recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sverre Morken** (født 19. april 1945) er en norsk kunster som er mest kjent for å ha formgitt en lang rekke norske frimerker og sedler.

Han vokste opp på et småbruk i Folldal med Rondane som nærmeste nabo, og flyttet til Nittedal i 1977. 

Han seilte på Østen og Australia som ung mann. Deretter utdannet han seg som treskjærer og i bokkunstfaget i Oslo. 

I Norges Banks seddeltrykkeri var han grafiker siden 1972 med ansvar for design og gravering av forsidene på pengesedler. I over 30 år har han gravert frimerker for Posten Norge. 

Da avbildningen av Norges riksvåpen til offentlig bruk skulle omarbeides, var det Morken som fikk ansvaret for oppgaven. Hans utforming fra 1992 brukes idag av statlige myndigheter som den offisielle avbildningen av riksvåpenet.

På 50-kronerseddelen har han portrettert eventyrfortelleren Peter Christen Asbjørnsen. Vi kan se et glimt av vannet Ørfiske og dermed Nittedal i bakgrunnen.

I flere sammenhenger har Morken hentet motiver fra Nittedal kommune. Frimerkene med landpostbudet Roar Ramstad foran plassen Mago nord i bygda og steinhoggeren Roll Molander i steinbruddet på Gjelleråsen.

29. juni 2004 fikk Sverre Morken overrakt Kongens fortjenstmedalje i gull. Sverre Morken mottok denne æresbevisning for sin innsats innenfor grafikk og design. Hans arbeide med sedler og frimerker har vært et vesentlig bidrag til at norske sedler og frimerker har fått internasjonal anerkjennelse for sin høye kunstneriske standard og ofte fremstår som eksempler i estetisk utforming.

Morken har i løpet av 30 år designet mer enn 150 frimerker. Dette arbeidet har resultert i en rekke internasjonale priser. Blant annet har norske frimerker blitt kåret til verdens vakreste. Sverre Morken vant i 2003 stor heder for frimerkene utgitt til 100-årsjubileet for Nobels fredspris. Han er også tildelt "Merket for god design" sammen med Enzo Finger for frimerket utgitt til markeringen av kong Olav Vs fødsel. Morken har laget ti prosent av alle norske frimerker som er gitt ut siden 1855.

Morken har eget atelier og galleri i Nord-Atndalen.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** KulturNav
 |
**Carlos Roca Portolés** (født 29. april 1958 i Barcelona, død 11. juni 2003) var en spansk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva og 1984 i Los Angeles.

Roca vant en olympisk sølvmedalje i landhockey under OL 1980 i Moskva. Han var med på det spanske laget som kom på andreplass i landhockeyturneringen bak India. Spania vant den innledende runden der alle seks lagene spilte en enkeltserie, de vil si alle lagene møttes en gang. I finalen møtte de India som ble nummer to i den innledende runden. Spania tapte finalen med 3-4. Roca spilte fire kamper og scoret to mål i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1980 Sovjetunionens flagg Moskva - Sølv Sølv i landhockey, menn Spanias flagg Spania

Referanser
----------

1. 1 2   Catalan Sport Encyclopedia, oppført som Carles Roca Portolés, Enciclopèdia de l'Esport Català ID 10885[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Carlos Roca – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Carlos Roca – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Carlos Roca – FIH Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** ISNI **·** BNE
 |
**Saphinaz-Amal Naguib** (født 1947) er egyptolog og professor ved Institutt for kulturstudier og orientalske språk, Universitetet i Oslo. 

Hun har en mastergrad fra Universitetet i Kairo 1974, ble dr.philos. ved Universitetet i Bergen i 1989 og har siden 1996 vært professor ved Universitetet i Oslo, tidligere var hun førsteamanuensis samme sted. Hennes fagfelt er egyptisk mytologi, koptisk hagiografi og islamske kulturendringer.

Hun har blant annet utgitt *Den egyptiske dødeboken, og tekster om livets vei* (2001), *Mosques in Norway. The Creation and Iconography of Sacred Space* (2001) og *The Intangible Heritage of the Mediterranean. Tradition, Adaptation and Innovation* (2002), og artiklene «Survivals of Pharaonic Religious Practices in Contemporary Coptic Christianity» (2008) og «The aesthetics of otherness in museums of cultural history» (2004).

Eksterne lenker
---------------

* uio.no Personlig hjemmeside
* (no) Publikasjoner av Saphinaz Amal Naguib i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Saphinaz Amal Naguib i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** CRIStin
 |
**Květoslava Petříčková** (født 17. juli 1952 i Praha) var en tsjekkoslovakisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva.

Petříčková vant olympisk sølvmedalje i landhockey under Sommer-OL 1980 i Moskva. Hun var med på det tsjekkoslovakiske damelaget som kom på andreplass i landhockeyturneringen bak Zimbabwe. Det var første gangen landhockey for damer var med på det olympiske programmet. Seks lag deltok og det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes én gang. Tsjekkoslovakia vant tre kamper, en uavgjort og et tap, og med sju poeng ble de nummer to på tabellen ett poeng bak Zimbabwe. Petříčková spilte fem kamper i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1980 Sovjetunionens flagg Moskva - Sølv Sølv i landhockey, damer Tsjekkoslovakias flagg Tsjekkoslovakia

Referanser
----------

1. 1 2   Olympedia, Olympedia utøver-ID 20265, besøkt 3. august 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Květoslava Petříčková – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Květoslava Petříčková – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (cz) Květoslava Petříčková – Tsjekkias olympiske komité Rediger på Wikidata
En **holdemagnet** eller **dørholdemagnet** er en elektromagnetisk innretning som har som oppgave å holde en dør permanent åpen.

Hoveddelen med elektromagneten monteres på vegg eller gulv, og en metallisk ankerplate monteres på dørbladet. Når elektromagneten tilføres spenning vil magnetfeltet sørge for at døren blir stående åpen hvis den åpnes slik at ankerplaten treffer elektromagneten. Døren kan slippes ved å bryte spenningen til elektromagneten; ofte sitter det en bryter på holdemagneten som bryter spenningstilførselen.

Årsaken til at holdemagneter foretrekkes fremfor langt billigere mekaniske dørholdere, er at man har mulighet til å kontrollere spenningstilførselen fra en brannsentral. Dermed vil dører i et brannskille kunne lukkes automatisk ved utløst brannalarm dersom det samtidig er installert dørlukkere.

Holdemagnetens oppgave er primært å hindre at dørlukkerens lukkekraft skal lukke døren. Vanlig holdekraft ligger derfor på rundt 500 Newton.

Noen dørlukkere har en innebygget dørholdemagnet.
Tingstedet med amfi  Foto: Nina Aldin Thune 
Flolid under arbeid på Tusenårsstaden Gulatinget  Foto: Bjarne Thune 
 **Tusenårsstedet Gulatinget** ligger på Flolid i Gulen kommune i Ytre Sogn i Vestland fylke (tidligere Sogn og Fjordane). Dette var Gulen og Sogn og Fjordanes Tusenårssted i 2005.

Tingstedet
----------

Gulatinget har vært holdt på Guløy, på Flolid gard, noen kilometer innenfor Eivindvik, er eneste mulige plass der Gulatinget kan ha vært holdt.

Monumentet
----------

Her er det reist et monument over tingstedet laget av billedhoggeren Bård Breivik. Det består av «Tingveggen», «Tinghella» og «Eldsirkelen», og stedet ble åpnet 27. august 2005 av stortingspresident Jørgen Kosmo, og med blant annet statsminister Kjell Magne Bondevik til stede. Gulatinget var et høytidelig samlingspunkt i sin tid. Kunstverket er tenkt å markere et historisk sted, men også skal det være en identitetskaper for stedet og naturen.

Tingveggen
----------

Tingveggen skal være et symbol på en historisk møteplass og har et mektig monumentpreg. Den er laget av 22 steiner som er reist på høykant. Kunstverket skal markere et historisk sted og har likheter med andre monument i naturen for eksempel Stonehedge. Den monumentale utformingen gjør at kunstverket blir et symbol for tradisjon, makt og stedets historie. Kunstverket er plassert ute i naturen og tanken er at det skal settes i sammenheng med landskapet, naturen og stedet. Stedets historiske røtter skal være en del av selv kunstopplevelsen, men også naturen er blitt tatt med i utformingen av Tingveggen. Dette viser seg i materialet, stein som finnes i knausene og i landskapet i Gulen.

Monumentet skal også ha en praktisk funksjon som scene og bakgrunn for fremsyninger og musikk. Det er også laget et amfi i tilknytning til Tingveggen som gjør at monumentet er i dialog med sine omgivelser i stedet for å stå som et fremmed element i naturen.

Referanser
----------

1. 1 2  Morland, Eirik Stanghelle: «Tingveggen på Gulatinget» i *Kjelda* nr 2, 2010 side 28
2. ↑  Morland, Eirik Stanghelle: «Tingveggen på Gulatinget» i *Kjelda* nr 2, 2010 side 27
 ·

Litteratur
----------

* Morland, Eirik Stanghelle: «Tingveggen på Gulatinget» i *Kjelda* nr 2, 2010 utgitt av Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane side 27-28

Eksterne lenker
---------------

* Tusenårsstedets hjemmeside
* Omtale av åpningen
* Bilder av tusenårsstedet og fra åpningen
* Soga om Håkon Håkonsson
*Se pekerside for flere forekomster av Damstredet.*
**Damstredet** (1–11, 2–26) er en smal og krokete gate i Bergfjerdingen i Oslo, bydel St. Hanshaugen. 

Bygningene langs Damstredet er alle lave trehus, og stammer fra perioden 1810 til 1860. Det første huset, *Solberg*, nåværende adresse Damstredet 1, ble oppført i 1756 av billedhoggeren Ole Meyer. Nevøen hans, billedhoggeren Andreas Hansen Meyer, tok over huset i 1767, mens sønnen hans, Ole, også billedhugger, oppførte en ny bygning i 1838. Vennen hans, forfatter og poet Henrik Wergeland, da nygift, flyttet inn, og tilbrakte to av sine mest produktive år her, før han flyttet til *Grotten* i 1841. *Solberg* ble senere hjemmet til arkitekt Heinrich Ernst Schirmer, og senere generalmajor og forsvarsminister (1868–1872) Nils Christian Irgens.

Galleri
-------

* 
* 
* 
* 
* Rabarbraslottet overst i Damstredet hvor Henrik Wergeland bodde som nygift 1839–1841Rabarbraslottet overst i Damstredet hvor Henrik Wergeland bodde som nygift 1839–1841
*

Referanser
----------

1. ↑  «Oslo kommune – Bydelsoversikt (D)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.

Litteratur
----------

* Oslo byleksikon: Damstredet

Eksterne lenker
---------------

* 360 graders panorama
* Oslosurf om Damstredet Arkivert 10. november 2006 hos Wayback Machine.
* Historien om *Solberg*

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
«Tussefolk», postkort av eventyrtegneren Theodor Kittelsen (1857–1914) utgitt 1908 Foto: Fra Nasjonalbibliotekets samlinger 
**Tusse** eller **tuss**, i flertall **tusser**, er i mange norske bygder navn på noen av de vanligste overnaturlige vesnene eller vettene i  norsk folketradisjon, nemlig huldrefolket, også kalt «de underbuans» eller «underjordiske». Norrønt *þurs* eller *þuss* betyr «troll».

«Tussebryllup», postkort av Th. Kittelsen utgitt ca. 1948. Foto: Nasjonalbiblioteket 
Tussene har et liv som gjenspeiler menneskenes skikker. Mennene, kalt «huldrekaller», «tusseladder» og annet, blir i folketroen ofte framstilt som kortvokste, grå- eller blåkledte gubber, mens huldrene blir skildret som vakre kvinner med kuhale og innhul rygg. Tussene bor under jorda, men gjerne nær mennesker i tilknytning til gårder og særlig setre. Mange sagn forteller om samkvem med mennesker, ofte til gjensidig nytte.

Mens tussene var hedenske i resten av landet, ble de ansett som «kristnet» i Setesdal, der det lokale synet på tusser var at de gikk i kirke, at de bygget kirker og hadde egne prester. De hadde samme opphav som mennesker, selv om tussetradisjonene i Setesdal var blandet sammen med overleveringer om huldrer og underjordiske i resten av landet. «Tussehaugene» lot seg lett identifisere som gamle gravhauger, og på lørdager ble det i Setesdal ofret øl, lefse og førstegrøde til tusser og vetter. Begge grupper ble regnet som skytsånder som rådet for hjemmets trivsel og velferd, mye som romernes *lares*.

Mens man ennå drev med seterdrift, var det god skikk å banke på seterdøra ved ankomst for sesongen og spørre om man fikk bo der den sommeren. Gjorde man ikke det, kunne huldrefolket hevne seg ved å gjøre buskap syk, eller gjøre ugagn og hærverk på gods og gård.

Det kunne være nødvendig å lure tussene. Budeier kunne skjære hull i melkebøtten og sette en «dvergnagle», dvs. en propp av gjennomsiktig «dvergstein» (bergkrystall), i hullet. Tussen trodde hullet var åpent, og at melken ville renne ut. Da tok han seg ikke bryet med å hindre budeien i melkingen hennes.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Tusser» i *Store norske leksikon* (fri gjenbruk)
2. ↑  Olav Aukrust: *Dødsrikets verdenshistorie*, bind 2 (s. 178), forlaget Grøndahl Dreyer 1995, ISBN 92-504-2256-2
3. ↑  Thor Bryn: «Om tusser og fisk», *Den norske turistforenings årbok 1950* (s. 183)

Se også
-------

* Hulderfolk, de underjordiske
* Gårdsnisse, gardvord, haugbonde
* Vette
* Fakse-Brokke
**Maglor:** (også kjent som **Den mektige sanger**) er en fiktiv fra person fra 'J.R.R. Tolkiens bok *Silmarillion*. 
Maglor var andre sønn av noldofyrsten Fëanor og hans hustru Nerdanel. Han ble født i Valinor i Valinors glanstid, og han var den eneste gjenlevende av Fëanors sønner i slutten av boken.

Maglor ble med de andre noldoene i landflyktighet i Beleriand, og han slo seg til slutt ned i Maglorgapet rett vest for sin brors hjem på åsen Himring.

Maglor og hans bror Maedhros klarte rett etter vredens krig å stjele de to gjenværende silmarillene. Men på grunn av noldoenes dom, var de ikke lenger verdige til å holde stenene, i stedet ble de påført uutholdelige smerter av dem. Maglor kastet derfor silmarillen i havet, og skal ifølge legenden gå langs verdens strender og synge om sitt tap. 

Maglor hadde seks brødre:

* **Maedhros:** *den Høye.*
* **Celegorm** *den Fagre*.
* **Caranthir** *den Dystre.*
* **Curufin** *den Listige og Kraftfulle*.
* **Amrod og Amras**( *tvillinger*).

Portal: Litteratur
*Se pekerside for flere forekomster av Damveien.*
**Damveien** (1-31, 2-28) i Oslo er en villavei mellom boligområdene Disen og Lofthus i Nordre Aker (tidl. Grefsen) bydel i Oslo. Veien strekker seg fra Disengrenda i sør til den tidligere eplehagen ved Grefsen Sanatorium i nord. Veien har i alt 29 nummer. Tidligere var det en dam på sanatoriets område som veien har navn etter. Eplehagen og dammen måtte i 1997 vike plass for Disen skole.

Nord for Damveien 12 løper Bueveien inn som en sidegate fra vest. Lenger nord er veien privateid.

Deler av Damveien ligger på gamle Disen gårds grunn. Låven er revet, men stabburet står fortsatt. Den gamle hovedbygningen har i dag adresse Kolderups vei.

Se også
-------

* Liste over Oslos gater

Litteratur
----------

* Oslo byleksikon: Damveien

Eksterne lenker
---------------

* Oslo kommune – bydelsoversikt

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Magnar Hellebust** (født 30. juni 1914 på Lindås, død 15. februar 2008) var en jurist, rådmann (fra 1947 til 1983) og samfunnsbygger i Harstad. Kommunikasjon var en hjertesak for Hellebust, og i hans rådmannstid skjedde det en betydelig utviking i Harstad-regionen med bygging av Tjeldsundbrua og flyplassen på Evenes som de mest kjente prosjektene. I 1964 ble Harstad slått sammen med landkommunene Trondenes og Sandtorg. Disse viktige begivenhetene for regionen var det Hellebust som var den drivende kraften bak. I 1962 ble selskapet Tjeldsundbrua AS stiftet med Hellebust som styreformann og ildsjel, og allerede 22. oktober 1967 kunne brua åpnes – ett år tidligere enn planlagt. Flyplassen på Evenes ble åpnet 30. juni 1973. 

Hellebust var også en ledende forkjemper for planer om forlengelse av Nordlandsbanen fra Fauske til Tromsø. Dette jobbet han iherdig med på 1970- og 1980-tallet, og klarte å få prosjektet på den samferdselspolitiske dagsordenen. Men prosjektet kom aldri lenger enn til planleggingsstadiet.

Hellebust var i to perioder vararepresentant til Stortinget for Venstre i Troms. I 1949 tok han initiativ til å blåse nytt liv i bladet Haalogaland – et blad som hadde blitt stoppet av nazistene i 1941. Men han lyktes ikke med å skape en levedyktig avis, og i 1954 måtte bladet gi opp i konkurransen med Harstad Tidende og Folkeviljen.

Som rådmann var Hellebust også formann i Havnestyret. Det var seks ordførere i Harstad i hans tjenestetid. Hellebust behersket russisk og virket som tolk i forskjellige sammenhenger.

I 1939 virket Magnar Hellebust som dommerfullmektig i Lyngen. Han sluttet da han fikk en nazistisk sorenskriver som sjef. De første årene etter andre verdenskrig arbeidet han ved Finnmark-kontoret i Harstad.

Hellebust var far til skuespilleren og artisten Kine Hellebust.

Litteratur
----------

* *Varige spor*: dikt og viser gjennom 50 år. Harstad : Aas, 1987
* *Venner i nord*. Om Harstads vennskapsbyer i Norden. Harstad: Aas, 1983
* *Vise versa*. Harstad, 1978
* *Årbok for Harstad*. Harstad historielag, 1989, 2000
* *Lufta i Harstad*: harstadfolk ser tilbake. Harstad : Admiralen, 2001
* *Vanylven*: liv og verksemd i bygda omkring 1880. Harstad: Aas, 1989
* *Studentene fra 1932*. Bokkomiteen for studentene fra 1932, 1957
* Forberg, Bjørn Tore: *Tjeldsundbrua: porten til øyriket*: 1953-1983. Harstad, 1983
* Jacobsen, Yngve: *En flyplass blir til: Harstad-Narvik lufthavn, Evenes*. Harstad, 1993
* Steinnes, Kristian: *Ved egne krefter: Harstads historie 1904-2004*. Harstad kommune, 2003
* Reppen, Gunnar: Trykkerier og aviser i Harstad. Harstad 2007

Eksterne lenker
---------------

* (no) Magnar Hellebust hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Magnar Hellebust hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** BIBSYS **·** Stortinget **·** VIAF **·** ISNI
 |
***Stolen*** er en australsk dokumentarfilm fra 2009 som avslører slaveri i leirer som drives av bevegelsen Polisario. Filmen ble skrevet og produsert av Violeta Ayala og Dan Fallshaw og hadde premiere på Sydney Film Festival i 2009. Filmen har blitt vist på over 70 internasjonale filmfestivaler; 2009 Toronto International Film Festival, IDFA, Seattle IFF, Glasgow Film Festival, MIFF, One World Film Festival, Docaviv, It's All True, Singapore IFF, Cleveland IFF og på Kortfilmfestivalen i Grimstad.

Filmen har blitt kritisert for å gi en feilaktig beskrivelse av situasjonen i leiren og i forbindelse med visningen i Norge ble det fra støttekomiteen for Polisario truet med rettslige forføyninger mot filmen, noe som bidro til at den ikke ble vist på Bergen internasjonale filmfestival.

Referanser
----------

1. ↑  De gode hensikters forbannelse, artikkel i *Aftenposten*, 21. oktober 2010

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Stolen* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Stolen* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Stolen* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Stolen* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
*For elva av samme navn i Hubei, Kina, se: Dan Jiang.*

**Dan** er den største kildeelv til Jordan. Elva har fått navn etter den kanaaneiske byen Dan, som ble okkupert av Dans stamme under Dommernes bok-perioden. Inntil seksdagerskrigen var Dan det eneste nedslagsfeltet til Jordanelven som lå fullstendig innenfor israelsk territorium. 238 millioner m³ vann renner årlig gjennom elven til den jordbruksintensive Huladalen. I 1966 resulterte dette i en disputt mellom utbyggere og miljøvernere som varte i tre år i rettssystemet. Resultatet ble et verneprosjekt på 0,49 km² ved elvas kilde som fikk navnet Tel Dan-reservatet.

Referanser
----------

1. ↑  «Israel Photography Photos Images and Pictures - Dan River Pictures». *www.chameleonseye.com* **(engelsk)**. Arkivert fra originalen 7. februar 2017. Besøkt 21. mai 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dan River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GeoNames
 |
Bokens tittelside
***Magnalia Christi Americana*** (tilnærmet: *Det prektige arbeidet til Kristus i Amerika*) er en bok utgitt i 1702 av Cotton Mather (1663–1728). Tittelen er på latin, men dens undertittel er på engelsk: *The Ecclesiastical History of New England*, «Den ekklesiastiske historien i New England». Ekklesiastisk betyr kirkelig. Tittelen til tross, den ble hovedsakelig skrevet på engelsk og trykket i London «for Thomas Parkhurst, for Bibelen og De tre kroner, Cheapside.»

Den består av syv «bøker», eller deler, samlet i to bind, forteller i detaljer den religiøse utviklingen i Massachusetts og andre nærliggende kolonier i New England fra 1620 til 1698. Et utdrag fra boken i *The Norton Anthology of American Literature* forteller om arbeidet og resultatene til William Bradford, guvernøren i Plymouth-kolonien. Andre bemerkelsesverdig deler i boken er Mathers beskrivelse av hekseprosessene i Salem, hvor han kritiserer en del av metodene til domstolen og forsøker selv å distansere seg fra hendelsene og justismordene han selv deltok i. En annen del er rømningen til Hannah Dustan, en av de best kjente fangefortellinger. Han har også en fullstendig «catalogus», katalog, over alle studentene som har tatt eksamen ved Harvard College (som siden ble Harvard University), foruten at han også forteller om opprettelsen og grunnleggelsen av Harvard College i seg selv. Han hevder også at puritanske slaveeiere burde gjøre mer til å omvende sine slaver til kristendommen.

Eksterne lenker
---------------

* *Magnalia Christi Americana* - kopi online via Google Books.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Sjønståelva** er en elv i Fauske kommune, Nordland, og er hovedelva i Sulitjelmavassdraget. Øvre del av elva kalles også **Langvasselva**. Fallstrekningen fra Langvatnet til Sjønstå innerst ved Øvervatnet er bygd ut i Sjønstå kraftverk. Det er utallige sidebekker inn i elva. Langs Sjønståelva går fylkesvei 830. Tidligere gikk Sulitjelmabanen langs elva. Vassdraget er regulert med flere vannkraftverk. Elva er 12,7 km lang, og har et nedbørfelt på 779,45 km². Middelvannføringen ved munningen er 32,8 m³/s.

Sjønståelva renner rolig fra Langvatnet, men noen strykpartier. Eneste foss ligger ved kote 60, elva går gjennom en del trange partier med bratte lier. Elva har vært sterkt forurenset. Etter at Sjønstå kraftverk ble bygget ledes store vannmengder vekk fra Langvatnet og ned til Øvervatnet, dette har ført til mindre forurensning. Nedre del av elva er lakseførende og har en fast bestand av øret.

Vannkraftutbygging
------------------

Det er flere kraftstasjoner i vassdraget drevet av Salten kraftsamband:

* Sjønstå kraftverk med ytelse 35 MW og midlere årsproduksjon 282 GWh
* Lomi kraftverk med ytelse 60 MW og midlere årsproduksjon 362 GWh
* Fagerli kraftverk med 24 MW midlere årsproduksjon 252 GWh
* Daja kraftverk med 15 MW midlere årsproduksjon 157 GWh

Det er i 2013 søkt konsesjon hos NVE for utbygging av Sjønståfossen kraftverk. Det er planlagt et inntak 58,4 moh ved eksisterende terskel i elva. Installert effekt vil bli på ca. 2,7 MW. Etter planene vil årsproduksjonen være på 7,3 GWh. Utbyggingen vil føre til ytterligere redusert vannføring på en 1370 m lang strekning i Sjønståelva. Det er planlagt å slippe en minstevannføring på 600 l/s i sommersesongen og 150 l/s i vintersesongen.

Det foreligger også planer for Lappland kraftverk, som om det blir realisert, vil endre vannføringen i Sjønsåelva betydelig ved at store svenske vassdrag bli ført over til Norge.

Referanser
----------

1. ↑  Statens kartverk
2. 1 2  «NVE Atlas». Norges vassdrags- og energidirektorat
3. ↑  Olav Bjerkaas: *Vassdragsrapport - Sjønståelva* side 4.
4. ↑  Olav Bjerkaas: *Vassdragsrapport - Sjønståelva* side 5.
5. ↑  Olav Bjerkaas: *Vassdragsrapport - Sjønståelva* side 7.
6. ↑  Salten kraftsamband
7. ↑  NVE Konsesjoner

Litteratur
----------

* Olav Bjerkaas (1989). *Vassdragsrapport - Sjønståelva* (PDF) **(norsk)**. Miljøverndepartementet. ISBN 82-7143-728-7 Sjekk `|isbn=`-verdien: checksum (hjelp). Arkivert fra originalen (PDF) 3. januar 2015. Besøkt 3. januar 2015.

Eksterne lenker
---------------

* Salten kraftsamband
* Sverres side

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
**Magnar Flornes** (født 14. november 1928 i Aurland, død 2. mars 1986 i Asker) var en norsk jurist og Norges riksadvokat fra 1979 til 1986.

Han ble cand.jur. i 1954 og arbeidet i en rekke stillinger i statsadministrasjonen fra 1955 til 1968, men var også politifullmektig i Vardø fra 1962 til 1963 og konstituert byrettsdommer i Bergen i 1966. Fra 1969 var han statsadvokat i Eidsivating og i 1970 fikk han samme jobb ved Riksadvokatens kontor. 

Magnar Flornes etterfulgte Lauritz Dorenfeldt som riksadvokat i Norge fra mars 1979.

Saker
-----

Som riksadvokat hadde Magnar Flornes mange store saker. Størst var nok Treholt-saken, hvor pressemeldingen om pågripelsen av byråsjef Arne Treholt ble sendt ut av riksadvokat Magnar Flornes 21. januar 1984.

> Magnar Flornes reiste også straffesak mot Hans Bratterud fordi predikanten hadde krenket homofile. Ti år tidligere var homofil praksis forbudt ved lov, nå var de homofile under riksadvokatens beskyttende vinger. For øvrig skal det legges til at verken før eller siden har påtalemyndigheten aksjonert i så mange pornografisaker som under Flornes: Grunnen var at «pornografi som aldri før sto på den politiske dagsorden, samtidig som den offentlige bevissthet og indignasjon i sjelden grad var rettet mot dette problemet», skriver Erling O. Lyngtveit i Riksadvokatsembetets eget jubileumsskrift.
> 
> 
> Harald Stanghelle i en kommentar i Dagbladet.
> 
>

Litteratur
----------

* Hvem Hva Hvor 1980 ISBN 82-516-0756-6
* *Riksadvokater gjennom 100 år – jubileumsskrift for Riksadvokatembetet* som kom ut i 1990, har et kapittel *Riksadvokatembetet etter 1979* av Erling O. Lyngtveit som handler om Magnar Flornes.

Referanser
----------

1. ↑  DagbladetMagasinet: Her er pengebeviset
2. ↑  Politisk riksadvokat
| Sjøslaget utenfor Point Pedro |
| --- |
| Konflikt: Den srilankiske borgerkrigen 1983- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 29. august 1993 |
| Sted | Nordøst for Point Pedro på Sri Lankas nordkyst |
| Resultat | Sjøtigrene seiret |

 |
| Stridende parter |
| Sri Lankas marine (SLN) | LTTE Sjøtigrene |
| Kommandanter og ledere |
| Løytnant Wimalaweera | Ukjent |
| Styrker |
| 1 hurtiggående patruljebåt i Dvora-klassen med en besetning på 13 mann | 4 ST kampfartøyer inkludert en selvmordsbåt |
| Tap |
| Dvora-patruljebåten senket med alle ombord | 2 svarte tigre drept om bord på selvmordsbåten |

**Sjøslaget utenfor Point Pedro** var et sjøslag som foregikk om morgen den 29. august 1993. Det var et av de aller første maritime sammenstøt mellom kampfartøyer fra begge parter under den srilankiske borgerkrigen. Det var også første gang Sri Lankas marine (SLN) mistet en av deres patruljebåter i Dvora-klassen i åpen strid med fiendtlige sjøstyrker. Sjøslaget ble forløperen til en meget aktiv periode i krigen til sjøs.

Sjøslaget
---------

Ved daggry til den 29. august var patruljebåten P 484, kommandert av løytnant Wimalaweera, på patrulje nordøst for Point Pedro på Jaffna-halvøya. Patruljebåten kom under angrep av fire hurtiggående småfartøyer bestykket med 12,7 mm mitraljøser kl. 9.30 på formiddagen. Under sjøstridighetene ble de omringet og beskutt på alle kanter av sjøtigrene helt fram til en båt med eksplosiver kjørte inn i patruljebåten. De to svarte sjøtigrene, major Puvindran og kaptein Manirasan, sprengte seg og sin båt i en stor eksplosjon som ødela patruljebåten og etterlot den synkende. Deretter kom andre sjøtigre til, tok seg om bord og de tok bort all bestykning, inkludert to 23 mm maskinkanoner, en 12,7 mm mitraljøse og ammunisjon. Alt personell fra SLN hadde blitt drept enten under eksplosjonen eller idet båten sank. Tilsammen ble 13 drept, hvorav de to løytnantene Wimalaweera og Punchihewa var med på toktet på Det indiske hav denne dagen istedenfor å være på sin egen patruljebåt.
**Damsgårdssundet** i Bergen er den smaleste delen av Puddefjorden, og ligger mellom bydelene Møhlenpris på nordøstbredden og områdene Laksevåg, Damsgård, Gyldenpris og Solheimsviken på sørvestsiden. Damsgårdssundet starter ved Kirkebukten på Damsgård i nord og ender ved Nygårdsbroene i sør.

Historie
--------

Kongene på Alrekstad gjorde i liten grad bruk av innseilingen, ettersom strømmen var stri inn i Alrekstadvågen (Store Lungegårdsvann) under det som i dag er Nygårdsbroen. Dette sundet var dessuten ofte islagt. Den nederste dammen i Nygårdsparken var tidligere en fjordbukt, så skip kan ha lagt til der.

I nyere tid var sundet i mange tiår preget av skipsfart og industri. Bergens Mekaniske Verksted ble etablert i Solheimsviken i 1855. Andre viktige industribedrifter i dette området var Mjellem & Karlsen Verft, Sabb Motor, Kavli, IFA malingsfabrikk og Gyldenpris Slip og Mekaniske Værksted.

Ny bydel og nye virksomheter
----------------------------

Siden begynnelsen av 2000-tallet har mye av de tradisjonelle industriområdene blitt omregulert til bolig og mer moderne næring. På vestsiden av sundet har Bergen og Omegn Boligbyggelag en rekke byggeprosjekter, og sammenlagt er det planlagt 30.000 m² boligflate. I Solheimsviken næringspark var det i 2014 nærmere 4.000 arbeidsplasser. Messehallen Arenum ble revet for å gi plass til DNB Solheimsviken.

Både i Solheimsviken og på Marineholmen har kunnskapsbedrifter og konsulentbyråer overtatt for verftsindustri og mekaniske verksteder.

### Bedrifter langs Damsgårdssundet i dag

* Bouvet
* Cornerteateret (driftes av Vestlandske Teatersenter og ProScen)
* DNB
* Handelshøyskolen BI
* Kaffebrenneriet
* Media Bergen
* Nansensenteret
* Vitensenteret

### Småpudden

Høsten 2014 begynte anleggsarbeidene på den 154 meter lange gangbroen «Småpudden», som er en gang- og sykkelbro mellom Fløttmannsplassen ved Damsgårdsveien og Marineholmen. I mars 2016 ble grunnsteinen til broen ble avduket av byrådene Henning Warloe og Eiler Macody Lund. Dette skjedde ved Damsgårdsveien 57, der brofestet på Løvstakksiden ligger. «Småpudden» er bygget som en bjelkebro over fem spenn med hydrauliske klaffer, slik at broen kan åpnes når det kommer høye båter. Båter med seilingshøyde under fire-fem meter kan passere fritt under broen. Bredden på seilingsløpet er 20 meter når broklaffene er åpne. Broelementene ble produsert i Gdańsk i Polen av entreprenørselskapet Vistal. Da elementene var ferdig, ble de fraktet med båten «Arctic Rock», og ankom Bergen 30. mars 2016. «Småpudden» ble offisielt åpnet tirsdag 14. juni 2016. Ideen til gang- og sykkelbro ble forslått i et høringsutkast til Bergen kommune i 2003 av Nykrohnborg vel ved Rolf Rasmussen.

Referanser
----------

1. ↑  «Puddefjorden», *Bergen byleksikon*
2. ↑  «International Farvefabrik», *Bergen byleksikon*
3. ↑  «Familien Lossius på Gyldenpris»
4. ↑  Dag Olav Mosevold: «Duket for ny bydel i Bergen», NRK 25. februar 2003

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon
 |
Stollen.
**Stollen**, eller *Christstollen*, er en tysk hvetekake med tørkede frukter, som tradisjonelt bakes til jul. Navnet «*Christ*stollen» henspiller på at hvetekaken eller fruktbrødet ofte pyntes med melis eller melisglasur. Den hvite kaken kan derfor visuelt minne om et lite barn svøpt i hvitt klede, slik. Juleevangeliet forteller at det nyfødte Jesusbarnet – Kristus – ble svøpt og lagt i en krybbe.

Beskrivelse
-----------

Hvetedeigen til en stollen er en tung deig; til 10 kg hvetemel brukes minst 3 kg smør eller margarin og 6 kg marsipan, rosin, mandel, kandiserte pomeransskall og annen tørket frukt. Kaken formes til en pølse og stekes på brett i stekeovn. Når den er ferdigstekt og avkjølt, dekkes den vanligvis med melis som glasur eller melisdryss.

En variant av stollen er en klassisk julekake fylt med tørket frukt og sprit. Ingrediensene i denne varianten omfatter gjerne rosiner, store mengder tørket frukt, valnøtter, whisky eller konjakk, kanel, ingefær og kryddernellik.

Referanser
----------

1. ↑  Lotta Brinck, Lisa Örtengren (1997). «Jul igjen. Pynt, gåver, julebakst, mat.». *www.nb.no* **(norsk)**. s. 36–37. Besøkt 2. desember 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Stollen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** TasteAtlas **·** GND
 |
Sverre Kolterud (nr. 2) sammen med andre norske hoppere og kombinertløpere i Lake Placid, 1932.  
Foto: Ukjent (Norsk Bergverksmuseum / Digitalt Museum)
**Sverre Christiansen Kolterud** (født 15. mars 1908 på Dokka, død 7. november 1996 i Oslo) var en norsk kombinertløper som konkurrerte på begynnelsen av 1930-tallet. 

Sverre Kolterud vokste opp i en stor søskenflokk på gården Søndre Kolterud i Nordre Land kommune. Hele fire av søskenene fikk premie i Holmenkollen. Sverre fikk to kongepokaler, han vant også Damenes pokal flere ganger. Han deltok i Vinter-OL 1932 i Lake Placid og var også tatt ut til å delta i Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen, men da ble han skadet og måtte følge konkurransene fra tribunen.

Etter den aktive karrieren ble Sverre Kolterud profesjonell skiløper. Han turnerte både i London og i de store metropolene i USA og hadde oppvisninger, blant annet sammen med isdronningen Sonja Henie. Han deltok også i filmen Trysil-Knut, der han gjorde stuntene som stand-in for Alfred Maurstad.

Senere arbeidet han i flere av de store sportsbutikkene i Oslo, hvor han stilte ut premiene og veiledet kunder. Siste del av sin yrkeskarriere fikk han i Oslo Sparebank, der han ble til han gikk over i pensjonistenes rekker.

Internasjonale meritter
-----------------------

* Ski-VM 1931 – sølv (hopp / 18 km)
* Ski-VM 1934 – sølv (hopp / 18 km)
* Vinter-OL 1932 – 4.-plass (hopp / 18 km)

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Sverre Kristian Kolterud, (15.mars 1908 - 07.november 1996).», besøkt 16. august 2021[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Nils Erik Nilsen: *Sverre Kolterud*. Nekrolog i Aftenposten 0. januar 1997 side 18.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sverre Kolterud – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Sverre Kolterud – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Sverre Kolterud – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Sverre Kolterud – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Sverre Kolterud – FIS (kombinert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Brente tomter** (svensk: *Brända tomten*) er et skuespill av August Strindberg fra 1907. Dramaet er det andre av hans såkalte kammerspill. De øvrige er Uvær, Spøkelsessonaten, Pelikanen og Svarta handsken. Det har fått navn etter Strindbergs revne barndomshjem på Riddarholmen, også hjemmet på Norrtullsgatan 14 forekommer i stykket. Strindberg nevner dette i et brev til Bonniers förlag i 1909: «Min bror Axel har sendt fødselshuset til Schering, men det kommer igjen. Det var Sundhetskollegiums hus på Riddarholmen. Derimot eier han nå en fortreffelig tegning av 14 Norrtullsgatan der vi bodde fra 1852. Der opplev{de} jeg det som står sterkest i tjenestekvinnens sønn, min mors død, min fars omgifte og min artiumeksamen. Huset er revet; men spiller i Tryckt och Otryckt (Nemesis) og forekommer også i kammerspiller *Brända Tomten*.»

Det finns også en Brända tomten i Gamla stan.

Norske oppsetninger (ufullstendig)
----------------------------------

* 18. november 1975 – Fjernsynsteater (Tittel: *«Etter brannen»*)

Norske oversettelser (ufullstendig)
-----------------------------------

* 1975 – Oversatt av Elisabeth Thams under tittelen: *«Branntomten»*

Referanser
----------

1. ↑  Språkbanken, Göteborgs universitet
2. 1 2  (no) Branntomten hos Bibsys

Eksterne lenker
---------------

* Les om mottagelsen ved den svenske urpremieren og hele teksten til dramaet hos Dramawebben

Portaler: Litteratur | Sverige
**Nordbyen** er en liten bydel og ei gate i Tønsberg i Vestfold som ligger mellom Slottsfjellet og Tønsbergfjorden og våtmarksområdet Ilene i nord. Navnet kommer naturlig nok av at Nordbyen ligger nordvest for Tønsberg sentrum. 
Nordbyen består av en kort, smal gate med Tønsbergs eldste sammenhengende trehusbebyggelse. Der ligger også byens eldste hus, Nordbyen 16, også kalt Bentegården. Nyere undersøkelser viser at huset trolig ble bygd rundt 1690. Nordbyen var med sine trange smug i ly under fjellet tidligere regnet som et typisk arbeiderstrøk. Et sjøbad med eget bryggeanlegg for byens befolkning ble åpnet i havnebassenget i Tønsbergfjorden utenfor Nordbyen i 1937. Badet ble revet på 1970-tallet på grunn av for dårlig badevannskvalitet.

Gjenåpning av den gamle jernbanetunnelen Slottsfjelltunnelen som veitunnel for fylkesvei 308 på 1970-tallet skapte en barriere mellom Nordbyen og Storgata på den siden av veien. 

Vestfoldforfatteren Margaret Skjelbred bor i Nordbyen.

* Nordbyen sett fra Ilene. Slottsfjellet t.v.Nordbyen sett fra Ilene. Slottsfjellet t.v.
* Del av panoramafoto av Tønsberg i 1908 med Nordbyen langs Tønsbergfjorden under Slottsfjellet, landemerket i byen, til venstre i bildet. Foto: RiksantikvarenDel av panoramafoto av Tønsberg i 1908 med Nordbyen langs Tønsbergfjorden under Slottsfjellet, landemerket i byen, til venstre i bildet. Foto: Riksantikvaren
* Nordbyen vest for Slottsfjellet ut mot Byfjorden, foran til høyre i bildet.  Flyfoto: Widerøe, 1957 / VestfoldmuseeneNordbyen vest for Slottsfjellet ut mot Byfjorden, foran til høyre i bildet.  Flyfoto: Widerøe, 1957 / Vestfoldmuseene
* Bebyggelsen i Nordbyen sett fra sør. Bentegården til venstre i bildet. Foto: Karl Ragnar GjertsenBebyggelsen i Nordbyen sett fra sør. Bentegården til venstre i bildet. Foto: Karl Ragnar Gjertsen
* Byens eldste hus, Bentegården fra rundt 1690, ligger i Nordbyen. Foto: Jan Anderssen, 1973Byens eldste hus, Bentegården fra rundt 1690, ligger i Nordbyen. Foto: Jan Anderssen, 1973

Eksterne lenker
---------------

* Nordbyens historie
* Luftfoto og kart av Nordbyen[*død lenke*]
***Vozvrasjtsjenije v 'A'*** (originaltittel: *Возвращение в «А»*) er en russisk film fra 2010, regissert av Jegor Kontsjalovskij.

Handling
--------

Et ungt, kreativt team av russiske og kasakhiske TV-ansatte blir sendt på en farefull reise fra Almaty til Afghanistan, i håp om å filme en dokumentarfilm som skal følge i fotsporene til Aleksander den store. Teamet blir ledsaget av en mann som en gang kjempet i landet Afghanistan, og mistet et bein i denne konflikten - Marat Ayumov. Han snakker flytende persisk, og er godt kjent med skikker, tradisjoner og det afghanske lovverket.

Men det ingen andre vet er at Ayumov egentlig tjenestegjorde i GRU under kommando av den legendariske Kara Major (spilt av Arman Asenov) eller at Ayumov også har sine egne personlige grunner til å returnere til Afghanistan.

Skuespillere
------------

* Sejdulla Moldakhanov som Marat Ajumov
* Berik Ajtzjanov
* Denis Nikiforov som Andrej Ostrovskij
* Ivan Zjidkov som Alekseij

Referanser
----------

1. ↑  Возвращение в А (2011)
2. ↑  ВОЗВРАЩЕНИЕ В "А" (2010)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Vozvrasjtsjenije v 'A'* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Det raserte Gamle Van (Tushpa)
**Tushpa** (armensk: Տոսպ *Tosp*, assyrisk: *Turuspa*, *Tuşpa*) var på 800-tallet f.Kr. hovedstad for olddtidsriket Urartu. Den ble senere kjent som **Van**, et navn som er avledet fra *Biaina*, de egne innbyggeres navn på Urartu.

De gamle ruiner ligger rett vest for byen Van og øst for Vansjøen i provinsen Van i Tyrkia.

Tushpa ble rikets hovedstad i kong Sarduri Is regjeringstid, som var fra 834 til 828 f.Kr. Byen oppstod rundt en gammel urartisk festning, som i dag kalles *Van Kalesi*. «Hersker av byen Tushpa» ble en del av titulaturet til alle urartiske herskere.

Tushpa dukker første opp skriftlig i en innskrift under den assyriske konge Šulmanu-ašared III (*Salmanassar III*, regj. 858-824). Salmanassar III forteller i innskriften om en seier over kong Sarduri. Med tiden actok byens betydning, og navnet ble forandret til *Van*.

Under kampene mellom osmanene og russerne under første verdenskrig ble bebyggelsen rasert, og ble til et ruinfelt.  

SDermed er det i *gamle Van* bare rester av enkelte moskeer fra seldsjukkenes tid, som for eksempel *Hüsrev Paşa Camii* fra 1567, oppkalt etter ham som lot moskeen bygge og som ble bagravet i en meget vakker türbe, og minareten etter en *Ulu Cami* fra Qara Qoyunlu-tiden, på 1300-1400-tallet.

Referanser
----------

1. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | World History Encyclopedia
 |
**Aulus Plautius** (levde i 1. århundre) var den første guvernøren i Romersk Britannia fra 43 til 47.

Han tidlige politiske karriere er ukjent, men man antar at han startet som militærtribun. Omkring 36 ble han utnevnt til guvernør i Pannonia, hvor han fikk erfaring som feltherre. Keiser Claudius anså ham som pålitelig, og ga ham kommando over den romerske invasjonen av De britiske øyer i mai 43. Han hadde med seg fire legioner: II Augusta, IX Hispana, XIV Gemina og XX Valeria Victrix, samt omkring 20  soldater i støttetropper. Plautius hadde den overordnede kommando under slaget ved Medway, mens Lelius Hamo ledet styrkene på slagfeltet. 

Han var med disse styrkene i stand til å underlegge seg store områder, og i løpet av de neste årene bidro han til å konsolidere den romerske kontrollen. Ved sin hjemkomst ble han innvilget et triumftog, noe som var en stor ære.

  



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Første guvernør** | **Romersk guvernør i Britannia**(43–47) | Etterfølger:**Publius Ostorius Scapula** |
Et bilvrak
Fiskebåtvrak ved Grasbakken i Sør-Varanger
Et **vrak** er en fysisk ødelagt ting, spesielt et fartøy. Havarerte skip, skipsvrak, er blitt så sterkt skadet at det ikke kan repareres.

Norge
-----

I Norge er vrak som er over 100 år gamle og med ukjent eier, statens eiendom. En bil kan etter en kraftig kollisjon bli betegnes som et bilvrak. Dette begrepet kan også brukes om en bil som er utslitt. Tolletaten utbetaler vrakpant for innleverte bilvrak.[]

### Vrakpant

Ved innlevering av brukte motorkjøretøyer i Norge for opphugging ved godkjent avfallsplass, betaler staten vrakpant til kjøretøyets eier. Selskapet Autoretur AS er opprettet av norske bilimportører for å administrere returordningen.

Istedenfor å vrake bilene, selger enkelte bilopphuggere dem til Afrika. Vrakpantsvindel for nærmere to millioner kroner ble avdekket i 2006.
vrakpanten ble midlertidig firedoblet til NOK 6 000,- i 1996 etter forslag fra NAF (ifm. utarbeidelse av statsbudsjettet høsten 1995). Dette var et tiltak for å få fjernet gamle biler fra veien samt å få ryddet vekk vrak som var henslengt andre steder enn på godkjent oppsamlingsplass. Dog ble vrakpanten satt ned igjen året etter og var da NOK 1 500,- frem til og med 2011. For statsbudsjettet 2013 ble vrakpanten satt til NOK 2 500,- og fra 1. juli 2013 var vrakpanten ifølge Toll- og avgiftsdirektoratet NOK 2 400,-

I 2017 er satsen NOK 3 000,-

Skipsvrak
---------

Et skipsvrak er vraket etter en båt eller et skip, kan finnes på land, men som oftest finnes disse naturligvis under havets overflate.

Et av de mest kjente skipsvrakene i Norge er Akerendam, også kjent som Rundefunnet. Akerendam (VOC-ship), en nederlandsk «austindiafarer» et frakteskip som under sin jomfrutur i 1725 kom ut av kurs og forliste utenfor Runde på Sunnmøre en stormfull natt til 8. mars samme år. Dette skipsvraket ble funnet av sportsdykkere i 1972. Det at dykkerne som fant vraket, og senere også marinarkeologer, tok opp til sammen 56 400 gull- og sølvmynter, førte til at man fra Statens side ønsket å endre loven om kulturminner. Da en stor del av pengelasten fra Akerendam tilfalt finnerne (dykkerne). I dag sier kulturminnelovens §14 om Skipsfunn at båter som er mer enn 100 år, skipsskrog, last og annet som har vært om bord i slike båter er statens eiendom, og ingen har lov til å grave fram, flytte, ta opp eller på annen måte skade slike gjenstander.

Referanser
----------

1. ↑  Iselin Stalheim Møller (25. juli 2006). «Håver inn millioner på vraksvindel til utlandet». *Dagsavisen*. [*død lenke*]
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 6. august 2014. Besøkt 2. mars 2014.
3. ↑
4. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Dykkepedia.com – Vrakliste for dykking.
Tsipouro
**Tsipouro** (**Τσίπουρο**) er en gresk alkoholholdig drikk. Den er spesielt populær i Thessalia, Epiros, Makedonia og på Kreta, men finnes også ellers i Hellas.

Tsipuoro er en sterk destillert sprit, normalt omkring 50 %, laget av τζωρτζινα (Georgina). Dette er ei blå drue utviklet spesielt for å fremstille tsipouro. Drueklasene med stilk blir knust og satt til fermentering (gjæring) og er ferdig etter ca 40 dager. Druemosten med skinn, stener og stilk blir deretter destillert minst 2 ganger i et pot still apparat. Noen vinprodusenter bruker rester av must fra vinpresser til produksjon av tsipouro, på samme måte som grappa i Italia. På Kreta er den gjerne noe sterkere, og kalles da *tsikoudia*.

Den tidligste produksjonen av tsipouro ble foretatt av munker på Athos i det 14. århundre. Den lages ofte lokalt og selges direkte fra tanker til barer eller til kunder som tar med egne flasker. Det er enklere å få løyve til å produsere tsipouro enn andre typer sprit i Hellas, ettersom det er lange tradisjoner for lokal produksjon. Det finnes også kvalitetsprodukter som selges i butikker og som eksporteres.

Tsipouro kan brukes som aperitif, som et alternativ til ouzo, mens den om vinteren noen steder drikkes oppvarmet med honning og kalles da ρακομελο (rakomelo). Som aperitif serveres den gjerne bar i enkle glass, med eller uten is fulgt av et glass vann, normalt som drikke til mezes. Mezes er forskjellige småretter av kjøtt, fisk, sjømatt, oliven eller grønnsaker. Enkelte steder inntas den også som en digestif, og den serveres da gjerne på huset sammen med regningen, dette er ikke en lokal skikk men kommet som en følge av turistene.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas
 |
FPSO «Sevan Voyageur» på Eydehavn i 2010.  Foto: KEN 
**FPSO** «**Voyageur Spirit**», tidligere «**Sevan Voyageur**», er et sylinderformet FPSO (Floating Production, Storage and Offloading) rigg, tidligere eid av Sevan Marine, nå eid av Teekay Petrojarl.

Overdelen ble bygget i 2007–2008 på Yantai Raffels i Kina, og underdelen på Keppel Verolme i Nederland. Riggen er 66 meter lang, og er 60 meter i diameter ved vannlinjen. Dekkarealet er på 3 200 kvadratmeter, og boligkapasiteten er på 54 personer. Produksjonskapasiteten er på 10 000–200 000 tønner, og lagringskapasiteten er 300 000 tønner. Tømmekapasiteten er 3 600 kubikkmeter pr. time. Hun har ingen maskinell kraft for framdrift eller manøvrering.

«Voyageur Spirit» operererte på Shelley-feltet i den sentrale britiske sektor i Nordsjøen, med produksjon og lagring av hydrokarbon. Hun ble satt i drift i august 2009, og ett år senere samme måned ble hun tauet til Arendal havn i Tromøysund ved Eydehavn for ombygging hos Nymo for over 100 mill. NOK. Der lå hun inntil 30. september 2012, hvor hun så ble slepet ut til Huntington-feltet på britisk sektor i Nordsjøen.

Referanser
----------

1. ↑  Agderposten – Endelig på vei til britisk sektor

Eksterne lenker
---------------

* (en) IMO 9390977 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

‎