' informasjonssenter

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** GeoNames **·** BBC Things **·** MusicBrainz
 |
Idahos flagg
**Idahos flagg** er blått og har delstatens segl i midten med et bånd påskrevet «State of Idaho» under. Flagget ble offisielt innført 15. mars 1927, men var uoffisielt i bruk fra 1907. Vedtaket som ble gjort i 1907 om et delstatsflagg foreskrev bare at delstatens navn skulle stå i flaggduken, men ved utarbeidelsen av nærmere bestemmelser om flaggets utforming kom også delstatsseglet med. Dette viser en gruvearbeider og en kvinnefigur som representerer likhet, frihet og rettferdighet, satt inn i en scene som symboliserer Idahos næringsveger og naturressurser. 

I likhet med mange andre delstater, der flaggduken også er blå, har Idahos flagg militære faner som forbilde. Delstatsflagget er tegnet av en offiser, C. A. Elmer, og har fanen First Idaho Infantry benyttet i den spansk-amerikanske krig som modell. 

Også delstatene Pennsylvania, Connecticut, Sør-Carolina, New Hampshire, Virginia, New York, Vermont, Kentucky, Indiana, Maine, Michigan, Wisconsin, Minnesota, Oregon, Kansas, Nevada, Nebraska, Nord-Dakota, Montana, Utah og Alaska har delstatsflagg med blå flaggduk. Louisiana, Oklahoma og Sør-Dakota benytter en noe lysere blåfarge i sine delstatsflagg, mens Delawares delstatsflagg har en lysere, gråblå fargetone.

Litteratur
----------

* Whitney Smith: *The Flag Book of the United States — The Story of the Stars and Stripes and the Flags of the Fifty States*, 1970

  


|  |
| --- |
| **USAs delstatsflagg** |
| Alabama |
Alaska |
Arizona |
Arkansas |
California |
Colorado |
Connecticut |
Delaware |
Florida |
Georgia |
Hawaii |
Idaho |
Illinois |
Indiana |
Iowa | 
Kansas | 
Kentucky |
Louisiana |
Maine |
Maryland |
Massachusetts |
Michigan |
Minnesota |
Mississippi |
Missouri |
Montana |
Nebraska |
Nevada |
New Hampshire |
New Jersey | 
New Mexico |
New York |
Nord-Carolina |
Nord-Dakota |
Ohio | 
Oklahoma |
Oregon |
Pennsylvania |
Rhode Island |
Sør-Carolina |
Sør-Dakota |
Tennessee |
Texas | 
Utah | 
Vermont |
Vest-Virginia |
Virginia |
Washington |
Wisconsin |
Wyoming |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**St. Halvards gate** er en gate i Bydel Gamle Oslo. Den har utløp fra Oslo gate i Gamlebyen, løper nordøstover mot Galgeberg og ender nederst på Vålerenga, ca. 50 meter øst for krysset med Enebakkveien. Herfra fortsetter veifaret som Strømsveien. Veifaret skifter navn der bygrensa mellom Kristiania og Aker lå 1859–1878.

Samme sted som bildet i faktaboksen, sett fra den andre kanten ca. 1918-1919 Foto: Olaf Martin Peder Væring 
Den delen av gateløpet som ligger i Gamlebyen følger grovt sett nordre delen av middelalderens *Østre strete*. Over Galgeberg (*Martestokker*) het veien *Gatene* i middelalderen, trolig med referanse til at gata ble brukt for å lede bufeet på beite.

Gata ble navnsatt med dagens navn i 1866 etter St. Hallvardskatedralen, som i dag ligger som ruiner øst for Gamlebyens sentrum: Oslo torg, og vest for St. Halvards gate. Gata har også het *Galgeberggaden* og *St. Halvardsstredet*.

Gata ble fredet i 2009, som del av en større fredning av veger i Norge, med følgende begrunnelse: «Vegen er antagelig den eldste bevarte hovedvegen til/fra Oslo, med en brukstid på minst 800 år. Selve vegen er endret og utviklet, men traseen er opprettholdt. Traseen forteller viktig samferdselshistorie.»

Referanser
----------

1. ↑  *St.Halvardsgate/Strømsveien er fredet av Riksantikvaren.* Oslo kommune, Byantikvarens hjemmeisde, 14. januar 2010 (avlest 22. februar 2010)

Litteratur
----------

* Oslo byleksikon: St. Halvards gate

Eksterne lenker
---------------

* «Oslo kommune – Bydelsoversikt (S)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 7. november 2015.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Soga om kappa** (norrønt *Möttuls saga*) er en tekst innenfor den norske hofflitteraturen fra middelalderen. Den er oversatt fra den franske ridderromanen *Le mantel mautaillié*, og er en av fem tekster som det er kjent at ble oversatt på kong Håkon Håkonssons initiativ. Historien foregår ved kong Arthurs hoff.

Kongen har samlet sine riddere og kjærestene deres til påskefest. Så kommer en ung mann med en kappe som er slik at den bare passer til sanne jomfruer. Den ene etter den andre av hoffdamene blir avslørt av kappe. Til sist blir en enkelt av dem gjenkjent av kappa, hun er tro og kysk. Som belønning får hun kappa som gave. 

Sagaen er kjent fra to middelalderhåndskrifter; AM 598 fra ca 1300 og SKB fra ca 1400. Den ble først oversatt til moderne norsk i 1984 til femte bind av samlingsverket *Sagalitteraturen*. Sagaen var inspirasjon til diktet *Skikkjurímur*. *Soga om Samson den fagre* er en yngre tekst, som inneholder en tildiktet forhistorie til Soga om kappa.

Referanser
----------

1. ↑  Jónas Kristjánsson. *Eddas and sagas, Iceland's Medieval Literature.* Translated by Peter Foote. Hið íslenska bókmenntafélag, 2007. ISBN 978-9979-66-120-5
2. ↑  skandinaviske-oversaettelser.net
3. 1 2  Eyvind Fjeld Halvorsen. «Möttuls saga» i *KLNM*. Gyldendal, 1956-78

Portaler: Litteratur | Island
Muhammad Ali Pasja
**Pasja** (etter det tyrkiske *paşa*) var den høyeste militære og sivile embedstittel i Det osmanske rike. Tittelen var ikke arvelig. Land som ble regjert av en pasja ble til tider kalt et pashalikat (etter det tyrkiske *paşalık*). 

Ordet "pasja" er avledet av tyrkisk for overhode eller høvding, "başa"(ingen klar distinksjon mellom -b- og -p- på osmansk tyrkisk). En alternativ teori er at det kan komme fra **padishah** (etter det persiske pādschāh) - hvor roten "pati" betyr "mester" og "shah" betyr konge.'

Personer som besatte embedene vesir, minister, guvernør for provinser eller større byer, sultanens svigersønn, og noen andre av de høyeste embedsmenn, ble omtalt som Pasja. Tittelen kunne også tildeles av sultanen til enhver mann som utmerket seg i landets tjeneste, og som allerede hadde den lavere tittel bey. Således mottok en rekke europeere også tittelen, hvis de over tid hadde vært i osmansk tjeneste, for eksempel general Charles George Gordon, orientalisten Brugsch og de tyske militære instruktører Colmar von der Goltz og Otto Liman von Sanders.

Først var det tre forskjellige pasjagrader, hvis innehavere ble kalt pasja av én, to eller tre hestehaler. Bare Sultanen var berettiget til fire haler som hærens øverstkommanderende. Senere ble pasjagradene erstattet av de militære titler *liva*, (generalmajor), *ferik*, (generalløytnant) og *muschir* (general - eller marskalk).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
Vaterland skole fotografert ca. 1910, revet 1971 Foto: Ukjent / Oslo Museum 
**Vaterland skole** var en almueskole etablert i 1806 i Oslo. Skolen ble i 1860 slått sammen med Ankerløkken skole og Hammersborg skole da *Nordre skole*, nå Møllergata skole, ble etablert.

Nye Vaterland skole ble åpnet i 1873 ved hjørnet av Stenersgata og Sukkerhusgata på Vaterland. Denne var tegnet av arkitekt Henrik Thrap-Meyer. Fra 1876 delte skolen lokalene med den tekniske aftenskolen. Tilla Valstad var lærer ved skolen i 20 år.

Som folkeskole ble den nedlagt i 1932 og Fortsettelseskolen for gutter overtok lokalene. Denne skolen ble så nedlagt i 1964. Fra 1965 til 1968 var den midlertidig tilholdssted for Oslo Helseråd. I 1969 ble den tomme bygningen tatt i bruk av ungdomsaksjonen «Et sted å være», fram til bygningene ble ødelagt av brann høsten 1970, og revet i mars 1971.

Referanser
----------

1. ↑  Knut Are Tvedt, red. (2010). *Oslo byleksikon* (5 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 610. ISBN 978-82-573-1760-7.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vaterland skole – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Tidligere offentlige grunnskoler i Oslo |
| --- |
|  | Berles **·** Bernhus **·** Bøler **·** Christiania **·** Fossum **·** Fossumberget **·** Gran **·** Grønland **·** Hammersborg (I) **·** Hammersborg (II) **·** Haugerud (Sogn) **·** Hersleb **·** Hovin **·** Hovind **·** Linderud **·** Torshov **·** Tøyenhagen **·** Tyskestranden **·** Rommiskolen **·** Rosenhof **·** Stig **·** Ulven **·** Vaterland **·** Vestliskogen | Norges flagg |

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
Vatikanstatens regjeringspalass, sett fra Peterskirkens kuppel
**Vatikanstatens governorat** (italiensk: *Governatorato dello Stato della Città del Vaticano*) er Vatikanstatens statsforvaltning. Den består av en kommisjon av syv kardinaler, ledet av en president. Denne er dermed å betrakte som Vatikanstatens regjeringssjef (Vatikanby-staten mer nøyaktig, for ikke å forveksle med dagligtalens «Vatikanet», hvorved det vanligvis siktes til den verdensvide katolske kirkes sentralledelse).[]

Governatoratet med deres embeder og avdelinger er fagtjenstlig understilt Den pavelige kommisjon for Vatikanbystaten.[]

Oppbygning av Vatikanstaten og governoratets arbeidsmåte
--------------------------------------------------------

Kommisjonen trer sammen flere ganger i året for å fastlegge Vatikanstatens finans- og husholdspolitikk.[] Selve governatoratet organiserer seg i to strenger, hver med sin egen fullmektige i ledelsen. Den ene streng utgjøres av direktorater; den andre sentralembedene og tjenestene, og Vatikanets stjerneobservatorium, Castel Gandolfo og byrået for arkeologisk forskning.[]

Presidenter
-----------

Presidiet består av en president, en generalsekretær og en stedforedende generalsekretær. Presidenter siden 1939:

* Nicola Canali (20. mars 1939–3. august 1961)
* Alberto di Jorio (14. august 1961–4. november 1968; pro-governatore)
* Paul Casimir Marcinkus (26. september 1981–30. oktober 1990; pro-governatore)
* Sebastiano Baggio (8. april 1984–31. oktober 1990)
* Rosalio Lara (31. oktober 1990–14. oktober 1997)
* Edmund Casimir Szoka (15. oktober 1997–15. september 2006)
* Giovanni Lajolo (15. september 2006–1. oktober 2011)
* Giuseppe Bertello (1. oktober 2011–1. oktober 2021)
* Fernando Vérgez Alzaga (1. oktober 2021– )

Generalsekretærer
-----------------

* Renato Boccardo (22. februar 2005–16. juli 2009)
* Carlo Maria Viganò (16. juli 2009–19. oktober 2011)
* Giuseppe Sciacca (19. oktober 2011–24. august 2013)
* Fernando Vérgez Alzaga (30. august 2013–30. september 2021)

Eksaterne lenker
----------------

* Governatoratets oppbygning
* Ansprache des Heiligen Vaters Benedikt XVI. während seines Besuchs beim Governatorat des Staates der Vatikanstadt

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** CatolicDiocese
 |
***Tarquinius*** er en slekt av biller som lever i død ved. De tilhører gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Slekten omfatter bare én kjent art.

Utseende
--------

Middelsstore, langstrakte, jevnbrede biller. På farge er de svarte eller mørkebrune. **Hodet** er stort og bredt med små, runde fasettøyne. Midt i pannen sitter det et kort horn. Overleppen (labrum) og kjevene (mandiblene) er sterkt utviklet, de sistnevnte godt synlige ovenfra. Antennene er 10-leddete, C-formede, men ikke knebøyde, de ytterste fem leddene har bladlignende utskudd og danner en løs vifte som ikke kan lukkes. **Brystskjoldet** (pronotum) er avrundet firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, blankt, med en lengdefure i midten. Det er et tydelig, smalt skille mellom brystskjoldet og dekkvingene. **Dekkvingene** er ganske lange, parallellsidige, blanke, med kraftige punktrader.

Levevis
-------

Voksne og larver lever sammen i råtnende ved, og danner en slags samfunn. Dette kalles subsosialitet og er uvanlig hos biller. De voksne billene tygger trefliser som de fôrer til larvene, og hjelper dermed fordøyelsen. Både voksne og larver spiser dessuten de voksne billenes avføring (såkalt koprofagi). Dette øker næringsutbyttet siden avføringen har blitt infisert med mikroflora (bakterier og andre mikroorganismer) som frigjør næringsstoffer fra treet. De voksne billene hjelper også larvene til å bygge et puppekammer der de kan forvandle seg til en puppe. Voksne og larver kommuniserer seg imellom med lyd, og minst 14 forskjellige lydytringer er identifisert. De voksne billene lager lyd bed å gni bakkroppen mot vingene, larvene ved å gni det bakre beinparet mot hoftene til det midtre beinparet.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt på Ny-Guinea.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien Passalidae - totalt 70 slekter
				+ Underfamilien Macrolininae
					- Slekten ***Tarquinius*** Kuwert, 1891
						* *Tarquinius paradoxus* Kuwert, 1891

Eksterne lenker
---------------

* Oversikt over artene
* (en) *Tarquinius* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata
**Sogdianus** var konge av Persia (død 423 f.Kr.) er en nokså ukjent historisk figur kjent hovedsakelig fra skriftene til Ktesias. Han var uekte sønn av Artaxerxes I og hans konkubine Alogyne av Babylon.

De siste inskripsjonene som nevner at Artaxerxes I var i live, kan dateres til 24. desember 424 f.Kr.. Hans død resulterte i at minst tre av hans sønner gjorde krav på tronen. Den første var Xerxes II som var hans eneste legitime sønn med dronning Damaspia og var tidligere kronprins Han var tydeligvis bare anerkjent i Persia. Den andre var Sogdianus, muligens anerkjent i Elam. Den tredje var Ochus (senere kjent som Dareios II, sønn av Artaxerxes med hans konkubine Cosmartidene av Babylon og satrap av Hyrkania. Ochus var også gift med deres felles halvsøster Parysatis, datter av Artaxerxes og hans konkubine Andia av Babylon. De første inskripsjonene av Ochus som Dareios II kan dateres 10. januar 423 f.Kr.. Han ser ut til å ha blitt anerkjent av Media, Babylon og Egypt.

Denne kaotiske tilstanden var varte bare kort tid. Xerxes II ble myrdet mens han var full av Farnacyas og Menostenes på ordre fra Sogdianus. Sogdianus ble drept noen måneder senere. Dareios ble den eneste herskeren i det persiske riket og hersket til 404 f. Kr.

Referanser
----------

1. ↑  Livius.com

Kilder
------

* «Livius.org, *Xerxes II and Sogdianus*». Besøkt 05.02.2019.

Eksterne lenker
---------------

* En mer detaljert profil av Sogdianus Arkivert 11. desember 2006 hos Wayback Machine.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Xerxes II** | **Konge av Persia**(424 f.Kr.–423 f.Kr.) | Etterfølger:**Dareios II** |
| **Farao i Egypt27.dynastiet**(424 f.Kr.–423 f.Kr.) |

| * v
* d
* r
Akamenide-dynastiet |
| --- |
| Akamenes **·** Teispes **·** Kyros I **·** Ariaramnes **·** Kambyses I **·** Arsames **·** Kyros II **·** Kambyses II **·** Smerdis **·** Dareios I **·** Xerxes I **·** Artaxerxes I **·** Xerxes II **·** Sogdianus **·** Dareios II **·** Artaxerxes II **·** Artaxerxes III **·** Arses **·** Dareios III |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
De forskjellige lands euromynter.
**Vatikanske euromynter** er sirkulasjonsmynt av Den europeiske unions valuta euro med nasjonalt motiv for Vatikanstaten på revers. Vatikanstaten har fått anledning til å utstede euromynter, selv om landet ikke er medlem i EU.

Euro
----

Euro (€) er Den europeiske unionens offisielle valuta, som benyttes i mange av EUs medlemsstater samt enkelte andre stater utenfor unionen. Landene som benytter euroen kalles med et fellesnavn eurosonen. Vatikanstaten er ikke medlem i EU, og regnes dermed ikke som medlem av eurosonen, men de har likevel innført euro med godkjennelse fra EU. 

De lavere valørene av euroene utgjøres av mynter, mens de høyere valørene utgjøres av sedler. Euromynten har en felles europeisk side som viser verdien på mynten og en nasjonal side som viser et symbol valgt av medlemsstaten der mynten blir preget. Hver medlemsstat har således en eller flere symboler som er unike for landet.

For bilder av den siden myntene alle EU-land har felles og en detaljert beskrivelse av mynten, se artikkelen om euromynter.

Vatikanstaten myntmotiver
-------------------------

Vatikanstaten har preget fire ulike serier. Den første serien viser et portrett av pave Johannes Paul II. Da Johannes Paul II døde tidlig i april 2005 begynte Vatikanstaten å prege en ny serie mynter. Den andre serien viser camerlengoens riksvåpen, som er en markering av den da ledige pavestolen. Da Vatikanstaten så fikk en ny pave i midten av april 2005 ga man ut en tredje serie, denne gang med portrettet av den nye paven Benedikt XVI. I 2014 begynte utgivelsen av mynter med portrett av pave Frans.

Alle mynter, uansett serie, viser også av pregingsårstallet og teksten *CITTÀ DEL VATICANO*. Til forskjell fra mange andre eurolands 2-euromynt har de vatikanske ingen kanttekst, kun sifrene to og en stjerne, som gjentas seks ganger.

Vatikanstaten får kun prege en mindre mengde mynter (til en verdi av en million euro). Dette gjør dem relativt ettertraktet som samlemynt og de brukes lite som betalingsmiddel. Vatikanstaten har en separat valutaavtale med EU.

Referanser
----------

1. ↑  «Vatican - European Commission». *ec.europa.eu* **(engelsk)**. Besøkt 21. januar 2017.
2. ↑  «Agreements on monetary relations (Monaco, San Marino, the Vatican and Andorra». SCADPlus. Arkivert fra originalen 23. desember 2008. Besøkt 1. juli 2008.

Eksterne lenker
---------------

* Den europeiske sentralbanken: Vatikanstaten

| * v
* d
* r
De ulike euromyntene fra hvert land |
| --- |
| Andorra **·** Belgia **·** Estland **·** Finland **·** Frankrike **·** Hellas **·** Irland **·** Italia **·** Kypros **·** Latvia **·** Litauen **·** Luxembourg **·** Malta **·** Monaco **·** Nederland **·** Portugal **·** San Marino **·** Slovakia **·** Slovenia **·** Spania **·** Tyskland **·** Vatikanstaten **·** Østerrike |  |
Må ikke forveksles med Tortilla de patatas.

**Tortilla** er i Mexico, Guatemala og øvrige Mellom-Amerika, samt i deler av sørvestre USA, en type flatt, mykt bakverk som er laget av hvete eller mais. Denne typen tortilla blir brukt til den mexicanske matretten taco. Den må ikke forveksles med den spanske, tykke omeletten med skiver av potet og løk, kalt *tortilla de patatas*.

Hvetetortillas
Tortillapresse
Et av grunnæringsmidlene i et belte fra det sørvestre USA gjennom hele Mexico til Guatemala, Belize, Honduras og El Salvador er et ugjæret flatbrød av mais, noen steder hvete, som kalles tortilla. Denne retten var i bruk i området lenge før spanjolene erobret landet tidlig på 1500-tallet, men fikk navnet tortilla av spanjolene fordi den lignet på flatbrød som var i bruk i Spania på denne tiden.

Tortillabakst
-------------

For å kunne lage tortilla, må maisen gjennomgå en spesiell behandling for at den skal henge sammen. Tørre maiskorn kokes i kalkvann, og deretter tørkes til såkalt *masa*. Dermed blir kornet lettere å finmale, og man kan lage en deig som henger sammen. Prosessen har også mange positive ernæringsmessige sider, blant annet frigjøres viktige vitaminer og aminosyrer, og kalsiuminnholdet i maten øker 7-8 ganger. 

Masa blandet så med vann og gjerne litt salt og olje. Så knas den kraftig. Deretter formes de enkelte leivene. Erfarne kvinner på landsbygda klapper fort til en tortilla med hendene, mens man også kan bruke en *máquina de tortilla*. Dette er en presse som minner om et gammeldags, ikke-elektrisk vaffeljern, hvor deigen blir presset flatt. Tortillaene steikes så på takke, og spises ferske og varme.

I byene i Mexico lages tortillas oftest i fabrikker, og er derfor tynne og jevnstore. De ristes lett i steikepanna før de brukes. På landsbygda, samt i Guatemala og delvis lenger sør, lages tortillaene på gamlemåten, og er dermed tykkere og mer ujevne.

Ulike tortillas
---------------

Alt etter hva tortillas skal brukes til, gis de ulik form. Hverdagstortillaen er omtrent 10cm i diameter, nokså gulhvit i fargen og med stekeflekker. Noen maissorter har en blågrønn farge, og dette setter også farge på tortillaene. Avlange, store rulles til *flautas*, fløyter. 

I Nord-Mexico lages det tortillas av hvetemel. Disse tortillaene er gjerne tynnere og større, og brukes til nordlige spesialiteter som burritos (tortilla pakket rundt fyllet).

Tortillavarianten tlayuda stammer fra Oaxaca i Mexico.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tortillas – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Flour tortilla – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** TasteAtlas **·** Nationalencyklopedin
 |
Theater des Westens
**Theater des Westens** («vestens teater») er en av de mest kjente musikal- og operettescener i Berlin. Det ligger i Kantstraße i ortsteil Charlottenburg i bydelen Charlottenburg-Wilmersdorf.

Historie
--------

Teatret ble bygget mellom 1895 og 1896 i historistisk stil av Bernhard Sehring. Theater des Westens åpnet 1. oktober 1896 med Holger Drachmanns eventyrspill *Tusen og en natt* (*Tausendundeine Nacht*). Etter at den ventede suksessen uteble, ble bygningen fra 1898 brukt som operascene og fra 1908 som operetteteater. En brann skadet teatret 25. august 1912, men det ble gjenoppbygget. I 1922 ble teatret igjen omgjort til opera, og gikk under navnet *Große Volksoper*, men operaen ble stengt i 1924. Teatret ble gjenåpnet i 1933 som del av programmet *Kraft durch Freude* og fikk navnet *Volksoper*. I 1944 ble teatret stengt og senere skadet av bombeangrep. Allerede i 1945 fulgte den første restaureringen, og *Städtisches Oper Berlin* (byoperaen i Berlin) flyttet inn i teaterbygningen, etter at byoperaens egen bygning i Bismarckstraße var blitt ødelagt. Med ferdigstillelsen av den nye Deutsche Oper flyttet operaensemblet i 1961 tilbake til Bismarckstraße. Fra dette tidspunktet ble Theater des Westens igjen brukt særlig for operette- og musikaloppførelser. Frederick Loewes *My Fair Lady* var den første musikalen som hadde première i 1961. I 1962 ble bygningen modernisert og ombygget, og i 1978 ble teatersalen restaurert etter Sehrings originale planer. I 1980-årene fulgte restaureringen av foyeren og bygningens ytre etter originalplaner.

Uroppførelser
-------------

* Leon Jessel: *Die beiden Husaren* (1913)
* Jean Gilbert: *Die Frau im Hermelin* (1919)
* Leon Jessel: *Schwalbenhochzeit* (1921)
* Eduard Künneke: *Die lockende Flamme* (1933)
* Walter Wilhelm Goetze: *Der goldene Pierrot* (1934)
* Werner Egk: *Circe* (1948)
* Boris Blacher: *Ein preußisches Märchen* (1952)
* Luigi Nono: *Der rote Mantel* (1954)
* Hans Werner Henze: *König Hirsch* (1956)
* Boris Blacher: *Rosamunde Floris* (1960)
* Rio Reiser: *Robinson 2000* (1967)
* Nikolas Ramdohr: *30-60-90° durchgehend geöffnet*  (1999)
* Burkhard Driest: *Falco meets Amadeus* (2000)
* Konstantin Wecker: *Schwejk it easy!* (2001)

* Rob Bolland und Ferdi Bolland: *3 Musketiere* (2005)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Theater des Westens – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Theater des Westens – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
***Kitty K.*** er ei diktsamling av Helge Torvund. Den utkom på Samlaget i 2000, og er Torvunds 19. diktsamling. Det er ei omfangsrik samling, med 69 dikt over i alt 130 sider.

Rogalandsnaturen har en framskutt plass i Torvunds dikt. Særlig har han et øye for fugler, og av alle fugler er kråkene de som forekommer oftest. Ofte er tekstene slik at sanseinntrykk av natur og omgivelser samsvarer med eller kontrasterer en indre stemning eller en psykisk tilstand hos det lyriske jeg-et. Samlinga inneholder dessuten mange kjærlighetsdikt, og det er ofte en middelaldrende manns langvarige kjærlighet til en kvinne som skildres.

Avdelinga «Canto ostinato» skiller seg ut med sine mange dagsaktuelle, politiske dikt. Her er det Norges deltakelse i NATOs den gang pågående bombekrig mot Serbia som får gjennomgå, og i flere dikt nevnes norske politikere og andre aktører ved navn, samtidig som ofrenes lidelser skildres eksplisitt. Mens krigen er svært så virkelig for de som bombes, får den et uvirkelighetens skjær hjemme i Norge:

*Eg ser dei norske bilane*
*som køyrer mot Egersund*
*eller Stavanger. Bilar i eit land i krig*
…
*Ein Tine-bil*
*leverer ut*
*si last av krigsmelk*
Den siste avdelinga – «Kitty K.» – har bildene til Jær-maleren Kitty Kielland som gjennomgangsmotiv, og i flere dikt siteres fra Kitty Kiellands brev. Torvund kommer her med en sterk hyllest til hennes naturbilder, som for betrakteren oppleves som et mentalt pustehull i en ellers trykket nåtidstilstand.

Innhold
-------

1. Portar

Syngjande revir
Fem, sju!
Knokkelporten
Song
Lysportal
Bokstavporten
Regn etter tørre dagar
Ognaelva
Hovud
Frosk
Nålene
2. Canto ostinato

Munter start
Steinporten
Denne brua går ikkje til den andre sida
Ved motorvernet
Langfredag
Reptilrefleks
Animalsk
Å, så blank! Så blenkjande!
Sementporten
Ei større gløymsle
Arbeidet med lufta
3. Nakne armar

Songen om min trong
Obstfelder og campingstolen
Eg ser at du ser at eg skjønar
Gjennomhola av forsøk
Urolege situasjonar
Eg var ung og låg aleine
Dikt i september
Skarpt kyss
Sekstini. Syttisju. Nittini
During
O
Til novemberdagen
Vind. Første januar
Oppe
S
4. Min minste kunst

Fordjupinga
Nattdikt
Kattedikt
Pausen
Adam
Min minste kunst
Sju segl
Hennar sorg
Hopping
Klart
Spørsmålet
På
Din
Plutseleg himmel
5. Utbrot

Avbrot
Øving i resignasjon
Grunnbrot
6. Kitty K.

Der over knausen
Europas konsonantar
I ein plutseleg oppstand
Med overtydande kraft
Eg ser fuglen endra andlet
Mørkt
Kven vil barnet koma til?
Eg kan ikkje kvila meg
Eg såg deg i dag
Her kjem eg i mitt fartøy
litt rar oppe i hodet
Du svinga sigaretten
Hegren legg inn eit håst argument
Cuba?
Nå kan eg gå ut og inn
Portal: Litteratur
**Afrodisiakum** er en ingrediens, et preparat eller krydder som skal øke kjønnsdriften eller lysten på sex. Navnet stammer fra den greske gudinnen Afrodite som blant annet representerte den fysisk siden av kjærligheten. For å regnes som afrodisiakum, må stoffet ha virkning for begge kjønn.

Historisk har mange krydder blitt tillagt slike egenskaper. Det samme gjelder grønnsaker, frukter og annet som likner på kjønnsorganer, som gulrot, asparges, agurk og annet fallosformet, for eksempel nesehornhorn, samt planter, røtter og annet som likner vulva, eller «sanselige» frukter som kirsebær. Etter hvert som skuffelsen har bredt seg, er de fleste frafalt, men asparges antas fortsatt å ha litt effekt. Ifølge folketroen finnes en del angivelig effektive planter. Også kombinasjoner som østers og champagne påstås å fremme lyst. Eventuelle virkninger skyldes som regel en placeboeffekt, det vil si selvsuggesjon og innbilning.

Der er gitt ut flere kokebøker om mat som afrodisiakum.

Ordet er fra en latinisert for av det greske *afrodisiakos*, «å vekke seksuelt begjær», igjen fra *Afrodisios*, «hellig for Afrodite». Navnet på den greske gudinnen for kjærlighet og skjønnhet, Afrodite, betydde «seksuell glede».

Referanser
----------

1. ↑  Søk etter *Afrodisiakum* i Bokmålsordboka og Nynorskordboka eller i Det Norske Akademis ordbok
2. ↑   «aphrodisiac (n.)», *Online Etymology Dictionary*

Litteratur
----------

* Froböse, Gabriele; Froböse, Rolf; Gross, Michael (overs.) (2006): *Lust and Love: Is it more than Chemistry?* Royal Society of Chemistry, ISBN 0-85404-867-7.

Se også
-------

* Sildenafil, potensmiddel markedsført under produktnavnet Viagra og annet

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC **·** BNE
 |
Afrodite Urania (Christian Griepenkerl, 1878)
Afrodite stående på en skilpadde, Louvre 
**Afrodite Urania** (gresk: Ἀφροδίτη Οὐρανία), den himmelske Afrodite, var en manifestasjonsform av den greske gudinne Afrodite som sannsynligvis hadde sine røtter i levantinske forbilder.

Pausanias beskriver hennes kult i Athen. Hun er datter av Uranos og Pontos.

Herodot nevner et tempel til Afrodite Urania (Derketo) i Askalon, og han anser dette for å være det eldste tempel overhode viet til denne gudinne. Fønikere fra Askalon skulle ifølge ham så ha grunnlagt de berømte Afrodite-templer på Kypros og Kythera.

Ifølge Pausanias var det assyrerne som først dyrket Afrodite Urania (Ištar?), og kulten spredte seg til Páfos og til Askalon i Palestina og til øya Kythera, som overtok den fønikiske kult.

Strabon likestiller Afrodite Urania av Askalon med Atargatis.

Referanser
----------

1. ↑  Pausanias 1,14,7
2. ↑  Herodot *Historien 1,10*
3. ↑  Strabon *Geographie* XVI,4,27

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aphrodite Urania – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Aphrodite Ourania of the Bosporus by Yulia Ustinova
* Altar and Sanctuary of Aphrodite Ourania (images)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | SUDOC
 |
**Earl Lucian Pulvermacher** (født 20. april 1918 i Rock i Wood County i Wisconsin, død 30. november 2009) var leder for den sedisvakantistiske *True Catholic Church*. Pulvermacher ble valgt den 24. oktober 1998 av sitt samfunn til pave og tok navnet **Pius XIII**.

Liv og virke
------------

Earl Pulvermacher trådte denm 28. august 1942 inn i kapusinerordenen og ble presteviet 5. juni 1946 i Wisconsin. Da han ble ikledt i ordenen fikk han klosternavnet Lucian. Årene 1947–48 var pater Lucian i St. Francis-klosteret i Milwaukee. Fra 1948 til 1970 virket han som misjonær på Ryūkyū-øyene (Japan), og var så frem til 1976 i Australia. 

Etter sin hjemkomst fra Australia i januar 1976 kom p. Lucian til den overbevisning av at pavene Johannes XXIII og Paul VI ikke var rettmessige paver; den siste ekte pave var således pave Pius XII. Han var utilfreds med endringene som fulgte etter Annet Vatikankonsil og orienterte seg mot den katolske tradisjonalisme, men også der ble han desillusjonert og skuffet. Fra 1976 feiret han den tridentinske messe uten noen inkardinasjon i noe katolsk bispedømme, i privatkapeller rundt om i USA. 

Pulvermacher gjorde anspråk på bispeembede, men ble aldri ordinert til biskop. Den 24. oktober 1998 ble Pulvermacher per e-post valt til pave av enkelte lekmenn. De sendte sine e-poster til Kalispell i Montana. Pulvermacher hadde vært eneste kandidat ved valget, og offentliggjorde deretter på sin hjemmeside bilder som viser hvit røyk som stiger opp fra en kamin.

Han døde den 30. november 2009.

Referanser
----------

1. ↑  «His Holiness Pope Pius XIII». truecatholic.us. Arkivert fra originalen 27. september 2012. Besøkt 18. august 2010.
2. ↑  Dennis Roddy: *Popes in the wings*; Pittsburgh Post-Gazette, 10. april 2005.
3. ↑  *Popes in the wings*, Pittsburgh Post-Gazette 10. april 2005
4. ↑   *Who’s your papa? Popes in America*; Blogeintrag von Halfway There auf Zeno.org 16. april 2008.
5. ↑  Vito Martinez OFMCap. «Death of A Pope» **(Englisch)**. Besøkt 11. desember 2009.

Eksterne lenker
---------------

* His Holiness Pope Pius XIII

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF
 |
***Afroscotonomus*** er en slekt av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae). De kan kjennes på lang og smal, mer eller mindre sylindrisk kroppsform og nokså kort bein. Disse billene lever på bakken der den smale kroppsformen hjelper dem å ta seg lett fram mellom løvstrø og røtter.

Utseende
--------

Middelsstore (3 – 10 mm), slanke biller, mer eller mindre sylindrisk kroppsform. De fleste artene er mer eller mindre gul- eller brunaktige. **Hodet** er ganske stort, gjerne mer eller mindre firkantet, og skilt fra brystskjoldet (pronotum) ved en tydelig, smal "hals". Fasettøynene er vanligvis ganske små og antennene tynne. Antennene er festet under en "hylle" dannet av pannens fremkant. **Brystskjoldet** (pronotum) er gjerne lengre enn bredt, noen ganger smalere enn hodet. **Dekkvingene** er omtrent så lange som brystskjoldet, omtrent parallellsidige. **Bakkroppen** er lang og mer eller mindre sylindrisk, oftest kraftig punktert. **Beina** er vanligvis ganske korte, og, særlig hos den artsrike slekten *Lathrobium*, kraftige, tilpasset graving.

Levevis
-------

Smalkortvingene er bakkelevende rovdyr som særlig finnes på litt fuktige steder.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i det sentrale Afrika (Den demokratiske republikken Kongo).

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
			* Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
				+ Underfamilien smalkortvinger, Paederinae Fleming, 1821
					- Stammen **Paederini** Fleming, 1821
						* Understammen Dolicaonina Casey, 1905
							+ Slekten ***Afroscotonomus*** Fagel, 1958
								- *Afroscotonomus mulengensis* Fagel, 1958

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 15. november 2020. Besøkt 15. november 2020.
2. ↑  Fagel, G. 1958. Paederini (Coleoptera Polyphaga) Fam. Staphylinidae. I: *Exploration du Parc National de l'Upemba, Mission G. F. de Witte... (1946–1949)* 51: 1–470.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Afroscotonomus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Afroscotonomus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Kortvinger – Tree of life. (engelskspråklig)
***Ungkarlspappan*** er en svensk filmkomedie fra 1935 regissert av Gustaf Molander. Hovedrollene spilles av Olof Winnerstrand, Birgit Tengroth, Allan Bohlin og Erik «Bullen» Berglund.

Handling
--------

Grev Kristian Örnklo sitter på forfedrenes gods Ekenäs, og får servert mat av hans tjener Fredrik. Greven går på diett og må gi opp alkohol, tobakk og dårlig kosthold på grunn av revmatisme i det ene beinet og andre plager. Gården drives av John Lundgren, legens eldste sønn som også sitter ved bordet. Kristian sier han er fornøyd med Johns måte å håndtere boet på.

Kristian var tidligere militærattaché, og i forskjellige land har han hatt forbindelser som har resultert i barn. Han har gitt mødrene økonomisk støtte, men har brutt kontakten med dem. Han sier at han aldri ønsket å ofre hans egen sinnsro, ved å fylle huset med mange uutdannede barn. Legen sier at Kristian ikke er i stand til å ha oppdra barn med fordi han er alt for egoistisk.

Greven går deretter ned til en sjø hvor gartnerens sønn Olle fisker. Senere ønsker han å samle alle barna sine på gården. Barna nyter sommeren ved gården, og det blir mye ridning på hest og underholdning. Grevens vonde fot blir frisk igjen. Han viser dem rundt på godset, og resten av eiendommen, som barna kommer til å arve. Men senere må Olav fortsette sine musikk-studier i Oslo. Dagmar holder på med ballett i København, og Enrico reiser tilbake til Barcelona. Men det blir oppdaget at det ene barnet, Kerstin, ikke er grevens biologiske barn likevel.

Rolleliste (i utvalg)
---------------------

* Olof Winnerstrand - greve Kristian Örnklo
* Birgit Tengroth - Kerstin Bergman
* Aase Clausen - Dagmar Pedersen
* Stein Grieg Halvorsen - Olav Lykke
* Mario Osward - Enrico Chilenos
* Allan Bohlin - John Lundgren
* Erik «Bullen» Berglund - Fredrik
* Hugo Björne - Erik Lundgren

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Ungkarlspappan* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Ungkarlspappan* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Ungkarlspappan* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

Portaler: Film | Sverige
**Iqan** eller ***Kitáb-i-Íqán*** (*Visshetens Bok*) (arabisk: كتاب الإيقان‎, persisk كتاب ايقان ) er en hellig tekst innen bahai, skrevet av grunnleggeren Bahá'u'lláh ca. 1862-1863, ved slutten av hans landsforvisning i Bagdad, som et svar til en av Bábs morbrødre. I boken beskriver han sin teologi, og tar opp temaet Guds enhet; de guddommelige budbærerne blir sett som "speil" via menneskene kan forstå Gud, og den essensielle enheten i deres læresetninger.

Det sentrale budskapet er at bahai er en monoteistisk religion, at det finns bare en Gud. Religionen er en enhet (men med mange guddommelige budbærere eller manifestasjoner og profeter), og at menneskeheten også er en enhet. Bahá'u'lláh presenterer i boken hva han oppfatter som bevis for den guddommelige skikkelsen i Bábs åpenbaring. Han beskriver videre hvordan profetene opp gjennom tiden møter opposisjon og fornektelse gjennom åndelig blindhet og gjerrighet hos et fanatisk lederskap og presenterer de kvaliteter den sanne søkeren må ha. Videre tar han opp den åndelige meningen angående profetier rundt Kristi gjenkomst, den tolvte imam og begreper som oppstigelse og dommedag. 

Boken ble første gang trykket i 1881 i Bombay.

Teksten på norsk
----------------

* Teksten finnes i antologien *Bahá’í-troens skrifter*, 2007

Eksterne lenker
---------------

* Søk i den engelske utgaven av Kitáb-i-Íqán

| * v
* d
* r
Bahai |
| --- |
| Folk | Bahá’u’lláh • Báb • `Abdu’l-Bahá • Shoghi Effendi • Martha Root • Johanna Schubarth • Bahá’u’lláhs apostler • Sakens Hender |  |
| Skrifter | Kitab-i-Aqdas • Kitáb-i-Íqán • De skjulte ord • De syv daler • De fire daler • Den persiske Bayánen • Bahai-troens skrifter |
| Annet | Det universelle rettferdighetens hus • Nasjonalt åndelig råd for bahaier i Norge • Bahá'ís historie • Qiblih • Symboler • Tilbedelsens hus • Bahai-kalenderen • Huqúqu’lláh |
| Alle artikler om bahá'í |
**Ungersvein på tinget** eller **Jomfrua som gikk til sveinenen** er en folkevise av den typen vi kaller ballade, den regnes som en skjemteballade og typologiseres som TSB F 29 i TSB katalogen.

I Norge er visa dokumentert av Jørgen Moe og Sophus Bugge i Telemark, Torleif Hannaas har en oppskrift fra Hardanger og Ivar Aasen har skrevet opp to andre tekster fra Hordaland. Norsk visearkiv kjenner ingen dokumentert melodi til visa.
I visa bryter en jomfru seg inn til gutten om natta og vil ligge med han, men han enser henne ikke. Om morgenen reiser han til tinget og klager på henne. I Hardangervarianten dømmer dommeren henne til pisking med ris. Hordalandsvarianten feller dom over begge «dei va no beggje like go'», mens i Telemarksvarianten blir gutten ledd ut for at han klager på sin egen skam. I varianten Sophus Bugge skrev opp etter Bendik Sveigdalen har han notert **Valiknut**, og dette er også blitt brukt som tittel på visa.

Visa kan oppfattes som en parodi på en annen ballade TSB 4 Ridder Stig kaster runer i miss. Humoren bygger på en ombytting av kjønnsrollene. Jenta er den aktive og gutten er knipsk. I en gammel dansk variant «I bondedatterens Vold» blir gutten regelrett voldtatt, og deretter karrakterisert som en latterlig person.

Utbredelse
----------

Den eldste kjente dokumentasjon er et dansk visetrykk fra 1710 *Tvende Ny Lystige Viiser* (Den frygtsomme Ungersvend DgF IX s. 174). I Sverige er den kjent fra en dokumentasjon fra 1840-tallet (Den förförde ungersvennen SMB 237)

Litteratur
----------

Olav Solberg, *Den omsnudde verda*, Oslo 1993, s.220f.
Surimi
Kanikama er laget av surimi
**Surimi** (japansk すり身, «oppmalt kjøtt») er japansk foredlet fiskefarse som brukes til produksjon av ulike fiskeprodukter i Japan og i resten av verden. Surimi er en proteinrik fiskefarse laget av renskåret hvitfiskfilet. Fisken hodekappes og sløyes, fileteres, trimmes for ben, skinnes og prosesseres videre til en stabil fiskefarse. Farsen tilsettes så stabilisatorer (ca. 4 %) slik at surimien inneholder ca. 96 % ren hvitfiskfilet. Fiskefarsen beholder sine opprinnelige verdier av saltløselige proteiner og har unike egenskaper når det gjelder stabilitet og bindingsevne. Det stilles strenge krav til hvordan surimi skal produseres, og det finnes ulike kvalitets- og prisklasser av surimi.

Opprinnelse
-----------

Det ble på 1100-tallet oppdaget i Japan at fint opphakket fisk, gjæret og gelatinisert med sukker, ble mer holdbar. Ordet *surimi* siktet opprinnelig på tilberedelsesmåten. Det kan være at oppdagelsen var en overføring fra det østasiatiske fastland - i alle fall var metoden omtrent samtidig kjent også annetsteds. I Kina ble fiskemassen brukt til å lage en type fiskeboller (魚蛋/魚丸) og skulle inngå som ingrediens i en tykk suppe kjent som Geng (羹) og utbredt i Fujian-kjøkkenet. I Japan ble den benyttet til å lage flere slags *kamaboko* eller fiskepølser.

Industrialisert surimifremstilling ble utviklet i 1969 av Nishitani Yōsuke fra Hokkaidos institutt for fiskerieksperimenter.

Se også
-------

* Crabsticks
* Lobnobs

Referanser
----------

1. ↑  Ramadhan, Kurnia; Huda, Nurul; Ahmad, Ruzita (1. februar 2014). «Effect of number and washing solutions on functional properties of surimi-like material from duck meat». *Journal of Food Science and Technology*. 2 **(engelsk)**. 51: 256–266. ISSN 0022-1155. PMC 3907636 Åpent tilgjengelig. PMID 24493882. doi:10.1007/s13197-011-0510-1. Besøkt 4. april 2017. CS1-vedlikehold: PMC-format (link)

Eksterne lenker
---------------

* Norske oppskrifter på surimibaserte produkter

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** TasteAtlas
 |
**Bohemanneset** (også omtalt som **Kapp Boheman**) er et nes i Isfjorden på Svalbard ved inngangen til Nordfjorden.

Starten på den industrielle utnyttelsen av kullet på Svalbard anses å ha startet på Bohemanneset i 1899 da ishavsskipper Søren Zachariassen brøt et parti på 600 hl. Året etter kom han tilbake og okkuperte Bohemanneset på vegne av det nystiftede selskapet Kulkompaniet Isefjord Spitsbergen og satte opp et hus i juli 1900. Driften kom ikke i normal drift før i 1920 da Nederlandsche Spitsbergen Compagnie overtok Bohemanneset. Kulldriften på Bohemanneset ble kortvarig og i 1922 ble husene flyttet til Barentsburg.

I dag står det tre bygninger på Bohemanneset, hvor Zachariassens hus fra 1900 er en av dem. Området er i dag eid av det russiske selskapet Trust Arktikugol som også eier Barentsburg.

Bohemanneset har sitt navn etter den svenske entomologen Carl Henrik Boheman (1796–1868) som var professor ved Naturhistoriske Riksmuseet i Stockholm og som jobbet med innsamlet materiale fra svenske Spitsbergenekspedisjoner.

Eksterne lenker
---------------

* Bohemanneset *Stadnamn i norske polarområde*, Norsk polarinstitutt


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |