recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*De pii magistratus officio*
Lippstadt Tyskland
Praetorius Poem Vas Heidelbergense
**Anton Praetorius** (født 1560 i Lippstadt i Tyskland, død 6. desember 1613 i Laudenbach an der Bergstraße) var en tysk prest, reformert teolog, forfatter og motstander av hekseforfølgelse og tortur.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Antons far var Matthes Schulze fra Lippstadt. Som 13-åring opplevde han en hekseprosess med bruk av tortur, noe som gjorde et dypt inntrykk på ham og satte i gang tankeprosesser. Om lag i 20-årsalderen oversatte Anton sitt navn til latin, og kalte seg fra da av Praetorius.

Han giftet seg i 1584, ble lærer og i 1586 rektor ved latinskolen i Kamen. I 1585 fødte hans kone Maria sønnen Johannes.

### Geistlig virke

I 1587 ble han luthersk diakon i Worms, og i 1589 annenprest ved Katharinenkirche i Oppenheim.

I 1588 hadde han allerede tilsluttet seg den reformerte tro (kalvinismen), som kom nærmere hans egen oppfatning av Kristi budskaps radikalitet.Anton Praetorius var den første reformerte prest i landsbyen Dittelsheim, hvor han i 1595 forfattet han den eldste beskrivelse av *1. Große Fass im Heidelberger Schloss* på latin. Han priste det som et symbol for den kalvinistiske tros overlegenhet.

I 1596 ble Praetorius fyrstelig hoffpredikant i Birstein ved Frankfurt am Main. Året etter ble han utnevnt til medlem av heksedomstolen. Under en prosess mot en kvinne protesterte han mot torturen og klarte å få prosessen avsluttet og kvinnen satt fri. Dette er det eneste kjente tilfelle man kjenner til hvor en geistlig krevde at torturen måtte stoppe midt i prosessen og lyktes med det.

Praetorius mistet sitt embete som hoffpredikant og ble i 1598 prest i Laudenbach. I 1598 publiserte han boken *Von Zauberey und Zauberern Gründlicher Bericht* under pseudonymet Johannes Scultetus, sønnens navn.

I 1602 brukte han sitt eget navn som forfatter i forbindelse med utgivelse av andre opplag av *Gründlicher Bericht*. Da det tredje opplaget ble utgitt i 1613 var det inkludert et personlig forord. I 1629 publiserte ukjente personer et fjerde opplag av *Bericht über Zauberey und Zauber*.

Verk av Praetorius
------------------

* *Vas Heidelbergense*, Heidelberg, oktober 1595
* *De pii magistratus officio*, 1596

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 124018661, besøkt 15. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   NUKAT, NUKAT autoritetspost n2008082303[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Ökumenisches Heiligenlexikon, Ökumenisches Heiligenlexikon ID A/Anton\_Praetorius.html[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Hartmut Hegeler: *Anton Praetorius, Kämpfer gegen Hexenprozesse und Folter*, Unna 2002, ISBN 3-9808969-4-3
* Hartmut Hegeler und Stefan Wiltschko: *Anton Praetorius und das 1. Große Fass von Heidelberg*, Unna 2003, ISBN 3-9808969-0-0

Eksterne lenker
---------------

* Anton-Praetorius.de
* Fass-Heidelberg.de
* Grundig utgreiing om trolldom og trollmenn – 1613 original tekst
* 

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |

Portal: Tyskland
**Hermann Linkenbach** (født 8. april 1889, død 30. juni 1959) var en tysk rytter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Linkenbach ble olympisk mester i OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det tyske laget som vant lagkonkurransen i dressur. Deltakerne på dressurlaget var Carl-Friedrich Freiherr von Langen på hesten «Draufgänger», Eugen Freiherr von Lotzbeck på «Caracalla» og Linkenbach på hesten «Gimpel». Linkenbach kom på sjetteplass i den individuelle dressurkonkurransen.

OL-medaljer
-----------

* Gull 1928 Nederlands flagg Amsterdam - **Gull** i hestesport, dressur lag Tysklands flagg Tyskland.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 4. mai 2014[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hermann Linkenbach – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Hermann Linkenbach – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Hermann Linkenbach – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND
 |
Samuel salver David til konge.
**Ingeborg-psalteret** (Chantilly, Musée Condé, MS 9) er et illuminert manuskript fra slutten av 1100-tallet. Det ble skapt av en ukjent kunstner en gang rundt 1195 i nordlige Frankrike, antagelig i området rundt Noyon, for dronning Ingeborg av Danmark, hustru av Filip II August av Frankrike. 

Det er usikkert hvem som sto bak bestillingen, men muligens av Stefan av Tournai eller Eleanor av Vernandois, grevinne av Beaumont-sur-Oise. Det er uansett bestilt av en rik lekperson som privat bønnebok. Den inneholder 150 salmer og andre poetiske tekster fra Bibelen, som kommer før en kalender av særskilte helgener og hendelser som blir minnet for hver dag i året.

Bokens illustrasjoner besto opprinnelig av store malte initialer for salmene 1, 26, 38, 51, 52, 68, 80, 97, 101, og 109, skilt av salmenes tekst i ti seksjoner. Første salme er fjernet fra manuskriptet og nå antatt tapt. De gjenværende ni initialene er et vitnemål til den anonyme kunstnerens håndverksmessige dyktighet, og et av de mest betydningsfulle bevarte eksempler på tidlig gotisk maleri. Mange av initialene har den israelittiske helten kong David av Israel som emne. Det er rundt 400 bevarte sider (200 folioer) i størrelsen 30.4 x 20.4 cm som inneholder 51 miniatyrer i full størrelse med rike gullornamenter, og teksten er skrevet i tidlig gotisk minuskel.

Referanser
----------

1. ↑  Psalter, The J. Paul Getty Museum

Eksterne lenker
---------------

* 12th Century – Ingeborg Psalter Arkivert 14. januar 2011 hos Wayback Machine. The University of Arizona Library Special Collections
* Master of the Ingeborg Psalter, The J. Paul Getty Museum
**Borevæske** eller **boreslam** er en væske som benyttes for å stabilisere borehullet under boring av en brønn eller et hull i jorden. Borevæske brukes hyppig under boring av olje- og gassbrønner fra en fast/flytende installasjon eller et fartøy. Hovedegenskapene til borevæsken er å stå imot trykket fra formasjonen samt å frakte borekaks til overflaten. Borevæsker brukes også til boring av mindre brønner, som en vannbrønn.

Borevæsken har til hensikt å smøre og kjøle ned borekronen, transportere borekaks til havoverflaten, og stabilisere borehullet ved å forhindre kollaps i brønnveggene. Et petroleumsreservoar kan til tider ha uønsket høyt trykk, og for å kontrollere dette benyttes boreslam som et første sikkerhetstiltak i tillegg til utblåsingssikringer. Boreslammets konsistens og sammensetning er dermed avgjørende for å motvirke kraftige utblåsninger og oljebranner, og består som regel av vann/olje, leire og ulike tilsatte kjemikalier. I tillegg brukes vektmaterialer for å øke egenvekten til væsken.

Det har vært forbud mot å slippe ut oljebasert borevæske siden 1992. Det gis derimot utslippstillatelse for vannbasert borevæske.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Elias Gabrielsen** (født 5. desember 1888, død 4. juli 1973) var en norsk fagforeningsmann, NKP-politiker og redaktør. 

Han begynte som sjømann, og tilbrakte tolv år til sjøs. Fra 1916 jobbet han som margarinfabrikkarbeider i Stavanger. 

Gabrielsen ble snart valgt til formann i Arbeidsmandsforbundets styre lokalt, og hadde dette vervet fra 1917 til 1921. Deretter satt han i Norsk Nærings- og Nytelsesmiddelarbeiderforbunds stedlige styre fra 1922 til 1925. 

Han var medlem av Arbeiderpartiet fra 1916, og ved den politiske splittelsen i partiet i 1923 fulgte han NKP. Der ble han landsstyremedlem fra 1923 og sentralstyremedlem fra 1925. I 1923 satt han også som formann i fylkespartiet i Rogaland, og i 1926 som sekretær i Stavanger krets av NKP. Han var stortingskandidat for NKP i 1924, 1927 og 1930.

I 1926–27 satt Gabrielsen som redaktør i den lokale NKP-avisen *Rogalands Arbeiderblad*.

Under krigen ble han i 1943 arrestert. Han ble sendt til Sachsenhausen, men overlevde konsentrasjonsleiroppholdet.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Elias Gabrielsen, (05.desember 1888 - 04.juli 1973).», besøkt 12. mars 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Side 87. Einhart Lorenz: *NKPs presse i 1920-årene, Tidsskrift for arbeiderbevegelsens historie 1/1979*, Pax, Oslo ISBN 82-530-0957-7
3. ↑  Side 291. Einhart Lorenz: *Det er ingen sak å få partiet lite. NKP 1923–1931*, Pax, Oslo (1983) ISBN 82-530-1255-1

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Fangeregisteret

 |
**Fredrik Wesenberg Rieber-Mohn** (født 13. desember 1892 i Bergen, død 30. mai 1944 i konsentrasjonsleiren Natzweiler-Struthof i Tyskland/Frankrike) var kaptein i de norske styrkene under den andre verdenskrig.

Bakgrunn og virke
-----------------

Han arbeidet som advokat før krigen.

Under kampene i Valdres ledet han 3. kompani av Fjordane infanteriregiment nr. 10 (IR 10). Han ledet der fremrykkingen gjennom Gråbeinhølen og mot Bagnsbergatn gård. Han ble seinere hardt såret ved Steinde.

Senere ble han sjef for Milorg i Bergen. I 1943 ble han arrestert, og endte senere i Natzweiler hvor han senere ble drept 30. mai 1944.

Kompaniet til kaptein Rieber-Mohn stoppet i aprildagene 1940 et forsøk av tyske styrker på å flankere de norske styrkene under forsvaret av Bagn i Valdres. Hadde de tyske styrkene lykkes så hadde kampene i Valdres utviklet seg på en helt annen måte. De klarte ikke å bryte gjennom og ble presset tilbake mot Gubberud. Sammen med usikkerhet om en skipatulje som hadde tatt dem under ild ved Sparkevik utenfor Bagn ble usikkerheten for de tyske styrkene så stor at de valgte å trekke seg ut av Bagnsgryta.

I. bataljon av IR 10 var 30. april i stilling på sørsiden av Strandefjorden. Et mitraljøsekompani er i stillinger på neset ved Øyri og kaptein Rieber-Mohn sitt geværkompani ligger fremme på høyre side ved Sundheim. Litt lengre bak ligger resten av bataljonen. Tyske styrker rykker så frem i åssiden støttet av tung artilleri- og mitraljøseild mot geværkompaniet. Noe av ilden slår rett inn i kompaniets flanker. Midt under striden roper en av karene «her skulle kapteinen vært med!» Kapteinen reiser seg da og svarer «kapteinen er med!» Litt senere blir han truffet, et skudd går i hans lever og ett treffer i brystet, men han overlever. Etter vedvarende ild i en time går kompaniet i oppløsning. Da lå bare et maskingeværlag igjen i en steinrøys. Disse fortsatte å skyte til kompaniet var forbigått. Kompaniet blir senere reorganisert, og består da av to tropper på rundt tyve mann.

Kaptein Rieber-Mohn ble hardt såret under disse kampene og endte på sykehus i Lærdal. I 1941 var han frisk nok til å foreta en reise til Valdres. Målet med turen var å organisere motstandsgrupper. Motstandsarbeidet var allerede sommeren 1940 startet av Mons Haukeland. Rieber-Mohn ble deretter leder for MILORG i Bergen.

Ettermæle
---------

Et minnesmerke over Fredrik W. Rieber-Mohn er reist i Nasjonenes Park i Storetveitmarken.

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no, besøkt 8. september 2019[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Om Fredrik W. Rieber-Mohn og Rieber-Mohn Kull 2/05 ved Krigsskolen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Fangeregisteret **·** Våre falne

 |

Portal: Andre verdenskrig
Kart over Sør-Afrikas Homelands 1986**Bantustaner** eller **homelands** («hjemland») er reservater som den sørafrikanske staten opprettet for svarte i Sør-Afrika og i Namibia i apartheidtiden. Hver enkelt bantustan var splittet i mange små enheter, hvor hver enhet kunne ligge langt fra hverandre. Det samlede arealet av disse utgjorde kun 13 prosent av Sør-Afrikas totale areal. Reservatene var selvstyrte, og noen av dem ble av den sørafrikanske staten regnet som selvstendige republikker. 

Tankegodset bak opprettelsen av ulike bantustaner var at alle Sør-Afrikas svarte skulle ha tvungent «statsborgerskap» i sitt respektive «hjemland», og dermed miste statsborgerskap og alle rettigheter i Sør-Afrika. Samtidig var det en del av et splitt-og-hersk-opplegg, hvor hver stammes egenart ble fremhevet fremfor en felles identitet som (svarte) sørafrikanere. Bantustanene ble opprettet på 1960–70-tallet av hovedideologen bak apartheidstaten, Hendrik Verwoerd, minister for bantusaker og statsminister i Sør-Afrika på 1950–60-tallet. 

Bantustanene ble oppløst i Namibia ved landets selvstendighet fra Sør-Afrika i 1991 og i Sør-Afrika ved det første demokratiske valget i 1994. Oppløsningen i Sør-Afrika skjedde ikke uten problemer, da flere bantustan-ledere ikke ønsket å gi slipp på makten. Vanskeligst var det i KwaZulu hvor borgerkrigslignende tilstander mellom ANC og zuluenes parti, Inkatha, oppsto. Også kjent er en situasjon hvor lederen for Bophuthatswana, Lukas Mangope, inviterte inn høyreekstreme hvite afrikandere for å beskytte staten hans. Det endte med at hans egne soldater gjorde opprør, og mange mennesker ble drept, både svarte og hvite.

Selve uttrykket er sammensatt av ordet bantu som betyr mennesker/folk på de fleste bantuspråk og *stan* tilsvarende Paki*stan* eller Hindu*stan*.

**Bantustan** som uttrykk brukes av og til om landområder eller land som ligger innenfor en annen nasjonalstats innflytelse og som er totalt eller delvis uten mulighet til å utvikle virkelig selvstendighet, hvor dette blir en vedvarende konflikt og verkebyll. Eksempel på dette er Den palestinske selvstyremyndigheten i Gaza og Vestbredden under Israel.

Liste over sørafrikanske bantustaner
------------------------------------

Status som selvstendige stater: (Kun anerkjent av Sør-Afrika)

* Transkei
* Bophuthatswana
* Ciskei
* Venda

Status som autonome republikker innenfor staten Sør-Afrika:

* Lebowa
* KaNgwane
* Gazankulu
* Qwaqwa
* KwaZulu
* KwaNdebele

Se også
-------

* Apartheid
* Bantu

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Elias Ragnvald Blindheim** (født 7. april 1894, død 27. juli 1971) var en norsk sjømann og offiser i handelsflåten. Han er kjent for sin innsats under andre verdenskrig, da han ble dekorert med Krigskorset, Norges høyeste utmerkelse.

Blindheim var skipsfører på en av de såkalte Kvarstadbåtene, de norske skipene som lå i Göteborg under det tyske angrepet på Norge 9. april 1940. Skipene ble forsøkt brakt over til alliert havn i Storbritannia.

Blindheim førte MT «B.P. Newton», som forlot Göteborg 31. mars 1942, samtidig som MT «Lind» og MT «Rigmor». MT «B.P. Newton» ble angrepet av en tysk tråler i posisjon 57°43′N 08°32′Ø, men kom seg unna. Senere på dagen ble skipet først utsatt for angrep fra jagerfly, deretter fra bombefly. Skadene var imidlertid begrenset, og i tiltagende mørke utover kvelden unnslapp de videre angrep. Hun ble møtt av den britiske jageren HMS «Valorous» på morgenen 2. april og ankom Leith i Storbritannia dagen etter.

I statsråd 21. august 1942 ble skipsfører Elias Blindheim, maskinmester Lorentz Lund og maskinist John Magnus Haaland tildelt Krigskorset for under tyske angrep å ha brutt blokaden og brakt MT «B.P. Newton» fra Göteborg til sikker havn i Storbritannia. Blindheim ble også utnevnt til offiser av Den britiske imperieordenen.

Referanser
----------

1. ↑   digitalarkivet.arkivverket.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Krigsseilerregisteret, oppført som Elias Ragnvald Blindheim, norsk krigsseileregister person-ID 352503, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Erik Gjems-Onstad (red.): *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*, Oslo: Grøndahl Dreyer, 1995, s. 60–61.
4. ↑  Operation Performance. Page 2 - Crew Lists, Warsailors.com.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Krigsseilerregisteret
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Fredrik Wilhelm Keyser** (født 27. oktober 1800 i Kristiania, død 10. november 1887 samme sted) var en norsk bibliotekar. Keyser var sjef ved Universitetsbiblioteket i årene 1845–1863 og 1869. 

Keyser ble i 1820 ansatt som amanuensis Universitetsbiblioteket, hvor han begynte å arbeidet i utlånet. Samtidig var han lærer i latin ved flere skoler. Da Georg Sverdrup sluttet i 1845 overtok Keyser stillingen som sjef. Keyser gikk av med pensjon i 1863, men fortsatte å arbeide på biblioteket. Da Paul Botten-Hansen døde i 1869 fungerte Keyser på nytt som sjef i et halvt år.

Keyser ble 25. august 1860 Ridder av Sankt Olavs Orden «for fortjenstlig Embedsvirksomhed». Han var medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim (1843) og av Det Norske Videnskaps-Akademi i Kristiania (1858). I 1870 ble hans marmorbyste av Olaf Glosimodt, utført etter innsamling blant bibliotekets lånere, plassert i bibliotekets utlånsavdeling. Hans boksamling ble sammen samlingen etter broren historiker Rudolf Keyser testamentert til UB.

Han redigerte og utgav en årlig fortegnelse over bibliotekets tilvekst for årene 1837— 1862.

Kilder
------

* Halvorsen, Jens Braage: *Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1880*, b.3, 1893.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
Bantu-bønder fra Kismaayo i Somalia
Omtrentlig område for bantuspråk i Afrika.
**Bantu** er en generell betegnelse på mer enn 400[] ulike etniske grupper i Afrika, fra Kamerun til Sør-Afrika. De har et felles språk, bantuspråk, og i mange tilfelle felles sedvaner[].

Inndeling
---------

Bantuene kan inndeles i tre hovedgrupper: de østlige bantuene mellom Uganda og Zambezi, de sørlige bantuene i Sør-Afrika og de vestlige bantuene i vestre Sentr-Afrika.[]

### Østlige bantufolk

Folkene ganda, karagwe, kikuyu, nyanja og yao tilhører den østlige gruppen. I tradisjonell økonomi og samfunn inntar kvegdrift en sentral plass.[] Buskap utgjør et statussymbol, mens jordbruk er den viktigste næringen.[] Med tiden er dyrking av jordbruksprodukter for salg (kaffe, bomull med mere) fått stor betydning.[]

### Sørlige bantufolk

Zuluene, xhosaene, swaziene, tswanaene, shonaene og hereroene tilhører den sørlige gruppen. Også her er hovednæringen jordbruk, og buskapshold inntar en lignende plass i økonomien som hos de østlige bantuene.[] I moderne tid har lønnsarbeid, særskilt i de hvites jordbruk, industri og gruvedrift, blitt mer omfattende, i den grad at opptil 75 % av de arbeidsføre menn kan arbeide langt fra sine hjemsteder.[]

Svarte afrikanere ble tidligere kalt «bantus» av det sørafrikanske apartheidregimet, og begrepet har dermed et svært negativt fortegn i Sør-Afrika.

### Vestlige bantufolk

Til de vestlige bantuene hører folkene i den sørlige delen av Kongo-Kinshasa og Angola, luba, kuba, lunda, med flere, samt de fleste folkegruppene i det nordlige Kongo-Kinshasa og Gabon: teke, fang, nkundo og andre.[] I dette området er kvegdrift umulig på grunn av sovesyke, og de vestlige bantufolkene har derfor vært mer ensidig henviste til jordbruk og jakt.[]

Historie
--------

Språklige likhetstrekk i hele bantuområdet tyder på at bantufolkene spredte seg sørover på kontinentet i relativt sen tid.[] Ekspansjonens begynnelse er vanskelig å tidfeste, men de fleste forskere regner med at det må vært tidlig i vår tidsregning etter Kristus, og at bantufolkene fortrengte og til en viss grad absorberte den tidligere befolkning av sanfolk, pygméer og andre sener forsvunne folkegrupper.[] Bantufolkenes spredning synes å ha sammenfalt med jernalderens inntog i Afrika, og med at nye nytteplanter begynte å bli dyrket, som forskjellige banansorter og tidligere ukjente rotfrukter av sørøstasiatisk opphav.[] Slik ble urskogene mulige jordbruksområder og var ikke lengre ubeboelige for åkerbrukende folk. Bantufolkenes vandring sørover har pågått i flere bølger. I Sør-Afrika ble videre ekspansjon stanset av de hvite kolonistene på 1600-tallet.

Se også
-------

* Bantuspråk
* Bantustan
* Bantusomaliere

Litteratur
----------

* Schapera, I. (red.): *The Bantu-Speaking Tribes of South Africa*. 1959: Routledge & Kegan Paul, London.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** BNE
 |
**Mohammed Abbou** (født 10. juni 1966 i Tunisia) er en tunisisk advokat og menneskerettsaktivist. 

I april 2005 ble Mohammed Abbou dømt til tre og et halvt års fengsel i Tunisia. Årsaken var  to artikler han hadde publisert på internett. En av dem kritiserte tortur i Tunisia, den andre invitasjonen til Ariel Sharon til FNs World Summit on Information Society i Tunis. Artikkelen ble skrevet som følge av interessen som ble skapt av bildene fra Abu Ghraib, hvor irakiske fanger ble mishandlet. Artikkelen ble lagt ut på en internettside den 26. august 2004.

Han ble dømt til 18 måneders fengsel for artikkelen på internett som fordømte tortur i Tunisia, og til to års fengsel for et angivelig angrep på en kvinnelig advokat i juni 2002. Mohammed Abbou ble funnet skyldig i å ha skadet henne i et sammenstøt, og et klagemål ble innlevert etterpå. Advokaten skal ha påstått at skadene Mohammed Abbou hadde påført henne trengte sykehusbehandling, men imidlertid var den medisinske rapporten som ble fremvist for retten ufullstendig og ikke signert, i tillegg var den skrevet i 2005, og ikke i 2002 da det angivelige angrepet skjedde. Øyenvitner, inkludert et medlem av Amnesty International, har sagt at anklagen var grunnløs. Dommen ble likevel opprettholdt i ankedomstolen den 10. juni 2005.

I 2009 ble utreiseforbudet for Abbou opphevet.

Referanser
----------

1. ↑  «Mohammed Abbou - Tunisia». *amnesty.no*. Besøkt 11. august 2020.
2. ↑  «Det nytter: Utreiseforbud for Mohammed Abbou opphevet!». *amnesty.no*. Besøkt 11. august 2020.
**Huang Fu** (kinesisk: 黃郛, pinyin:*Huáng Fú*; født 8. mars 1883 i Hangzhou i provinsen Zhejiang i Kina, død i 6. desember 1936) var en kinesisk general og politiker i det tidlige republikanske Kina. 

Huang studerte ved Zhejiang militærkollegium og ved Qiushiakademiet (nå Zhejianguniversitetet), og dro så til Japan. Huang kom der i kontakt med de organiserte revolusjonære mens han studerte ved Det japanske militærakademi. 

Under Xinhairevolusjonen erklærte han og Chen Qimei byen Shanghai for uavhengig, og han ble blodsbror med Chiang Kai-shek.

Han måtte flykte utenlands etter den mislykkede annen revolusjon i 1913 mot Yuan Shikai, men vendte tilbake etter Yuans død og representerte Zhejiangs militærregjering i Beijing. Da Sun Yat-sen krevde at Kuomintangs medlemmer skulle sverge personlig troskap til ham, mektet han og trådte ut av partiet.

Han støttet Kinas inntreden i annen verdenskrig i det håp at landet derved ville gjenvinne tapte territorier. Han virket for president Xu Shichang som diplomat, var medforfatter av bøker og økonomi og utenrikspolitikk og underviste som gjesteforeleser ved universiteter. Han var med i Kinas delegasjon til Washington Naval Conference som sikret Beiyangregjeringens største diplomatiske triumf, gjenvinningen av Shandong.

Etter Cao Kuns fall under Beijingkuppet i 1924 ble Huang fungerende president for Republikken Kina, etter ønske fra Feng Yuxiang. Han erklærte Caos embedsinnehavelse som illegalt idet det var blitt oppnådd ved bestikkelser, og trakk også tilbake avtalen som tillot Puyi å bo i Den forbudte by.

Huang var viktig for å vinne over Feng Yuxiang og Yan Xishan til Chiang Kai-sheks fraksjon av Kuomnintang, og dette var en av hovedgrunnene til at Wang Jingweis Wuhanregime brøt sammen. 

Han tjenestegjorde senere i flere emneder under Nanjingdekaden, blant annet som borger mester av Shanghai, utenriksminister, og som formann for Det nordkinesiske politiske råd. Til tross for sine tette bånd til Chiang ble han aldri igjen medlem av Kuomintang ettersom han ikke ville bli assosiert med de opportunistene som meldte seg inn under og etter Nordekspedisjonen. 

I 1933 undertegnet han den upopulære Tangguvåpenhvilen som avstod Chahar, Rehe og deler av Hebei til japsnske marionettestater. Likesom Chiang anså han kommunistene som større trusler enn japanerne.

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6jx5x6v, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  ÖªÃûÈËÎï Arkivert 29. oktober 2009 hos Wayback Machine. at www.zju.edu.cn

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL
 |
En **snubletråd**, også kalt **snublesnor**, er en tråd eller snor som løser ut en utløsermekanisme og som kan brukes både til militære og sivile formål.

Militær bruk
------------

Snubletråder brukes for å varsle om at uvedkommende passerer inn i forbudte områder og for å løse ut miner (landminer).

Sivil bruk
----------

På Svalbard setter folk som overnatter i telt opp snubletråder som vern mot isbjørn. Snubletrådene utløser bluss som skremmer isbjørnen og varsler dem som sover i teltet.

Snubletråder brukes ved fangst av vilt levende i fangstbåser.

I dyreriket
-----------

Edderkopper bruker snubletråder for å bli varslet om bytte.

I overført betydning
--------------------

Å sette opp snubletråder brukes også i overført betydning. F.eks. er det brukt om handlinger som Donald Trump har gjort like før han skulle gå av som president.

Referanser
----------

1. ↑  Quande, Petter (1996). *Miner*. Oslo: Norsk folkehjelp. s. 15. ISBN 8277660332.
2. ↑  Sikkerhet på Svalbard. Sysselmannen. Besøkt 19. januar 2021.
3. ↑  Jakt på gaupe i Norge[*død lenke*]. Norges Jeger- og Fiskerforbund og NINA. Besøkt 19. januar 2021.
4. ↑  Edderkopper. NIBIO. Besøkt 19. januar 2021.
5. ↑  Arven etter Trump: Utenrikspolitiske snubletråder. *VG*. Besøkt 19. januar 2021.

Eksterne lenker
---------------

* Søk etter *Snubletråd* i Bokmålsordboka og Nynorskordboka eller i Det Norske Akademis ordbok
**Joseph Jean-Paul Robert «Bobby» Rousseau** (født 26. juli 1940 i Montréal i Quebec), canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley.

Rousseau vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1960 i Squaw Valley. Han var med på det canadiske ishockeylaget som kom på andreplass i turneringen bak USA. Det var ti lag som deltok, etter gruppespillet spilte de seks beste lagen en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Canada vant fire kamper og tapte en, 1-2 til USA. USA vant alle fem kampene i sluttspillsserien og vant serien med maksimale ti poeng foran Canada med åtte og Sovjetunionen med fem poeng.

Rousseau vant Stanley Cup fire ganger, 1965, 1966, 1968 og 1969 med Montreal Canadiens.

OL-medaljer
-----------

* 1960 USAs flagg Squaw Valley - Sølv Sølv i ishockey Canadas flagg Canada

Referanser
----------

1. ↑   www.hockeydb.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.nhl.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bobby Rousseau – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Bobby Rousseau – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (fr) Bobby Rousseau – Panthéon des sports du Québec Rediger på Wikidata

* (en) Bobby Rousseau – Hockeydb.com Rediger på Wikidata

* (en) Bobby Rousseau – Hockey-Reference.com Rediger på Wikidata

* (en) Bobby Rousseau – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
**Snurrepiperier** (fra lavtysk: «verdiløse saker») er et gammelt uttrykk for noen sært utformede gjenstander fra «gamle dager». Uttrykket var i ferd med å gå ut av norsk språk, inntil det ble brukt i tittelen på en programserie i NRK-TV: *Antikviteter & snurrepiperier* (1994-2002), hvor en fant fram saker og ting som kunne virke som rare for mennesker av i dag. Snurrepiperiene var vanligvis konstruert av en ildsjel som syntes at alle burde se behovet for disse. Tingene er ofte godt tenkt, men utviklingen har vanligvis gått en annen vei. Mange er også havnet i kategorien kuriosa.

Til kategorien hører også store ting som verdensur med tablåer av marionettfigurer, og dampfløyteorgel. I dag ser vi at mange viktige ting fra tidlig utvikling av tekniske apparater kan bli snurrepiperier. Her kan nevnes:

* bilhorn med gummiluftblære
* krystallradiomottakere
* hjemmedatamaskiner med egen mono-kassettspiller
* mobiltelefoner med ryggsekk
* nummerskivetelefon med trykknapper

Referanser
----------

1. ↑  «Snurrepiperier», *Bokmålsordboka*
2. ↑  Antikviteter & snurrepiperier 17.12.2002, NRK
**Beint Kristian Bentsen** (født 25. juli 1917, død 4. januar 2003) var en norsk bankmann og politiker for KrF. Han er best kjent som fylkesordfører i Rogaland på 1970-tallet, men var også medlem av fire forskjellige kommunestyrer, en uvanlig prestasjon.

Bentsen ble født i Nes i Vest-Agder. Han startet en karriere som bankmann fra 1940, og ble ansatt som kontorsjef i Den norske Creditbank i Sandnes i 1959. Han ble forfremmet til direktør i 1966, og ble sittende som det til 1984. Fra 1984 til han gikk av i 1986 arbeidet han som konsulent for Sandnes kommune.

Bentsen var medlem av kommunestyre for både Nes i Vest-Agder, Madla og Høyland før han flyttet til Sandnes. I løpet av sin lokalpolitiske karriere hadde han en rekke viktige posisjoner. Han var varaordfører i Madla fra 1958 til 1959, og i Sandnes var han varaordfører i 1972 og 1973 og ordfører i 1974 og Fra Siden 1968 var han også medlem av Rogaland fylkesting, og etter kommunevalget i 1975 ble han valgt til fylkesordfører i Rogaland for perioden 1976 til 1979. Han hadde tidligere vært varafylkesordfører fra 1972 til 1976. Opposisjonens kandidat til fylkesordfører, Christian August Thøring fra Det norske Arbeiderparti, fikk 24 stemmer i fylkestinget, mens Bentsen mottok 47.

Bentsen var også involvert i speiderbevegelsen, i Det Norske Misjonsselskap og i ulike menighetsråd innenfor Den norske kirke. Han ble gift i 1942, hadde tre barn, og bodde i Sandnes senere deler av livet. Han døde i 2003.

Litteratur
----------

* Wendt, Fredrik (2006). «Beint Kristian Bentsen – fylkesordfører 1976–1979». *Rogaland i utvikling*. Rogaland fylkeskommune (1). Arkivert fra originalen 1. mars 2012.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Chantal Sébire** (28. januar 1955 - 19. mars 2008) var en pensjonert, 53 år gammel lærer bosatt i Plombières-lès-Dijon nær Dijon i Frankrike. Hun fikk stor oppmerksomhet i internasjonale medier tidlig i 2008 på grunn av en sykdom hun led av, esthesioneuroblastoma, en sjelden og uhelbredelig form for kreft. Den er så sjelden av det de siste 20 årene bare er 200 kjente tilfeller av sykdommen. Sébire hadde en smertefull svulst i bihulene som deformerte ansiktet hennes og gjorde at hun i år 2000 mistet smaks- og luktesansen og i 2007 synet. Hun ble først kjent i februar 2008 da hun gikk ut offentlig og bønnfalte den franske presidenten, Nicolas Sarkozy, om å få dø ved hjelp av eutanasi, også kalt aktiv dødshjelp. En domstol i Dijon avgjorde 17. mars 2008 at det ville være imot fransk lovgivning, og ga ikke tillatelse til å gjennomføre dødshjelpen. Sébire ble to dager senere, 19. mars 2008, funnet død i sitt hjem.

Sébire ble omtalt i en artikkel i Time Magazine. Hennes bønn om å få dø, og senere selve dødsfallet, fikk stor oppmerksomhet i mange land, inkludert Frankrike, Norge, Storbritannia, Nederland, Ungarn, Italia, Russland, USA og Australia.

Sébires død ga nytt liv i debatten om aktiv dødshjelp i Frankrike. En obduksjon foretatt 21. mars 2008 påviste at hun ikke døde av naturlige årsaker.

Referanser
----------

1. ↑   fichier des personnes décédées[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   news.bbc.co.uk[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Chantal Sebire begs French president for the right to die»
4. ↑  BBC News (engelsk). Besøkt 17. mars 2008
5. ↑  Dagbladet: Funnet død i forgårs kveld. Publisert 20. mars 2008. Besøkt 21. mars 2008
6. ↑  ««Making a Case for Euthanasia»». Arkivert fra originalen 18. mars 2008. Besøkt 22. mars 2008.
7. ↑  YouTube
8. ↑  «French woman dies after losing euthanasia case»
9. ↑  ««No Dutch doctor will help Chantal Sébire»». Arkivert fra originalen 22. mars 2008. Besøkt 22. mars 2008.
10. ↑  «Holtan találták az eutanáziát kérő francia nőt»
11. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 21. mars 2008. Besøkt 22. mars 2008.
12. ↑
13. ↑
14. ↑
15. ↑
16. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Chantal Sebire, 52, diagnosed with esthesioneuroblastoma, a rare cancer was found dead after the courts of France denied her doctor-assisted suicide
* 
* 
* 
* 
* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Bobo-Dioulassos beliggenhet i Burkina Faso.
**Bobo-Dioulasso** er en by i Burkina Faso. Byen ligger sørøst i landet i regionen Hauts-Bassins og er hovedstaden i provinsen Houet. Bobo-Dioulasso er den nest største byen i Burkina Faso, etter hovedstaden Ouagadougou. I 2012 hadde byen 813 610 innbyggere, opp fra 489 967 i 2006.

De viktigste næringsveiene er bomullsindustri, metallindustri og næringsmiddelindustri.[] Byen er også et viktig handelssenter og der finnes det et blant annet et museum, en dyrehage og et pottemarked. Det finnes også en moské som ble bygget i 1880.[]

Bobo-Dioulasso ble grunnlagt på 1600-tallet.[] Det opprinnelige navnet var Sya.[] I 1897 ble byen erobret av franskmennene.[]

Referanser
----------

1. ↑  *Annuaire statistique 2015* Arkivert 28. mars 2017 hos Wayback Machine. Institut national de la statistique et de la démographie, 2016, s. 15.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
En typisk restaurant
**Taco Bell** er en amerikansk kjede av hurtigmatrestauranter som er en gren av Yum! Brands, Inc.. Restauranten oppstod som en pølsebu startet av Glen Bell i 1946. Bell eksperimenterte en tid med alternative retter, og i tiden 1954–1955 åpnet han tre Taco-Tía-boder. Senere solgte han foretakene til sine partnere, og åpnet den første Taco Bell-restauranten i 1962. I 1978 solgte Bell hurtigmatkjeden sin til PepsiCo.

Taco Bell har en meny basert på meksikansk mattradisjon, men tilpasset hurtigmatindustrien og den amerikanske gane (også kalt Tex-Mex).

Hovedkvarteret ligger i Irvine, California.

Tidlig i 1990-årene forandret Taco Bells meny grunnet spørsmål om hvordan det som på menyen var merket «Lite» var merket i henhold til næringsinnhold. Det ble sagt at terminologien *lite* var vag, eller muligens villedende. Mange av artiklene på menyen ble fjernet fullstendig, blant annet «Taco Lite», en fritert hvetetortilla med kjøtt, rømme, salat, ost og tomat. Noen artikler ble forandret slik at næringsinnholdet ble endret, for eksempel ble sorte oliven fjernet fra ingrediensene, i et forsøk på å redusere natriuminnhold.

1. april 1996 kjøpte Taco Bell en helsides annonse i *The New York Times* for å annonsere at de hadde kjøpt Liberty Bell i et forsøk på å «redusere landets gjeld». De påsto også å ha forandret navnet på bjella til «the Taco Liberty Bell». Tusenvis av personer som ikke skjønte aprilspøken protesterte.

I 1998 introduserte Taco Bell «The Taco Bell chihuahua», som hadde hovedrollen i de veldig populære «Yo quiero Taco Bell»-reklamene. På spansk betyr *yo quiero* «jeg vil ha» (eller «jeg elsker»). Den lille hundens ekte navn var «Dinky».

Ifølge Taco Bells hjemmeside er det over 6 500 restauranter i 48 amerikanske stater. I tillegg er det over 280 restauranter i Canada, Guam, Aruba, Den dominikanske republikk, Chile, Costa Rica, Guatemala, Puerto Rico, Ecuador, Asia og Europa.

I Europa er Taco Bell per juni 2021 etablert i Finland, Nederland, Storbritannia, Spania og Portugal, men har ikke etablert seg i Norge.

Annen informasjon
-----------------

I den futuristiske hollywoodfilmen *Demolition Man*, er det mange referanser til at Taco Bell er den eneste overlevende restaurantkjeden som overlevde «the franchise wars» (forretningskjedekrigen). Det er flere kategorier av Taco Bell-restauranter, men «*all restauants are Taco Bell*».

Tidlig i 1994 byttet Taco Bell ut sin kjente regnbuelogo til fordel for en enklere rosa/lilla logo.

Mat
---

* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. ↑   www.grubstreet.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Taco Bell – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Taco Bell – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Chantal T. Spitz** (født 18. november 1954 i Papeete) er en franskpolynesisk forfatter, som har gjort seg bemerket i landets litteratur som representant for en nasjonalistisk strømning.

I 1991 ga hun ut romanen *L'île des rêves écrasés* fra 2003 («Øya med de knuste drømmene»), som følger tre generasjoner på ei øy der en fremmed makt bygger anlegg for atomprøvesprengninger. Romanen ble oversatt til engelsk som *Island of Shattered Dreams* (2007). I 2002 fulgte romanen *Hombo, transcription d'une biographie*, i 2006 en samling av fortellinger med tittelen *Pensées insolentes et inutiles* og i 2011 romanen *Elles, terre d'enfance*. I sitt forfatterskap bearbeider Spitz kolonihistorie og legger vekt på å bekjempe stereotype oppfatninger om Polynesia som også har gjort seg gjeldende i litteraturen.

Spitz deltok i 2001 i etableringen av litteraturmagasinet *Littérama'ohi*.

Utgivelser
----------

* *L'Ile des rêves écrasés*, 1991
* *Hombo, transcription d'une biographie*, 2002
* *Pensées insolentes et inutiles*, 2006
* *Elles, terre d'enfance*, 2011

Referanser
----------

1. ↑  Lal, Brij V. og Kate Fortune (red.): *The Pacific Islands: An Encyclopedia*, Honolulu: University of Hawai'i Press, 2000, s. 529.
2. ↑  «Chantal Spitz», *Île en île*, Lehman College, City University of New York.
3. ↑  «Rencontre avec Chantal Spitz écrivaine majeure de Polynésie», *Culturebox*, Francetv, 29. februar 2012.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Be-12P amfibiefly
**Beriev Flyfabrikk** (tidligere Beriev designbyrå) er en russisk flyprodusent som ble opprettet i Taganrog i 1934. Ingeniør Georgij Berijev var den første sjefskonstruktør ved fabrikken og den bærer hans navn. Gjennom årene har fabrikken utviklet 29 ulike flytyper, 14 av disse ble satt i serieproduksjon.

Idag har fabrikken rundt 3000 ansatte og er spesielt kjent som produset av amfibiefly. Be-200 flerformål fly er et nytt amfibiefly som Beriev har utviklet og produserer. Beriev Flyfabrikk er et datterselskap av United Aircraft Corporation.

Fly utviklet av Beriev (utvalg)
-------------------------------

* Be-6 maritimt rekognoseringsfly
* Be-10 sjøfly
* Be-12 maritimt rekognoseringsfly
* Be-32 regionalt passasjerfly/transportfly
* Be-40 maritimt rekognoseringsfly
* Be-42 amfibiefly
* Be-103 lett amfibiefly
* Be-200 multirolle amfibiefly

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted for Beriev flyfabrikk Arkivert 2. mars 2016 hos Wayback Machine.
* Om Beriev Flyfabrikk, fra Taganrogs offisielle nettsted


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Intifada** (arabisk انتفاضة, «å riste av») er et arabisk uttrykk for opprør eller motstand. Ordet blir også brukt i den alminnelige betydningen «å riste av seg». Vanligvis refererer begrepet til perioder med palestinske aksjoner mot Israel, men det blir også brukt i forbindelse med arabiske og muslimske opprør rundt omkring i verden, blant annet i Marokko 2005 (Casablanca-angrepene), Irak fra 2003, Libanon 2005 og Frankrike 2005. 

Første intifada begynte i 1987. I 1991 var det en betydelig nedgang i voldsbruken, og med signeringen av Oslo-avtalen i august 1993 ble den helt avsluttet, hvor de palestinske selvstyremyndighetene ble opprettet. Andre intifada, også kjent som al-Aqsa-intifadaen, startet 28. september 2000 da daværende ledende israelsk opposisjonsleder besøkte Ariel Sharon og foretok et kontroversielt besøk på Tempelberget i Jerusalem.

Palestinsk intifada
-------------------

### Tidslinje

### Første intifada

Utdypende artikkel: Første intifada

Den første intifada (1987–1992) startet i Jabalaya flyktningleir i Gaza den 9. desember 1987, med at innbyggerne kastet stein og bensinbomber mot israelske patruljer, og spredte seg hurtig til resten av Gaza, Vestbredden og Øst-Jerusalem. Den palestinske motstanden ble utført på mange måter, blant annet ved sivil ulydighet, boikott av israelske varer, graffiti, barrikader og steinkastede barn og unge mot israelsk militære. Israel svarte med kuler og tåregass. Det startet spontant, men PLO forsøkte etter kort tid å ta kontroll over opprøret. 

Årsaken til opprøret var en voksende følelse av frustrasjon blant palestinere over den manglende utsikten til en holdbar løsning på den humanitære og nasjonale situasjonen etter opprettelsen av den israelske staten i 1948. Den ble utløst av at israelske styrker kjørte over og drepte fire palestinere dagen før opprøret startet. Radikale islamske organisasjoner, som Jihad og Hamas gjorde seg gjeldende under denne intifadaen. 

Intifadaen var med på å fremskyve prosessen som førte til fredsavtalen i 1993. Fra første intifadas start i 1987 og andre intifadas start i 2000 ble totalt 1 551 palestinere og 422 israelere drept.

### Andre intifada

Åstedet etter bombing av en buss i Haifa i 2003

Utdypende artikkel: Andre intifada

Andre intifada, også kalt «al-Aqsaintifadaen» av palestinere og «Oslo-krigen» av høyreorienterte israelere som mener intifadaen kommer av Oslo-avtalen fra 1993, ble iverksatt i september 2000, og pågår fortsatt.

Felles for begge er at de startet med organisert sivil ulydighet, som utviklet seg til en voldsspiral der begge sider svarte med stadig kraftigere voldsbruk.

Referanser
----------

1. ↑  «Fatalities in the first Intifada». B’Tselem. Besøkt 16. mai 2008.

Se også
-------

* Midtøstenkonflikten
* Oslo-avtalen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** GND **·** NKC
 |
En **intervjuguide** kan karakteriseres som et manuskript som strukturerer et intervjuforløp mer eller mindre stramt. Den kan enten inneholde noen temaer som skal dekkes (semi-strukturert), eller den kan inneholde en detaljert rekke av omhyggelig formulerte spørsmål (strukturert). En intervjuguide brukes ofte i forbindelse med et kvalitativt forskningsintervju. Ved utformingen av en intervjuguide fokuseres det ofte på (1) temaet for undersøkelsen, (2) formålet med intervjuet og (3) hvordan det skal gjennomføres og behandles i etterkant.

Semi-strukturert
----------------

I en semi-strukturert intervjuguide er temaene som dekkes i all hovedsak fastlagt på forhånd. Rekkefølgen blir imidlertid bestemt underveis. Dette gjør at intervjuer kan følge intervjuobjektets fortelling og samtidig få informasjon om fastlagte temaer. Denne fleksibiliteten gjør at spørsmålene kan knyttes opp mot intervjuobjektets forutsetninger og gir samtidig rom for at det kan tas opp temaer som ikke er planlagt på forhånd. Spørsmålene er som regel ikke klart formulert, men nedtegnet i stikkordsform eller beskrivelser som intervjuer bruker som utgangspunkt for spørsmålsstillingen. Jo mer spontan intervjuet er, jo større er sannsynligheten for å få spontane, levende og uventede svar. Her er det imidlertid viktig for intervjuer å være oppmerksom på at samtalen ikke tar en retning som er irrelevant for prosjektet.

Strukturert
-----------

I en strukturert intervjuguide er spørsmålene, og rekkefølgen på spørsmålene klart formulert på forhånd. Det sikrer informasjon som er lett å reprodusere (høy reliabilitet) og det gir gode muligheter for å sammenligne svarene til de som har blitt intervjuet.

Spørsmålsformulering
--------------------

En velkjent utfordring når man lager en intervjuguide er at spørsmålene bli for abstrakte, generelle, eller at de blir for ledende. Spørsmålene i intervjuguiden bør derfor utformes med tanke på de som skal besvare dem og være korte, enkle og presise. Intervjuspørsmålene har ofte en deskriptiv form med hva- og hvordan-spørsmål.

Referanser
----------

1. ↑  Kvale, S. & Brinkmann, S. (2009). *Det kvalitative forskningsintervju* (2. utg utg.). Oslo: Gyldendal akademisk. ISBN 9788205385290. OCLC 768475683. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
2. ↑  Postholm, M. B. (2010). *Kvalitativ metode : en innføring med fokus på fenomenologi, etnografi og kasusstudier* (2. utgave utg.). Oslo: Universitetsforlaget. ISBN 9788215016948. OCLC 760907077.
3. ↑  Thagaard, T. (1998). *Systematikk og innlevelse : en innføring i kvalitativ analyse.* Bergen: Fagbokforlaget. ISBN 8276742785. OCLC 768359052.
Beridarebansgatan 1954, med den gamle bygningen til Konstfack i bakgrunnen. Foto: Lennart af Petersens
**Beridarebansgatan** (også kalt *Beridarbansgatan*) er en kort gatestump som forbinder Brunkebergstorg med Sergels torg i Norrmalm i Stockholms indre by. Veien er stengt for gjennomgangstrafikk, og avsluttes med en undergang under Kulturhuset i Stockholm. Gaten har også forbindelse med Drottninggatan via en tverrgående gatestump med det lignende navnet **Beridarebanan**, som går mellom kulturhusets to bygningskropper.

På Beridarebansgatan 1-3, utenfor Stockholm bys konstkanslis kontorlokaler, står skulpturen *Girl Making a Face* av Lena Cronqvist.

Historie
--------

Før Norrmalmsreguleringen gikk Beridarebansgatan fra Brunkebergstorg og opp til det gamle nasjonale kunstakademiet i Beridarebane-kvartalet ved nåværende Hötorget. Navnet, som gata har hatt helt siden 1640-tallet, kommer fra beridarebanan som ble bygget i gatas nordende på 1620-tallet av kong Gustav II Adolf.

Moderne bilder
--------------

* Beridarebansgatan 2008, med Sergel Plaza i bakgrunnen og Riksbankhusets mørke fasade til venstre.Beridarebansgatan 2008, med Sergel Plaza i bakgrunnen og Riksbankhusets mørke fasade til venstre.
* Stockholms stadsteaters sceninngang fra Beridarebansgatan 5.Stockholms stadsteaters sceninngang fra Beridarebansgatan 5.
* Beridarebansgatan 2008 med en titt inn Beridarebanan mot Drottninggatan.Beridarebansgatan 2008 med en titt inn Beridarebanan mot Drottninggatan.
* Lena Cronqvists skulptur Girl Making a Face, detalj.Lena Cronqvists skulptur *Girl Making a Face*, detalj.

Referanser
----------

1. ↑  «Girl Making a Face». *skulptur stockholm*. Besøkt 14. juli 2016.

Litteratur
----------

* Stahre, Nils-Gustaf; Fogelström, Per Anders (1986): *Stockholms gatunamn: innerstaden*. Monografier utgitt av Stockholms stad (opptrykk av del av første opplag). Stockholm: Liber/Allmänna förlaget ISBN 91-38-90777-1

Eksterne lenker
---------------

* (sv) Stockholmskällan har multimedia som gjelder Beridarebansgatan
**Intinksjon** foregår under nattverden og betyr å dyppe brødet i vin/Kristi blod.Andreas Heinz: «Intinktion». I: Walter Kasper (utg.): *Lexikon für Theologie und Kirche*. 3. Auflage. Band 5. Herder, Freiburg im Breisgau 1996, Sp. 565.

I evangeliene står det at Jesus først brøt brødet og ga det til disiplene, etterpå ga han dem vin. Intinksjon har derfor tradisjon langt tilbake i kirkens historie. Intinksjon er ikke vanlig i den lutherske tradisjon, men den begrunnelse at når brødet dyppes i vin, heter det ikke lenger at de drikker vinen.

I den katolske kirkes latinske ritus er det presten konsumerer fra kalken. Intinksjon er ikke utelukket, i noen land vanlig, men katolsk universalkirkelig slett ikke alminnelig. I Norge er det opp til hver enkelt kirkemenighet, med godkjenning av biskopen, å avgjøre om intinksjon kan brukes som et alternativ under nattverden. Det som da er vanligst, er at de som er med under gudstjenesten går frem til alteret, der presten etter det den kommunisererer ønsker dypper hostien i kalken med Kristi blod, og legger den på kommunikantens tunge. Metoden minimerer og ikke utelukker risikoen for at dråper av Kristi blod drypper på gulvet; dette kan ytterligere forebygges med å holde et fat eller et klede mellom kalt og munn. Metoden er da visuelt også i pakt med at nattverdighet er noe man gies, ikke noe man forsyner seg av. Særkalk eller beger er da ikke aktuelt.

I den angelikanske kirke i England er intinksjon heller ikke særlig utbredt.

Referanser
----------