recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Rockefeller, Andrews & Flagler** var et forretningskonsern dannet i 1867 i Cleveland, Ohio og som var en forløper til Standard Oil Company. Deltakerne var John D. Rockefeller, William Rockefeller, Samuel Andrews og Henry M. Flagler. Flaglers kones onkel, Stephen V. Harkness gjorde betydelige investeringer, men var en silent partner og hadde ikke noen aktiv rolle i å drive virksomheten.

I 1868, var Rockefeller, Andrews & Flagler det største petroleumsraffineriet i verden. Partnerne er anerkjent for å se viktigheten av å utnytte og markedsføre alle biproduktene fra raffineringsprosessen, og få marked- og pris-kontroll gjennom fraktprisene. Deres mislykkede Sør Improvement Company-ordning i 1871 i et hemmelig samarbeid med Pennsylvania Railroad førte til at uavhengige produsenter gjorde opprør i vestlige Pennsylvania tidlig i 1872. Dette ga Rockefeller mye dårlig omtale.

Referanser
----------

1. ↑  
	* Chernow, Ron. *Titan: The Life of John D. Rockefeller, Sr.* Warner Books. (1998). ISBN 0-679-75703-1 Online review. Arkivert 10. mars 2007 hos Wayback Machine.
Magnar Fosseides sportsforretning i Trondheim, 1947.  
Foto: Alf Schrøder (Sverresborg Trøndelag Folkemuseum / Digitalt Museum)
**Magnar Fosseide** (født 19. august 1913, død oktober 1983) var en norsk kombinert- og langrennsløper fra Rindal i Møre og Romsdal, senere bosatt i Trondheim. Han representerte SK Troll. Hans beste internasjonale mesterskapsplassering var bronsemedalje i kombinert i VM i Zakopane i 1939.

I VM i Chamonix i 1937 var han på laget, men han skadet seg under hopptrening foran mesterskapet, og kunne ikke delta. I VM i Lahtis i 1938 ble han nummer 35 i kombinert og nummer 36 på 18 kilometer langrenn. VM i Zakopane i 1939 ga bronsemedalje i kombinert, 23.-plass på 18 kilometer langrenn, og han var på det norske laget som ble nummer 4 på stafetten.

Magnar Fosseide ble norgesmester i kombinert i Mo i Rana i 1938. I det samme mesterskapet tok han sølvmedalje på 17 kilometer langrenn. Han var en av sju hoppere og kombinertløpere som i 1939 satte bakkerekord i Holmenkollbakken, som da var blitt utbygd. Fosseide hoppet 58 meter; Sven Selånger vant det spesielle hopprennet og satte dagens siste bakkerekord med 62 meter.

Etter at han avsluttet skiløperkarrieren, eide og drev han sportsforretningen Fosseide Sport i Trondheim.

Fosseide ble rangert som nummer 166 på listen over de tusen beste idrettsutøverne i Trøndelag i avisa *Nidaros* sin kåring i 2022.

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Magnar Fosseide, (19.august 1913 - 19.oktober 1983).», besøkt 9. desember 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Gravsøk hos DIS-Norge (13. april 2012)
3. ↑  Nidaros: Trøndersk idretts adelskalender 2022 (krever abonnement)

Litteratur
----------

* Hans Hyldbakk, Willy Karlstrøm: *Gards- og ættesoge for Rindal – bind II*. Rindal kommune 1999. ISBN 82-995054-2-9 (s. 417 digitalisert av Nasjonalbiblioteket) (feil om VM 1937?)
* Hermann Hansen, Knut Sveen: *VM på ski '97 Trondheim*. Adresseavisens Forlag, Trondheim 1996. ISBN 82-7164-044-5 (s. 55, 59 og 61, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Magnar Fosseide – FIS (kombinert) Rediger på Wikidata
* Hans Lysaker: NM 1938-1952 (besøkt 13. april 2012)
* Skiforeningen: Rekorder i Holmenkollbakken (ikke oppdatert, besøkt 13. april 2012)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda **·** Prabook
 |
**Paul Bjerkan** (født 19. mars 1874 i Steinkjer, død 29. juli 1968) var en norsk zoolog, kjent for sin forskning på ascidier (sekkdyr) og brislingens bevegelser.

Etter å ha avlagt lærereksamen ved Klæbu seminar 1891–92, var han lærer frem til 1902. Samtidig studerte han zoologi fra 1899 og fikk cand.real. i 1904, etter et opphold i 1903 ved Havforskningsinstituttet i Bergen, som blant annet innebar en ekspedisjon til Balkhasjsjøen i vestlige Turkistan. Etter studiet var han 2. konservator ved Tromsø museum 1904–08 og Bergens Museum 1908–12. Han tok del i Michael Sars-ekspedisjonen til Nord-Atlanteren 1910. Bjerkan ble i 1913 assisterende fiskeridirektør til før han ble fiskerikonsulent ved Fiskeridirektoratet i Bergen og fiskefaglig rådgiver til Johan Hjort, og tok del i Hjorts kanadiske fiskeekspedisjon i 1915. Bjerkan ble fiskerikonsulent i 1918 og fikk i 1929 innpass i Østersrådet. I mellomkrigstiden var han ansvarlig for studiet av brislingens bevegelser, mens Einar Lea og Oskar Sund tok henholdsvis silda og torsken.
Fra 1941 var han leder for direktoratets Havforskningsavdelingen inntil han pensjonerte seg i 1947. Fra 1948 til 1950 var han konsulent for ferskvanns-fisket på Vestlandet. Han var også fiskerifaglig konsulent for Selskapet for de norske fiskeriers fremme, samt redaktør for Norsk Fiskeritidende 1917–19 Han var sønn av snekkermester Ole Gunnerius Bjerkan (1840–81) og giftet seg i 1908 med Asta Lundell (1875–1915) fra Kristiania. Senere gift med Hildur Viddal (1884 - 1962)

Utgivelser
----------

* Paul Bjerkan (1918). *Young herring of the North Sea*. John Grieg, Bergen.  [21 sider]
* Torbjørn Gaarder og Paul Bjerkan (1934). *Østers og østerskultur i Norge*. John Grieg, Bergen.  [96 sider]

Referanser
----------

1. 1 2   Kommunal folketelling 1912 for Bergen kjøpstad, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Paul Bjerkan, (19.mars 1874 - 29.juli 1968).», besøkt 26. oktober 2022[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  G. Tollefsen (1970). «Paul Bjerkan (1874-1968)». *J. Cons. int. Explor. Mer*: 124-125. doi:10.1093/icesjms/33.2.124.
4. ↑  «Bjerkan, Paul». Hvem er Hvem, 1948.
5. ↑  «Paul Bjerkans arkiv 1901-1953» (PDF).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Popolari UDEUR** er et er et lite italiensk kristeligdemokratisk politisk parti, ledet av Clemente Mastella. 

Partiet er medlem av Det europeiske folkepartiet og er med i sentrum-venstre-alliansen l'Unione. Det står sterkt i Sør-Italia, særlig i Campania (som Mastella kommer fra).

Historie
--------

UDEUR oppsto i februar 1999 etter at samarbeidet i Francesco Cossigas Unione Democratica per la Repubblica brøt sammen. Sistnevnte parti oppsto i juni 1998, gjennom en sammenslåing av Rocco Buttigliones Cristiani Democratici Uniti, Mastellas Cristiani Democratici per la Repubblica (en utbrytergruppe fra Centro Cristiano Democratico), Mario Segnis Patto Segni, samt utbrytere fra Forza Italia, Alleanza Nazionale og Lega Nord.

Ved parlamentsvalget i 2001 stilte UDEUR liste sammen med Partito Popolare Italiano, i Democratici og Rinnovamento Italiano. Denne alliansen, som fikk navnet Democrazia è Libertà - La Margherita, fikk 14,6 % av stemmene ved valget. Når de tre andre medlemmene av alliansen omgjorde alliansen til et nytt parti, ønsket ikke UDEUR å bli integrert i det nye partiet. 

UDEUR forble en del av sentrum-venstre-koalisjonen, selv om partiet sto i motsetning til de sekulære verdiene til Rosa nel Pugno (en politisk allianse opprettet i 2005) og på tross av at Rifondazione Comunista var en del av alliansen. 

Ved parlamentsvalget i 2006 stilte UDEUR som en del av l'Unione. Partiet fikk 1,4 % av stemmene; 14 deputerte og 3 senatorer. L'Unione vant valget og Mastella ble justisminister i Romano Prodis andre regjering. I begynnelsen av 2008 trakk UDEUR sin støtte til regjeringen, noe som førte til en regjeringskrise og til at det måtte lyses ut nyvalg.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (it) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Konebåt i Barrow, Alaska
Konebåt på Grønland omkring 1830
Umiak (David Cranz 1770)
En **konebåt** (grønlandsk: *umiaq*) eller **umiak** er navnet på inuitenes større fartøy. Det norske navnet kommer av at båten blir rodd av kvinner.

Konebåten er flatbunnet og er bygd som et treskjelett som er sammenfalset og surret. Huden er laget av selskinn hvor håret er tatt av, og er sydd sammen vanntett og utspent over skjelettet, slik at når det har tørket sitter det stramt som et trommeskinn. 

En konebåt er vanligvis 8-10 m lang, 1,5 meter bred og veldig romslig og lett i forhold til størrelsen. Den ble rodd av fire eller seks kvinner og ble ofte styrt av en eldre mann. Den ble brukt til frakt når en inuittfamilie reiste fra sted til sted, og den brakte derfor med seg hele familiens eiendom som telt, husgeråd, hunder, og barn. Båten tålte ikke mye sjøgang, så reisene ble mest mulig foretatt langs kysten slik at en kunne komme seg lett til lands i tilfelle uvær. 

Med en så spinkel, og ofte full skinnbåt ferdes grønlenderne i isfylte farvann, og ofte i rivende strøm med sammenstøtende isflak, eller hvor man på den ene side har isen eller åpent hav, og på den andre siden en bratt klippekyst, der landing er umulig. Skinnbåter hadde mange fordeler for inuittene, sammenlignet med andre båter. De rommet mye på grunn av den flatbunnede formen, de var lette å hale på land og opp på isen, og den kunne bæres kortere strekninger over land. I tilfelle hull i båtens hud, noe som lett kunne skje i isfarvann, kunne en skade utbedres midlertidig med en gang med å presse et stykke spekk mot lekkasjen, og senere repareres ved hjelp av nål og tråd. Selv om båten kommer i press i isen, slik at en del av treverket ble knekt, kunne den likevel brukes dersom skinnhuden var tett. Konebåten fløt også på grunt vann og på land kunne den snues med bunnen i været og brukes som telt. 

En vanlig dagsreise med konebåt var på 40 til 60 km. Inuittene greide å manøvrere den selv under vanskelige isforhold. 

Den eldste daterte konebåten er fra omtrent år 1500, men konebåter har nok vært brukt av Thule-kulturen i hele dens eksistensperiode (1000-1800) []. På Østgrønland og i Nordøstcanada var konebåter i bruk helt opp på 1930-tallet. Først etter 2. verdenskrig ble motordrevne båter tatt i bruk i disse områdene.

Eksterne lenker
---------------

* Salmonsens konversationsleksikon: Konebaad
* Konebåd i Østgrønland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** KulturNav
 |
«Jeg skulde nok bære vaskevand til Dere jeg», Theodor Kittelsens tegning til *Kari Trestakk*, et norsk motstykke til eventyret om *Askepott*. Tegningen viser heltinna i et skjørt av tre. Kilde: P. Chr. Asbjørnsen, Jørgen Moe og Moltke Moe: *Barne-eventyr* (1915) 
***Kari Trestakk*** er et undereventyr nedskrevet av Peter Christen Asbjørnsen fra muntlig kilder i Røyken og gjengitt første gang i *Norske Folkeeventyr* fra 1843.

Eventyret, som i andre varianter kalles *Askepott* eller *Cinderella*, er kjent i 50 oppskrifter i Norge og er et av de mest kjente og populære i eurasisk eventyrtradisjon. Mens Askepott i brødrene Grimms samling fra 1812 har henvisninger til det gamle tyske føydalsamfunnet med borger og slottsball, møter det norske bondesamfunnets Kari Trestakk kongssønnen utenfor kirken under og etter gudstjenesten. En annen variant som Asbjørnsen og Moe samlet inn, og utga i 1852, er eventyret om *Lindedronningen*. 

* «Langt om længe kom de til en guldskog.» Tegning: Theodor Kittelsen«Langt om længe kom de til en guldskog.» Tegning: Theodor Kittelsen

Se også
-------

* Askepott

Referanser
----------

1. ↑   Eventyrteksten hos Prosjekt Runeberg
2. ↑  (no) Kari Trestakk i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Anne Kures hotell (etter påbygning), ca. 1935. Foto: S. Gran – Oslo/Nasjonalbiblioteket. 
Ruinen av Anne Kures hotell i 2015  
(59°58′11″N 10°39′44″Ø). Foto: Jan-Tore Egge. 
**Anne Kure** (født 27. februar 1845 i Rygge, Østfold, død 13. juni 1914 i Kristiania) var en hotelldirektør som eide *Anne Kures hotell* i Voksenkollveien 20 i Oslo. 

Kure begynte i arbeid i sin venninnes hotell på Egertorget i Kristiania. Hun overtok etter hvert som bestyrer, og i 1886 åpnet hun også eget hotell i leide lokaler på hjørnet av Karl Johans gate og Kirkegaten. 

Sammen med professor Bredo Henrik von Munthe af Morgenstierne kjøpte hun senere for kr 400,– pr. mål en 65 måls eiendom i Voksenkollveien. Der bygget hun sitt store hotell som åpnet i 1899. 

Kure var også et aktivt medlem i Norsk Hotelforening (senere Norsk Hotell- og Restaurantforbund, nå Reiselivsbedriftenes Landsforening), og ivret for mer utdannelse for hotellfolk.

Som mange andre gav også Anne Kure et bidrag til det som ble Roald Amundsens Sydpolekspedisjon. Hun gav kr 500,–.

Edvard Munch skrev i et udatert brev bl.a.:  

«Det er nok et deiligt sted  

Anne Kure – Du kan få spise  

der ved småbord så Du ikke  

behøver at sidde med mange.»

Kure var ugift, og da hun døde i 1914, ble hotelldriften overtatt av andre medlemmer av Kure-familien.

Hotellet brant ned til grunnen natt til 3. mai 1941 mens tyske militære bodde der. Ifølge Aftenposten omkom to personer i brannen: pastor Thomas Maroni og en tysker. Dessuten ble en norsk hushjelp såret og lagt inn på sykehus. Hotellet ble aldri bygget opp igjen. Rester av grunnmuren står der ennå.

Se også
-------

* Anne Kures sti
* Anne Kure-banen
* Voksenkoll-ulykken som fant sted like ved 18. desember 1945

Referanser
----------

1. ↑  «Anne Kure». Norsk biografisk leksikon. Besøkt 7. februar 2015.
2. ↑  «Sydpolen. Den norske Sydpolsfærd med Fram 1910-1912 / Andet bind /». Project Runeberg. 22. juni 2015. Besøkt 8. juli 2015.
3. ↑  «MM N 1447, Munchmuseet. Ikke datert. Brev til Inger Munch». Munchmuseet. Besøkt 8. juli 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Anne Kure – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* 
* 

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
**José Manuel Stilianopoulos y Estela**, også kjent som **Mike Stilianopoulos**, (født 22. september 1930 i Manila på Filippinene, død 4. november 2016 i Madrid i Spania) var en filippinsk ambassadør til Storbritannia og til andre europeiske land.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Jose Manuel Stilianopoulos var født i Manila som sønn av Doña Ana Estela og den greske forretningsmannen Don Carlos Stilianopoulos. Han var barnebarn av den spanske forretningsmannen Don Miguel Estela og nevø til Sebastian Caruso Moll (kongressmann for Camarines Sur) og Jesus «Og» Estela Ramos (skuespiller). Stilianopoulos var også onkel til *mystique*-modellen Hilda Estela Garchitorena.

Han var gift med Doña Esperanza Ridruejo, også kjent som Pitita.

### Ambassadør

Han ble utnevnt av president Ferdinand Marcos som Filippinenes syvende ambassadør til Storbritannia, en stilling han innehadde fra 1977 til 1982.

Under sin tid som ambassadør eide paret en tilbaketrukket villa nær Marbella i Spania, og de kom i soffentlighetens søkelys i 1979 da prinsesse Margaret bodde i villaen med Roddy Llewellyn, mens hun gjenopptok det forholdet som tidligere var blitt avsluttet under hennes ekteskap med Antony Armstrong-Jones. I deres sosiale kretser, som også omfattet prinsesse Margaret, var de kjent helt enkelt som Mike og Pitita.

Etter tjeneste som ambassadør i en rekke europeiske land slo han seg ned i Spania. Mike og Pitita bodde i det sentrale Madrid fra 1980-årene. Han døde eller lengre tids helseproblemer den 4. november 2016 i Madrid.

Referanser
----------

1. ↑   www.efe.com, besøkt 4. november 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  "La Fiesta Arkivert 4. desember 2008 hos Wayback Machine. Arkivert 2008-12-04 hos Wayback Machine". *Marie Claire*. 2008.
3. ↑  Previous Philippine Ambassadors to the Court of St. James's. 5. februar 2010.
4. ↑  Brodmann, Ron; Kennedy, John. "Style; Personalities". *Washington Post*. 10. august 1979. (via Lexis-Nexis).
5. ↑  "In Brief: Princess, Llewellyn in Spain". *The Globe and Mail* (Canada). 10. august 1979 (via Lexis-Nexis).
6. ↑  Dempster, Nigel (1982). *Princess Margaret: A Life Unfulfilled*. New York: Macmillan Publishing. s. 206; 214–215. ISBN 0-02-530800-9.
**Tautologi** (fra gresk fra gresk av *to auto*, «det samme» og *-logi*, «ord, tale») henviser til utsagn hvor det samme sies flere ganger uten å tilføre noe nytt til utsagnet, eksempelvis «sirkelen er rund» eller «jomfruen var barnløs».

Tidvis benyttes det for bevisst å oppnå stilistisk effekt: «heder og ære» eller «evig og alltid». Et litterært eksempel kan være «... jeg erindrer og kommer ihu... naar man observerede, mærkede og gav Agt paa...» (Holberg, *Barselstuen*) Enkelte tautologier er nødvendige, eksempelvis leksikalske ordforklaringer: «Rotasjon er bevegelse omkring en akse».

Tautologi klassifiseres innen stilistikk som er et forskningsområde som har sitt utspring i retorikkens *elocutio* og som har til hensikt å normere og beskrive tekst. Oksymoroner kan sies å være motsatsen til tautologi. Hva som skiller tautologier og pleonasmer er uklart, og ulike håndbokforfattere anvender ulike definisjoner. Parallellisme er derimot ikke tautologi, men heller et særskilt stilistisk grep, mye av poesien i *Det gamle testamentet* er basert på parallellisme; det samme sies to ganger, men en smule forskjellig vis ettersom det er subtile særpreg mellom de to.

Se også
-------

* Tautologisk sammensetning
* Pleonasme

Referanser
----------

1. 1 2   «tautologi», *Ordbøkene*
2. 1 2  Lothe, Jakob, m.fl. (2015): *Litteraturvitenskapelig leksikon*, Kunnskapsforlaget, 2. utg. s. 225
3. 1 2   Aarnes, Asbjærn (1976): *Litterært leksikon*, Forlaget Tanum, s. 241
4. ↑  Fowler, Henry Watson (1983): *Modern English Usage*, Oxford University Press, 2. utg.. ISBN 978-0-19-281389-3.

Videre lesning
--------------

* *Spridda studier : populära uppsatser. Samling 1*. Stockholm: Geber. 1895. s. 52-82.  - Uppsatsen *Om tavtologi*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Mathilde Fibigers gravsten i lapidariet i Århus rådhuspark  Foto: Villy Fink Isaksen 
**Mathilde Fibiger** (født 13. desember 1830, død 17. juni 1872) var en dansk forfatterinne.

Biografi
--------

I sin debutroman *Clara Raphael* tok hun opp noen banebrytende tanker om kvinnens frigjøring og datidens kvinners begrensede muligheter for utdannelse, utvikling og uavhengighet. 

*Clara Raphael, Tolv Breve* skildrer livet til en ung kvinne, som får arbeide som guvernante i provinsen. Hennes ideer om egen selvstendighet er forskjellig fra lokalbefolkningens, og hun tar en beslutning om å gjøre «Damernes Emancipation» til sitt livsmål. Det er klare paralleller mellom boken og Mathilde Fibigers eget tidlige liv. Boken ble utgitt omkring julen 1850 (på tittelbladet: 1851) hun var da 20 år – og var forsynt med et forord av ingen ringere enn Johan Ludvig Heiberg. 

Sett i lys av den omveltning det danske samfunn opplevde i årene 1848–1850, var bokens ideer for vidtgående for mange, og den livlige debatt som fulgte i løpet av 1851, fikk navnet Clara Raphael-fejden. Selv de negative anmeldelser anerkjente dog Fibigers litterære talent, og selv om forbindelsen til Heiberg ble avbrutt, og Heiberg aldri forsvarte Fibiger, skaffet boken henne kontakt med blant annet Hans Egede Schack og Meïr Aron Goldschmidt, som begge hadde kritisert boken, og med N.F.S. Grundtvig, som hadde hilst den velkommen som ekte dansk og ekte menneskelig. Fibiger selv bidro til feiden med to skrifter, dels et forklarende skrift om kvinnefrigjøringen, dels en ny novelle, som viste forskjellene på de to kjønns vilkår.

I hennes senere bøker *En Skizze efter det virkelige Liv* (1853) og *Minona* kan man se Fibiger ta tak i sin ungdoms radikalitet. Vesentligst er *Minona*, som med sin kompliserte incesthistorie litterært sett er hennes betydeligste verk. Romanen falt imidlertid død fra trykkpressen, det var ingen skandalesuksess, kun skandale. Fibigers skjønnlitterære forfatterskap ble avsluttet med dette. Allikevel kom hun til å stå som «den første, der hejsede sejl» i kvinnesaken i Danmark, og hun arbeidet hele sitt liv for kvinnens rett til utdannelse og uavhengighet, blant annet gjennom sitt virke som telegrafist og som bestyrer av telegrafstasjonen i Nysted fra 1869.

Se også
-------

* Nysted og omegn
* Mathildeprisen

Bibliografi
-----------

* *Clara Raphael, Tolv Breve* (1851)
* *En Skizze efter det verkelige Liv* (1853)
* *Minona. En Fortælling* (1854)

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, BNF-ID 135243746[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Om Mathilde Fibiger, fra Dansk biografisk Lexikon
* *Clara Raphael, Tolv Breve*: online udgave fra Det Kongelige Bibliotek
* *Minona. En Fortælling*: online udgave fra Det Kongelige Bibliotek

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** Dansk biografisk leksikon **·** Dansk kvindebiografisk leksikon **·** Nationalencyklopedin **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |

Portaler: Litteratur | Danmark
**Regitze Grubbe** (født 1618 på Halsted Kloster, død 1689 på Bornholm) var datter av Jørgen Grubbe (død 1640) og Lene Rud.

Biografi
--------

Regitze ble i 1641 gift med Hans Ulrik Gyldenløve til Vindinge, en utenekteskapelig sønn av Christian IV og Karen Andersdatter. Ektemannen døde dog allerede i 1645 av alkoholrelaterte sykdommer. 

Regitze er blitt mest kjent for sitt forhold til den meget omtalte rettssak som ble anlagt mot Agnete Sophie Budde for dennes forsøk på å forgifte grevinne Parsberg. Striden handlet dels om et vindu som vendte ut fra den enes gård til den andens på Østergade i København, samt det faktum, at grevinnen hadde fått høyere rang enn hun selv. Regitze skulle ha overtalt Agnete Sophie til, mot betaling, å forgifte grevinnen med rottekrutt. Ved Højesteretsdom av 26. august 1678, dømtes Regitze Grubbe til livsvarig forvisning på Bornholm. Her døde hun så i 1689. 

Hun var svigerinne til bl.a. Jørgen Kaas.

Referanser
----------

1. ↑  «Skeel & Kannegaard Genealogy». Arkivert fra originalen 15. desember 2013. Besøkt 1. juli 2011.

Eksterne lenker
---------------

* Dansk biografisk Lexikon om Regitse Grubbe

Portal: Danmark
Løvenvold kino var en av bygningene Grimnes tegnet. Han var også kinosjef i Ålesund.  Foto: Henny Stokseth 
**Øyvin Berg Grimnes** (født 20. mai 1887 i Ålesund, død 1980 samme sted) var byarkitekt i Ålesund, senere også bygningssjef. Han arbeidet i Ålesund fra 1919 til 1954, senere var han privatpraktiserende arkitekt. 

Etter fullført utdanning ved Bergen tekniske skole i 1905 arbeidet han ved flere arkitektkontorer i USA i 10 år. I 1916 fikk han jobb hos Morgenstierne & Eide, Oslo. Der var han i tre år før han i 1919 slo seg ned i Ålesund.

Øyvin Berg Grimnes var onkel til historikeren Ole Kristian Grimnes.

Bygninger
---------

* Aspøy skole, Ålesund (oppført 1919-1922)
* Løvenvold kino (ferdig 1923)
* Sjømanns Kvile
* Langevåg kirke (1941-48)
* Øvre Gravlunds krematorium (1956)
* Valderøy kirke (1961)

Referanser
----------

1. 1 2   runeberg.org, besøkt 21. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.ecclesia.no[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Øivin Berg Grimnes i Hvem er hvem 1973
* Om Grimnes hos artemisia.no
* Lokalhistoriewiki har artikkel om hans far Ole Kristian Grimnes
***Skipper Worse*** er en roman av Alexander Kielland, utgitt i 1882. 

> Men skipper Worse kunne ikke lenger styre seg, han tok tak i vantet, svang seg opp på rekken, og idet han viftet med hatten, ropte han, så det lød over hele Sandsgaard: «Vi kommer sent – Hr. Kunsel! men vi kommer godt!»
> 
> 
> fra første kapittel
> 
> 

Romanen foregår i Stavanger i og rundt handelshuset Sandgaard, som Kielland skapte med familiens eget handelshus, «Jacob Kielland & Søn», som modell. Romanen er en oppfølger til Garman & Worse som utkom i 1880. Men mens den første romanens handling er lagt til 1870-årene, foregår oppfølgeren en drøy generasjon tidligere, i 1840-årene. 

I 1813 skal en Lars Mele ha reddet Jacob Kiellands handelshus fra ruin da noen av firmaets konkurrenter hadde kjøpt opp veksler til et større beløp, for å presentere dem for firmaet til innløsning på et tidspunkt da handelshuset ikke hadde likvide midler. Da *Skipper Worse* ble utgitt, med en nesten identisk beretning, skal Meles slektning Håvar Larsen, bror til Kiellands stemor Inger Mæle, ha sagt: «Eg e' så forarga på den unge spirrevippen som har skrive om slektå vår.» 

Romanen gir et bredt bilde av byens ulike miljøer og veksler mellom det gamle handelshuset som vakler i sine finanser, det oppadstigende småborgerskapet dominert av haugianerne og skipperklubben. Boken inneholder erotikk, generasjonsmotsetninger, avsløringer av hykleri, romantikk, miljøskildringer og en saftig frodighet. 

I tillegg til skipper Jacob Worse og konsul Morten Garman er Madam Torvestad en av hovedpersonene. Hun tilhører byens religiøse kretser, og manipulerer sin gifteklare datter Sara inn i ekteskap med skipperen. Romanen ble dramatisert for scenen av Claes Gill og oppført ved Rogaland Teater i 1949, til Alexander L. Kiellands 100-årsjubileum. Claes Gill satte selv i scene, og hovedrollene ble spilt av Ingjald Haaland (skipper Worse), Hjalmar Fries (konsul Garman), Tove Bryn (madam Torvestad), Gretelill Fries (Sara) og Berit Brænne (Henriette).

Romanen ble senere dramatisert for Fjernsynsteatret i 1968, med Lasse Kolstad som skipperen, Ragnhild Michelsen som madam Torvestad og Rolf Berntzen som konsul Garman.

Referansjoner
-------------

1. ↑  Tor Obrestad: *Sannhetens pris* (s. 48), Cappelens forlag 1996, ISBN 9788202576783

Eksterne lenker
---------------

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | Skipper Worse – originaltekst fra Wikikilden |

* *Skipper Worse* fra 1896, fra Prosjekt Runeberg
* Utgaven fra 1995 | 1999 | 1999 hos Nasjonalbiblioteket.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Jønnevall** er en bosetning og et tettsted i Skien kommune, syv km nord for Skien sentrum. Bosetningen ble første gang regnet som et eget tettsted i 2023.

Første del av navnet kan være avledet av horn i betydningen krok eller hjørne, og kan vise til Hoppestadelvas løp. Andre del er gammelnorsk *vollr*, eng eller jordstykke som er ryddet ved brenning.

2. april 1987 styrtet et passasjerfly som skulle lande på Geiteryggen flyplass, ved Jønnevall. Alle de ni passasjerene og piloten omkom.

Stedet har Grenland Golfklubbs bane, og ligger ved en skog de det er påvist en nasjonalt verneverdig kalklindeskog.

Siden 2006 har Rutebilhistorisk forening avdeling Telemark sitt garasjeanlegg på Jønnevall.

Referanser
----------

1. ↑  Terje Christensen (1971). *Gjerpen bygds historie*. Skien kommune. s. 107.
2. ↑  «− Jeg tar en runde til for å komme rett på!». Østlands-Posten. 3. april 1987. s. 1,7.
3. ↑  «Nytt nasjonalt kjerneområde for den utvalgte naturtypen kalklindeskog oppdaget i Skien». Biofokus. 17. november 2015.
4. ↑  «Rutebilhistorisk forening avdeling Telemark». Besøkt 14. desember 2023.
**Nils Edvard Ringset** (født 2. november 1886, død 11. februar 1976) var en norsk bonde, venstrepolitiker og organisasjonsmann fra Stranda på Sunnmøre.

Familie og utdannelse
---------------------

Han ble født i Liabygda i Stranda kommune og foreldrene hans var Ole Petter Hansen Ringset (1849-1939) og Olave Paulsdatter (f.Trætøye) (1853-1944). Han gikk på jordbruksskolen i 1907 og i 1917 overtok han farsgarden, Ole-Pettergarden på Ringset i Liabygda. I 1918 ble han gift med Martha Signe Fredriksdatter Ringset, født Baade (1893-1984).

Virke
-----

Nils E. Ringset kom tidlig med i ungdomslag-arbeidet og han var formann i Sunnmøre frilynde Ungdomssamlag i tiden 1917-1946. Han var også styremedlem i Noregs Ungdomslag i årene 1925-1946, og i mange år fungerte han som nestformann. Han var formann i Møre og Romsdal skogselskap fra 1932 og han var med i styret for Det norske skogselskap fra 1942, som formann i årene 1949-1953. Han var en sterk talsmann for skogreisingen i Norge og på Island. 

Gjennom årene hadde han mange andre styreverv i ulike organisasjoner og lag. Som venstremann var han også aktiv i politisk arbeid og han fungerte som ordfører i Stranda kommune i årene 1937-1941, samt i 1945. Han var med i ulike fylkeskommunale nemnder og var stortingsvaramann for venstre i perioden 1937-1945.

Utmerkelser
-----------

* I 1950 ble han tildelt borgerdådsmedaljen i sølv, for samfunnsgavnelig arbeid.
* 6. mai 1957 - Diplom fra Det norske skogselskap, for fortjeneste av skogsaken.
* 1. februar 1958 ble han utnevnt til ridder av den islandske Falkeorden for sin innsats for skogplanting
* 26. mars 1958 - Diplom fra Møre og Romsdal Skogselskap, for langt og fortenestefullt arbeid ....
* "Frendetreet" fra Det norske Skogselskap (bronsestatuett laget av Per Ung).

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 23. januar 2016. Besøkt 25. august 2015. Sunnmøre frilynde Ungdomssamlag
2. ↑   Frå SFU-soga i 1954 (Ivar Grøvik)
3. ↑   Hvem er hvem 1973
4. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 3. februar 2014. Besøkt 30. desember 2010.  Den islandske Falkeorden
5. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 2. februar 2014. Besøkt 24. august 2013.  Den islandske Falkeorden
Må ikke forveksles med Martin Mortensen (syklist).

**Martin Mortensen** (født 2. april 1801 på Holsteinborg på Sjælland i Danmark, død 12. mars 1867) var slottsgartner fra 1849 til sin død i 1867 da han ble etterfulgt av dusseldorferen Carl Heinrich Kaiser (1834–1915) som satt til sin død han også.

Mortensen hadde tatt gartnereksamen i hjemlandet i 1821 og kommet til Norge i 1833 og fått enda mere utdannelse her, slik at han kunne titulere seg *examinered gartner*. Mortensen anla egen hage og utsalg på det som i dag er Stortingsplassen. Fra 1838 var han sentral i planleggingen av Slottsparken sammen med slottsarkitekt Hans Linstow, og stod for anleggelsen av parken under stadig endrede rammebetingelser og minkende bevilgninger. 

Han var også gartner for generaldirektør Heftye på Munkedammen. Slottsgartner Mortensen var også ivrig innen teateret og fikk i gang *Christiania norske dramatiske skole* sammen med blant andre landsmannen Cronborg.

Martin var sønn av bødkermester Morten Olsen og Kirstine Rasmussen. Martin var blitt enkemann i 1829.

Utgivelser
----------

* Mortensen, M. (1836). *Almindelig norsk Havebog, eller Kort og letfattelig Anviisning til at anlægge en Urte- og Frugthave, dyrke de almindeligste Kjøkkenvæxter, Frugttræer, Blomster og Ziirplanter: grundet paa Erfaring og flere nyere Skrifter om Havevæsenet*. Christiania: Nissen.

Referanser
----------

1. ↑   Morgenbladet, side(r) 3, utgitt 19. mars 1867[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Skard, Torfinn (1963). *Hagebruk og gartneri i Norge: en historisk undersøkelse fram til omkring 1950*. Oslo: Universitetsforlaget.
3. 1 2  Mortensen, Martin i Norsk Forfatterleksikon 1814–56.
4. ↑  Skard, Torfinn (1945). *Norske hageskrifter gjennom 200 år: 1694-1894*. Oslo: Grøndahl.
5. 1 2  Oslo gartnerforening (1950). *Oslo gartnerforening gjennom 75 år: 1875-1950*. [Oslo]: [Oslo gartnerforening].
6. ↑  Blanc, T. (1838-1921) (1899). *Christiania theaters historie: 1827-1877*. Christiania: Cappelen. s. 145.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** KulturNav
 |
**Peder Krabbe Gaarder** (født 3. april 1814 i Alstahaug, død 5. august 1883 i Kristiania) var en norsk jurist som skrev om rettslære og var statsrevisor.

Han var sønn av Poul Frederik Gaarder (1778–1862) og Christine Helene Margrethe Heltzen (1780–1853). Faren var prest og moren var av slekten Heltzen. Farfaren derimot var fra Odalen. Oppvoksten var på Alstahaug prestegård, like ved Alstahaug kirke der Petter Dass hadde jobbet før en gang.

Alstahaug prestegård der hans oppvekst var. Etter examen artium i 1831 tok han cand.jur. fra Det Kongelige Frederiks Universitet i Kristiania i året 1838. Noen jobber ble det, blant annet som sakfører på Helgeland i 1843, før han i 1848 ble overrettsprokurator i Christiania stiftamt. På dette tidspunkt hadde han allerede rukket å utgi ei den gang kontroversiell bok om hvordan man tolker Norges Grunnlov. Fra 1851 var han statsrevisor og gjorde omtrent det samme som Riksrevisjonen gjør i dag. Fra 1882 til sin død i 1883 var han leder av riksrevisorkollegiet, det vil si riksrevisor.

I 1853 giftet han seg med Maren Sophie Caroline Gundersen (1830–79) og de fikk en rekke barn.

Skrifter
--------

* *Fortolkning over Grundloven og de øvrige Love, som danne Norges Riges offentlige Ret*, 1845.
	+ Bernhard Dunker (1845). *Om den Norske Constitution: Bemærkninger foranledigede ved P.K. Gaarders "Fortolkningover Grundloven"*. Christiania.  [Tilsvar fra regjeringsadvokaten til den ovenfor nevnte «Fortolkning...»]

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, oppført som Peder Krabbe Gaarder, Store norske leksikon-ID Peder\_Krabbe\_Gaarder[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *Peder Gaarder* i Norsk biografisk leksikon.
3. 1 2  Erik Berntsen, *Peder Krabbe Gaarder* fra vestraat.net, sist lest den 9. september 2015.
4. ↑  *Gaarder, Peder Krabbe* i Norsk Forfatter-Lexicon, 1814–80, s. 354.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF
 |
**Otto Realf Norland** (født 24. februar 1930 i Oslo) er en norsk-britisk tidligere bankdirektør.

Han har examen artium fra 1948 og studentfagkurs fra Tønsberg Handelsgymnasium fra 1949. Han er utdannet siviløkonom fra Norges Handelshøyskole i Bergen fra 1953 og har dessuten eksamen fra Institute of Bankers i London fra 1956. Norland var ansatt i Hambros Bank i London fra 1953, etterhvert som avdelingssjef for shippingavdelingen fra 1961, banksjef fra 1963, direktør fra 1964 og administrerende direktør fra 1970.

Norland har hatt en rekke verv, deriblant som styremedlem og kasserer i Studentersamfunnet i Bergen 1951–1952, diverse verv ved Institute of Bankers, styremedlem i Den norske sjømannskirken i London fra 1961, styremedlem i Norwegian Export Centre Ltd. fra 1964, styremedlem i Norwegian-British Chamber of Commerce fra 1963, styremedlem i Den Norske Klub i London 1967–1969, styremedlem i Alcoa Ltd. fra 1969 og styremedlem i Det Norske Veritas fra 1971. Medlem i Bibliofilklubben fra 2001.

Han er sønn av redaktør og Høyre-politiker Realph Norland og bror av redaktør Andreas Norland.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Steenstrup, Bjørn (1973). «Norland, Otto Realf». *Hvem er Hvem?*: 419.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
*Se også Johan E. Mellbye*

**Johan Georg Hansteen Mellbye** (født 9. desember 1835 i Trøgstad, død 21. september 1913 i Vestre Aker) var en norsk offiser som ble generalløytnant.

Han ble offiser i 1855, kaptein i 1870. Fra 1860 var han ordonannsoffiser og adjutant i Stockholm for kong Karl XV (1836–1872), inntil kongens død i 1872. Fra 1874 var Johan sjef for den norske garden i Stockholm. I 1882 forfremmes han major idet han ble sjef for det norske jegerkorpset i Kristiania. I 1894 ble han generalmajor og sjef for den kristiansandske infanteribrigaden. I 1885 ble han oberstløytnant, i 1889 oberst og i 1894 generalmajor da han ble sjef for den Kristiansandske brigade. Året etter ble han sjef for den 2. akershusiske infanteribrigaden og kommandant på Akershus festning. I 1901 ble han utnevnt til generalløytnant. Han tok avskjed i 1904.

Mellbye var formann i skytterkomiteen 1884–85, medlem av artilleri- og konstruksjonskomiteen, av den permanente geværkomiteen og av de svensk-norske geværkomiteene av 1889 og 1893. I den norske hæren innførte han Krag-Jørgensen-geværet. I 1899 var han formann i komiteen som skulle drøfte forsvaret av Kristiania og hadde en vesentlig andel i dens innstilling om bygging av grensefestningene. Han var dessuten formann i komiteen for restaurering av Akershus festning.

Familie
-------

Johan Mellbye var sønn av lensmann Gudbrand Mellbye (1792–1867) og bror av stempelpapirforvalter Ove Caspar Gunner Mellbye (1823–94), lensmann Andreas August Mellbye (1831–1913), og trafikkdirektør Jens Christian Mellbye (1833–1910). Han var onkel av politikeren Johan E. Mellbye.

Verker
------

* *Lærebok i befæstningskunst* (1875)

Referanser
----------

1. ↑  *Nordisk familjebok. Uggleupplagan*, bind 37, sp. 505. Stockholm: Nordisk familjeboks förlag, 1925.
2. ↑  J. Hvinden Haug, *Johan Georg Hansteen Mellbye* Arkivert 24. september 2015 hos Wayback Machine. fra Oslo Militære Samfund.
3. ↑  *Store norske leksikon*, «Mellbye»
4. ↑  Mellbye, Johan Georg i Hvem er Hvem, 1912.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Johan Mellbye i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Hans Bernhard Gundersen** (født 12. april 1917 på Dovre, død 16. september 1997) var en norsk offiser i Sjøforsvaret. Han er kjent for sin innsats under andre verdenskrig og ble etter krigen kontreadmiral.

Gundersen var MTB-skipper under andre verdenskrig. Han tjenestegjorde etter krigen i etterretningstaben og hadde særlig ansvar for lyttekablene i Barentshavet. Senere ble han kontreadmiral og var stasjonert i Bodø og Horten. Gundersen tjenestegjorde også ved NATOs hovedkarter til han gikk av med pensjon i 1982.

For innsatsen under krigen ble Gundersen tildelt St. Olavsmedaljen med ekegren og den britiske dekorasjonen Distinguished Service Cross.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Utmerkelser

|  |  |
| --- | --- |
| St. Olavsmedaljen med ekegren | Distinguished Service Cross |

 |

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Hans Bernhard Gundersen, (12.april 1917 - 16.september 1997).», besøkt 8. august 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Hvem er Hvem, 1973, s. 195
3. ↑  *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*. Oslo: Grøndahl Dreyer. 1995. s. 201. ISBN 8250421906.
**Baltazar Sechmann Fleischer** (født 13. april 1810 i København, død 31. mars 1885 i Horten) var en norsk sjøoffiser, fra 1862 kommandør i Marinen.

Etter sjøkadettstudier i Stavern, utekseminert 1829 ble han i 1834 premierløytnant og var en del utenlands, både i fransk og russisk orlogstjeneste (orlog betyr at det er sjøforsvar). Blant annet fikk han et militærkors for å ha kjempet i fjellene i Kaukasus. Fra 1844 var han ordonnans-offiser for kong Karl III Johan (1763–1844) som dessverre døde nesten med en gang. Fra 1850 var han tilbake i Kristiania som kontormann i Marinedepartementet og holdt det gående med diverse opprykk frem til 1864 da han meldte avskjed. Fra 1854 til 1872 var han norsk-svensk konsul i den nord-russiske byen Arkhangelsk.

Baltazar døde ugift i 1885. Han hadde da mottatt den svenske Nordstjerneordenen, franske Æreslegionen og den polsk-russiske Sankt Stanislaus-ordenen (kun tredje klasse). I 1861 og 1872 fikk han St. Olavs Ordener. Han var sønn av Maria Flor Kirkgaard (1776–1847) og Palle Rømer Fleischer (1781–1851) av slekten Fleischer. Faren var offiser, eidsvollsmann og statsråd. Broren Hans Kirkegaard Fleischer (1803–84) ble høytrangende offiser og hoffsjef.

Referanser
----------

1. ↑  Fleischer, Baltazar Sechmann i Norsk Forfatter-Lexikon 1814-1880 / Andet Bind. C-H
2. ↑  *Den Kongelige norske Sankt Olavs orden 1847-1947*. Oslo: Grøndahl. 1947.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Brun** er et etternavn, spesielt på norsk og i mindre grad på andre språk. Det norske familienavnet kommer blant annet fra Vågå i Gudbrandsdalen, hvor det er en dialektisk uttalelse av substantivet *bro* i bestemt form entall. Broen – Brun. Navnet stammer fra en av de eldste gardene i Vågå, og ligger nettopp ved et dypt fossefall – og en bro. 

Det opprinnelige norske navnet har ingen ting med den engelske, tyske, franske eller for så vidt det vestlandske utgaven av navnet. På engelsk er navnet Brown, på tysk Braun og på fransk Le Brun. Trolig har dette navnet vist til den brune hårfargen på dem som opprinnelig fikk det. 

Brun finnes også som fornavn, blant annet i formene Bruno eller Barna, og som ledd i gårds- og stedsnavn. 

Brunen, Bruna, Veslebrunen og liknende er tradisjonelle navn på brune hester.

Norske slekter
--------------

1) *Slekten Brun fra Vågå*

I Vågå finner vi en gammel norsk Brun-slekt, fra det opprinnelige norske navnet. 

  

2) *Trondheimsmannen Mathias Bruns etterslekt (biskop Johan Nordahl Bruns slekt)*

Vi kan spore navnet tilbake til Trondheimsmannen Mathias Brun på 1600-tallet. Se Brun (slekt). 

  

3) *Militærslekten Brun*

Stammer fra Peter Brun (død 1679) som var oberstløytnant i Kristiansand. Av personer i denne slekten kan nevnes: 

* Stortingetstortingsrepresentant Johan Christopher Brun (1838–1914)
* Bokhandler John Andreas Brun (1840–1926)
* Forlegger Fridthjov Brun (1875–1961)

Se også
-------

* Brunen

Navnebærere
-----------

Ordnet etter fødselsår

* Charles Le Brun (1619–1690), fransk maler
* Johan Nordahl Brun (1745—1816), norsk dikterprest
* Herman Brun (1804—1865), norsk kjøpmann og politiker
* Christen Brun (1828–1905), norsk maler
* Johan Lyder Brun (1870—1950), professor i teologi
* Viggo Brun (1885—1978), matematiker
* Johan Brun (1922-), fotograf
* Per Rosenblad Brun (1946-), lokalpolitiker i Tønsberg

* Bakerkjeden Baker Brun

Eksterne lenker
---------------

* Personer med etternavnet Brun omtalt i det danske *Salmonsens konversationsleksikon* fra rundt 1920
* Personer med etternvanet Bruun omtalt i *Salmonsens konversationsleksikon*
* Personer med etternavnet Brun omtalt i det svenske *Nordisk Familjebok* fra begynnelsen av 1900-tallet
* Personer med etternavnet Bruun omtalt i *Nordisk Familjebok*

**Pekerside:** Denne artikkelen inneholder pekere til artikler om forskjellige personer med dette etternavnet. Hvis du har fulgt en lenke, kan det hende du ønsker å gå tilbake og rette den. (navn) Søk opp alle artikler med Brun (navn) i tittelen.
**Herman Fleischer Høst** (født 12. november 1883 i Halden, død 4. september 1980) var en norsk lege.

Etter examen artium i 1903 fra Kristiania katedralskole og cand.med. fra Universitetet i Oslo i 1909, arbeidet han en rekke steder i landet og var 2. amanuensis fra 1912 ved fysiologisk institutt på samme universitet. Han var og ved Rikshospitalet og Bergen kommunale sykehus. 
Han forsket på diabetes, fikk stipend for å forske i København i 1916, og fikk sin dr.med. i 1917. Fra 1919 innførte man hans metoder for transfusjon av blod og for undersøkelse av blodtype. Fra 1920 drev han praksis i indremedisinske sykdommer. Høst var overlege ved Bærum sykehus fra 1924 til 1951, foruten å være hovedlege for ansatte på Rikstrygdeverket fra 1936 til 1954. Ellers var han formann i Oslo legeforening, formann i Indremedicinsk forening, styremedlem i Det medicinske Selskap og med i sentralstyret for Den norske legeforening.

Herman ble blind i 1970. I 1950 ble han tildelt St. Olavs Orden for sitt arbeid.

Familie
-------

Han var sønn av Marie La Roche Fleischer (1852–1908) og banksjef Jens Ludvig Høst (1814–94). Mora var av den opprinnelig tyske slekten Fleischer. Herman giftet seg med Gudrun Rasmussen (1888–1976). Datteren Gerd Høst (1915–2007) var språkprofessor, skuespiller og lyriker. Sønnen Herman Høst (1926–2023) var lege og professor i medisin ved UiO.

Utgivelser
----------

* Høst, H.F. (1917). *Bidrag til den endogene Urinsyres Fysiology*. Kristiania: Steen'ske Bogtrykkeri.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Herman\_Fleischer\_Høst[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *Herman Fleischer Høst* i Store norske leksikon.
3. ↑  Kobro, I. (1927). *Norges læger: 1909-1925*. Oslo: Aschehoug.
4. ↑  *Studentene fra 1903: oplysninger samlet til 25-års-jubileet 1928*. Oslo. 1928.
5. ↑  Høst, Herman Fleischer i Hvem er Hvem, 1948.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Per Keyser Frølich** (født 29. juni 1899 i Kristiansand, død 10. juni 1977 i Alexandria, Virginia, USA) var en norsk kjemiker som forsket på kunstig gummi i USA.

Etter examen artium 1917 fra Kristiansand katedralskole reiste han til Trondheim og ble ingeniør i elektrokjemi i 1921, hvorpå han underviste ett år og med stipend reiste til Massachusetts Institute of Technology (M.I.T.) i Boston, USA i 1922. Der ble han Master of Science 1923 og Doctor of Science 1925 i faget *chemical engineering*, og underviste som dosent fra 1927 såvel som var avdelingssjef og assisterende direktør. Han ble amerikansk statsborger i 1929, samme året som han ble utnevnt til professor, fortsatt samme sted (M.I.T.). Det meste av hans vitenskapelige produksjon (artikler) kom fra tiden ved M.I.T. som han forøvrig forlot omkring 1930, etter fire år. En bok han skrev *Eventyret om Industriens Tidsalder* utkom i 1927.

I det private var han fra 1929 til 1931 assisterende direktør ved Standard Oil som tilvirket kunstig gummi. Fra 1931 til 1936 var han sjefskjemiker for Esso sine laboratorier i Elizabeth, en by i Union County (New Jersey), fra 1936 til 1940 var han endog direktør for Esso sitt *Chemical Laboratories*. Efter kriget var han fra 1946 til 1954 i tjeneste hos Merck & Co. først som forskningskoordinater, på slutten var han vitenskapelig direktør. Endelig var han fra 1954 til 1960 sjefkjemiker for *US Chemical Corps*, som er det amerikanske forsvars kjemiske forskningsinstitutt. Tiden i det private brakte ham mange patenter.

Han var i 1943 leder for American Chemical Society, det som tilsvarer Norsk kjemisk selskap i Norge, der han for øvrig ble æresmedlem i 1948. Ellers var han æresprofessor ved Lehigh University og Rutgers University.

Han var sønn av arkitekt Johan Keyser Frølich (1858–1927) og Beate Janette Mathilde Corneliussen (1861–1952).

Utgivelse
---------

* Per Keyser Frølich (1927). *Eventyret om teknologiens tidsalder*. Norli.

Se også
-------

* Frølich (slekt)

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Per\_Keyser\_Frølich[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Per Keyser Frølich I Usa: Frolich, Norsk biografisk leksikon ID Per\_K\_Frølich, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Marit Trætteberg, *Per K. Frølich* i Store norske leksikon.
4. ↑  Alpha Chi Sigma, Per Keyser Frolich, en biografi. *The Hexagon* 101(1):2010.
5. ↑  Frølich, Per Keyser i Hvem er Hvem, 1973.
6. ↑  intervju fra 2. februar 1965.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Wikistrinda **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Jan Wilckens van Verelt**, også **Jan Hollænder** (– død 21. april 1692 i Kolding) var en billedhugger, stukkatør og vokspousserer som virket i Danmark under Christian V i årene 1681–1692.

Etter brannen på Frederiksborg slott i 1665, har han medvirket til istandsettelsen av Audienshuset, hvor stukkloft og dørpartiene med genier i Konseilgangen er hans verk. Han skal også ha utvirket en byste eller et relieff av kongen, som nå er forsvunnet. Det antas at Wilckens van Verelt ikke har kunnet skrive, da han er den eneste av kunsterne som arbeidet med restaureringen, som ikke har kvittert for materialebruk. Det gjorde derimot arkitektene Steenwinckel og van Haven.

I 1690 reiste van Verelt til Kolding for å utføre stukkaturarbeide på Koldinghus. I 1692 kom han i klammeri med en av sine svenner, Jan Witt, som han stakk ned. Få dager senere tok han sitt eget liv. 

Kongen fikk malt hans portrett, og har derfor trolig satt stor pris på sin billedhugger

Referanser
----------

1. ↑   RKDartists, rkd.nl, besøkt 14. september 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   archive.org[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  *Wilckens van Verelt, Jan*, Rijksbureau V. Kunsthistorische Documentatie. Besøkt 19. oktober 2015
4. ↑  *Jan Wilckens van Verelt*, Kunstindeks Danmark. Besøkt 19. oktober 2015
5. ↑  Liisberg, H.C. Bering: *Et gammelt Maleri paa Rosenborg*, i Illustreret Tidende, XXXIV Nr. 22, Kjøbenhavn 1893
6. ↑  *Wilckens, Jan*, Dansk biografisk Lexikon. Besøkt 19. oktober 2015

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** Kunstindeks Danmark **·** VIAF **·** ULAN
 |