recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kjell Magnar Haltorp** (født i Lillehammer 26. mars 1939) er forkynner, pastor, evangelist og leder for misjonsorganisasjonen Reach the Nations.

Biografi
--------

Haltorp vokste opp på Fåberg utenfor Lillehammer. I 1962 ble han og hans kone, Liv D. Haltorp, omvendt i pinsemenigheten Evangeliesalen på Lillehammer. Han begynte å forkynne kort tid etter omvendelsen og ble snart en etterspurt predikant i Norge. I 1970 ble han pastor i Filadelfia, Oslo. Haltorp knyttet kontakt med Aril Edvardsen i Sarons dal noe som var kontroversielt. Haltorp ble frarådet kontakt med Edvardsen, men fulgte ikke anmodningen. Haltorp valgte å slutte som pastor i Oslo i 1976.

I 1977 ble Haltorp pastor på Evangeliesalen på Lillehammer i en kort periode. Han reiste rundt som forkynner i Skandinavia.

Sommeren 1980 flyttet Haltorp til Arendal. Han søkte kontakt med Filadelfia, Arendal, men ble ikke ønsket velkommen.
Haltorp etablerte husmøter som utviklet seg og vokste til det som i dag er Sørlandskirken. 

Mens han var musikklærer ved Fjære ungdomsskole ble han i 2001 rektor for den planlagte Skjærgårdsskolen.

Kjell Haltorp sluttet som pastor i Sørlandskirken i 2003. Han etablerte sin egen misjonsorganisasjon *Reach the Nations* som driver et omfattende arbeid i Midtøsten. Haltorp støtter menigheter i Syria, Jordan, Irak og Israel. Haltorp besøker jevnlig menighetene.

Liv Haltorp døde i 2018, og Kjell giftet seg på nytt 26. juni 2020 med Margot Elle fra Lista.

Forfatter
---------

Kjell Haltorp har skrevet tre religiøse pamfletter utgitt på Logos forlag.

* Jesus-boka (1999)
* Veien til Gud i bønn (1998)
* Veien til Gud (1996)

Referanser
----------

1. ↑  Sten Sørensen. *Kjell Haltorp : visergutt i verdens største firma*. Hermon forlag, 2011. ISBN 978-82-302-0890-8
2. ↑  Reach the Nations nettsted.
3. ↑  Anne Gro Ballestad (03.04.2001). «Skeptisk til privatskole. Arbeiderpartiet er skeptisk til søknaden om å starte privatskole i det tidligere sykehjemmet på Søm. I undervisningsutvalget støttet flertallet søknaden som avgjøres av departementet.». agderposten.no. Besøkt 7. september 2013.
4. ↑  Dag Buhagen (16.08.2020). «Kjell og Margot giftet seg i sommer: – En gave fra Herren». idag.no. Besøkt 25. mars 2022.
5. ↑  «1993 overtok Hermon Forlag Logos Forlag (etabl. 1963)». Arkivert fra originalen 16. august 2013. Besøkt 7. september 2013.
6. ↑  «Søk i Bibsys». Besøkt 7. september 2013.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Kenesa** er et religiøst bønne- og forsamlingshus (synagoge) for den karaittiske varianten av jødedom.

Før andre verdenskrig var det noen kenesaer i Øst-Europa, de aller fleste i tidligere Sovjetunionen (20 stykker hvorav 9 av dem på Krim). De fleste ble revet eller ødelagt i forbindelse med krigen.

De fleste bevarte kenesaene er på Krim, men i Litauen er det to godt bevarte som fortsatt er i bruk av den lille Karaim-minoriteten på stedene. Den ene er i Trakai og den andre er i Vilnius.

* Karaite Kenesa,  VilniusKaraite Kenesa, Vilnius
* Trakai Kenesa, TrakaiTrakai Kenesa, Trakai
* Simferopol kenesa, KrimSimferopol kenesa, Krim

Referanser
----------

1. ↑  «Vilnius Kenesa, one of the very few surviving Kenesas in the world, majority of them being in Crimea. Besides this one, there are two more Kenesas in Lithuania ( Trakai and Moluvėnai, latter being abandoned ).». *r/BalticStates*. 12. mai 2020. Besøkt 17. februar 2022.
2. ↑  «Trakai-borgen i Litauen». *Kalinka-tours*. Arkivert fra originalen 17. februar 2022. Besøkt 17. februar 2022.
Moderne «pocketino»-chalumeaux i ulike stemminger
**Chalumeau** (pl. **chalumeaux**) er et treblåseinstrument med enkelt rørblad som var populært i seinbarokken og som rundt år 1700 ble utviklet videre til klarinett.

Chalumeau har et sylindrisk rør med sju fingerhull på oversida og et tommelhull under. Plasseringen av tonehullene gjør overblåsing umulig, og historiske instrumenter har et toneomfang på bare en stor none. På grunn av det begrensede omfanget lages det instrumenter i ulike størrelser, fra bass til sopran.

Rundt år 1700 føyde Johann Christoph Denner til et ekstra fingerhull og to klaffer, noe som økte toneomfanget til en undesim og gjorde overblåsing mulig. Med denne endringen er Denner blitt kreditert for å ha funnet opp klarinetten.

Chalumeauens klang er svakere og åpnere enn klarinettens. Tonehøyden er en oktav lavere enn en blokkfløyte av samme lengde.

Skalmeie er språklig beslektet med chalumeau, men de må ikke forveksles: skalmeien er et konisk boret dobbeltrørinstrument og forgjenger til oboen.

Noen komposisjoner for chalumeau
--------------------------------

* Johann Joseph Fux (1660–1741): Konsert for orgel, diskant-chalumeau og strykere
* Antonio Vivaldi (1678–1741): Konsert for oboe, chalumeau, violino, 3 viole all'inglese i b-moll; Sonate fur oboe, fiolin, orgel chalumeau ad libitum i C-dur.
* Johann Friedrich Fasch (1688–1758): Konsert for sopran-chalumeau og strykere i B-dur
* Georg Philipp Telemann (1681–1767): Sonate for to chalumeaux i F-dur; Konsert for to chalumeaux i d-moll; Konsert for fløyte, obo, chalumeau og strykere i G-Dur.
* Johann Adolf Hasse (1699–1783): Konsert for obo og chalumeau i F-dur; Sonate for chalumeau og fagott
* Jean-Philippe Rameau (1683–1764): *Les Grands Motets*
* Franz Anton Hoffmeister (1754–1812): Konsert for sopran-chalumeau i F-dur.

Av andre komponister som skrev for chalumeau er Agostino Steffani, Attilio Ariosti, Antonio Caldara, Giovanni Battista Bononcini, Jan Dismas Zelenka, Christoph Graupner og Giuseppe Antonio Paganelli

Litteratur
----------

* Denis Diderot, Jean le Rond d'Alembert. *Encyclopédie ou Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers par un Société de Gens de Lettres*. Paris.
* Rudolf Hopfner: «Chalumeau» i *Oesterreichisches Musiklexikon*. Onlineutgaven, Wien 2002 ff. ISBN 3-7001-3077-5.
* Marin Mersenne. *Harmonie Universelle, 3 bind*. Paris.

Eksterne lenker
---------------

* Suite for tre chalumeaux, GWV 443 i F-dur av Graupner, youtube.com
* Suite for chalumeau solo av Joseph Bodin de Boismortier

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Österreichisches Musiklexikon **·** GND
 |
«Den store salong» i Cheverny slott
«Den lille salong» i Montrésor slott
*A zeneszoba*, maleria av en storborgerlig salong i annen halvdal av 1800-tallet, Mihály von Munkácsy, 1878
**Salong** (fra fransk *salon*, i sin tur fra italiensk *salone*, «stor sal») er et forsamlingsrom, et representativt mottakelsesværelse, en sal i et privathus, eller et roligere og mer intimt oppholdsrom i et hotell. På et skip kalles oppholdsrom for passasjerene også for salong.

Begrepshistorie
---------------

På fransk kan ikke ordet *salong* påvises før 1664. Da betegnet det en stor sal - og ble først brukt om store, rikt dekorerte, søylesmykkede saler, gjerne i to etasjers høyde. Representative mottakelsesrom ble på den tiden fortsatt kalt for eksempel *cabinet*, *alcove*, *chambre* eller annet. Når man taler om litterære salonger i Paris og sikter til de aller tidligste av sitt slag (rundt 1600), er det en språklig anakronisme. De første slike bar ikke dette navnet. Marquise de Rambouillets «blå salong» ble i hennes samtid kalt «chambre bleue».

Med tid ble salongbegrepet overtatt for mottakelsesrom og mottakelsesrom i slott og palasser («salons de reception»). I Versaillespalasset har man således «Salon de la Paix» eller «Salon de la Guerre». Rundt midten av 1700-tallet var begrepet utvidet til også å gjelde mindre, mer beskjedne og intime værelser. For å kunne skjelne bedre mellom salongene ble de tidligere «salons de reception» nå heller kalt «salons de compagnie» eller «salons d'assemblie».

Salongsammenkomster og lignende
-------------------------------

*Salong* fikk også en overført betydning - fra værelset til *samlingene* i slike værelser, i de såkalte «konversasjonssalongene». Dette er ikke bare de litterære (og musikalske) salonger som var oppstått i Paris og som hadde spredt seg over hele Europa. Herunder kunne man også mene kunstutstillinger. Slike utstillinger fant for eksempel sted fra 1737 i «salon carré» i Louvre. 

Salongbegrepet vandret så videre til atter nye områder. Den såkalte salongmusikk kan nevnes, og som (lett selvironisk) betegnelse for serveringssteder i det ville vesten (*saloons).*

Litteratur
----------

* Petra Wilhelmy-Dollinger: *Der Berliner Salon im 19. Jahrhundert. 1780-1914*, Berlin: Walter de Gruyter 1989. ISBN 3-11-011891-2

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
|  | Wiktionary: Salong – ordbokoppføring |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BNF **·** BNF (data) **·** NDL
 |
***Chalet Girl*** er en britisk romantisk komedie fra 2011. Filmen er regissert av Phill Traill, skrevet av Tom Williams, og har Felicity Jones og Ed Westwick i hovedrollene.

Handling
--------

Kim Matthews (Felicity Jones) var et fantastisk skateboardtalent, helt til hennes mor ble drept i en bilulykke, og hun bestemmer seg for å slutte for å få seg en jobb og hjelpe faren med å betale regninger. Hun søker på en jobb som *chalet girl*, en som jobber for rike mennesker som bor i alpene, til tross for at hun aldri har vært i alpene. Hun får opprinnelig ikke jobben, men når en av jentene brekker beinet og må trekke seg, får Kim sjansen i siste øyeblikk. Hun får hjelp av en annen *chalet girl*, Georgie (Tamsin Egerton), som hun ikke kommer på godfot med til å begynne med. Hun møter også Jonny (Ed Westwick), som er mannen hun jobber for, og som hun er tiltrukket av fra første øyeblikk, og det er tydelig at han liker henne tilbake. Imidlertid er Jonny forlovet med den bortskjemte Chloe (Sophia Bush).

Kim hater jobben sin, og hun savner familien og skateboardet. Hun vil egentlig ikke noe annet enn å dra hjem igjen. Men så dukker det opp en fantastisk mulighet – en snowboardkonkurranse i nærområdet med en seierssjekk på 25,000 dollar. Siden Kim trenger pengene bestemmer hun seg for å melde seg på. Det er ett problem; hun kan ikke stå på snowboard, og det er mye vanskeligere enn hun først antar å overføre skateboardegenskapene til snowboardet. Men snowboardeksperten Mikki (Ken Duken) ser talentet hennes og bestemmer seg for å hjelpe henne. Kan de klare det umulige?

Rolleliste
----------

| Rolle | Skuespiller |
| --- | --- |
| Kim | Felicity Jones |
| Jonny | Ed Westwick |
| Richard | Bill Nighy |
| Caroline | Brooke Shields |
| Chloe | Sophia Bush |
| Bill | Bill Bailey |
| Georgie | Tamsin Egerton |
| Mikki | Ken Duken |
| Nigel | Nicholas Braun |
| Seg selv | Tara Dakides |

Eksterne lenker
---------------

(en) *Chalet Girl* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Chalet Girl* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata
* (da) *Chalet Girl* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata
* (en) *Chalet Girl* på AllMovie Rediger på Wikidata
* (fr) *Chalet Girl* på Allociné Rediger på Wikidata
* (nl) *Chalet Girl* på MovieMeter Rediger på Wikidata
* (de) *Chalet Girl* på filmportal.de Rediger på Wikidata
* (en) *Chalet Girl* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
* (en) *Chalet Girl* på Metacritic Rediger på Wikidata
* (en) *Chalet Girl* på Box Office Mojo Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BBC Things
 |
Kart over sørlige del av Finland med Salpausselkä-ryggene inntegnet.
**Salpausselkä** ˈsalpausːɛlkæ (iblant på svensk: *Stängselåsen*), eller **Salpausselkä-ryggene**, er to endemorener i den store israndavsetningen, som med omtrent 20 km mellom går parallelt tvers over Finland, i retning vest-øst.
 De er i varierende grad sammenhengende. Åsene er Finlands største fra siste istid.

Geografi
--------

Åsene avgrenser innsjøplatået i Finland mot sør, men er likevel ikke oppdemningen rundt. 
Salpausselkä-ryggene skifter i bredde fra å være ganske smale til å være kilometerbrede, plane platåer, opp til 80 m høye. Moreneryggene har de fleste steder en høyde på 20–30 m.

Ved Hiidenvesi i Vichtis reiser **Första Salpausselkä** seg til litt over 80 m.o.h. samt noe over 70 meter over Lojo sjö og Vesijärvi i Lojo og Lahtis. **Andre Salpausselkä** kjennes i sydvestre del av skjærgården som sandområder på Hitisøyene og på Örö.

Historie og beskrivelse
-----------------------

Salpausselkä ble dannet for 12 250–11 590 år siden, i kvartærperioden, og er i Finland de største og mest iøynefallende avsetninger fra denne tiden. De ble skapt i en omtrent 200 år lang stagnasjonsperiode i istidens slutt, da innlandsisens kant ble stående på samme sted i et par hundre år. Første Salpausselkä ble dannet for 12 250–12 050 år siden. Andre Salpausselkä ble dannet for 11 790–11 590 år siden.
I vest og i øst går de to åsryggene sammen til en rygg.

En i sør og sørvestre Finland avsatt **Tredje Salpausselkä** (**S.III**) kan identifiseres. Denne fremstår ikke regelmessing mellom Kimitoön og Tavastehus. Den tredje stängselåsen ble dannet for 11 400–11 300 år sedan.

Salpausselkä er en del av de sammenhengende israndavsetningene som mot vest fortsetter som Mellomsvenske israndsone i Sverige og i Norge Raet. Disse endemorenene fortsetter langs kysten helt til Nord-Norge, og danner en stor ring.

Kilder
------

### Noter

1. ↑  "Päijänne-Tavastland". Arkivert 22. april 2009 hos Wayback Machine. Byggnadsarv.fi. Läst 19 februari 2013.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8  Salpausselkä; Uppslagsverket Finland
3. 1 2 3 4 5 6  *Nationalencyklopedins Internettjänst*. [*død lenke*]
4. 1 2 3 4 5 6 7  «Jäätikköjokimuodostumat». Geologian tutkimuskeskus. Arkivert fra originalen 27. september 2007. Besøkt 6. oktober 2007.

Se også
-------

Salpausselän hyppyrimäet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
**Salomos segls orden** også kalt **Kong Salomos segls orden** og **Kong Salomos krones orden** er en etiopisk orden innstiftet i 1874. I 1922 ble Salomo-ordenen skilt ut fra ordenen og gjort til en egen utmerkelse. Salomos segls orden ble tildelt for sivile og militære fortjenester av kronen. Den ble utdelt som statsorden så lenge Etiopia var et monarki.

Bakgrunn og utvikling
---------------------

Salomos segls orden ble innstiftet i 1874 av negus Yohannes IV av Etiopia.[1][2][3] I 1922, under Zewditu I av Etiopia, ble Salomo-ordenen skilt ut fra Salomos segls orden.[4]

Ordenen ble tildelt for sivile og militære fortjenester av kronen. Inntil etableringen av Salomo-ordenen i 1922 var Salomos segls orden landets fremste, deretter nummer to i Etiopias ordensvesen.[1] Etter at Etiopias statsform ble endret til republikk som følge av kuppet i 1974, ble de keiserlige ordener avskaffet som statlige utmerkelser og eksisterer deretter i det keiserlige hus i eksil, der den utdeles av kronrådet.[4]

Salomos segls orden

Inndeling
---------

Salomos segls orden er inndelt i fem trinn:[1]

* storbånd
* storoffiser
* kommandør
* offiser
* ridder

I tilknytning til ordenen fantes også en medalje.[2]

Insignier
---------

Ordenstegnet for Salomos segls orden består av en Davidsstjerne dannet av to sammenvevde triangler, som i midten har et koptisk kors med et mindre latinsk kors i midten.[1] Ordenstegnet er opphengt i båndet i en krone. Ordenstegnene for de forskjellige klasser har likt utseende, men varierer i størrelse.[2]

Ordensstjernen har ordenstegnet på en gruppe av åtte stråler.[1][3]

Ordensbåndet er grønt.[1][2]

Tildeling
---------

Storbånd ble tildelt medlemmer av utenlandske fyrstehus og andre som hadde innlagt seg fortjenester ved hoffet.[3] Det ble satt begrensninger på antallet innehavere av de øverste gradene av ordenen. Storbåndgraden var begrenset til ti mottagere, storoffisersgraden til 20 innehavere, kommandørgraden til 25, offisersgraden til 35 og riddergraden til 45 samtidige innehavere.[1][2]

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Sainty og Heydel-Mankoo 2006, s. 773–774.
2. 1 2 3 4 5  Honneur & Gloire 2005, s. 352–353.
3. 1 2 3  Werlich 1974, s. 125.
4. 1 2  Sainty og Heydel-Mankoo 2006, s. 769.

Kilder
------

* *Honneur & Gloire. Les trésors de la collection Spada*, Paris: Musée national de la Légion d’honneur et des ordres de chevalerie, 2008
* Sainty, Guy Stair og Rafal Heydel-Mankoo: *World Orders of Knighthood and Merit*, første bind, Buckingham: Burke's Peerage & Gentry, 2006
* Werlich, Robert: *Orders and decorations of all nations. Ancient and modern, civil and military*, 2. utgave, Washington DC: Quaker Press, 1974
Adolph Tidemands «Fiskerne» eller «Lystring i Krøderen» (1851) viser lystring, det vil si fiske med lyster. Maleri i: Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design Gammel lystregaffel eller lyster fra Trysil for å fiske ørret i bekker.
**Lystring** er en gammel fiskemetode som foregår ved at man i mørket retter en lyskilde ned i vannet og fanger (spidder) fisken med et fiskeredskap kalt lystregaffel eller lyster. Gaffelen har tinder med mothaker, er montert på et langt skaft (som regel av tre) og brukes som stikkvåpen. Lystring i havet, i innsjøer, elver og bekker var vanlig før, men bruk av lyster er ikke tillatt i Norge i dag. Forbudet gjelder fiske av laks, sjøørret og sjørøye i saltvann, alt fiske i ferskvann og enkelte steder også fangst av hummer, krabbe og haneskjell. Lystring foregikk vanligvis fra en robåt, ofte en pram, på grunt vann og i mørke, men man kunne også stå på land. Ål og ørret var to av artene det var populært å lystre etter. Man kunne også benytte kastenett i stedet for lystregaffel.

Adolph Tidemands maleri i Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design viser hvordan lystring kunne utføres midt på 1800-tallet, med tyristikker festet på et jern montert i prammens stevn (eller akterende) som lyskilde. På 1900-tallet var det vanlig å bruke en såkalt Petromax-lampe til lystring.

Se også
-------

* Lystregaffel
* Harpun, harpunfiske
* Lystring i bekker

Eksterne lenker
---------------

* Å lystre eller lyse etter krabbe
Kart over det britiske imperiet, 1910
**Pax Britannica** (latin for «Den britiske fred», avledet fra tilsvarende *Pax Romana*) er en betegnelse på en relativt fredfull periode i Europa (1815–1914), da det britiske imperiet var en sjømakt og kontrollerte flere av de viktigste handelsrutene oversjøisk. Begrepet hører til i en periode av den britiske imperialismen etter slaget ved Waterloo i 1815, som ledet til en epoke med britisk ekspansjon. 

I likhet med Romerriket tidligere henviste og begrunnet betegnelsen at det sterkt verdensrike, som Storbritannia, kunne garantere fred ved å diktere sine betingelser på mindre sterke militære nasjoner. På 1900-tallet og tildels på 2000-tallet har USA gjort krav på å fylle den nye betegnelsen med tilsvarende innhold, *Pax Americana*.

Historie
--------

Etter Wienerkongressen fortsatte imperiets økonomiske styrke å utvikle seg gjennom maritim dominans og diplomatisk innsats for å opprettholde maktbalansen i et Europa som manglet en dominant nasjonalstat. I 1906 var Tyskland ansett som det eneste landet som kunne virke truende på imperiets sjømakt.

*Pax Britannica* ble svekket av nedbrytingen av maktbalansen, som hadde blitt etablert i Wienerkongressen. Forholdet mellom stormaktene i Europa var på bristepunktet. Nedgangen av Det osmanske rikeførte til Krimkrigen, og senere fremveksten av nye nasjonalstater som Italia og Tyskland etter den fransk-prøyssiske krig. Begge disse krigene involverte Europas største nasjoner og hærer. Industrialiseringen av Tyskland, Japan og USA bidro ytterligere til nedgangen av den britiske industrielle overlegenheten utover slutten 1800-tallet.

Se også
-------

* Det britiske imperiet
* Pax Romana

Referanser
----------

1. ↑  Pugh, s. 83.
2. ↑  Thackeray, s. 57
3. ↑  Herwig s. 48-50
4. ↑  Pugh, s. 90.

Litteratur
----------

* Herwig, Holger H. (1980): 'Luxury Fleet', The Imperial German Navy 1888–1918. London: The Ashfield Press. ISBN 0-948660-03-1.
* Pugh, Martin (1999): *Britain since 1789: a concise history*. Macmillan. ISBN 0312223595.
* Thackeray, Frank (2002): *Events that changed Great Britain since 1689*. Greenwood Publishing Group. ISBN 0313316864.
* *Harper's Magazine Volume 70*. University of Michigan. 1885.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
En sjømann holder utkikk.
**STCW-konvensjonen** (*International Convention on Standards of Training, Certification and Watchkeeping for Seafarers*) er en internasjonal konvensjon som setter kvalifiseringskrav for skipsførere, offiserer og annet vaktgående personell på handelsfartøy. STCW ble antatt ved en konferanse i Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen i 1978 og trådte i kraft i 1984. Regelverket ble senere kraftig utvidet i 1995.

STCW-95-konvensjonen av 1978 var den første internasjonale konvensjon som etablerte minimumskrav for trening, sertifisering og vaktsystemer. Før STCW-95-konvensjonen ble dette bestemt av de ulike lands myndigheter og variasjonene var store, både for krav til kompetanse og prosedyrer, dette på tross av at skipsfart er en internasjonal næring.

Andre IMO-konvensjoner
----------------------

* STCW-F-konvensjonen om normer for opplæring, sertifikater og vakthold for personell på fiskefartøyer
* SOLAS
* Konvensjon om lastelinjer – Den internasjonale konvensjon om lastelinjer, 1996
* BC CODE – Internasjonal kode for trygg behandling av faste bulke laster, 2004

Se også
-------

* Havnestatskontroll

Eksterne lenker
---------------

* Sjøfartsdirektoratets veiledning til STCW
* «International Convention on Standards of Training, Certification and Watchkeeping for Seafarers (STCW)» Arkivert 7. november 2017 hos Wayback Machine. fra IMOs nettsider (engelsk)
Reuschhalvøya på kartet over SvalbardReuschhalvøyaReuschhalvøyaReuschhalvøya på kartet over Svalbard
**Reuschhalvøya** er ei stor halvøy som skjærer seg vestover mellom Bjørnfjorden og Smeerenburgfjorden i nordøst, Sørgattet i nordvest og Magdalenefjorden i sørvest, i Albert I Land på nordvestre Spitsbergen, Svalbard. Halvøya er kupert med fjell og isbreer. Den avgrenses av Smeerenburgbreen i øst. I vest utgjør Knattodden og Bluffodden halvøyas nes. 

Kart over Albert I Land med Reuschhalvøya angitt.
Området er en del av Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark. Det ble kartlagt under Den norske nordhavsexpedition 1876–78, hvor professor Georg Ossian Sars var med. Det er (fra nord mot vest) en tidligere britisk hvalfangststasjon fra 1600-tallet i Scheibukta, og rester av norske fangstanlegg ved Bluffodden, Bjørnhamna og Knattodden. Området er oppkalt etter den norske geologen Hans Henrik Reusch (1852-1922).

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Danskøya-Amsterdamøya-Magdelenefjord - kart og beskrivelse av området. Rolf Stange, *Spitzbergen.de*.
* Reuschhalvøya *Stadnamn i norske polarområde*, Norsk polarinstitutt


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |
Kart over parken
Luftfoto over parken; vest og foran *Neues Palais* og østlig og i bakgrunnen, slottet *Sanssouci*
Park Sanssouci
Park Sanssouci
Vinbergterrasser foran slottet Sanssouci
**Park Sanssouci** eller **Sanssouciparken** i Potsdam dekker et område på 2,89 kvadratkilometer. Den forvaltes av Stiftung Preußische Schlösser und Gärten Berlin-Brandenburg. Øst for terrassen til Sanssouci slott finnes krypten fra 1745 som fra 17. august 1991 har vært gravsted for den prøyssiske kong Fredrik II. 

Under kong Fredrik II også kjent som *Fredrik den store* ble det etablert følgende bygninger og annen arkitektur i parken: 

* Sanssouci
* Bildegalleriet
* Neue Kammern
* Neptungrotten
* Det kinesiske tehuset
* Neues Palais
* Vennskapstemplet
* Det antikke tempelet
* Obeliskportalen og obelisken

Fredrik Vilhelm IV av Preussen oppførte følgende bygninger i parken:

* De romerske badene
* Friedenskirche (Potsdam) med andre bygninger

I nærheten av Sanssouciparken finnes ytterligere parker og bygninger:

* Anlegg med kunstige ruiner på Ruinenberg
* Belvedere på Klausberg
* Drakehuset på Klausberg
* Orangerislottet (eller Neue Orangerie) på Klausberg
* Schloss Charlottenhof

Slottet og parken er fra 1990 oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv under overskriften Slott og parker i Potsdam og Berlin.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Sanssouci – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Kings Hill** er en ny landsby og verdslig sogn i distriktet Tonbridge and Malling i grevskapet Kent, England. Den ble grunnlagt på 1950-tallet, i et område som tidligere hadde rommet RAF West Malling, en flybase brukt under den andre verdenskrig. Den ble utviklet som et blandet bolig- og handelsområde. Målet er 2500 hjem og 1 million kvadratfot kontor-, handels- og produksjonslokaler. Flere av administrasjonskontorene til distriktet Tonbridge and Malling ligger i Kings Hill, selv om det formelle administrasjonssenteret er den gamle landsbyen West Malling like ved. Ved folketellingen i 2011 har landsbyen og sognet en befolkning på 7 770 innbyggere, noe som gjør den på størrelse med en by.

Referanser
----------

1. ↑   «Neighbourhood statistics - Kings Hill ward» Arkivert 9. januar 2016 hos Wayback Machine.. Neighbourhood Statistics

Eksterne lenker
---------------

(en) Kings Hill – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


* Landsbyens nettsted
* Kings Hill parish council

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GeoNames **·** BBC Things
 |
Freske fra Efesos som viser skriftets hovedpersoner Paulus og Tekla.
**Paulus og Teklas gjerninger** er et apokryfisk skrift fra oldkirken, skrevet på gresk ca år 170-180. Det har vært en del av det større skriftet *Paulus' gjerninger*, og tilhører de apokryfe apostelgjerningene, en sjanger som skildrer de kristne apostlenes liv og gjerningene i tiden etter det som skildres i Bibelens skrift *Apostlenes gjerninger*.

Det meste av handlingen i skriftet foregår i Ikonium, der det er kjent fra *Apostlenes gjerninger* kap. 14 at Paulus oppholdt seg på en av sine misjonsreiser. Forfatteren av skriftet kjente godt til *Apostlenes gjerninger* og *Johannes' gjerninger*, men er nok i like stor grad inspirert av samtidens romandiktning med litterære elementer som fare, berging, adskillelse og gjenforening.

Når Paulus kommer til Ikonium, tiltrekkes Tekla av hans forkynnelse. Hun ønsker å leve i sølibat, noe som fører til at hennes forlovede trekker både henne og Paulus for retten. Paulus forvises, mens Tekla på mystisk vis overlever et forsøk på å brenne henne på bålet. De to møtes igjen og reiser til Antiokia, hvor Tekla blir kastet til villdyrene, men overlever og døper seg selv. Fortellingen slutter med at hun vender tilbake til familien og lever et asketisk liv. Fortellingen inneholder mange karakteristiske romanelementer, men også trekk av kristen virkelighetsforståelse: «idealet om kyskhet og sølibat i en del tidligkristne miljøer ga mulighet for kvinner til å forme sine liv mer på egne premisser». Tekla fremstår etterhvert som fortellingens myndige hovedperson, som både døper seg selv og underviser andre. 

Fortellingen var svært populær i sin samtid, og er bevart i mange manuskripter, mens det øvrige av *Paulus' gjerninger* bare er delvis bevart. Skriftet er omtalt av Tertullian tidlig på 200-tallet og av Origenes noen tiår senere. Tertullian er skeptisk fordi det skildrer en kvinne som døper og underviser. Skriftet er også omtalt av kirkehistorikeren Eusebius av Cæsarea ca 320, og han var positiv til det, men regnet det ikke som like allment anerkjent som de kanoniske skriftene. Teksten er oversatt til norsk i antologien *Tidligkristne apokryfer*, 2011.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Kilde for sitat og vurderinger er Reidar Aasgaards innledning til *Tidligkristne apokryfer*, 2011

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GND
 |
**Hordamuseet** ligger på Stend i Fana bydel i Bergen kommune. 

Museet består er et friluftsmuseum med en bygningshistorisk avdeling og faste og skiftende utstillinger i et nyere museumsbygg. Bygningshistorisk avdeling er tenkt som et vestlandsk kulturlandskap fra tiden 1850–1950. Museet ønsker å vise bygningsforholdene slik de kan ha vært i Nord- og Midthordland på 18- og 1900-tallet med bostedhus, løe med flor, eldhus, kvernhus, stabbur, naust, stølsbygninger, skole, krambu og post.

Ved siden av museets basisutstilling om fiskerbondens liv, har museet også et bygningsanlegg på Fanafjellet med et stølsmiljø.

Hordamuseet er en del av Bymuseet i Bergen.

Se også
-------

* Stend

Eksterne lenker
---------------

* Bymuseet i Bergen

| * v
* d
* r
Bymuseet i Bergen |
| --- |
| Alvøen hovedbygning • Bergen Skolemuseum • Bryggens Museum • Damsgård hovedgård • Gamle Bergen Museum • Hordamuseet • Håkonshallen • Lepramuseet • Rosenkrantztårnet |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Bergen byleksikon **·** VIAF
 |
**Paulus' brev til Titus**, også kalt **Titusbrevet**, er et av brevene som bærer apostelen Paulus’ navn, og er i den kanoniske rekkefølge den 17. boken i Det nye testamente. I norske bibelhenvisninger forkortes brevet etter bibelselskapets standard **«Tit»**. 

Brevet er et av de såkalte pastoralbrevene. De andre brevene i denne gruppen er Paulus' første og andre brev til Timoteus. Betegnelsen pastoralbrev (av latin *pastor* «hyrde») kom i bruk på 1700-tallet og henspiller på at brevene er rettet til individuelle personer med lederansvar i menigheten. Den Titus som brevet er adressert til, er ikke omtalt i Apostlenes gjerninger, men han omtales i brev. Ifølge Paulus' andre brev til korinterne har Titus hatt oppgaver i menigheten i Korint, som han har løst på en bra måte (2. Kor. 8). 

De fleste bibelforskere mener at pastoralbrevene ikke kan være skrevet av Paulus selv og er skrevet på et senere tidspunkt. Dersom brevet virkelig er et Paulusbrev stammer det fra rundt år 60. Etter den mest utbredte oppfatning er det skrevet rundt år 100.

Av Titusbrevet går det fram at Titus er blitt innsatt som kirkeleder på Kreta. Brevet instruerer om hvordan menigheten skal organiseres, med *eldste* som ledere, og bekjempelse av vranglærere. I brevets andre kapittel regnes pliktene til gamle, unge og slaver opp. Tit 2.9 har vært sett på som en bibelsk (paulinsk) godkjennelse av slaveriet, men har nok først og fremst vært trukket fram i moderne debatter om kvinners prestetjeneste eller homofili, som et argument for at Paulus' utsagn må tolkes ut i fra sin samtid.

Litteratur
----------

* Helge Fauskanger *Det nye testamente - ny oversettelse tekstene slik de opprinnelig ble skrevet*, 2015 [kritisk, kommentert utgave] Juritzen 2015 ISBN 9788282055949
* Gerhardson, Birger: *En bok om nya testamentet*. Kristianstad 1993

Se også
-------

* Det nye testamente
* Apostelen Paulus
* Jesus Kristus

Eksterne lenker
---------------

* Bibelen Oversettelsene av 2005 & 1978/85

| * v
* d
* r
Bibelen – Bøkene i Det nye testamentet |
| --- |
|  | Evangeliene | 
* Matteus
* Markus
* Lukas
* Johannes

 |
|   | 
* Apostlenes gjerninger

 |
| Paulus’ brev | 
* Romerbrevet
* Første korinterbrev
* Andre korinterbrev
* Galaterbrevet
* Efeserbrevet
* Filipperbrevet
* Kolosserbrevet
* Første tessalonikerbrev
* Andre tessalonikerbrev
* Første Timoteusbrev
* Andre Timoteusbrev
* Brevet til Titus
* Brevet til Filemon

 |
| Andre brev | 
* Hebreerbrevet
* Jakobs brev
* Peters første brev
* Peters andre brev
* Johannes’ første brev
* Johannes’ andre brev
* Johannes’ tredje brev
* Judas’ brev

 |
|   | 
* Johannes’ åpenbaring

 |

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Elektra og Orestes, fra *Stories from the Greek Tragedians* (1897) av Alfred Church
***Elektra*** (gresk: Ἠλέκτρα) er et skuespill fra ca 410 f.Kr. skrevet av den greske dramatikeren Sofokles, en av de tre store tragedieforfatterne i den greske antikkens litteratur.

Historien er lagt til byen Argos noen år etter trojanerkrigen og er en av flere versjoner av myten om Elektra og broren Orestes, og deres hevn over moren Klytaimnestra og stefaren Aigisthos for drapet på Elektras far, kong Agamemnon. Før handlingen begynner har først Agamemnon ofret sin og Klytaimnestras datter Ifigeneia til gudene, han har bedratt sin hustru med kongsdatteren Kassandra fra Troja, deretter har Klytaimnestra bedratt og drept ektemannen i ledtog med sin elsker Aigosthos. Elektra redder Orestes unna morens drapslyst, men lever selv sammen med moren og stefaren. Handlingen begynner med at den nå voksne Orestes vender hjem, og at søsknene fullbyrder hevnen ved å ta livet av Klytaimnestra og Aigosthos.

Aiskhylos (i trilogien *Orestien*) og Evripides (Elektra) har også skrevet om denne dramatiske myten, men behandlet emnet annerledes. Mens Sofokles nærmest opphøyer søskenparets hevn over moren til noe moralsk riktig, framstiller Evripides søskenparet nærmest som psykisk ustabile personer. Også Aiskhylos legger vekt på Orestes' psykiske problemer etter moderdrapet, mens Elektra hos ham spiller en mer underordnet rolle.

Komponisten Richard Strauss skrev operaen *Elektra* (uroppført 1909) med tekst av Hugo von Hofmannsthal basert blant annet på Sofokles' drama.

Stykket er oversatt til norsk av Matias Skard (1927, nynorsk) og Peder Østbye (1959, riksmål). Det blir jevnlig spilt på norske scener, sist på Centralteatret 2008 i en norsk-pakistansk sammenheng, med manus av Petter S. Rosenlund med Pia Tjelta i tittelrollen.

Referanser
----------

1. ↑  Lilleba Torjussen og Kai Krabbesund: *Teaterkunnskap*
2. ↑  oslonye.no

Utgivelser
----------

* Sofokles (1927). *Elektra* **(Nynorsk)**. Oversatt av Matias Skard. Oslo: Samlaget.
* Sofokles (1959). *Tragedier* **(Norsk riksmål)**. Oversatt av Peder Østbye. Oslo: Gyldendal. s. 229-296.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** SUDOC **·** NLA
 |

| * v
* d
* r
Greske tragedier |
| --- |
| Bevarte tragedier av Aiskhylos | Agamemnon **·** De bønnfallende (Hiketidene) **·** De syv mot Theben **·** Eumenidene **·** Perserne **·** Promethevs i lenker **·** Sonofferet |
| Bevarte tragedier av Sofokles | Ajax **·** Antigone **·** Elektra **·** Filoktetes **·** Kong Oidipus **·**
Kvinnene fra Trakhis **·** Oidipus i Kolonos |
| Bevarte tragedier av Evripides | Alkestis **·** Andromakhe **·** Bakkantinnene **·** De bønnfallende **·** Elektra **·** Fønikerinnene **·** Hekabe **·** Helena **·** Herakles **·** Heraklidene **·** Hippolytos **·** Ifigeneia i Aulis **·** Ifigeneia i taurernes land **·** Ion **·** Kyklopen **·** Medeia **·** Orestes **·** Rhesos **·** Trojanerinnene |
***Kingsblood Royal*** er en amerikansk roman av Sinclair Lewis, utgitt i 1947.

Handling
--------

Hovedpersonen Neil Kingsblood, en hvit middelklassemann, oppdager at han har afro-amerikanske aner mens han undersøker sin familiebakgrunn. Han begynner å oppfatte seg som svart, selv om han ikke ser svart ut, og blir nødt til å velge mellom å fortsette den tilværelsen han nå ser som en tom eksistens i det hvite samfunnet og det undertrykkede, svarte samfunnet. Etter å ha fortalt om sin bakgrunn til flere hvite venner, sprer nyheten seg raskt, og han må kjempe en håpløs kamp mot rasismen i samfunnet. Klimakset i romanen er når en mobb kommer for å kaste Neil ut av huset hans i den hvite forstaden, men han går til slutt seirende ut.

Bakgrunn
--------

USA hadde fortsatt raseskille i 1947. I tråd med en-dråpe-regelen regnet man også alle som hadde noen som helst svarte aner, gjerne tilbake til tipp-tipp-oldeforeldre, som svarte. Romanen bygget dels på Walter Francis White, en afro-amerikansk borgerrettsleder som selv hadde overveiende hvit bakgrunn og så hvit ut.

  



|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Nordpolmisjonen** (***Praefectura Apostolica Poli Arctici***) var et katolsk apostolisk prefektur som ble opprettet i 1855 for å drive misjonsarbeid. Dette skulle foregå først og fremst i områder nord for polarsirkelen, men også noen andre områder ble tatt med. Virkeområdet dekket således:

* Norge og Sverige nord for polarsirkelen
* Island
* Grønland
* Færøyene
* Det arktiske Nord-Amerika fra Baffin Bay til Melville
* Shetland
* Orknøyene
* Caithness i Skottland

Opprettelsen ble foretatt 8. desember 1855 av Den hellige kongregasjon for troens utbredelse i et dekret undertegnet av prefekt Giacomo Filippo kard. Fransoni. Nordpolmisjonen hadde 1856 – 65 sitt hovedkvarter på Altagård i Alta.

Den første lederen for misjonen var Paul Marie Etienne de Djunkovskij.

I 1869 ble misjonen oppløst av Pius IX fordi man i Roma innså at Den katolske kirke i Norge måtte organiseres annerledes. Enkelte menigheter som ble opprettet gjennom Nordpolmisjonen eksisterer fortsatt, som St. Mikael i Hammerfest.

Eksterne lenker
---------------

* Opprettelsesdekretet i norsk oversettelse
* Apostolisk brev *Ecclesiae universae*, der misjonen oppløses, i norsk oversettelse
* Artikkel i anledning 150-årsjubileet

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | CatolicDiocese
 |

Portal: Færøyene
**Elefantskilpadde** (*Geochelone nigra*, tidligere *G. elephantopus*, *Testudo nigra*, *T. elephantopus*, *Chelonoidis nigra* eller *C. elephantopus*) er den største levende landskilpadden vi har. Den lever på syv av Galápagosøyene. En fullt voksen kan veie over 300 kilo og være 1,2 meter lang. De har en svært lang levetid med en forventet levealder i vill tilstand anslått til å kunne bli over 150 år. Bestanden falt dramatisk på grunn av jakt og innføring av rovdyr og geiter av mennesker siden det syttende århundre. Nå lever bare ti av underartene av de opprinnelige tolv som fantes i naturen. Men innsatsen for å bevare dyrene siden etableringen av Galápagos nasjonalpark og Charles Darwin Foundation har hatt stor suksess, og hundrevis av fangede skilpaddeunger har blitt gitt tilbake til sine hjemøyer. De har blitt en av de mest symbolske dyrene av faunaen på Galápagosøyene.

Utseende
--------

En av de første som besøkte øygruppen, naturforskeren Charles Darwin, har kommentert følgende: «*Disse dyrene vokser til en enorm størrelse ... flere tror den er så stor at det kreves seks eller åtte menn for å løfte dem fra bakken.*» Dette er på grunn av fenomenet på øya som kalles gigantisme, fravær av naturlig predasjon. De største skilpaddene hadde en overlevelsesfordel og ingen ulemper i eller i form av naturlige fiender.

Kosthold
--------

Skilpadder er planteetende dyr med en diett bestående av kaktus, gress, blader, lianer, og frukt. Ferskt gress er en av favorittmåltidene til dyret, og det andre er et "giftig eple" (*Hippomane mancinella*) (giftig for mennesker), endemisk guava (*Puidium galapageium*) og bromeliad (*Tillandsia insularis*). Skilpadder spiser store mengder mat når det er tilgjengelig. 

Ved å anskaffe det meste av sitt vann fra dugg og kaktuser i vegetasjon, (spesielt Opuntia Kaktus), kan skilpadder gå lange perioder uten å drikke.

Bestander, trusler og bevaring
------------------------------

Elefantskilpadden er unik for Galápagosøyene, som er en gruppe på tretten store øyer og mange mindre holmer, alle av vulkansk opprinnelse, som ligger vest for Ecuador i Sør-Amerika. Formen på skjellet på noen av underartene av skilpadden sies å ha minnet tidlige spanske oppdagelsesreisende om en slags sadel de kalte en "galápago", og etter disse sadel-formede skilpaddene navnga de øygruppen. Opptil 250 000 skilpadder bebodde øyene da de ble oppdaget. I dag er det bare ca. 15 000 igjen.

Referanser
----------

1. ↑  Cat Specialist Group 2002. *Panthera tigris*. In: IUCN 2006. «*2006 IUCN Red List of Threatened Species*». Oppdatert pr. 12. november 2006.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Elefantskilpadde* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Elefantskilpadde* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Elefantskilpadde* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Elefantskilpadde* hos NCBI Rediger på Wikidata

* *Chelonoidis niger* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
**Nordraaks plass** er en plass i Oslo ved Slottsparken oppkalt etter komponisten Rikard Nordraak (1842–66). 

Parkanlegget midt på plassen med bautaen Foto: Helge Høifødt 
Bautaen i klebersten med portrettstatuen av Nordraak som står på plassen, er laget av Gustav Vigeland og ble avduket da barnetoget marsjerte forbi 17. mai 1911. Bautaen er Vigelands første offentlige verk. Rundt bautaen står et gjerde i smijern, utført i art nouveau-stil, og anlegget voktes av to sittende drager ved trappen foran monumentet, et høydepunkt i norsk smijernskunst. Smijernsarbeidene ble utført av kunstsmedmester C.F. Andersen. 

Edvard Grieg tok initiativ til monumentet i 1902, og dannet en komité med Erik Werenskiold som sakkyndig. 

Følgende gater går til Nordraaks plass: Holbergs gate, Wergelandsveien, Kristian IVs gate og St. Olavs gate.

Litteratur
----------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Nordraaks plass». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 392. ISBN 978-82-573-1760-7.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Nordraaks plass, Oslo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Flyfoto med kartmulighet (Gule Sider)[*død lenke*] (lest 17. januar 2008)
* (no) Karen Bjerke: «Når byen sluker sine monumenter.» *Fremtid for fortiden* 1/2009, side 9-11.
* «Nordraaks plass (Oslo)». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
**Mark Wang** (kinesisk: 王嘉鹏, pinyin: *Wáng Jiāpéng*, født 10. juni 1981 i Yinchuan i provinsen Ningxia i Kina) er en kinesisk foregangsperson for funksjonshemmede. 

Som 12-åring var han én av få overlevende i en flystyrt like utenfor sin hjemby, og gjennomgikk 5 år med sykehusbehandling, blant annet ved China Rehabilitation and Research Center (CRRC) i Beijing. Han greide å trene seg opp til å gå med krykker, men har ryggmargsskade med lammelser i beina. Institusjonen CRRC samarbeider med Sunnaas sykehus på Nesodden utenfor Oslo. Det norske kongeparet besøkte derfor CRRC under sitt statsbesøk i Kina i 1997, og HM Dronning Sonja donerte et studiestipend til United World College i Fjaler i Sunnfjord, et stipend som tilfalt Mark Wang. Han har senere studert ved Universitetet i Oslo og bor nå delvis i Kina og delvis i Oslo.

Bok, TV-serie og operamusikal
-----------------------------

Under sitt studieopphold i Norge skrev Mark Wang bok om sitt liv, "Hold Up the Blue Sky of Life". Boken ble en bestseller i Kina, og CCTV laget en 18-episoders TV-serie om hans opplevelser både i Kina og Norge. Både HM Dronning Sonja, statsminister Kjell Magne Bondevik og stortingspresident Jørgen Kosmo deltok i filmen. Den cystisk fibrose-rammede "maratonhelten" fra Lillesand, Ketil Moe, ble Mark Wangs store forbilde og venn, og sammen greide de blant annet å åpne Beijing Maraton for funksjonshemmede i 1998. Den norske komponisten Thomas Stanghelle har skrevet operamusikalen "Some Sunny Night", bygd på historien om Ketil Moe og Mark Wang, og denne er oppført både i Norge, USA, Brussel, Betlehem/Jerusalem og i Folkets Store Sal i Beijing, med Mark Wang selv som forteller og med Daniel Bohr som regissør. Mark Wang er blitt kjent gjennom en rekke TV-programmer i Kina, og også gjennom et eget program "Fakta på lørdag" på NRK TV. Han er blitt en omreisende frontfigur for Kinas 80 millioner funksjonshemmede. Han var også offisiell fakkelbærer under de olympiske sommerleker i Beijing 2008, og operamusikalen om hans liv ble framført sammen med den offisielle olympiske artist-troppen, China Disabled People's Performing Art Troupe, under de Paralympiske sommerleker 2008 i Beijing. Mark Wang har i samarbeid med blant annet HM Dronning Sonja opprettet United World College Changshu of China, en skole som samler ungdom fra hele verden og gjennom utdannelsen fremmer fred og bærekraftig utvikling.

Referanser
----------

1. ↑  «Mark Wang på United World College». Arkivert fra originalen 30. september 2008. Besøkt 4. februar 2009.
2. ↑  Om forestillingen One World, One Dream (PDF-file) Arkivert 6. januar 2009 hos Wayback Machine.
3. ↑  Omtale av forestillingen (på engelsk)[*død lenke*]
Nordre Dvina i Arkhangelsk
Nordre Dvina starter ved samløpet av Jug (til venstre) og Sukhona (øverst) ved Velikij Ustjug (foto 2001)
**Nordre Dvina** (russisk: Се́верная Двина́ – *Severnaja Dvina*) er ei elv nordvest i den europeiske delen av Russland. Elva er 743 kilometer lang og har et nedbørfelt på 357 052 km².

Elveløp
-------

Elva dannes på det nordrussiske lavlandet ved samløpet av elvene Jug og Sukhona, hvorav den siste er den største og lengste av de to. Fra dette elvemøtet løper Nordre Dvina nordover inn i Arkhangelsk oblast. Ved Kotlas, 60 km nord for Velikij Ustjug, kommer sideelva Vytsjegda inn fra øst. Herfra løper Dvina hovedsakelig i nordvestlig retning, gjennom en sumpete og skogrik dalsenkning, som på sine steder er over 100 km bred, og som er omgitt av skogkledte åsrekker. Dvina er den største farbare elva i Nordvest-Russland, og i sitt nedre løp er den meget øyrik og på steder opptil 7 km bred og 15 m dyp. 40 km nordvest for Arkhangelsk og direkte øst for Severodvinsk munner Nordre Dvina ut i Dvinabukta i Kvitsjøen, gjennom et 900 km² stort delta.

Transport og skipstrafikk
-------------------------

Elva er farbar for skipstrafikk i hele sitt løp, men er tilfrosset fra desember til april. Via Nordre Dvina-kanalen og Volga-Østersjøkanalen har den forbindelse både til Volga, som munner ut i Det kaspiske hav og som også har kanalforbindelse med Svartehavet, og til Finskebukta og Østersjøen via Onega og Ladoga. Nordre Dvina er en meget viktig vannvei i Nordrussland, spesielt for transport av tømmer og treprodukter til og fra Arkhangelsk. Elva er også meget fiskerik.

Byer langs Nordre Dvina
-----------------------

* Velikij Ustjug
* Kotlas
* Novodvinsk
* Arkhangelsk
* Severodvinsk

Tilløp og sideelver
-------------------

* Sukhona
* Jug
* Pinega
* Jomtsa
* Vaga
* Vytsjegda

Referanser
----------

1. ↑  UNH/GRDC, Dvina basin

Eksterne lenker
---------------

* About the Northern Dvina River (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |