recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Autobianchi Primula** er en bilmodell i supermini-klassen fra den italienske bilprodusenten Autobianchi, et underselskap av Fiat, som ble bygget mellom 1964 og 1970. Bilen er kjent for å være Fiats første bilmodell med forhjulstrekk og motoren montert på tvers foran i bilen. Primula ble bygget i Autobianchis fabrikk i Desio, og konkurrerte med Austin/Morris 1100, som ble bygget i Italia av Innocenti på lisens fra BMC.

Før Primulas lansering var alle modeller fra Fiat-konsernet bakhjulsdrevne, og mens de større modellene hadde motoren montert foran hadde alle mindre bilmodeller motoren montert bak. Etter at Mini ble lansert med forhjulstrekk og motor montert på tvers mellom forhjulene, ble dette raskt populært også blant andre bilprodusenter, da det var svært plasseffektivt. Også Fiats designsjef, Dante Giacosa, innså raskt potensialet i et slikt oppsett, men selskapets ledelse ønsket ikke å eksperimentere med de populære Fiat-modellene. Derfor ble det bestemt at en modell skulle lanseres under det ikke fullt så prestisjetunge Autobianchi-navnet.

Karosserityper
--------------

Den første varianten som ble tilgjengelig var svært lik BMCs fastback-sedaner, med enten to eller fire dører, og med eller uten bakluke (noe som gjorde bilen til en kombi. I 1965, ett år etter lanseringen, ble også en coupémodell tilgjengelig, med design fra Carrozzeria Touring.
***Norsk Shakespeare- og teatertidsskrift*** er et norsk teatertidsskrift etablert i 1998. Tidsskriftet dekker aktuell scenekunst i Norge og internasjonalt, i form av teaterkritikk, festivalomtaler, intervjuer, bokanmeldelser, essays og teoretiske artikler. Det kommer ut fire ganger i året, har et opplag på 1700, og har siden oppstarten vært redigert av Therese Bjørneboe.

Tidsskriftet regnes som ledende på sitt felt i Norden, men har blitt kritisert for tunge og vanskelig tilgjengelig artikler. Det fikk hederlig omtale (2.-plass) i Norsk Tidsskriftforenings kåring av Årets norske tidsskrift i både 2007 og 2008, og i 2012 ble det kåret til Årets norske tidsskrift. I begrunnelsen ble det trukket frem hvordan tidsskriftet «med stor selvfølgelighet» bringer Norge inn som en naturlig del av eureopisk teatertradisjon.

Historikk
---------

Tidsskriftet ble etablert i 1998, og var i flere år knyttet til Det norske Shakespeareselskap. I de første årgangene hadde tidsskriftet et tilsvarende fokus på William Shakespeare, i form av litterære analyser/essays, teateranmeldelser med mer. Siden har det utviket seg til å bli et allment teatertidsskrift som legger særlig vekt på å dekke ny scenekunst.

Bidragsytere
------------

Bidragsytere har vært blant annet Espen Klouman Høiner, Harold Bloom, Ralph Fiennes, Kristian Smidt, Keith Brown, Edvard Hoem, Leif Høghaug, Svein Jarvoll, Dag Solstad, Henning Hagerup, Øyvind Berg, Knut Ove Arntzen, Niels Lehmann, Leif Zern, Tom Remlov, Thomas Irmer, Jody McAuliffe, Elisabeth Leinslie, Ine Therese Berg, Anette Therese Pettersen, Elin Høyland, Henning Gärtner, Julian Blaue, Ole Johan Skjelbred, Melanie Fieldseth, Svante Aulin Löwenborg og Kjetil Røed.

Referanser
----------

1. ↑  Flemmen, Haakon (19. april 2012). «Prisvinnere i motbakke». *Klassekampen*: 24-25.
2. ↑  21. april 2010 skrev Ingegärd Waaranperä i Dagens Nyheter: "Öva upp skandinaviskan! Norsk teatertidsskrift är värd det. [...] Den borde heta nordisk, eftersom den både intresserar sig för, och är intressant i, hela den nordisa teatervärlden." På sine nettsider omtaler svenske Cinnober teater Arkivert 3. oktober 2010 hos Wayback Machine. tidsskriftet som "Norsk och internationell teatertidskrift (troligtvis den bästa i Norden)".
3. ↑  Jfr. VG 21. september 2009: «Skaper splid blant teaterfolk» ; Scenekunst.no – replikk vedr. VGs artikkel 21. september 2009 Arkivert 28. september 2009 hos Wayback Machine. ; IdaLou.no - replikk vedr. VGs artikkel 21. september 2009.
4. ↑  Olsen, Tone K. (17. april 2012). «Årets tidsskrift og Årets komet – Prisvinnerne er klare!». [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Gyldendals Teaterleksikon
 |
Autofellatio: munnsex utført av en mann på seg selv. De fleste menn har ikke kombinasjonen av penislengde og ryggfleksibilitet som er nødvendig for å utføre denne handlingen
**Autofellatio** er oral stimulering av ens egen penis som en form av onani. 

Få menneskelige hankjønn er både tilstrekkelig «velutstyrt» og fleksible til å utføre den påkrevede foroverbøyning. Kinsey fastslår at mindre enn 1% av menn klarer å suge eller slikke sin egen penis.

Autofellatio er kjent langt tilbake i historien. Arkeologer har funnet hieroglyffer og antikke malerier som forestiller menn som suger sin egen penis. Akademikeren David Lorton sier at mange historiske tekster viser til autofellatio i Egypts religiøse mytologi. Solguden Ra sies å ha skapt guden Shu og gudinnen Tefnut ved å suge seg selv og spytte sæden sin på jorden. Autofellatio ble åpenbart utført under religiøse ritualer til minne og ære av dette.

Nok en kontroversiell teori som stadig blir debattert av egyptologer hevder at Horus, sønn av guden Osiris, utførte autofellatio hver natt ettersom inntak av hans egen sæd holdt stjernene på plass, og på den måten ble kosmos opprettholdt. Selv om autofellatio kan ha spilt en normal rolle i egyptisk dagligliv har kunnskap i stor grad blitt holdt tilbake fra senere tiders publikum på grunn av temaets seinere tabuiserte karakter. Mange malerier som viste handlingen ble vandalisert i victoriatiden av denne grunn.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Autofellatio – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Intervju med autofellator Al Eingang
* Glenn Scheper om Autofellatio
**Christoffer Nielsen Scherdahlen** (også **Kristoffer Nilsson Skjerdal**) (født 1784, død 1856 i Gloppen kommune) var en norsk lokalpolitiker og bonde. Han var den første ordfører i Gloppen kommune i Sogn og Fjordane i perioden 1838 til 1839. Han ble senere varaordfører i kommunen.

I 1812 gav han ut boka «En ny Vise» med skildring av krigen med Sverige og slaget ved Berby i 1808. 

Han var bonde på gården Skjerdal, på vestsiden av fjordåpningen til Hyefjorden, på motsatt side i forhold til Hestenesøyra. Han giftet seg i 1812 med Brite Olsdatter Lotsberg (1788 på Lote – ca. 1829). De fikk syv barn før Brite døde. Han giftet seg på nytt i 1830 med Anne Jakobsdotter Devik (f. 1794 på gården Devik, tilhørende Rygg krets) ca. 1829. De fikk to døtre.

Eksterne lenker
---------------

* nrk.no: Fylkesleksikon om Scherdahlen
* Per Sandal, «Soga om Gloppen og Breim», Band IV, 1992, ISBN 8299272009


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Første ordfører** | **Ordfører i Gloppen kommune**(1837–1838) | Etterfølger:**Rasmus Rolfsen Arnet** |
**Christoffer Hjort** (født 1561, død 1616) var en norsk prest.

Christoffer Hjort var sønn av prost Rasmus Hjort i Tønsberg. Under sine studier fikk han inntekten av et prebende i Oslo. 1596 var han hos Tyge Brahe på Hven. Han ervervet magistergraden utenlands, og etter hjemkomsten ble han, da han hadde gode forbindelser, sogneprest i Aker og slottsprest på Akershus. 

Men da det kom til regjeringens kunnskap, at han og to av hans brødre, som også var prester i Oslo stift, samt et par andre av stiftets prester, hellet mot katolisismen, utgikk det befaling om at de skulle innstevnes til herredagen i Skien 2. august 1613. Her lyktes det biskop Niels Clausen Sinning i Oslo etter tre dagers forhør å bringe dem til bekjennelse, hvorpå de ble dømt til embetsfortapelse og til innen tre døgn å forlate kongens riker og land. Vendte de uten tillatelse tilbake, skulle de ha sitt liv forbrutt. Christoffer Hjort skal ha dødd i Danzig (Gdańsk) i 1616.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Christoffer\_Hjort[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Jesuitterparagrafens opphevelse i 1956, professor Øyvind Norderval, 8. mai 2010

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Siverth Karl Heilmann** (født 8. august 1953 i Maniitsoq) er en grønlandsk politiker. Han representerer partiet Atassut. 

Han vokste opp som fisker og fangstmann, senere politimann, og startet sin politiske karriere i 1989, da han ble valgt inn i kommunestyret i Maniitsoq kommune, der han senere ble borgermester.

Han ble valgt inn i Landstinget første gang i 1995, og var landsstyremedlem for næringsliv, arbeidsmarked og yrkesopplæring, i et landsstyre ledet av Hans Enoksen, fra 2005 til 2009. Fra 2013 til 2014 var Heilmann landsstyremedlem for bolig i Aleqa Hammonds landsstyre. Han ble i februar 2017 valgt til partileder i Atassut. Fra 2018 til 2019 var han landsstyremedlem for miljø, natur og forskning i Kim Kielsens landsstyre, men var sykemeldt det meste av perioden.

Referanser
----------

1. 1 2  «Siverth K. Heilmann» **(engelsk)**. Grønlands regjering. Arkivert fra originalen 14. november 2017.
2. ↑  Rasmussen, Inge S. og Kristiansen, Ivik (1. mars 2019). «Siverth K. Heilmann ny Atassut-formand». KNR. Besøkt 1. oktober 2019. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
3. ↑  Sommer, Karsten (1. mars 2019). «Efter sygemelding: Siverth K. Heilmann er tilbage i jobbet». KNR. Besøkt 1. oktober 2019.
**«Java»** var en nederlandsk krysser som utgjorde en del av den allierte styrken som under Admiral Doorman forsøkte å forsvare Nederlandsk India mot de japanske invasjonsstyrkene.

Den 27. februar 1942 forlot den allierte eskadren Surabaja med flaggskipet, den nederlandske krysseren «De Ruyter» i spissen. Styrken besto i tillegg til «Java» og «De Ruyter» av den britiske krysseren HMS «Exeter», den australske krysseren HMAS «Perth» og den amerikanske krysseren «Houston» og nederlandske, britiske og amerikanske jagere.

En halv time etter de forlot Surabaja observerte de den overlegne japanske flåten og ild ble åpnet på 20000 meters avstand. Slaget i Javasjøen raser hele dagen og de allierte lider store tap, begge de nederlandske krysserne blir senket, «Java» av en torpedo fra den japanske krysseren «Nachi», og dagen etter er bare fire amerikanske jagere uskadde av den allierte eskadre.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hr.Ms. Java (ship, 1925) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |

Portal: Andre verdenskrig
**hr-Sendesaal**, tidligere **Großer Sendesaal des Hessischen Rundfunks** (norsk oversettelse: *Hessisk kringkastings store sendesal*), er en konsertsal i Frankfurt am Main i delstaten Hessen i Tyskland. Salen er en del av kringkastingshuset Funkhaus am Dornbusch i Frankfurt. Byggingen av salen startet vinteren 1953, og den sto klar til bruk 30. september 1954. Salen har 840 sitteplasser, tilhører kringkasteren Hessischer Rundfunk og ble bygget for å huse kringkasterens eget radioorkester, hr-Sinfonieorchester. Eurovision Song Contest 1957 ble arrangert her.

Historie
--------

I 1951 begynte Hessischer Rundfunk flyttingen fra Bertramstraße til sitt nye hovedkvarter, Funkhaus am Dornbusch, sentralt i Frankfurt. I forbindelse med det nye kringkastingshuset, ble også Großer Sendesaal – den store sendesalen – bygget. Salen skulle være hjemmebase for kringkasterens eget radioorkester, og grunnsteinen ble lagt ned 28. februar 1953 av HRs kunstneriske leder, Eberhard Beckmann. Bygget var tegnet av arkitekten Gerhard Weber.

30. september 1954 ble konsertsalen høytidelig åpnet med en konsert av Beethovens 9. symfoni, dirigert av Karl Böhm. Solister var Teresa Stich-Randall, Gertrude Pitzinger, Karl Friedrich og Gottlob Frick. Salen var arbeidsplassen til orkesteret helt frem til 1987–1988, da salen ble bygget fullstendig om og skiftet navn til hr-Sendesaal.

Selv om salen hovedsakelig var bygget for radio, ble det også produsert fjernsynssendinger derfra. Spørreprogrammene *Zwei auf einem Pferd* (*to på samme hest*, 1956) og *Die glücklichen Vier* (*de fire heldige*, 1958) ble produsert her. Den andre utgaven av Eurovision Song Contest ble også arrangert i salen søndag 3. mars 1957. Salen ble også brukt til foredrag og debatter. I 1968 ble det arrangert en debatt om de tyske unntakslovene som ble innført samme år.

Om salen
--------

Kringkastingshuset i Frankfurt, som konsertsalen er en del av.
Konsertsalen er bygget med teknisk moderne utstyr og er skreddersydd for radio- og lydproduksjoner fremfor tv-produksjoner. Vegger og tak er utrustet med 60 000 lydabsorberende runde treplater, disse ble installert for å gi en best mulig akustikk for radio.

I dag brukes salen til konserter og radioopptak innen alle sjangre, som jazz, pop og underholdning.

Referanser
----------

1. 1 2  «Sendesaal des Hessischen Rundfunks». *Sendesaal des Hessischen Rundfunks - Tickets | Karten online kaufen auf ADticket.de*. Besøkt 23. juli 2018.
2. 1 2 3 4  Germany, hr-sinfonieorchester.de, Frankfurt, (11. mars 2018). «Grundsteinlegung des hr-Sendesaals». *hr-sinfonieorchester.de* **(tysk)**. Besøkt 23. juli 2018.
3. ↑  «Frankfurt 1957 – Eurovision Song Contest». *eurovision.tv*. EBU. Besøkt 23. juli 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Funkhaus am Dornbusch (Rotunde) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|
|  |
| Forgjenger :**Teatro KursaalLugano**

 | **Eurovision Song Contest Arena**1957 | Etterfølger :**AVRO StudiosHilversum** |
**Engteglfly** (*Diarsia florida*) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er funnet nord til Troms i Norge. Arten er vanskelig å skille fra bringebærteglfly (*Diarsia rubi*), og det er mulig at de to bare er former (økotyper) av samme art.

Utseende
--------

Et middels stort (vingespenn 32 – 35 mm), gulbrunt nattfly. **Forvingen** er avrundet. Arten er meget vanskelig å skille sikkert fra bringebærteglfly, men skal i gjennomsnitt være litt større og lysere enn denne. Vingetegningene er for variable til å kunne brukes til å skille de to artene. Nyre- og ringmerkene er tydelige, området mellom dem rødbrunt. Det er en svart flekk bak ringmerket. Mellomlinjene, som avgrenser vingens midtfelt, er doble. Vingefrynsene er gulbrune. **Bakvingen** er lysgrå med silkeaktig glans.

Levevis
-------

Arten finnes helst på fuktige eller myrlendte, åpne områder. Larvene lever på ulike urter. De voksne sommerfuglene flyr i juni – juli.

Utbredelse
----------

Engteglflyet er bare registrert med sikkerhet fra Vest-Europa og fra Kaukasus, men artens virkelige utbredelse er usikker fordi den er så lik på bringebærteglfly (om den da i det hele tatt er en egen art). I Norge er den funnet nord til Troms.

Kilder
------

* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) *Catalogus Lepidopterorum Norvegiae*. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri:
* *Diarsia florida* på UK moths:
* Utbredelsesdata:

Eksterne lenker
---------------

* (en) *engteglfly* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *engteglfly* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *engteglfly* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *engteglfly* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *engteglfly* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *engteglfly* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Diarsia florida* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Diarsia florida* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Engsoleie**, (*Ranunculus acris,* sørsamisk*: lamsehke* ) også kalt **smørblomst**, er en av de mer vanlige soleiene i Europa, den vokser helt opp til 2400 meters høyde. Den noe hårete planten med opp til meterhøye stengler, bærer blomster som blir om lag 25 mm i diameter. Den blomstrer fra mai til oktober og har fem overlappende gule blad i blomsten. Fruktemnet hos engsoleie er apokarp, dvs. at det består av mange deler med hvert sitt arr. Antallet pollenbærere er også stort og ubestemt. Bladene er tre- til fem-delte med store fliker. 

Engsoleie er nasjonalblomsten på Færøyene, hvor den heter *sólja* (IPA: [ˈsœlja]).

Giftig
------

Når vi tar en frisk engsoleie, vil ranunculin fra snittet bli brutt ned til protoanetonin. Dette kan forårsake hudirritasjoner, og man bør derfor behandle planten med forsiktighet. Giften forsvinner ved tørking, så engsoleie i høy er ikke farlig. Dyr på beite unngår engsoleie, som derfor ofte blir stående som gule øyer på jordene.

Reproduksjon
------------

Engsoleie pollineres trolig av mange ulike insekter, som f.eks. fluer, biller, humler og bier, siden den ikke har noen åpenbare tilpasninger til spesielle pollinatorgrupper. Når det gjelder forholdene for fjell-variantene av engsoleie, viste Ørjan Totland i sin doktoravhandling hvordan økologiske faktorer påvirker pollinerings- og reproduksjonsbiologien til alpine planter. Feltarbeidet skjedde på Finse, og Totland fant ut at fluer er de viktigste pollinatorene i dette området, men at temperaturen har stor betydning, da engsoleiene ikke mottar nok pollen til å befrukte alle frøanlegg fordi insektene ikke er aktive i kaldt vær.

Galleri
-------

* Ung BlomstUng Blomst
* Blomst av engsoleieBlomst av engsoleie
* Blad av engsoleieBlad av engsoleie
* FrøFrø

Referanser
----------

1. ↑  Totland, Ø. 1995. Community pollination and reproductive ecology of *Ranunculus acris* in an alpine area of south-west Norway, Dr.-scient.-avhandling, Universitetet i Bergen

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Engsoleie* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Engsoleie* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Engsoleie* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Engsoleie* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Engsoleie* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Engsoleie* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Engsoleie* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Engsoleie* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Engsoleie* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Ranunculus acris* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Ranunculus acris* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
* Blanchan, Neltje (2005). *Wild Flowers Worth Knowing*. Project Gutenberg Literary Archive Foundation.
* Alpine planters reproduksjon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
Ildfast murstein på veggene i en smelteovn for flytende jern(over 1538 °C).
Et **ildfast materiale** er et varmebestandig materiale, det vil si et mineral som er motstandsdyktig mot nedbrytning av varme, trykk, eller kjemiske angrep, og brukes som regel for å beskrive et stoff som beholder styrke og form når det utsettes for høye temperaturer..

ASTM C71 definerer ildfaste materialer som ikke-metalliske materialer som har kjemiske og fysiske egenskaper som tåler å utsettes for over 538 celsius.

Ildfaste materialer brukes i ovner, forbrenningsovner og reaktorer.

Ildfaste materialer brukes også for å lage også brukt til å lage stekeformer, former til glasstøping og metaller, og for overflatebehandling av systemer for rakettoppskyting.

Referanser
----------

1. ↑  Ailsa Allaby and Michael Allaby. *Concise Dictionary of Earth Sciences*. Oxford Paperbacks Oxford University Press.
2. ↑  ASTM Volume 15.01 *Refractories; Activated Carbon, Advanced Ceramics*
3. ↑  Refractory Materials for Flame Deflector Protection System Corrosion Control: Similar Industries and/or Launch Facilities Survey - January 2009 - NASA

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC
 |
**Ildhale** er en art i gruppen karpefisker.
Den er muligens allerede utryddet i naturen, og arten er derfor rødlistet.

Yngre individer har hvit tipp på ryggfinnen, denne forsvinner med alderen og fisken blir helsvart med rød halefinne. Svartfargen blir litt blassere på gamle individ.

Akvaristikk
-----------

Ildhalen har oppsiktsvekkende farger og kan lett innta hovedrollen i ethvert akvarium. 
Denne fisken er territoriehevdende og aggressiv.
De har lav toleranse for artsfrender, ikke bare andre ildhaler, men også andre arter i *Epalzeorhynchos*-familien, men kan holdes i selskapsakvarier hvis man velger ut de andre artene med omtanke. I et stort akvarium kan det gå bra med flere ildhaler om man kjøper en gruppe unge fisk og lar dem vokse opp sammen. Men da bør man være obs på tegn til trøbbel, og gripe inn og skille fisken om det blir for mye slåssing.

Den foretrekker en pH på mellom 6,5 og 7,5 og en temperatur mellom 22 og 24 °C.
Den kan bli opp til 17 cm lang, og lever opptil 15 år.

I handelen finnes en lignende art, *Epalzeorhynchos frenatum*, den omtales som rød-finnet hai, da alle finnene er røde og ikke bare halefinnen. Denne arten har ikke like mørk farge på kroppen, i godt lys er den grønn-brun. I haleroten er det en sort flekk.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *ildhale* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *ildhale* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *ildhale* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *ildhale* hos FishBase Rediger på Wikidata

* (en) *ildhale* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *ildhale* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Epalzeorhynchos bicolor* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Epalzeorhynchos bicolor* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Epalzeorhynchos bicolor* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Ildbuk** er en fisk som lever i elver på Yucatánhalvøya, Mexico, sør gjennom Belize og i nordre Guatemala. Det naturlige habitatet er vanligvis grunt, sakteflytende, ofte uklart vann med en pH på mellom 7,0 og 8,5. De er også funnet i underjordiske hulesystemer. 
De lever i vanntemperaturer mellom 23 og 30 °C (75–86 °F). Den er en vanlig akvariefisk.

Det norske navnet, ildbuk, kommer av den sterke oransjerøde fargen på undersiden av kjeven. Spesielt hanner flekker ut gjellene og spiller ut de røde strupene sine i en truende oppvisning for å skremme rivaler bort fra territoriet.

Som hos de fleste ciklider, er yngelpleien høyt utviklet; denne arten danner monogame par og legger eggene på flate overflater som steiner, blader eller røtter. Hannen tar seg stort sett av å forsvare territoriet, mens hunnen konsentrerer seg mest om å passe på yngelen, men begge foreldrene leder yngelen på søken etter mat. 

Ildbuk er altetende og opportunistiske fisk. 

Det er mulig å se forskjell på kjønnene, men forskjellene er ikke like tydelige som hos mange andre ciklider. Hannene blir vanligvis større, opp til 15 cm lange, har sterkere og rødere farger under kjeven, og har spissere rygg- og gattfinne. 

Ildbuk passer i selskapsakvarier, men de kan være aggressive mot artsfrender under lek.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *ildbuk* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *ildbuk* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *ildbuk* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *ildbuk* hos FishBase Rediger på Wikidata

* (en) *ildbuk* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *ildbuk* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Thorichthys meeki* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Thorichthys meeki* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
* (en) *Thorichthys meeki* - FishBase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Flaggets størrelsesforhold: 2:3
**Panamas flagg** flagg er delt i fire deler i fargene hvitt, rødt og blått. Flagget har to hvite felter, det ene øverst ved stangen og det andre nederst i flaggets frie ende. Det blå feltet er plassert i dukens nedre del ved stangsiden, mens det røde feltet er å finne i flaggdukens ytre og øvre del. I de to hvite feltene er det plassert en blå og en rød stjerne. Flagget benyttes i størrelsesforholdet 2:3.

Flagget ble antatt 20. desember 1903 etter at den panamanske revolusjonen lyktes i å løsrive landet fra Colombia. Det ble provisorisk godkjent av parlamentet 4. juni 1904 og endelig godkjent i 1925.

Fargene i Panamas flagg knyttes til de to store, historisk dominerende partiene i landet. Det blå og det røde i flagget symboliserer etter dette henholdsvis det konservative partiet og det liberale partiet. Det hvite står for fred mellom partiene, mens den balanserte inndelingen av flaggets felter representerer de jevnlige maktskiftene mellom partiene (rotasjon). Den blå stjernen står for renhet og ærlighet, mens den røde stjernen står for lov og autoritet. Blått og rødt knyttes også til de to havene som vasker Panamas kyster: Atlanterhavet og Stillehavet.

Flagget benyttes i identisk form som nasjonalflagg, handelsflagg, statsflagg, og orlogsflagg.

Kilder
------

* *Album des pavillons nationaux et des marques distinctives. National flags and distinctive markings*, Service hydrographique et océanographique de la marine, Brest, 2000
* Whitney Smith: *Den store flagbog. Alverdens flag gennem tiderne*, København, 1977

| * v
* d
* r
Nordamerikanske flagg |
| --- |
| Selvstendige land | 
* Antigua og Barbuda
* Bahamas
* Barbados
* Belize
* Canada
* Costa Rica
* Cuba
* Dominica
* Den dominikanske republikk
* El Salvador
* Grenada
* Guatemala
* Haiti
* Honduras
* Jamaica
* Mexico
* Nicaragua
* Panama
* Saint Kitts og Nevis
* Saint Lucia
* Saint Vincent og Grenadinene
* Trinidad og Tobago
* USA

 |
| Territorier | 
* De amerikanske Jomfruøyer
* Anguilla
* Aruba
* Bermuda
* Bonaire
* De britiske Jomfruøyer
* Caymanøyene
* Curaçao
* Grønland
* Guadeloupe
* Martinique
* Montserrat
* Puerto Rico
* Saba
* Saint-Barthélemy
* Saint-Martin
* Saint-Pierre og Miquelon
* Sint Eustatius
* Sint Maarten
* Turks- og Caicosøyene

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
Foto: Kjetil Bjørnsrud 
Tegning av kronstolen i 1855, med Stone of Scone på hyllen under setet.
**Kong Edvards stol** (engelsk **King Edward's Chair**, også kjent som St. Edvards stol og Kroningsstolen) er tronen den britiske monarken sitter på under kroningsseremonien.

Stolen ble laget for Edvard I i 1296. Den har en hylle under setet, som er tilpasset Stone of Scone, den skotske kroningssteinen som Edvard hadde tatt med i den hensikt å innpasse den u kroningsstolen. Denne steinen ble liggende under stolen inntil 1996, selv om Northamptontraktaten av 1348 inneholdt et punkt om tilbakelevering. Avtalen som ble inngått i 1996 innebærer at steinen skal lånes tilbake ved neste kroning. Tronen har ikke navn etter Edvard I, men etter helgenkongen Edvard bekjenneren. Den står i St. Edvards kapell i Westminster Abbey.

Alle engelske, og siden 1707 britiske, monarker som har blitt kronet siden 1308 satt i denne stolen under selve kroningen, med unntak av Maria I som i stedet brukte en stol hun fikk fra paven for anledningen, og Maria II som ble kronet på en kopi. Siste gang den ble brukt var under kroningen av Elizabeth II i 1953.

Stolen har i løpet av nesten åtte århundrer bare blitt fjernet fra Westminster Abbey to ganger. Den første gangen var da Oliver Cromwell flyttet den til Westminster Hall for å bruke den som trone der, og den andre var under andre verdenskrig da den ble evakuert til Gloucesterkatedralen på grunn av bombingen av London.

Utforming
---------

Stolen er en trone, hvilket vil si at den har armlener og rygg. Ryggen er høy. Den er skåret ut i gotisk stil. Bena er formet som fire forgylte løver; de som holder stolen nå er fra en restaurering i 1727. Snekkeren som laget den, en Master Walter, fikk 100 skilling for arbeidet, hvilket var en stor sum i 1296.

Det ser ut til at stolen opprinnelig var rikt dekorert med maleri og bladgull. Det finnes spor av maling på ryggen som er tolket som et bilde av Edvard bekjenneren.

Lenge kunne besøkende få sitte litt på stolen mot en liten avgift. I dag fremstår den med bart treverk, og det mange legger mest merke til er initialene som tidlige turister, korgutter, pilegrimer og skolegutter risset inn i 18. og 19. århundre. Hjørnestolpene er noe skadet av suvernirjegere med lommekniver.

Stolen er nå godt beskyttet, men kan sees på nokså nært hold dersom man blir med på en organisert omvisning i kirken.

Litteratur
----------

* Rodwell, Warwick (2013). *The Coronation Chair and Stone of Scone: History, Archaeology and Conservation*. Oxbow Books. ISBN 978-1-78297-152-8.

Referanser
----------

1. ↑  Rodwell 2013, s. xii
2. ↑  Rodwell 2013, s. 38
3. ↑  Rodwell 2013, s. 328
4. ↑  Rodwell 2013, s. 184–185
Det er slusene som setter grensene for størrelsen på Panamax-skip.
**Panamax** (også kalt **Panmax**) er en betegnelse som brukes på de største skipene som kan passere gjennom Panamakanalen. Slusekamrene i kanalen er 305 meter lange (1 000 fot), 33,5 meter brede (110 fot) og 26 meter dype (85 fot). Med nødvendige sikkerhetsmarginer tillates skip som er opptil 294,13 meter lange, 32,31 meter brede og som stikker 12,04 meter dypt (tropisk ferskvann). For tankskip og tørrlasteskip har panamax-skip størrelser på 65–80 000 dvt. For cruiseskip opptil 90 000 brutto registertonn. Containerskip av panamax-størrelse kan frakte omkring 5 000 TEU (standard 20-fots containere).

Det finnes imidlertid en større betegnelse enn Panamax. At et skip er Post-panamax betyr at skip er for stort, og kan derfor ikke passere.

I 2007 begynte arbeidet med å utvide kanalen og å bygge nye og større sluser. Maksimal-størrelsen på skip som kan gå gjennom kanalen etter utvidelsen kalles *New Panamax*.

Lignende skipsbetegnelser basert på geografiske begrensninger finnes, som Suezmax (Suezkanalen), Capesize (så store at de må gå rundt Kapp det gode håp eller Kapp Horn), Kamsarmax og Newcastlemax (ut fra begrensningene i malmhavnen i henholdsvis Kamsar i Ekvatorial-Guinea og Newcastle i Australia)..

Referanser
----------

1. ↑  «Bulkskip», Store norske leksikon

Kilder
------

* Canal de Panamá: Advisories to Shipping No. A-20-2013 - Vessel Requirements for New Panamax (pdf - publisert august 2013) Besøkt 22. januar 2016
* Maritime Connector - Panamax Arkivert 12. desember 2015 hos Wayback Machine. Besøkt 22. januar 2016

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
«**En samtale mellom Kong David og profeten Nathan**» er et skillingstrykk. Alf Prøysen presenterte visen i sin visespalte i «Magasinet for alle» i 1956.

Teksten
-------

**1.**D: Nathan, kan du vel erfare om det går i landet rett.  

N: På ditt spørsmål kan jeg svare, en del handler ganske slett.  

D: Lider nogen vold og ve?  

N: Visserlig de fattige.  

D: Si meg hvor den man mon være som urett og vold har gjort.  

N: Det var en rik og mektig herre som tok fra en fattig bort.  

  

**2.**D: Hva mon da den rike tage fra den mann som fattig var?  

N: Han tok et får, som alle dage var det edleste han har.  

D: Monne han ei have fler?  

N: Nei han hadde ikke mer.  

D: Var den rike dertil nødig at tage det fra mannen bort?  

N: Nei han hadde overflødig får og fe av smått og stort.  

  

**3.**D: Hvor til ville han det have, kanskje det var hans eiendom?  

N: Nei han ville det til have for en vandringsmann som kom.  

D: Tok han ei av sine fe?  

N: Nei ikke et eneste.  

D: Visserlig skal han til prikke dyrt betale dette får.  

N: Ja vel sant han spartes ikke, for Guds hevn i hvor han går.  

  

**4.**D: Kan du for meg nu oppdage dette dødens menneske?  

N: Monne det deg vel behage da skal det nu snarlig skje.  

D: Er han ut i landet her?  

N: Ja, han er oss ganske nær.  

D: Flur og la meg det nu høre at jeg ham kan skaffe bort.  

N: Jo det skal jeg snarlig gjøre du er den som har det gjort.  

  

**5.**D: Nei, har jeg det selv erhvervet, hvorfor har jeg dømt så strengt?  

N: Jo nu sitter du besnæret minst du på deg selv har tenkt.  

D: Hva får har jeg da ødelagt?  

N: Ved lignelser har jeg deg sagt.  

D: Hvorfor ville du for meg skrømte og sige at det var et får?  

N: Jeg ville høre hva du dømte om den mann som det begår.  

  

**6.**D: O hvor skulle jeg da komme til å gjøre denne skam?  

N: Aldri lyver Herrens dommer, du tok i fra Uriam.  

D: Hva har jeg ham taget fra?  

N: Du tok hans hustru Bathseba.  

D: Kunne jeg ei henne tage når at Uriam var død.  

N: NEi det var just din årsake at han kom i dødens nød.  

  

**7.**D: Har Gud sagt at jeg har syndet etter de du det vel vet.  

N: Ja han har meg det forskyndet og er derfor meget vred.  

D: Har Gud straffen for deg nevnt?  

N: Ja hans hevn er alt bestemt.  

D: Gud at du meg ville sige om Guds vrede rammer meg.  

N: Jo thi sverdet skal ei vike fra ditt hus evindelig.  

  

**8.**D: Akk hvor med sjak jeg forsone Gud i hans fortørnelse.  

N: Det kan skje han deg vil skåne når du gjør omvendelse.  

D: Hvem vet om Gud forlate må?  

N: Jo hans nåde er at få.  

D: Akk jeg er nu slett forsaket inntil jeg får Herren fatt.  

N: Nu har Gud din synd bort taget nu er du igjen forlatt.

Kilder
------

* De gamle visene 2 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, 1973
Foto: Siga 
Larve  Foto: James K. Lindsey 
***Carabus monilis*** er en av billene i delgruppen (underfamilien) jordløpere i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World. Endringer kan skje ved senere revisjon når det gjelder dette artskomplekset, siden det finnes en rekke synonymer og en rekke underarter.

Utbredelse
----------

*Carabus monilis* finnes i Europa, men mangler helt eller er noe sjeldnere helt i vest og i øst. Finnes helt sørøst i Norge i en avgrenset populasjon.

Utseende
--------

*Carabus monilis* er mellom 22-26 mm lang. Slekten *Carabus* er slekten med de «ekte jordløperne». Beina er lange løpebein, kroppen er elegant bygd. Fargen er ofte grønne, svakt bronsefargede og metalliske, men kan være ganske mørke, nesten svarte. Dekkvingene mangler lengdestrimler, men har langsgående rekker av groper og forhøyninger, et knudret utseende. Antennens tredje og fjerde ledd med en lang børste/børster i spissen, mens leddene ellers er bare (nakne) og helt uten fine korte tilliggende hår. (Krever forstørrelse for å se).

Levevis
-------

*Carabus monilis* er vanligvis nattaktiv og lever som predator på andre dyr. Den finnes i åpent landskap. De voksne sees fra våren og helt til utpå høsten. De overvintrer som voksen (imago), nedgravd i et hulrom under en stein eller en rot.

Larvene er mørke og opptil 30 mm lange. De lever som predatorer, skjult i øverste laget av jorden.

Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.

Referanser
----------

1. ↑  Carabidae of the World Arkivert 16. desember 2008 hos Wayback Machine. søkedato: desember 2008

Litteratur
----------

* Lindroth, C.H. 1985. *The Carabidae Coleoptera of Fennoscandia and Denmark*. Fauna Entomol. Scand. 15 (1) side 1-232.
* Lindroth, C.H. 1986. *The Carabidae Coleoptera of Fennoscandia and Denmark*. Fauna Entomol. Scand. 15 (2) side 233-497.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Carabus monilis* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Carabus monilis* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Carabus monilis* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Carabus monilis* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Carabus monilis* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Carabus monilis* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Carabus monilis* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Carabus monilis* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Carabus monilis* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* *Carabus monilis* - bilde 1
* *Carabus monilis taunicus* - bilde 2
* *Carabus monilis* - bilde 3
* *Carabus monilis* – Database Carabidae of the World – engelskspråklig
* *Carabus monilis* - Ground Beetles of Ireland - engelskspråklig
* *Carabus monilis* - Fauna Europaea - engelskspråklig
* Norsk Entomologisk forening
**Tunanlegg** er en type kulturminner fra førhistorisk tid som hittil bare er kjent fra Norge. Anleggene er også kjent som *ringformet tunanlegg*, *kretstun*, og *ringtun*.

Anleggene er karakteristiske ved at de består av flere hustufter som er ordnet radiært rundt en sentral rund eller oval plass. Inngangen til husene har vært i enden som vender inn mot plassen. Opprinnelig ble vollene i tuftene oppfattet som gravhauger, og det var først på 1930-tallet at man forsto hva det egentlig dreide seg om. Noen tunanlegg kan regnes som fullstendige idet de inneslutter plassen fullstendig. Andre har færre tufter slik at plassen er åpen til en eller flere sider.

Hittil er det kjent 22 av disse anleggene. De finnes utelukkende langs kysten, fra Spangereid ved Lindesnes til Bjarkøy i Troms. Det er to konsentrasjoner, på Jæren og ved Vestfjorden. Ellers ligger de spredt, tre anlegg ligger inne i fjordlandskapene, de andre er nært tilknyttet kysten.

Tidligere var det vanlig å datere de sørvestnorske anleggene til eldre jernalder, og at de nordnorske var senere, fra merovingertid og vikingtid, og at de var jordbruksbosetninger. En nyere tolkning er at de sørvestnorske anleggene er militærleire, plassert innenfor tidlige politiske enheter på Jæren og Ryfylke. Nå viser det seg at de sørvestnorske anleggene også har en mye lengre bruksperiode enn tidligere antatt, og at de har vært i bruk til opp i yngre jernalder. En nyere undersøkelse av anlegget på Åse i Andøy har vist en meget overensstemmende datering, fra 200 til etter 800. 

Portal: Arkeologi
***Carabus problematicus*** er en av billene i delgruppen (underfamilien) jordløpere i familiegruppen løpebiller. Systematikken følger Carabidae of the World.

Utbredelse
----------

*Carabus problematicus* finnes i Europa, men er noe sjeldnere helt i sørøst. Finnes i Norge, der den trolig er den vanligste jordløperen på fjellet.

Utseende
--------

*Carabus problematicus* er i mellom 18-30 mm lang. Den har en mørk svart farge, men kan ha en fiolett eller blålig glans. Slekten *Carabus* er slekten med de «ekte jordløperne». Beina er lange løpebein, kroppen er elegant bygd. Dekkvingene mangler lengdestrimler, men kan ha rekker av groper eller være knudret (små forhøyninger). Antennens tredje og fjerde ledd med en lang børste/børster i spissen, mens leddene ellers er bare (nakne) og helt uten fine korte hår. (Krever forstørrelse for å se).

Levevis
-------

*Carabus problematicus* er vanligvis nattaktiv og lever som predator på andre dyr. Den er tilknyttet skog og finnes også opp mot fjellet. De voksne sees fra våren og helt til utpå høsten. De overvintrer som voksen (imago), nedgravd i et hulrom under en stein eller en rot.

Larvene er mørke og opptil 30 mm lange. De lever som predatorer, skjult i øverste laget av jorden.

Den tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.

Referanser
----------

1. ↑  Carabidae of the World Arkivert 16. desember 2008 hos Wayback Machine. søkedato: januar 2009

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Carabus problematicus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Carabus problematicus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Carabus problematicus* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Carabus problematicus* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Carabus problematicus* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Carabus problematicus* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Carabus problematicus* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Carabus problematicus* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Carabus problematicus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* *Carabus problematicus* – Database Carabidae of the World – engelskspråklig
* *Carabus problematicus* - Ground Beetles of Ireland - engelskspråklig
* *Carabus problematicus* - Fauna Europaea - engelskspråklig
* Norsk Entomologisk forening
**Ellen Stensrud** (født 22. november 1953) var hovedkasserer i LO. 
Hun ble valgt som førstesekretær i LO på kongressen i 2009 – men overtok som hovedkasserer høsten 2010, da Bente Halvorsen ba seg fritatt grunnet sykdom. Stensrud gikk av på LO-kongressen i 2013.

Stensrud har 3-årig realskole, og begynte å jobbe som fabrikkarbeider da hun var 16 år. Fra 1969 til 1972 var hun ufaglært arbeider ved Tandberg Radiofabrikk og fra 1972 til 1986 ved Nordiskafilt.

I 1986 ble hun valgt til leder for fagforeningen Jern og Metall Oslo, og hadde dette vervet til 1990. I denne perioden fikk hun tilnavnet «Jern-Ellen». Hun var spesialrådgiver i LO fra 1990 til 1994, avbrutt av et seks måneder som nestleder ved LOs internasjonale avdeling.

Fra 1994 til 2001 var hun informasjonssjef i LO. Hun ble valgt til LO-sekretær, dvs. medlem av LOs øverste ledelse, av LO-kongressen i 2001. Stensrud hørte til den indre kretsen til LO-leder Yngve Hågensen.

I 2005 ble Stensrud valgt til førstesekretær av LO-kongressen, og dermed nummer fire i LO-ledelsen. Etter Vallas avgang i 2007 rykket hun opp til nummer fire, fordi tidligere første nestleder Roar Flåthen ble ny LO-leder og tidligere andre nestleder Geir Mosti ble eneste nestleder. Da Bente N. Halvorsen trakk seg som hovedkasserer 25. oktober 2010, rykket Ellen Stensrud opp som nummer tre i LOs ledelse.

Stensrud innehar en rekke styreverv, bla. som nestleder av rådet for fagopplæring i arbeidslivet. I tillegg har hun vært medlem av Oslo Arbeiderpartis representantskap, Ytringsfrihetskommisjonen, styremedlem i Statoil samt styremedlem i Oslo Arbeiderparti.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ellen Stensrud – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
*
**Tunanleggene i Steigen** henviser til de to store ringformede tunanleggene fra romertid og folkevandringstid/merovingertid i Steigen kommune, Nordland.

Bøanlegget
----------

Bøanlegget ble trolig anlagt på 300–400-tallet. Anlegget har nå en asfaltert vei over seg, som gjør det vanskelig å gjøre utgravninger. Professor ved Universitetet i Tromsø,arkeologen Povl Simonsen har hevdet at anlegget består av 12 tufter, som er 5–8 meter lange og 2,5 meter breie.

Det ble funnet to graver her, en kvinnegrav og en krigergrav. Krigergraven var rikt utstyrt, med blant annet et jernsverd, to jernspydspisser, flere pilspisser (som neppe bare var spisser da de ble gravd ned), rester av et skjold av tre, jern og bronse, en fingerring i gull og et lærbelte med bronsebeslag.

Vollmoanlegget
--------------

Vollmoanlegget
I 1926 ble dette tunanlegget funnet av amatørarkeologen Edvard Havnø. Her kan man se tydelige kokegroper, og tufter etter 16 langhus, som til sammen antakelig kunne romme 600 personer. Husene er omkring 10–16 meter lange, og 3–4 meter breie – altså langt større en Bøanlegget. Husene var plassert i to rekker, mot en vei i midten og med dørene vendt mot de motstående husene.

Det finnes flere teorier om hvordan tunet har blitt bygd. Havnø trodde han hadde funnet tingstedet til Steigar-tinget. Arkeologen Gutorm Gjessing mente det var tydelig at stedet hadde vært mer enn et midlertidig bosted for ofringer et par ganger i året. Det fantes derimot ikke spor etter landbruk eller husdyrhold, noe som tydet på at det ikke hadde vært et bosted for vanlige folk. Povl Simonsen sier som en teori at anlegget kunne ha vært brukt til bosted for høvdingens store stående hærstyrke – uten helt å avvise de andre teoriene.

Stedet er etter utgravinger av Gjessing blitt datert til år 400–600, og har kanskje avløst Bøanlegget som forlegning for steigenhøvdingens hærstyrke – om det er det den er blitt brukt til.

Eksterne lenker
---------------

* «Tunanleggene i Steigen». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
**Langesundsfjordens indremisjonsselskap** var en luthersk misjonsorganisasjon med virkefelt i byer og bygder rundt Langesundsfjorden i Telemark samt Brunlanes i Vestfold og enkelte kystbygder i Aust-Agder. Selskapet hadde hovedkontor i misjonshuset «Hauges Minde» i Skien.

«Foreningen for den indre Mission i Skien» ble dannet i 1853. Den sprang ut fra haugianske kretser, inspirert av byens vekkelsesprest Gustav Adolph Lammers. I 1866 ble virksomheten utvidet til det som ble Langesundsfjordens indremisjonsselskap.

Langesundsfjordens indremisjonsselskap var den minste av de tre misjonsorganisasjonene som den 1. januar 2001 gikk sammen i den misjonsvirksomheten som fikk navnet Normisjon. De andre var Det norske lutherske Indremisjonsselskap og Den norske santalmisjon. Langesundsfjordens indremisjonsselskap ble etter fusjonen tilgodesett med økonomiske ressurser og en egen regionadministrasjon med base i Skien.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Hvem er vi?». Normisjon region Telemark. Besøkt 13. juni 2021.
2. ↑  Grave, Jørgen (red.) (1966). *I fedrenes spor: Langesundsfjordens indremisjonsselskap gjennom 100 år*. Skien: Langesundsfjordens indremisjonsselskap. s. 11–24.
3. ↑  Steane, John G. (1936). *Fra Indremisjonsarbeidet i Telemark: Langesundsfjordens indremisjonsselskap gjennem 70 år*. Skien: Langesundsfjordens indremisjonsselskap. s. 17–22.

Litteratur
----------

* Grave, Jørgen (red.) (1966). *I fedrenes spor: Langesundsfjordens indremisjonsselskap gjennom 100 år*. Skien: Langesundsfjordens indremisjonsselskap.
* Steane, John G. (1936). *Fra Indremisjonsarbeidet i Telemark: Langesundsfjordens indremisjonsselskap gjennem 70 år*. Skien: Langesundsfjordens indremisjonsselskap.
**Ellen Ugelvik** (født 5. oktober 1971 i Bergen) er en norsk pianist. Hun har studert i Bergen, Amsterdam og Leipzig. Ugelvik har hatt konsertvirsomhet i Europa og Asia. Hun har deltatt på festivaler i Berlin, St. Petersburg, Amsterdam, Odense, Oslo, Bergen, Stavanger.[]

Ugelvik er medlem av samtidsensemblet asamisimasa og har hatt solistoppdrag med Oslo Sinfonietta og Bodø Sinfonietta.

Hennes første solo-CD utkom i 2008: *Makrokosmos I – II* av amerikaneren George Crumb. For dette albumet fikk hun 24. januar 2009 Spellemannprisen 2008 i kategorien samtidsmusikk.

Referanser
----------

1. ↑  «Komponistene æret Ellen Ugelvik». *www.ba.no* **(norsk)**. 12. desember 2016. Besøkt 25. august 2018.
2. ↑  «Mette-Marit og Motorpsycho kan vinne Spellemann». *Dagbladet.no* **(norsk)**. 6. januar 2009. Besøkt 25. august 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |