recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Thomas Thurston January** (født 8. januar 1886, død 25. januar 1957) var en amerikansk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1904 i St. Louis.

January vant en olympisk sølvmedalje i fotball under OL 1904 i St. Louis. Han var med på det amerikanske laget *Christian Brothers College* som kom på andreplass i fotballturneringen bak det canadiske laget *Galt Football Club*.
*Christian Brothers* tapte første kampen med 0-7 til det canadiske laget som også vant over det andre amerikanske laget, *St. Rose Parish*, med 4-0 og ble olympiske mestere i fotball.

De amerikanske lagene *Christian Brothers College* og *St. Rose Parish* spilte siden tre kamper innen de kunne kåre en sølvvinner. De to første kampene endte 0-0 og den tredje kampen vant *Christian Brothers College* med 2-0. Det var kun tre lag som deltok i fotballturneringen som ble gjennomført 16. til 23. november 1904. 
January var midtbanespiller og spilte alle fire kampene.

Hans brødre Charles og John spilte også på laget *Christian Brothers College*.

OL-medaljer
-----------

* 1904 USAs flagg St. Louis - Sølv Sølv i fotball, USAs flagg USA

Referanser
----------

1. 1 2   Roglo, Roglo person ID p=thomas;n=january[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Thomas January – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Thomas January – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Thomas January – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Thomas Jacobsen** (født 4. november 1987) er en norsk kjelkehockeyspiller. Han spiller for Oslo Kjelkehockeyklubb og er kaptein på det Norske Kjelkehockeylandslaget. 

Jacobsen spilte tidligere innebandy, men ble hardt taklet bakfra i oktober 2008, og ble lam fra livet og ned.

Jacobsen debuterte på landslaget i kjelkehockey i oktober 2009, i en privatkamp mot Italia, der han også scoret et av Norges mål. Han deltok på det norske laget som vant bronse i de paralympiske vinterlekene 2010 i Vancouver, der Norge slo Canada 2-1 i bronsefinalen. I 2011 var han med og vant bronse ved EM i kjelkehockey.

Han har, etter han ble skadet, etablert seg på et meget høyt nivå som kjelkehockeyspiller på det norske landslaget. Både nasjonalt og internasjonalt. Han har blitt kåret til banens beste spiller flere ganger og avgjort mange kamper under internasjonale turneringer. Gjennombruddet kom da han under en turnering i Japan avgjorde mot USA og ble kåret til banens beste spiller. 

Thomas Jacobsen er sponset av Reebok og har Reebok som sin personlige sponsor. Han har også signert en avtale med Ziplatti som han har som sin personlige sponsor. 

Den 1. desember 2011 ble han skadet på nytt, i en landskamp mot USA, og ble lammet fra halsen og ned. På nytt måtte han trene seg opp, og denne gangen samarbeidet han med bl.a. Anders Myrvold. Han har begynt med sitteski, og har som mål å delta i paralympiske vinterleker 2014.

Referanser
----------

1. 1 2  VG.no - *Landslagsspiller lammet i idrettsulykke: - Jeg har trua*, besøkt 7. desember 2011
2. ↑  Kjelkehockey.no – *Referat 16. oktober 2009: Italia – Norge*[*død lenke*]
3. ↑  NRK.no - *For redd til å komme tilbake på isen - nå vil han kjøre på ski*, besøkt 13. mai 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Profil på Vancouver 2010

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Bahadur Khanji III, nawab av Junagadh 1882–1892, omgitt av sine embetsmenn
**Nawab**, også skrevet nawwab, er en indisk fyrstetittel. Ordet er urdu for «stedfortreder» og kommer fra arabisk via persisk.

Tittelen kom i bruk som tittel for høytstående embetsmenn, som visekonger eller guvernører, i Mogulriket, det muslimske riket som dominerte India fram til 1857. Tittelen gikk over til å bli en adelstittel og etter hvert også en fyrstetittel for herskerne i flere av de indiske fyrstestatene. Tittelen ble bare anvendt i de tilfeller fyrsten var muslim. Hinduistiske herskere kunne blant annet bære tittelen maharaja.

Referanser
----------

1. ↑  C.E. Bosworth: «Nawwāb , Nawāb», i *Encyclopaedia of Islam*, andre utgave, Leiden: Brill, 2010.
2. ↑  Roper Lethbridge:  *The golden book of India. A genealogical and biographical dictionary of the ruling princes, chiefs, nobles, and other personages, titled or decorated, of the Indian empire*, London: Macmillan, 1893, s. xiv.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Dykdalb** (også **duc d'albe**, **dikkedalb**, **pæleknippe** og mange andre varianter) er en fortøyningsinnretning.

Den består av 3–15 pæler som er rammet på skrå ned i havbunnen. Pælene er tradisjonelt trestokker, men i moderne dykdalber blir også stål brukt. Over vannspeilet er pælene forbundet med stålbånd, trekiler eller kjetting. Dykdalber brukes i havner og elvemunninger. De plasseres ofte i forlengelsen av en kaifront for å gjøre det mulig å fortøye skip som er lengre enn kaia. Dykdalber kan også brukes for å markere seilingsleder. Av og til blir fyrlykter og sjømerker plassert på en dykdalb.

Nederlandske sjømenn skal ha bragt dykdalben til Norge. Man kan fortsatt finne slike flere steder langs kysten, bl.a. står det en dykdalbe på Kokkenes i Lillesand havn. Det er også en hel rekke med dem i Glomma fra Fredrikstad og opp mot Sarpsborg.

Etymologi
---------

Betegnelsen «dykdalb» kommer som lånord gjennom tysk *Duckdalbe*, fra nederlandsk *dukdalf*, som igjen består av *duk-* og *dalf*; første ledd kommer av middelnederlandsk *duken*, «dukke, dykke», og andreledd kommer av *dallen*, «påle». Betegnelsen *duc d'albe* kommer tilsynelatende av fransk *duc d'albe*, «hertug av Alba»; hertugen som det refereres til er Fernando Álvarez de Toledo (1502–1582), som slo ned et nederlandsk protestantisk opprør i 1567.

Galleri
-------

* Dykdalb i Oberhafenkanal, Hamburg-RothenburgsortDykdalb i Oberhafenkanal, Hamburg-Rothenburgsort
* Nidelv bru i Trondheim. To rekker med dykdalber markerer seilingsleden.  Foto: Trondheim havnNidelv bru i Trondheim. To rekker med dykdalber markerer seilingsleden.  Foto: Trondheim havn
* Dykdalb i StockholmDykdalb i Stockholm
* Dykdalber i VeneziaDykdalber i Venezia
* Dykdalber i VeneziaDykdalber i Venezia
* En ståldykdalb i HamburgEn ståldykdalb i Hamburg
* Dykdalb i en tysk innsjøDykdalb i en tysk innsjø

Referanser
----------

1. ↑  Brandtzæg, Anton (1965). *Forelesninger ved Norges tekniske høgskole i havnebygging*. Norges tekniske høgskole. s. 187–208.
2. ↑  Johansen, John Gustav (2003): "Ein dykdalbe, kva er det?" - *Det var en gang*, nr. 8
3. ↑  de Caprona, Yann: *Norsk etymologisk ordbok*. 5. opplag, Kagge Forlag (2014). s. 756

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dolphins (structure) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Nationalencyklopedin
 |
Ruiner av festningen ved Enisala, foto fra tidlig i det 20. århundret
Sarichioi i 2012  Foto: Cezar Popescu 
**Sarichioi** (også **Sarikioi**) russisk: Сарикёй, (av Sarıköy: *Den gule landsbyen*) er en kommune i Tulcea i Romania. Ved siden av den rumenske majoriteten av befolkningen (54 %), bor også en betydelig gruppe lippovanere (46 %) i byen.

Kommunen omfatter landsbyene Sarichioi som også er administrasjonssted, og i tillegg Sabangia, Zebil, Visterna og Enisala.

Ved landsbyen **Enisala**, tyrkisk for *den nye landsbyen*), ligger en festning som kontrollerer de omkringliggende Razelm- og Babadagsjøene som tidligere var bukter i Svartehavet. Festningen ble oppført tidlig i det trettende århundret, enten av genoveserne eller bysantinerne for å kontrollere de nærliggende reiserutene. Festningen har tre heksagonale tårn og er det eneste av dette slaget som er funnet i regionen. Dette tolkes som en tegn på at grunnleggerne har vært av vestlig opprinnelse. Festningen ble først inntatt av det osmanske riket i 1388/1389 og gjenerobret i 1416/1417 etter et kort valakisk styre. Som følge av den nye politiske situasjonen og handelen som avtok, mistet festningen gradvis sin betydning og ble endelig forlatt mot slutten av det femtende århundret.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Makedonsk falanks med *sarissa*.
**Sarissa** (gresk: σάρισα) var et 4 til 6 meter langt spyd med to tupper brukt av den makedonske falanksen. 

Den store lengde var en fordel mot hoplitter og andre soldater som bar mindre våpen, fordi de måtte komme seg forbi sarissaen for å angripe falanksen. Den tette formasjonen til falanksen skapte en «vegg av spyd», og spydet var langt nok til at der var fem rekker med spyd foran de fremste mennene. Selv om fienden kom forbi den første rekken, var der fremdeles fire til å stoppe ham. Den makedonske falanksen ble regnet som nesten uovervinnelig fra fronten, unntatt mot en tilsvarende falanks. Den eneste måten den vanligvis kunne nedkjempes var ved å bryte dens formasjon eller angripe fra sidene.

Oppfinnelsen av sarissaen blir kreditert Filip, far til den makedonske kongen Aleksander den store. Filip drillet sine menn til å bruke disse formidable spydene med to hender. Den nye taktikken var ikke til å stoppe og på slutten av Filips styre kontrollerte det tidligere svake makedonske kongedømmet hele Hellas, Epirus og Trakia.

Filips sønn Aleksander brukte den nye taktikken gjennom Asia og erobret Egypt, Persia og Pauravas (nordvestlige India) og seiret hele veien. Sarissa-falanksene var avgjørende i alle slag, inkludert i det avgjørende slaget om Gaugamela hvor den persiske kongens brutale stridsvogner med ljå ble knust av falanksen. Sarissaen forble grunnstammen i alle hellenistiske hærer inntil oppkomsten til Roma.

Litteratur
----------

* Lane Fox, Robin (1973): *Alexander the Great*. Penguin. ISBN 0-14-008878-4.
* M. Markle, III, Minor (Sommer 1977): «The Macedonian Sarrissa, Spear and Related Armor» i: *American Journal of Archeology* (Archeological Institute of America) **81** (3), s. 323–339.

Eksterne lenker
---------------

* Photos of Hoplite spear compared to Macedonian sarissa

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
**Gerd Sætre Færden** (født 1. oktober 1913 i Trondheim, død 6. mai 1989) var utdannet sosionom, men er mest kjent som petitlyrikeren *tufse* og som radiokåsør. Hun vokste opp på Hønefoss, men bodde sine siste 20 år i Oslo.

Færden var petitlyriker på Bysiden i *Dagbladet* på 1960- og 1970-tallet under pseudonymet *tufse*. Utvalg av petitdiktene i *Dagbladet* ble utgitt i tre bøker på Cappelens Forlag under pseudonymet «tufse». *- glad i deg* kom ut i tre opplag i 1965, *- nemlig* kom ut i to opplag i 1969 og *gullunger* kom ut i to opplag i 1972.

Færden ble også mye benyttet som kåsør i NRK radio og var fast medarbeider i en rekke radioprogrammer som Søndagsposten og Spor i ord på 1980-tallet.

Bibliografi
-----------

* 1965: *- glad i deg*: petitdikt – tufse
* 1969: *- nemlig*: petitdikt – tufse
* 1972: *gullunger*: petitdikt – tufse ISBN 82-02-02618-0

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Dyggve** (gammelnorsk: *Dyggvi*) var en mytisk konge i Uppsala i Svitjod (Sverige) av Ynglingeætten. Dyggve er omtalt i kildene Ynglingatal av skalden Tjodolv den kvinværske, Historia Norvegiæ og i Ynglingesagaen av Snorre Sturlason som sønn av den mytiske Uppsalakongen Domar og hans kone Drott som var datter av kong Damp (Rigs sønn) og søster av kong Dan den storlåtne som Danmark er oppkalt etter. og han nedstammet ifølge myten fra guden Yngve-Frøy. Hans eksistens er høyst tvilsom. Ynglingatal og de senere nedskrivinger har primært hatt som formål å legitimere Ynglingeætten og Harald Hårfagres slekt gjennom å legge fram deres ættlinjer direkte tilbake til de norrøne gudene.

Dyggve skal ha vært den første i sin ætt som brukte kongsnavnet og også Yngves (Yngve-Frøys) navn. Hans etterslekt kaltes derfor Ynglinger. Han skal ha dødd sottedøden og etter sin død fikk han ekte Lokes datter Hel. I Tjodolvs dikt Ynglingatal heter det om Dyggve:

*Jeg sa ei løgn*
*men Dyggves lik*
*har nå Hel*
*helst til gammen,*
*Ulvs og Narves*
*søster fikk*
*kåre seg*
*til mann en konge*
*og Lokes datter*
*lekte da*
*med Yngve-folkets*
*eneherre.*
Sønnen Dag den vise tok over riket etter farens død.

Referanser
----------

1. ↑  Ynglingesagaen, kap. 17
2. ↑  Ulv=Fenrisulven. Ulv og Narve er Lokes sønner
3. ↑  Tjodolv den kvinværske, Ynglingatal
**Emilie Christine Frich** (født Richter 4. oktober 1834 på Mæle i Stjørdal, død 24. oktober 1928 i Oslo) var en norsk forfatter.

Emilie Frich var datter av brukseier og ordfører Ole Øvre Richter (1801-1865) og Birgitte Lucie Wang. Hun ble i 1859 gift med cand.theol. og senere sogneprest og stiftsprost David Christopher Frich (1833–1917), og var mor til forfatteren Øvre Richter Frich (1872-1945).

Etter at ektemannen gikk av med pensjon i 1909, bosatte han og hustruen Emilie Frich seg i Briskebyveien 34 i Kristiania. Huset ble sammenlignet med de prestegårdene ekteparet tidligere hadde hatt tilhold i, i Eid i Romsdal, Byneset ved Trondheim og på Vang ved Hamar.

Emilie Frichs eneste bokutgivelse er den posthumt utgitte *Minner fra et langt og lykkelig liv – nedskrevet for slekten i årene 1921-28*.

Bibliografi
-----------

* 1929: *Minner fra et langt og lykkelig liv – nedskrevet for slekten i årene 1921-28*, Hanches forlag

Referanser
----------

1. ↑  *Nationen 1924.10.04*. Norge, Oslo, Oslo. 1924. s. 8.

Kilder
------

* *Dette skrev kvinner*. Oslo: Skolen. 1984. s. 72. ISBN 8257900109.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
LogoLogo
**CAMRA** (eller **Campaign for Real Ale** (Kampanjen for Real Ale)) er en uavhengig, frivillig, forbrukerorganisasjon i Storbritannia, med hovedmål å promotere *real ale* og de tradisjonelle britiske pubene. Organisasjonen ble grunnlagt i 1971 og har sterke bånd til britisk kulturarv, og har over 185 000 medlemmer (juni 2016). Medlemsfordelene inkluderer et månedlig nyhetsbrev og fri inngang til CAMRA-organiserte ølfestivaler.

CAMRAs kampanjemål er promotering av små bedrifter, reformere lisenslovgivingen og redusere skatt på øl. De prøver også å arbeide for utbredelsen av mindre vanlige øltyper og lignende drikker, som for eksempel:

* stout
* Porter
* mild
* tradisjonell sider og scrumpy
* perry
* økologisk øl

CAMRA gir også ut *Good Beer Guide*, en årlig bok guide til anbefalte puber som serverer real ale og register over bryggerier i Storbritannia.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Campaign for Real Ale – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Nyhetsgruppe FAQ

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Gerd Strantzen** (født 12. desember 1897, død 30. august 1958) var en tysk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Strantzen vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det tyske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak India og Nederland. Etter at laget fra Tsjekkoslovakia hadde trukket seg, var det ni lag fra ni nasjoner som deltok i turneringen. Den ble spilt i perioden 17. til 26. mai. Tyskland ble nummer to sin gruppe og møtte Belgia som ble nummer to i den andre gruppen. Bronsefinalen, som ble spilt 26. mai 1928 på Olympiastadion i Amsterdam med 23 400 tilskuere, vant Tyskland med 3-0. Strantzen spilte én kamp i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1928 Nederlands flagg Amsterdam - Bronse i landhockey Tysklands flagg Tyskland.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gerd Strantzen – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Gerd Strantzen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Gerd Strantzen – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Øystein Rosse** (født 24. juli 1956) er en norsk oversetter. Han har arbeidet med barnelitteratur hele sitt voksne liv, også som konsulent og formidler i skole og bibliotek. Han har dessuten vært styremedlem i Norsk barnebokforum.

Øystein Rosse har blitt tildelt Kulturdepartementets oversetterpris for barnelitteratur tre ganger: I 1984 mottok han prisen for *Benny Boksaren* av den svenske forfatteren Max Lundgren, i 1990 for *Falskt ansikt* (*False Face*) av kanadieren Welwyn Wilton Katz og i 2003 for *Skammarens dotter* og *Skammarteiknet* av den danske forfatteren Lene Kaaberbøl. Alle bøkene er oversatt til et levende og sikkert nynorsk. I 2002 ble han tildelt Bastianprisen for barne- og ungdomslitteratur for oversettelsen av Peter Careys *Den store premien.*

Øystein Rosse bor og arbeider i Stavern i Vestfold.

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, snl.no, besøkt 25. juli 2023[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Øystein Rosse i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Westerscheldetunnelen** er en 6 600 meter lang og 4,3 meter høy tunnel under elven Westerschelde i den nederlandske provinsen Zeeland. I sørenden stiger den 4,5 % fordelt over 1 200 meter. Den forbinder Ellewoutsdijk på Zuid-Beveland med Terneuzen i Zeeuws-Vlaanderen. Veien gjennom tunnelen er bomvei, i Borssele ligger bomstasjonen for begge retninger. 

Westerscheldetunnelen er Nederlands lengste veitunnel. Tunnelen drives av «NV Westerscheldetunnel». 95,4 % av dette selskapet eies av den nederlandske stat og 4,6 % av provinsen Zeeland. Tunnelen ble åpnet 14. mars 2003, dette førte til at to bilferger (Vlissingen – Breskens og Kruiningen – Perkpolder) ble nedlagt.

Westerscheldetunnelen er boret, den har to løp. I hvert løp er det to filer, men ingen veiskulder. Løpene er koblet sammen med mellomrom på 250 meter. Vanligvis er dørene låst, ved en nødsituasjon åpnes de automatisk og den venstre filen i det andre løpet blir stengt for trafikk slik at det er trygt å flykte fra den ene tunnelen til den andre.

Det tok to år å bygge tunnelen, geologiske forhold gjorde boringen vanskelig. Dette gjaldt først og fremst stykket under den 30 meter dype skipsrennen «Pas van Terneuzen». Den totale dybden er der 60 meter under vannspeilet, alle tunnel-elementene må tåle et trykk på 6,5 bar. Dette er den dypeste, maskinborede tunnelen i verden.

Fotgjengere og syklister kan ikke bruke tunnelen, for disse er det satt opp en busstjeneste gjennom tunnelen. Tjenesten drives av *Connexxion*. Syklister kan stige på ved bomstasjonen og reise derfra til Terneuzens buss-stasjon.

Eksterne lenker
---------------

* Lov om Westerscheldetunnelen fra www.wetten.nl (nederlandsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** GeoNames
 |
Hatt med kjede og spenne i sølv. Hatten ble innkjøpt til Norsk Folkemuseum i Bykle i Aust-Agder i 1897. Det ble da opplyst at den var minst 40 år gammel og at den hadde vært brukt til bryllup og kirkegang. Foto Norsk Folkemuseum, NF.1897-0590.
Hattespenne i sølv med gravert dekor og med en form tatt etter kasselåser som har vært brukt til halskjeder. Denne typen ble mye brukt som hattespenne i Setesdal. Innkjøpt til i 1918 i Bygland i Aust-Agder. Foto Anne-Lise Reinsfelt / Norsk Folkemuseum, NF.1918-0936.
**Hattespenne** var brukt sammen med kjeder som hang rundt mannshatten. Skikken med hatt og hattekjeder har røtter i renessansen. Fyrster kunne ha hattekjeder av gull, men kjeder av sølv var det vanlige. Hattespenner var gjerne støpt, og de kunne også ha gravert dekor. Formen varierer. Christian IV hadde hattekjede, og moten sprer seg så etter hvert også til norske bønder. I en beretning om strilenen fra 1723 fortelles det brudgommen brukte kjede på hatten. Men etter hvert ble kjedene rundt hatten skiftet ut med bånd.

I Norge er det bevart hattespenner fra Nord-Gudbrandsdalen, Telemark og Setesdal. Det var i Setesdal skikken med bruk av hattekjeder og hattespenner holdt seg lengst, og der kunne brudgommen bruke hatt med spenne og kjede et godt stykke ut på 1900-tallet.

Litteratur
----------

* Berge, Rikard. (1925): *Norskt bondesylv*. Risør. Opptrykk utgitt av Noregs Boklag 1975. ISBN 82 522 0102 4
* Fossberg, Jorunn, (1991): *Draktsølv*. Universitetsforlaget. ISBN 82-00-07340-8

Referanser
----------

1. 1 2  Berge 1925, spalte 251.

Eksterne lenker
---------------

* Hattespenner i DigitaltMuseum
Bildet viser det rekonstruerte Hatta fra 1800-tallet, med Hatta Fort *(Al-Husen)* i midten av bildet.
**Hatta** er en by i De forente arabiske emirater, som ligger i Hajarfjellene 128 km øst for Dubai. Byen har om lag 2 000 innbyggere. Den tilhører også formelt emiratet Dubai, men er plassert som en enklave omgitt av andre emirater. 

Byen har hatt beboelse i om lag 5 000 år, med tidlig jordbruk og handel over fjellpasset. Den er et festningspunkt med festningen *Al Husen*, som er godt bevart. Byen ligger ved motorvei 44 som går fra Dubai og østover til Oman via Hatta. Den har et hotell, en brannstasjon, en politistasjon og et lite sykehus.

I det åpne friluftsmuseet *Hatta Heritage Village* kan besøkende se tradisjonelle, arabiske bolighus, skoler og landbruksbygninger rundt *Al Husen*-fortet, som er fra 1800-tallet. Rundt fortet ligger to militære utkikkstårn på to høyder. Fortet var sete for en lokal høvding som kontrollerte fjellpasset og meklet i klanstrid og avgjorde lokale tvister. *Juma*-moskeen er fra 1780.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hatta – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**«Feliz Navidad»** (spansk for 'God jul') er en tospråklig julesang skrevet og framført av José Feliciano i 1970. Den sender gode juleønsker på spansk og engelsk i stadig gjentatte vers og refreng, og er blitt populær både i Nord- og Latin-Amerika.

På sin opprinnelige innspilling, til et album som også het *Feliz Navidad*, spilte puertoricaneren Feliciano både gitar og cuatro til sangen. Han spilte også inn en versjon med et barnekor. Senere har mange andre fremført og innspilt sangen. I 1998 ble den oppført som en av de 25 mest fremførte julesangene i USA av American Society of Composers, Authors and Publishers (ASCAP).

Innspillinger
-------------

Sangen er blant annet spilt inn av artister som Boney M, Celine Dion, Chicago, David Hasselhoff, Moby, El Vez, Jon Secada, Fenix TX, Home Grown, Voodoo Glow Skulls, Von Trapp Children, Anca Parghel, The Wiggles, 1910 Fruitgum Company, Elijah King og Michael Bublé.

Referanser
----------

1. ↑  Part 2. Composition of Carols ved hymnsandcarolsofchristmas.com
**Felix von Wimpffen-Berneburg** (født 5. november 1744 i Zweibrücken, død 23. februar 1814 i Bayeux) var en fransk revolusjonsgeneral.

Liv og virke
------------

Wimpffen ble tidlig fenrik i Regiment Zweibrücken, som stod i fransk tjeneste. Han ble så kaptein i Regiment Lamark.

I 1769 hadde han befalet for et frikorps i Korsika som kjempet mot Pascal Paoli. Han ble så oberstløytnant og kommanderte Regiment Bouillon, og med dette utmerket han seg i 1782 ved beleiringen av Gibraltar. Etter freden trakk han seg tilbake til et gods i Normandie.

Fra dette området ble han i 1789 deputert for adelen til riksstendenes forsamling, og der sluttet han seg som en av de første til tredjestanden og forfattet protesten mot flertallet av adelen som ønsket å forbi atskilt fra tredjestanden. Dette skritt førte ham inn i de revolusjonæres rekker, men han forble moderat og gikk inn for at landet skulle ha et demokratisk monarki.[] Han var medlem av komiteen for det militære og for pensjonene og var med på å offentliggjøre *den røde bok*, men han motsatte seg den fullstendige avskaffelse av adelen, selv om han stemte for opphevelsen av deres privilegier.[]

I 1792 gikk Wimpffen atter inn i hæren, som general, og forsvarte i september samme år Thionville mot Preussen. Etter beleiringens opphevelse ble han kalt til krigsministeriet, men avslo og fikk i stedet påta seg i stedet kommandoen over kystarmeen ved Cherbourg.

Etter girondistenes fall den 31. mai 1793 erklærte han seg imot nasjonalkonventet, arresterte dets deputerte i Caen og kalte de nordlige departementene til våpen. Han hadde liten fremgang, ble slått ved Vernon og flyktet til England.

I 1799 vendte han tilbake og fikk av Napoléon Bonaparte en stilling som divisjonsgeneral. Senere fikk kan stilling ved det keiserlige stutteri, som han beholdt i til sin død i 1814 i en alder av 69 år.

Han var gift med Therese (født Bayeule de St. Germain).

Han forfattet blant annet verket *Manuel de Xépholius* (Paris 1788).

Referanser
----------

1. 1 2   Sycomore, oppført som Louis, Félix De Wimpfen, Sycomore-ID 12141, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Wimpffen, Felix Ludwig (BLKÖ)[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* *Wimpffen 2*. I: *Meyers Konversations-Lexikon*, 4. Auflage, 1885-92, 16. Bd. S. 659f. (online)
* Alfred Börckel (1913). *Mainz als Festung und Garnison von der Römerzeit bis zur Gegenwart*. Verlag von J. Diemer, Mainz.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Westfields Football Club** er en engelsk fotballklubb fra Hereford i Herefordshire. Klubben ble dannet i 1966 og spiller i Midland Football Alliance.

Historie
--------

Westfields FC ble dannet av en gjeng lokale ungdommer i november 1966, som spilte vennskapskamper på Widemarsh Common. Klubben stilte med lag i Herefordshire Sunday League hvor de spilte i 10 år. I 1973 stilte klubben med sitt første lørdagslag i Worcester and District League. To år senere flyttet de fra King George V idrettsplass til Thorn Lighting's Rotherwas, hvor de over flere år utviklet anlegget.

I 1978 rykket de opp til West Midlands (Regional) League, først i divisjon 2. Opprykk til divisjon 1 kom i 1983/84, som ble fulgt opp med opprykk til Premier Division, 3 år senere. Sesongen 2002/03 rykket de opp til Midland Alliance, der de ble nummer 6 i sin første sesong.

Klubbrekorder
-------------

* Beste liga prestasjoner: 6. i Midland Football Alliance, 2004/05 & 2010-11
* Beste FA Cup prestasjoner: 1. kvalifiserings runde 6 ganger
* Beste FA Vase prestasjon: 4. runde, 1986/87

Eksterne lenker
---------------

* Westfields FC offisielt nettsted
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Italias flagg Italia |
|  i aking: |
| Europamesterskapet i aking |
| Gull | 2016 Altenberg | Ungdom |
| De olympiske ringer Vinter-OL for ungdom |
| Gull | 2016 Lillehammer | Dobbel |
| Bronse | 2016 Lillehammer | Stafett |

**Felix Schwarz** (født 1. januar 1998) er en italiensk aker, som har gull i ungdomsklassen ved Europamesterskapet i aking 2016 og fra Vinter-OL for ungdom 2016 på Lillehammer, der han vant *dobbel*.

Idrettskarriere
---------------

2015
I verdenscupen i aking for ungdom 2014/15 kom han på 7.-plass sammenlagt, og han vant ett av rennene, i Oberhof.

2016
I verdenscupen i aking for ungdom 2015/16 vant han rennet på Lillehammer, og han har to andreplasser og en tredjeplass. Han vant verdenscupen i dobbel, sammen med Lukas Gufler. Han kom på 2.-plass i ungdomsklassen i Europamesterskapet i aking 2016 i Altenberg.

Schwarz deltok ved Vinter-OL for ungdom 2016 på Lillehammer, der han fikk to medaljer. I dobbel for gutter vant han gull sammen med Lukas Gufler, og på stafett mix fikk Italia bronsemedalje, der han og Gufler kjørte sammen med Marion Oberhofer og Fabian Malleier.

Referanser
----------

1. 1 2  Italias olympiske komité - *Felix Schwarz*, besøkt 16. februar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Felix Schwarz – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Felix Schwarz – FIL Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos ungdoms-OL 2016 Arkivert 18. mars 2016 hos Wayback Machine.
* Italias olympiske komité - Felix Schwarz
Kirka i Otepää
Tevhvandi Sportssenter, Estlands nasjonalanlegg for skihopping
**Otepää** er en by i Otepää kommune i Valga fylke, sørøst i Estland, med ca. 2 200 innbyggere. Stedet fikk bystatus 1. april 1936 og er en del av Otepää kommune. Otepää er et skisted, ofte kalt Estlands vinterhovedstad, i motsetning til Pärnu, som ofte kalles landets sommerhovedstad. Sørvest for byen ligger innsjøen Pühajärv og ovenfor denne reiser høydedraget Otepää seg nesten 20 km fra nordvest mot sørøst. 

På skianlegget Tehvandi Spordikeskus i Otepää arrangeres hvert år verdenscuprenn i langrenn, og foruten alpinanlegget ved Kuutsemäe har området også Estlands nasjonalanlegg for skihopping. Dessuten har byen fått anlegg for skiskyting. Her går også hver vinter Tartu skimaraton, hvor inntil 12.000 deltakere har stilt på startstreken.

Historie
--------

Otepää var viktig i forhistorisk tid. Det finnes en bygdeborg like ved byen, og de tyske korsfarerne bygde sitt aller første steinfort i Estland her, i 1225. Det brøt senere ut konflikt mellom sverdbroderordenen og biskopen av Tartu. Ordensridderne beleiret og raserte byens borg i 1396. Arkeologer har her funnet en pistol i bronse som kan være fra 1396, tre år eldre enn et eksemplar funnet i Tannenberg i Tyskland. Dette gjør «Otepää-pistolen» til en av verdens eldste.

Referanser
----------

1. ↑  «Haldus- ja asustusjaotus». Det estiske landinspektorat. Besøkt 7. august 2021.
2. ↑  ; *Estlands statistikkbyrå*; besøksdato: 27. mai 2015.
3. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 146.
4. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 146.
5. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 146.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Otepää – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Otepää vald (Otepää kommune) (estisk, engelsk, russisk)

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Hatlestad** er navnet på gårdsnummer 45 i Gaular kommune, Sogn og Fjordane. Gården ligger brattlendt til på nordsiden av Viksdalsvatnet, Fv 421 fra Vikja til Roska passerer over gården. En liten del av gården grenser mot Viksdalsvatnet, nabogårder er Hage og Nes.

Gården er inndelt i følgende bruk:

* Bruk 1
* Bruk 2, delt fra bruk 1 i 1849
* Bruk 3
* Bruk 5, delt fra bruk 1 i 1991

Det har også eksistert husmannsplasser under Hatlestad; *Korngjerdet* og *Blombakken*.

Historisk
---------

Gården finnes nevnt i skatteliste fra 1603, siden den ble tatt i bruk såpass tidlig er det sannsynlig at gården har hatt bosetning i mellomalderen, den har så etter svartedauden hatt en ødetid på ca. 250 år.

Endingen på gårdsnavnet (*-stad*) forteller at gården har eksistert i vikingtiden.

Annet
-----

I Viksdalsdialekten blir gården kalt for *Halstad*.

Litteratur
----------

* Timberlid, Jan Anders, *Bygdebok for Gaular Band IV, Gardar og folk. Viksdalen Sokn (s.582-595)*, Oslo 1998. ISBN 82-994538-2-8
**Hatteland Technology** (til april 2019: *Hatteland Display*) er en produksjonsbedrift, tidligere lokalisert i Åmsosen i Vindafjord, nå på det nye industrifeltet Eikeskog sør for Aksdal, som produserer monitorer for blant annet navigasjon, automasjon, posisjonering og overvåking. Hatteland Technology levererer løsninger til systemintegratorer over hele verden, og har bygget opp sitt virke innenfor den maritime næring.

Historie
--------

Hatteland Technologys historie går tilbake til 1989, med etableringen av Jakob Hatteland Instrument innen Hatteland-gruppen. Selskapet jobbet tidlig sammen med store systemintegratorer som for eksempel Kongsberg Maritime med utvikling av robuste monitorer for bruk i belastende miljø. Selskapet har hatt typegodkjente produkter siden 1995, da det første produktet passerte EN60945-testen. I 1998 introduserte selskapet for første gang «nattsyn» med lysdimmer på sine monitorer. I år 2000 ble selskapsnavnet endret til Jakob Hatteland Display.

I 2001 var selskapet det første til å tilby IMO ARPA-tilpasset display i 23,1" størrelse. I 2002 åpnet selskapet salgskontor i Tyskland. Litt etter litt hadde selskapet begynt å produsere datamaskiner og i 2005 ble datamaskinproduksjonen offisielt etablert. Samme år hadde selskapet åpning av nytt produksjonsanlegg i Nedre Vats. I 2004 ble det åpnet salgskontor i USA. I 2005 kom displayserien til yacht og fritidsbåtmarkedet, Series 2. I 2006 ble salgskontor i Frankrike åpnet, samt åpning av produksjonanlegg nr 2 i Nedre Vats for Optical Bonding. I 2007 ble selskapsnavnet endret til Hatteland Display. Selskapet ble samme år solgt ut av Hatteland-gruppen og kjøpt av Herkules Capital. I 2009 lanserte selskapet verdens første 23" display med LED Backlight. []

Referanser
----------

1. ↑  «Hatteland Display AS changes name to Hatteland Technology AS». *www.hatteland-display.com*. Besøkt 4. desember 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Westhoeks** er en nederlandsk dialekt, som hovedsakelig brukes i området Westhoek som ligger nordvest i den nederlandske provinsen Noord-Brabant. I området ligger blant annet landsbyene Willemstad, Fijnaart, Klundert og Dinteloord.

Dialekten befinner seg nærere hollandsk enn brabantsk. Dette kommer til uttrykk ved at dialekten har en del kjennetegn som finnes i språket i Zuid-Holland, men ikke i Noord-Brabant. Eksempler på slike kjennetegn er: 

* verb i første person entall får en *-t*-endelse: *ik doe**t*** (no.: jeg gjør) og *ik ben**t*** (no.: jeg er).
* bruk av *jij* eller *je* istedenfor *gij* eller *ge* (no.: du / dere).
* i endelsen *-(t)je* som angir at noe er lite: *lap**je*** istedenfor *lépke* (liten lapp)

Westhoeks klinger brabantsk, ordene uttales med en tydelig brabantsk aksent og h'ene uttales ikke. Dialekten er i slekt med hoeksewaardsk, da først og fremst med dordsk, en gammel bydialekt fra Dordrecht, som ligger sørøst for Rotterdam i Zuid-Holland.

Det har blitt undersøkt hvorfor dialekten i Noord-Brabants Westhoek hører til dialektene som regnes til de hollandske. Den første teorien var at protestantismen lå til grunn for dette. Innbyggerne i området hadde kulturelt, og dermed også språklig sett, søkt tilslutning til det protestantske Holland og ikke det katolske Brabant. Denne forklaringen var ikke god nok, siden dialekten innbyggerne i Land van Altena, et annet protestantsk område i Brabant, regnes til brabantsk.

I senere tid går man ut fra at årsaken kan finnes i områdets historie. Etter at St. Elisabethsoversvømmelsen i 1421 la området øde, ble det ikke bygget diker rundt polderne slik at de kunne tørrlegges før i det 16. århundre. Landarbeidere fra Brabant utførte arbeidet for å vinne jorden tilbake fra vannet i oppdrag av landeiere fra grevskapene Zeeland og Holland. Landarbeiderne la sitt språk opp til landeiernes, de høyere klassenes språk hadde mer prestisje enn deres egen dialekt.

Også andre kjennetegn hos folket i Westhoek skiller dem fra resten av provinsen. Som nevnt er det hovedsakelig protestantsk, videre var en del av klesdrakten en zeelandsk lue (*keuvel*) og gårdenes våningshus ble bygget i en frisisk stil som ikke finnes noe annet sted i Noord-Brabant.

Eksterne lenker
---------------

* Om brabantske dialekter hos Stiftelsen het Brabants
Saliske lov: Første side av selve dokumentet (Bibliotháque Royale, nr. 4404).
**Den saliske lov** *(Pactus Legis Salicae)* ble nedskrevet i årene 507-511 på befaling av merovingerkongen Klodvig I. Dermed er den en av de eldste, bevarte lovsamlinger. Den hører til blant de såkalte «germanske stammelover».

I den saliske lov ble den gamle, muntlig overleverte sedvanerett blant de «saliske frankere» nedskrevet for første gang. Selv om den sannsynligvis er yngre enn både den visigotiske samling, *Codex Euricianus*, og den burgundiske *Lex Burgundionum*, rommer den flere opprinnelige germanske trekk, fordi frankerne ikke var romanisert i så høy grad på dette tidspunkt. Artiklene dreier seg om alle mulige rettsforhold, og det fremgår at den skyldige – hvis han var fri mann – nesten alltid måtte betale en pengebot. De ufrie derimot ble straffet med fysisk straff som pisk eller slag med stokk, og i noen få tilfeller også med dødsstraff. 

Det var også forskjell på straffene, alt etter hvem som var den skadelidne. Eksempelvis fikk man en bot på 67,5 skilling hvis man hadde drept en ikke-franker eller romersk borger. Drap på en fri franker ble derimot straffet med en bot på 200 skilling. Med nesten moderne forutseenhet var det bøtestraff for bruk av hånende bemerkninger, og for eksempel ordet «ludder» ble straffet med en bot på 45 skilling.

Dessuten inneholdt den saliske lov bestemmelser om arverett og organisering av domstolen. I tilknytning til disse arverettsbestemmelsene ble tronfølgen i mange europeiske monarkier fastlagt slik at kvinner ikke kunne arve kronen, selv ikke når det manglet mannlige arvinger. Denne særlige bestemmelsen i den saliske lov blir i dag ofte forstått som hele innholdet av loven. Bestemmelsen gjelder ennå i noen monarkier, blant annet i Liechtenstein, og som husorden i de fleste tyske adelshus. Mange av monarkiene som brukte den saliske lov i flere hundre år, har i dag åpnet for kvinnelig arvefølge.

Bibliografi
-----------

* Karl August Eckhardt: *Lex salica*, 1969 (Monumenta Germaniae Historica; Leges; Leges nationum Germanicarum; 4, 2) ISBN 3-7752-5054-9

Litteratur
----------

* Hans-Achim Roll: *Zur Geschichte der Lex Salica-Forschung*, 1972 ISBN 3-511-02837-X
* Sylvain Soleil: *Introduction historique aux institutions : IVe-XVIIIe siècle*, 2002 ISBN 978-2-08-083033-3

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Oterelva** (Lulesamisk *Tjævrrájåhkåer*) en kort elv som renner ut i Låmivatnet (Lulesamisk: *Loamejávrre*) i Sulitjelma i Fauske kommune, Nordland, og er del av Sulitjelmavassdraget. Elva starter ved Øvre Otervatnet (Lulesamisk: *Tjævrrájávrre*), og har sin opprinnelse fra Sulitjelmaisen, nord for Låmivatnet.

Det er i 2013 søkt konsesjon for utbygging av Oterelva for å utnytte et fall på 226 (211) m med inntak på 939 moh og kraftstasjonen på 713 (728) moh. Alternativ løsning i parentes. Vannspeilet på Nedre Otervatn heves med 2 m, og reguleres med 1 m mellom 939 moh og 938 moh. Dammen blir 2,5 m høy og 12 m lang. Kraftverket vil ha en installert effekt på 2,0 (1,8) MW og skal etter planen produsere 6,2 (5,7) GWh/år. Utbyggingen vil fraføre vann på en 720 (580) m lang elvestrekning. Søker planlegger å slippe minstevannføring på 40 l/s sommerstid og 10 l/s vinterstid. I konsesjonssøknaden er tiltaket beskrevet som middels til stor negativ konsekvens for landskapet og ubetydelig innvirkning på kulturminner.

Referanser
----------

1. ↑  Statens kartverk
2. ↑  NVE Konsesjoner

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Hegnavatnet** er en innsjø i Hjelmeland kommune i Rogaland. 

Vannet ligger 626 moh. på sørsiden av Jøsenfjorden og har et flateinnhold på ca 0,77 km². Vannet er en del av Vormo-vassdraget som er vernet fra fjord til fjell. Da utbyggingen av Ulla-Førre ble planlagt, var det meningen at det skulle foretas en mindre oppdemning av Hegnavatnet, slik at vannet kunne overføres til en pumpestasjon i Stølsdalen og derfra videre til Saurdal pumpekraftverk. Da dette ikke ble gjennomført, ble det startet en prosess med fredning som skjedde ved kongelig resolusjon 19. april 1991. 

Hegnavatnet ligger i sin helhet innenfor Vormedalsheia landskapsvernområde. 

Det er en gammel støl ved vannet og en hytte fra 1970-årene, og det fiskes ørret der.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 26. mai 2015

Eksterne lenker
---------------

* *Hegnavatnet.* vann-nett-no. (besøkt 18. november 2014)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Einar Steen-Nøkleberg** (født 25. april 1944 i Østre Toten) er en norsk klassisk pianist. Han vant Spellemannprisen 1976 i klassen klassisk musikk/samtidsmusikk for albumet *Norsk barokk og galanterier* og Gammleng-prisen i klassen klassisk i 1996. 

Steen-Nøkleberg har studert hos Nicolai Dirdal og Hans Leygraf. Han har spilt inn mer en 50 plater og er blant annet kjent for sine Grieg-tolkninger. Han er også leder for Oslo Griegselskap.

Fra 1975 til 1981 var Steen-Nøkleberg professor i klaver på Staatliche Hochschule für Musik i Hannover, Tyskland. Han har en internasjonal karriere som solist og har spilt i London, Paris, Berlin, Tokyo, Moskva, Mexico by, New York, Hamburg og København og vært på turne i USA og det tidligere Sovjetunionen flere ganger. 

Han vant Deutsches Klavierwettbewerb 1968 og Norsk pianistkonkurranse 1972 og har mottatt Kritikerprisen 1975, Spellemannprisen 1976, Lindemanprisen 1987 og Griegprisen 1988. 

Einar Steen-Nøkleberg ble i 1995 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for sin innsats for norsk musikkliv.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 135568066, catalogue.bnf.fr, besøkt 31. desember 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Tildelinger - kongehuset.no

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside
* Hør Einar Steen-Nøkleberg spille Grieg, L. V. Beethoven, W. A. Mozart, J. S. Bach og F. Chopin.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** CiNii **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Stig Sørra** (født 18. august 1966 i Sandnessjøen) er en norsk offiser og politiker (H) som var ordfører i Alstahaug kommune fra 2007 til 2011, og leder for Nordland Høyre fra 2010 til 2012.

Sørra ble valgt til ordfører av en flertallskoalisjon bestående av Høyre, Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Han har vært medlem av kommunestyret siden 2003. Han var også leder i Alstahaug Høyre fra 2005 til 2009, og fra 2011 til 2012, 2. nestleder i Nordland Høyre fra 2008 til 2010, og leder i Nordland Høyre fra 2010 til 2012.

Etter 17 år i Forsvaret flyttet han til fødebyen Sandnessjøen i 2002. Sørra har siden dengang drevet eget konsulentselskap innen bedriftsrådgivning. Fra januar 2012 er han administrasjonssjef i Helgelandsbase AS.

Referanser
----------

1. ↑  Lysvold, Susanne (16. oktober 2007). «Ordfører endelig på plass». NRK Nordland. Besøkt 22. mars 2012.
2. ↑  «Stig Sørra». Høyre. Arkivert fra originalen 11. juni 2011. Besøkt 13. november 2011.
3. ↑  «Stig Sørra». TV 2 Velgerguiden. Besøkt 22. mars 2012.
4. ↑  Nordaas, Tor Martin Leines (8. desember 2011). «Tar ikke gjenvalg». *Helgeland Arbeiderblad*. Besøkt 22. mars 2012.
**Einar Solheim** (født 26. november 1884 i Øyer, død 3. oktober 1973) var en norsk jurist og embetsmann. Han var i mange år ansatt i Landbruksdepartementet.

Liv
---

Han var sønn av gårdbruker Erik Solheim og Randine Vedum fra Øyer i Gudbrandsdalen. Etter middelskole på Lillehammer ble han student i 1904 og *cand. jur.* i 1908. Deretter ble han advokatfullmektig og oppholdt seg to år i utlandet med et stipend. I 1913 ble han ansatt i Landbruksdepartementet, hvor han ble byråsjef i 1918 og ekspedisjonssjef i 1934.

Fra 1917 deltok han som sekretær i husmannskommisjonen som skulle revidere lovgivningen om husmenn og jordleie. Han var også sekretær i jordkommisjonen, som utredet husmennenes adgang til å skaffe seg egen jord. I slutten av mai 1940 ble han utnevnt til formann i komiteen som Administrasjonsrådet nedsatte for å forberede rikskommissær Terbovens arbeidstjeneste. Han gikk av med pensjon i 1954.

I 1914 utga han ut den rettsfilosofiske boken *Ret og uret*. Boken fikk ingen oppmerksomhet da den utkom, men i 1957 utga Carl Jacob Arnholm anmeldelsen «Minneord om en glemt bok» i *Tidsskrift for Rettsvitenskap*, hvor han roser Solheims «underlige og tankerike arbeide» og skriver at han betrakter det som en samvittighetssak å trekke det fram fra glemselen.

Referanser
----------

1. ↑  Loock, Hans-Dietrich (1972). *Quisling, Rosenberg og Terboven*. Gyldendal. s. 301. ISBN 8205007985.
2. ↑  Arnholm, Carl Jacob (1959). *Tredve år*. Oslo: Tanum. s. 92.

Litteratur
----------

* *Studentene fra 1904*. Oslo: (Grøndahl). 1929.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Einar Westye Egeberg sr.** (født 23. juli 1851, død 7. juni 1940) var en av Norges ledende forretningsmenn med store skoginteresser, gruvedrift, industri og handel. 

Han var sønn av rittmester Peder Cappelen Egeberg (1810–74) og Hanna Wilhelmine Scheel. Einar ble med i firmaet i 1867, men etter farens død i 1874 drev han det videre sammen med sin *bror* som het Ferdinand Julian Egeberg (1842–1921). Einar Westye Egeberg ble i 1877 gift med Birgitte Schou (1857–1930), datter av Halvor Schou. De fikk syv barn som vokste opp. Året før han fikk borgerskap fødtes parets datter Hermine Egeberg (1881–1974), som ble gift med hoffsjef Peder Anker Wedel-Jarlsberg (1875–1954). Hans sønn hadde samme navn, nemlig Einar Westye Egeberg jr. (1883–1946) og overtok ledelsen av familiens trelastfirma i 1911. Men før det hadde Einar sr. en politikerperiode, som medlem av Kristianias byråd 1891–1894 og 2. suppleant (vararepresentant) for Kristiania, Hønefoss og Kongsvinger i perioden 1892–1894. Einar sr. fikk i 1899–1901 oppført Egebergslottet som residens i Oslo. Firmaet opphørte på 1920-tallet og i 1930 døde hans kone, hvorpå Einar sr. solgte slottet sitt. Han døde i 1940 og har etterkommere med slektsnavn bl.a. Egeberg, Gude, Wedel-Jarlsberg, Paus, Anker, Fossum, Plahte og Sinding-Larsen.

Se også
-------

* Egeberg (slekt fra Sjælland)

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 202[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 15[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3  «Egeberg». SNL. Besøkt 26. juli 2010.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Einar Westye Egeberg hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Einar Sverdrup** (født 18. desember 1895 i Solund, død 13. mai 1942) var en norsk offiser (oberstløytnant) og gruveingeniør.

Sverdrup hadde utdannelse fra Krigsskolen og Norges tekniske høyskole, samt fra USA. Han var direktør for Store Norske Spitsbergen Kulkompani. Sverdrup arbeidet for å bedre sikkerheten i gruvene på Svalbard basert på studier av gruvedrift i Storbritannia og på kontinentet. Han kom til Storbritannia etter at Svalbard var blitt evakuert og gruvene ødelagt i september 1941. Han mente evakueringen var helt unødvendig fordi Tyskland hadde rikelig og lett tilgang til kull på kontinentet. Sverdrup var leder for Operasjon Fritham, som skulle sikre Svalbard mot tysk overtagelse. Han mente også det ville være en propagandaseier at deler av landet var fritt og holdt av norske styrker. 13. mai 1942 omkom han, da ekspedisjonsskipet «Isbjørn» ble senket av tyske fly i Grønfjorden.

Han var sønn av professor Edvard Sverdrup og halvbror av professor Harald Ulrik Sverdrup. Johan Sverdrup var hans grandonkel. Harald og Nordahl Grieg var hans søskenbarn.

Det er reist en bauta til minne om Sverdrup i Longyearbyen.

Utmerkelser
-----------

For sin ledelse av Operasjon Fritham ble han post mortem hedret med Krigskorset med sverd.

|  |  |
| --- | --- |
| Utmerkelser

|  |
| --- |
| Krigskorset med sverd |

 |

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Tok Svalbard tilbake frå tyskarane». *Dag og Tid*. 30. desember 2016. s. 22-23.

Kilder
------

* Gjems-Onstad, Erik (red.): *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*, s. 75–76, Grøndahl og Dreyers Forlag, 1995. ISBN 978-8250421905
* *Våre falne 1939–1945*, fjerde bok, utgitt av Den norske stat, 1949–51

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** SUDOC **·** Våre falne

 |

Portal: Andre verdenskrig