recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ingeborg Otilia von Hanno** født med slektsnavnet Ulstad (født 17. april 1919 i Kristiania, død 9. juni 2014 i Oslo) var en norsk keramiker.

Familierelasjoner
-----------------

Hun var datteren av Niels Christian Hald Ulstad og Ingeborg Hald. Hun var gift med Johan Albert von Hanno, og bosatt i Oslo i 1982-1986.

Utdannelse
----------

Hun studerte ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole, i Oslo i 1938-43.

Kunstnervirke
-------------

von Hanno ble tidlig lærer ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole og var bare i de første årene virksom som keramiker. Hun laget bruksgjenstander i leirgods med lys tinnglasur, ofte med dekor risset i glasuren. I 1951 laget hun en del gjenstander i klinkergods.

Hun var lærer ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole i Oslo i årene 1943-75, og overlærer fra 1976.

Hun var styremedlem i Oslo Brukskunstforening omkring 1960. Og i Landsforbundet Norsk Brukskunst i årene 1962-65.

Stipender, reiser og utenlandsopphold
-------------------------------------

von Hanno mottok stipend fra Fondet for dansk-norsk samarbeid i 1959

Hun gjennomførte studiereiser til Paris 1950, Italia 1961 og 1971, Japan 1979

Priser, premier og utmerkelser
------------------------------

Hun mottok 1. premie i Landsforbundet Norsk Brukskunsts souvenirkonkurranse 1948.

Offentlige arbeider
-------------------

Utsmykninger og verk i offentlige samlinger:

* Museo Internazionale delle Ceramiche, Faenza, Italia

Utstillinger
------------

*Kollektivutstillinger*

* Kunstnerforbundet, Oslo, 1942
* Sommerutstilling, Drammens museum, 1943
* Norsk brukskunst 1951, Göteborg, 1951
* Norsk brukskunst 1951, København, 1951

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Ingeborg\_von\_Hanno, besøkt 7. juli 2021[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  
Gaustad, Randi. «Ingeborg von Hanno». *Norsk kunstnerleksikon*. Besøkt 19. august 2021.

Litteratur
----------

* Bonytt, 1947, s. 191 (ill.)
* Bonytt, 1948, s. 199 (ill.)
* Bonytt, 1951, s. 85 (ill.)

Eksterne lenker
---------------

* Ingeborg von Hanno i Norsk Kunstnerleksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** KulturNav
 |
***Karakter*** var et radioprogram, og senere også podkast, produsert av og sendt på NRK P3. Podkasten ble ledet av Martin Lepperød, Henrik Farley og Jonis Josef og ble sendt hver fredag mellom kl. 10.00 og 13.00. Programmet ble beskrevet som et humorprogram, der Josef, Farley og Lepperød delte fra sin skoleerfaring for å hjelpe lytterne gjennom livet på skolen eller «livets harde skole», om du vil. Av Jonis Josef selv ble programmet beskrevet som hardtslående, politisk satire. Per november 2021 var programmet den 15. mest populære podkasten i Norge.

Trioen var sammen programledere under musikkprisutdelingen P3 Gull i 2020, og igjen under P3 Gull 2021.

Historie
--------

Programmet ble spilt inn og sendt direkte frem til 2020, da det etter en omlegging ble forhåndsinnspilt og radioprogrammet samtidig omgjort til podkast-format. 

I 2021 ble det kjent at podkasten og dermed også radioprogrammet avvikles. NRK P3 annonserte samtidig at den siste *Karakter*-episoden derimot ikke blir det siste programmet med Lepperød, Farley og Josef sammen, og det ble hintet til et nytt program med en ny innpakning. 9. februar ble den en ny podkast kalt *Dynga* annonsert med Lepperød, Farley og Josef som programledere, og fungerer som en direkte oppfølger og delvis viderefører av *Karakter*.

Referanser
----------

1. ↑  «Karakter». *NRK Radio* **(norsk)**. Besøkt 6. november 2021.
2. ↑  «Årets viktigste radioprogram?». *NRK P3* **(norsk)**. 2. mai 2019. Besøkt 14. november 2021.
3. ↑  «Podtoppen». *Podtoppen* **(norsk)**. Besøkt 6. november 2021.
4. ↑  Mosti, Janina (11. november 2020). «Disse skal lede P3 Gull 2020». *NRK*. Besøkt 14. november 2021.
5. ↑  «Returnerer til «P3 Gull»: Dette er deres villeste festhistorie». *NRK P3* **(norsk)**. 10. november 2021. Besøkt 14. november 2021.
6. 1 2  «Se de uforglemmelige øyeblikkene!». *NRK P3* **(norsk)**. 5. november 2021. Besøkt 6. november 2021.
7. ↑  Nielsen, Vetle (9. februar 2022). «Bli med på «Dynga» med Martin, Jonis og Henrik». *NRK*. Besøkt 12. februar 2022.
**Netfonds Holding AS** (stiftet 24. oktober 2005 som Net Fonds Holding AS) var et norsk finanskonsern med hovedsete i Oslo. Konsernet bestod av tre datterselskaper; investeringsselskapet Netfonds (stiftet 29. mars 2000), forretningsbanken Netfonds Bank (stiftet 1. juni 1996), og livsforsikringselskapet Netfonds Livsforsikring (stiftet 3. februar 2009).

Netfonds var det første selskapet i Norge som tilbød verdipapirhandel på internett, og hadde i 2007 en markedsandel på 4% av handelen på Oslo Børs.

Etter gründer Rolf Dammanns død ble Netfonds solgt til Nordnet.

Referanser
----------

1. ↑  «Netfonds.no:Presentasjon av Netfonds». Arkivert fra originalen 18. juli 2007. Besøkt 24. juli 2007.
2. ↑  «Nekrolog: Rolf Dammann». 28. september 2017. Besøkt 24. april 2022.
3. ↑  «Nettmegleren Nordnet kjøper Netfonds». 20. desember 2018. Besøkt 24. april 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
|  |
| --- |
| des. | **januar** | feb. |
| Ma | Ti | On | To | Fr | Lø | Sø |
|   |   |   |   |   |   | 1 |
| 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
| 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 |
| 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 |
| 30 | 31 |   |   |   |   |   |
| 2023 |

**Januar** er årets første måned og har 31 dager. Den er oppkalt etter den romerske guden Janus, romersk gud for all begynnelse. Guden har fått sitt navn etter det latinske ordet for *dør* (ianua), og symbolsk vil det si at januar er åpningsmåneden – «døra» inn til det nye året.

Januar ble vedtatt som årets første måned i 154 f.Kr. av det romerske senatet. Romernes navn på måneden var *Januarius*.

På norrønt ble måneden kalt *Torre(en jotne, og representerer en form for eldre naturguddom som er vagt definert i norrøn mytologi)*. På klassisk latin ble måneden kalt *(mensis) Ianuarius*.»

Referanser
----------

1. ↑  Friedrich Kluge, bearb. v. Elmar Seebold: *Etymologisches Wörterbuch der deutschen Sprache/Kluge.* Walter de Gruyter, Berlin/New York 2002, 24. Auflage, ISBN 3-11-017473-1

| * v
* d
* r
Årets måneder |
| --- |
| 
* Januar
* Februar
* Mars
* April
* Mai
* Juni
* Juli
* August
* September
* Oktober
* November
* Desember

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** GND
 |
Karaittenes synagoge i Ashdod
**Karaittene** eller **kareerne** er en religiøs jødisk gruppe. Karaittene kjennetegnes ved at de forkaster de muntlige tradisjoner (Misjná og Talmúd) som følges innen rabbanittisk jødedom. Navnet karaitter kommer fra *qaraim*, som betyr opplesere, det vil si opplesere av skriften. Det nøyaktige antallet på tilhengere i dag er usikkert, men man regner med at det kan være omkring 50 000. De fleste bor i Israel, med Ramla som hovedsete, men det finnes noen få medlemmer også i USA og andre steder. De utgjør altså en meget liten gruppe i dag i forhold til de fleste av religionens tilhengere.

Karaittene stoler alene på *Tanákh* som Den hellige skrift. De baserer sin lære utelukkende på fortolkning av skriften, i motsetning til tilhengere av rabbinernes lære, som også bruker flere metoder. De tror at den muntlige loven ikke er nevnt i Den hellige skrift og de tror at den motsier, trekker fra og legger til bestemmelser i Den hellige skrift. 

De følger også en noe annen kalender en de fleste jøder når det gjelder å bestemme høytider. Imidlertid bruker også de sabbaten til religiøse sammenkomster. De er også kjent for ofte å bøye seg fullstendig ned når de ber, noe de fleste jøder bare gjør på visse høytidsdager.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** NKC
 |
**Lovavdelingen** er en avdeling i Justis- og beredskapsdepartementet som har ansvar for teknisk kvalitet i lovverket samt å gi juridiske råd til regjeringen og departementene. Alle lovforslag, med unntak av skattelovforslag, blir forelagt Lovavdelingen for lovteknisk gjennomgåelse.

En stor andel av dommere i Norges Høyesterett har vært rekruttert fra Lovavdelingen.

Organisasjon
------------

Lovavdelingen ledes av ekspedisjonssjef Ketil Bøe Moen. Fra 2008 til 2019 ble 
lovavdelingen ledet av Knut Helge Reinskou. Avdelingen er delt i tre enheter:

**Enhet for privatrett** har ansvar for kontraktsrett, erstatningsrett, forsikringsrett, tingsrett, panterett, konkursrett, inkasso, tvangsfullbyrding, arverett, familierett, umyndige, selskapsrett, stiftelser, interlegal rett, internasjonal sivilprosess og deler av transportretten.

**Enhet for offentlig rett** har ansvar for statsrett, alminnelig forvaltningsrett, ekspropriasjon og generelle lovgivningsspørsmål, samt – i samarbeid med Utenriksdepartementet – folkerett, europarett og internasjonale menneskerettigheter.

**Enhet for strafferett og prosess** har ansvar for strafferett, norsk og internasjonal straffeprosess, sivilprosess, menneskerettighetsspørsmål i strafferett og prosess, personvernlovgivningen og nordisk lovsamarbeid.

Ledere
------

Fra 1885 til 1899 byråsjefer ved Lovkontoret, fra 1899 Lovavdelingen.

* Fredrik Olof August Woxen 1885-1889
* Frederik Valdemar Nicolai Beichmann 1889-1897
* Sigurd Lambrechts 1897-1906
* (ubesatt) 1906-1908
* Paul Ivar Paulsen 1908-1913
* Einar Hanssen 1913-1918
* Edvin Albion Jarl Alten 1918-1925
* Per Andreas Augdahl 1925-1941
* Henrik Eiler Støren Bahr 1941-1943 (fungerende)
* Søren Georg Daniel de Fine von Krogh Hasle juli 1943-1945 (konstituert)
* Henrik Eiler Støren Bahr mai 1945-1945
* Finn Hiorthøy 1945-1955
* Andreas Endresen 1955-1959
* Carl Ludovico Stabel 1956-1963
* Stein Rognlien 1963-1988
* Kirsti Coward 1988-1994
* Inge Lorange Backer 1995-2008
* Knut Helge Reinskou 2008-2019
* Ketil Bøe Moen 2019-

Referanser
----------

1. ↑  politidepartementet, Justis- og (24. oktober 2008). «Ny ekspedisjonssjef i Lovavdelingen». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 6. september 2016.
2. ↑  Festskrift Lovavdelingen – 100 år 1885-1985
3. ↑  beredskapsdepartementet, Justis-og (13. desember 2019). «Ny ekspedisjonssjef i Lovavdelingen». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 16. desember 2019.
4. ↑  Rett24. «EØS-ekspert blir ny sjef for Lovavdelingen». *rett24* **(norsk)**. Besøkt 16. desember 2019.

Litteratur
----------

* Statspolitiet 1941-1945 av Eirik Veum, Kagge forlag, 2012. ISBN 978-82-489-1299-6

Eksterne lenker
---------------

* regjeringen.no Lovavdelingens oppgaver og historie
* Festskrift Lovavdelingen – 100 år 1885-1985 redigert av Kirsti Coward, Helge Olav Bugge og Stein Rognlien

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Forvaltningsdatabasen
 |
**Karakterstykke** er liedens instrumentale motstykke, som oftest for piano, eventuelt et soloinstrument og klaver. Stykkene hadde gjerne en beskrivende tittel, men inneholder ikke tekst.

Historikk
---------

I romantikken ble det svært populært med klaverstykker som bestod av bare én sats. Det hadde nok en sammenheng med av det var stort marked for slike stykker, for de kunne blitt framført hjemme hos høyerestående borgere. Slike stykker ble ofte brukt til å lære, spesielt unge piker, å spille piano. Men like viktig var det nok at disse småstykkene egnet seg godt til å uttrykke stemningene, og følelsene som komponistene var opptatt av i romantikken.

Titler
------

Stykkene kunne ofte få titler som beskrev det utenommusikalske. Eksempler på navn er *Draum*, *Skogsstillhet* eller *Sommerfugl* (Grieg), og liknende. Men også mer generelle navn som *Nocturne*, *Intermezzo*, *Preludium*, *Impromptu* og *Masurka*. Disse beskrev gjerne formen, eller stilen til stykket.

Slike titler ble ofte gitt av komponistene selv, men også av utgiverne, for å tjene mer penger.

Komponister
-----------

De fleste komponistene i romantikken skrev slike stykker. Man kan nevne bla. Chopin, Schubert, Schumann, Grieg, Brahms, Liszt og Mendelssohn.

Kilder
------

* (no) Karakterstykke i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** NKC
 |
**Jon Nygaard** (født 1946) er en norsk Ibsen-forsker og professor emeritus ved Senter for Ibsen-studier ved Universitetet i Oslo. Han er en representant for den «estetisk-historiske» forståelsesmåten i Ibsen-forskningen og har tatt til orde for i sterkere grad å se Ibsen og hans verk i lys av samtiden og mindre som geni.

Nygaard ble mag.art. i litteraturvitenskap ved Universitetet i Oslo i 1969, og ble året etter ansatt som forskningsstipendiat ved samme universitet. Han ble i 1973 amanuensis i teatervitenskap ved Universitetet i Trondheim og ble førsteamanuensis samme sted i 1975. Fra 1984 til 2016 var han ansatt som førsteamanuensis og fra 2001 som professor i teatervitenskap ved Universitetet i Oslo.

Referanser
----------

1. ↑   BIBSYS, NORAF-ID 90214248[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 17. september 2013. Besøkt 12. august 2013.
3. ↑

Litteratur
----------

* Nygaard, Jon 2013: *... af stort est du kommen. Henrik Ibsen og Skien*. Oslo: Acta ibseniana ISBN 9788291540122

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Gyldendals Teaterleksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC
 |
**Max Ferdinand Alfthan** (født 11. februar 1892, død 30. mai 1960) var en finsk seiler som deltok i OL 1912 i Stockholm. 

Alfthan vant en olympisk bronsemedalje i seiling under OL 1912 i Stockholm. Han var med på den finske båten «Heatherbell» som kom på tredje og sisteplass i 12-metersklassen bak den norske båten «Magda IX» og «Erna Signe» fra Sverige. Mannskapet på «Heatherbell» var; Max Alfthan, Erik Hartvall, Jarl Hulldén, Sigurd Juslén, Ernst Krogius, Eino Sandelin og Johan Silén.

Det var tre båter i 12-metersklassen, en svensk, en finsk og en norsk. Den norske båten «Magda IX» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 21. juli utenfor kysten ved Nynäshamn. Den svenske båten «Erna Signe» kom på andreplass og den finske «Heatherbell» kom på tredje og sisteplass etter å ha kommet sist i begge seilasene.

OL-medaljer
-----------

* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Bronse Bronse i seiling, 12-metersklassen

Eksterne lenker
---------------

* (en) Max Alfthan – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Max Alfthan – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Max Alfthan – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Jon Christian Rogstad** (født 4. oktober 1966 i Oslo) er en norsk sosiolog. 

Jon Rogstad tok dr.polit i sosiologi ved Universitetet i Oslo i 2000.

I årene 2004–08 var han leder i Norsk sosiologforening. Fra 2008 er han redaktør i foreningens medlemsblad Sosiolognytt. Rogstad forsker på det flerkulturelle samfunn. Hans arbeider spenner fra diskrimering og arbeidsmarked til politisk deltakelse og inkludering. 

Aktuelle bøker er *Sist blant likemenn* fra 2001 og *Demokratisk fellesskap* fra 2007. Rogstad er også en mye brukt foredragsholder. 

Han er forskningsleder ved FAFO og har vært tilknyttet NTNU som professor II.

Rogstad er gift med NRK-journalist Brita Garden.[]

Referanser
----------

1. ↑  Jon Rogstad Arkivert 23. august 2019 hos Wayback Machine. jobbeside hos FAFO, sist lest den 23. august 2019.
2. ↑  Jon Rogstad Arkivert 23. august 2019 hos Wayback Machine. hos Universitetsforlaget, sist lest den 23. august 2019.
3. ↑  Jon Rogstad, egen profil på Linkedin, sist tittet på den 23. august 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Max Amann** (født 19. januar 1905, død 24. desember 1945) var en tysk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Amann ble olympisk mester i vannpolo under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det tyske laget som vant vannpoloturneringen. Det var fjorten nasjoner som stilte lag. Tyskland slo Belgia med 5-2 i finalen etter forlengning. De andre spillerne på det tyske laget var Erich Rademacher, Fritz Gunst, Otto Cordes, Emil Benecke, Joachim Rademacher, Karl Bähre og Johannes Blank. Amann spilte alle tre kampene og han scoret tre mål.

OL-medaljer
-----------

* 1928 Nederlands flagg Amsterdam - Gull **Gull** i vannpolo, (Tyskland)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Max Amann – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Max Amann – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Max Amann – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Max Amann – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Max Amann – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
**Max Christian Elger** (født 24. november 1973) er en svensk politiker og samfunnsøkonom. Han var Sveriges finansmarkedsminister fra høsten 2021 til høsten 2022. Mellom 2014 og 2021 var han statssekretær.

Bakgrunn
--------

Elger har en doktorgrad i samfunnsøkonomi fra Handelshøyskolen i Stockholm, med fokus på makroøkonomi og vekstteori. Han har tidligere jobbet som utreder for det svenske finanspolitiske rådet (2011–2012).

Politisk karriere
-----------------

Elgers har blant annet vært politisk sekretær med ansvar for arbeidsmarkedet og økonomi i Mona Sahlins stab, og politisk ekspert i det svenskeFinansdepartementet (2007–2011). Etter det tok han over som budsjettsjef i Socialdemokraterna (2012–2014).

I oktober 2014 ble Elger utnevnt til statssekretær hos finansminister Magdalena Andersson. Som et resultat av endringer i regjeringen har Elger hatt tre forskjellige stillinger som statssekretær, sist med ansvar for økonomisk politikk og internasjonalt økonomisk samarbeid. Elger fratrådte som statssekretær den 30. november 2021 da han ble utnevnt til finansmarknadsminister i Magdalena Anderssons regjering.

Referanser
----------

1. ↑   Regeringskansliet, arkiv-URL web.archive.org, www.regeringen.se, besøkt 30. november 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Max Elger ny budgetchef». Socialdemokraterna. Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp).
3. ↑  «Statssekreterare hos Magdalena Andersson». *regeringen.se*. 1. oktober 2021. Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp). Besøkt 30. november 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** LIBRIS
 |
**Kosovos sikkerhetsstyrker** KSF (Albansk: *Forca e Sigurisë së Kosovës,Serbisk: Косовске безбедносне снаге/Kosovske bezbednosne snage*) er militæret til Kosovo og står til ansvar for å beskytte Kosovo sitt territorium og krisehjelp. Hovedmålet til KSF er forsvar, søk og redning, eksplosjonsfare og avhending av farlig materiale og brannslokking. KSFs sjef er generalløytnant Rrahman Rama.

I mars 2008 startet den NATO-ledet Kosovo styrken (KFOR) og Kosovo beskyttelse korpset (KPC) forberedelsene til dannelsen av KSF. Ifølge retningslinjene i Ahtisaari-planen har sikkerhetsstyrken tillatelse til å bære lette våpen. regjeringen i Kosovo og det internasjonale samfunnet planla å bringe styrken i tråd med NATO sinne standarder. Opptak og opplæring av personell begynte i begynnelsen av juni, da NATO-eksperter ankom Kosovo for å lede prosessen, og fra begynnelsen av desember 2008 begynte verving av kandidater mellom 18 og 30 år. I desember 2018 vedtok Kosovo sin forsamling lovgivning for å omdefinere KSF som en "profesjonell militærstyrke" og å opprette et forsvarsdepartement.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Ruinene av Heras tempel ved Olympia
**Heraia**, *heraiske leker*, var tilegnet gudinnen Hera og var den første organiserte (og nedtegnede) atletiske konkurransen for kvinner som ble holdt i et olympisk stadion. Lekene fant muligens sted i det olympiske året, før mennenes leker. De dateres så tidlig som det 6. århundre f.Kr. Noen tekster, inkludert Pausanias' *Beskrivelse av Hellas*, ca. 175 e.Kr. sier at Hippodameia samlet en gruppe kjent som «de seksten kvinnene» og gjorde dem til administratorer av de heraiske lekene av takknemlighet for sitt ekteskap med Pelops. Andre tekster indikerer at «de seksten kvinnene» var fredsmeklere fra Pisa og Elis, og på grunn av deres politiske kompetanse, ble de administratorer av lekene. 

I likhet med mennenes konkurranser, bestod Heraia opprinnelig bare av løpskonkurranser. Heraiavinnere vant olivenkroner, kjøtt av kyr eller okser fra dyret som ble ofret til Hera, og retten til å dedisere statuer med inskripsjoner av deres navn eller malte portretter av seg selv på søylene i Heras tempel. Det er fremdeles synlig hvor portrettene var festet i tempelet, men selve kunstverkene har forsvunnet. Kvinnene konkurrerte i tre aldersgrupper på en bane i olympiske stadion som var 5/6 av lengden til mennenes bane. Pausanias beskrev hvordan de var kledt i løpene: «Deres hår hang rett ned, en tunika (kiton) nådde til litt over knærne og de hadde den høyre skulderen bar så langt ned som til brystet.»

Selv om mennene konkurrerte nakne og kvinnene var kledt, var kitoner klær som ble båret av menn som gjorde hardt fysisk arbeid. Dermed var kvinnene kledt som menn. Om dette og eksistensen av Heraia forteller oss noe om det sosiale klimaet for kvinner i perioden, er usikkert. Det er sikkert at kvinnene hadde forbud mot å konkurrere i eller å være tilskuere i antikkens olympiske leker, der straffen for brudd på denne regelen var å bli kastet fra klippene til fjellet Typaion. Jenter ble ikke oppmuntret til å bli atleter. De som var oppfostret i Sparta var unntaket, hvor de ble trent i de samme atletiske øvelsene som guttene siden spartanerne trodde at sterke kvinner ville produsere sterke fremtidige krigere. Jenteatletene i Sparta var ugifte og konkurrerte nakne eller med svært korte kjoler. Gutter fikk se på atletene i håp om at dette ville føre til ekteskap og etterkommere. Et løp dedikert Dionysos (vinens og nytelsens gud) kan også ha vært en overgangsrite i samfunnet.

Heraia kan være en indikasjon på endringer i samfunnsforholdene og en lettelse på restriksjonene på kvinnene, men det kan også ha vært en midlertidig endring. Greske kvinner fikk lov til å konkurrere i de samme festivalene som mennene etter den klassiske perioden. De sparsommelige referansene er bevis for at disse endringene kan ha vært uvelkommen romersk innflytelse. I Roma fikk jenter fra velstående familier delta i mennenes festivaler. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Jon Petter Rui** er en norsk jurist og professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Bergen. Hans forskningsområder er internasjonale menneskerettigheter, økonomisk kriminalitet og straffeprosess.

Han ble utdannet jurist ved Universitetet i Tromsø i 2000 og var advokatfullmektig i Advokatfirmaet Østgård i Tromsø i perioden 2001–2003. Han var ansatt som universitetslektor, stipendiat, postdoktor, førsteamanuensis og visedekan ved Universitetet i Tromsø i perioden 2003–2013, og tok ph.d.-graden i rettsvitenskap ved UiT i 2008. I periodene 2009–2010 og i 2013 var han konstituert lagdommer.

Han ble professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Bergen i 2014. Fra 2018 til 2020 var han professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Tromsø med en bistilling som professor II ved UiB. Fra 2020 har han igjen vært professor i hovedstilling ved UiB.

Referanser
----------

1. ↑   Folkeregisteret[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   juridika.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Jon Petter Rui». Universitetet i Bergen. Besøkt 10. februar 2023.
**Trikotillomani,** også kalt **hårnappingslidelse** eller bare **hårnapping**, innebærer at man napper ut hår på et eller flere områder, ofterst hode eller øyenbryn, men også øyenvipper, kjønnshår eller kroppshår.

Mellom 50 000 og 150 000 i Norge har dette som et alvorlig problem. Hårnapping starter for noen i 7-årsalderen, men gjennomsnittlig startalder er 13 år.

Hårnapping er plagsomt ofte på grunn av skam over å ikke kunne kontrollere nappe-trangen og at det fører til skallede områder. Det går ut over skole, arbeid, det sosiale og parforhold fordi det tar mye tid, både på selve nappingen, men også å skjule hårtapet. Hårnapping kan begrense fysiske aktiviter som svømming og dansing. Ofte er det problemer i parforhold fordi man må skjule problemet, eller er for skamfull til å begynne et forhold.

Behandling
----------

Det er svært vanskelig for de fleste å stoppe av seg selv, men det finnes behandlingsmetoder som virker. En type behandling går ut på at man skal bli klar over at man er i ferd med å nappe, og man lærer å stoppe da. Man lærer å akseptere å ha sterk trang, og å ha en forpliktelse overfor seg selv om å ikke nappe.

Referanser
----------

1. ↑  – På dårlige dager napper jeg 300 hårstrå

Litteratur
----------

* Woods, D and Twohig M, 2013, Trikotillomani Act forsterket atferdsterapi, Akademika forlag, Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Pinzgau** er et landskap i den østerrikske delstaten Salzburg som består av de øverste dalførene til elvene Salzach og Saalach. Landskapet er sammenfallende med delstatens største og vestligste forvaltningsdistrikt, **distriktet Zell am See**.

Dalen til Salzach (*Ober*- og *Unterpinzgau*, dvs. Øvre og Nedre Pinzgau) strekker seg i vest–østlig retning. Den avgrenses av Hohe Tauern med noen av Østerrikes høyeste fjell i syd (3798 moh. i Großglockner) og av Kitzbühel-Alpene og Salzburger Schieferalpen i nord. Hohe Tauern danner landskapets sydgrense mot Syd-Tirol (distriktet Pustertal, Øst-Tirol (distriktet Lienz) og Kärnten (distriktet Spittal). Nord for Salzburger Schieferalpen grenser Pinzgau til Bayern. Via Gerlospasset øverst og lengst vest i dalen er den forbundet med Zillertal i Tirol (distriktet Schwaz). I øst fortsetter Salzach inn i nabolandskapet Pongau (distriktet St. Johann).

Dalen til Saalach (*Mitterpinzgau*, dvs. Mellom-Pinzgau) ligger på nordsiden av Kitzbühel-Alpene og grenser i øst mot Salzburger Schieferalpen og Berchtesgaden-Alpene. Dalen er først parallell med Salzach (dvs. vest–østlig retning), men svinger nordover i nærheten av innsjøen Zeller See. Saalach forlater Pinzgau lengst i nord ved grensen til Bayern. I vest grenser dalen til Tirols distrikt Kitzbühel.

Dalene til Salzach og Saalach møtes ved Zeller See. Ved vestbredden av denne innsjøen ligger distriktets forvaltningssted, Zell am See. Vannskillet mellom elvene går litt nord for innsjøen, men er ikke markert gjennom noen fjellpass eller åser. Her passerer da også jernbanelinja mellom det østlige (Salzburg, Graz, Wien) og vestlige Østerrike (Innsbruck, Bregenz).

Andre viktige trafikkforbindelser er

* Thurnpasset mellom Oberpinzgau ved Mittersill og Kitzbühel (Nord-Tirol) mot nord;
* Felbertauerntunnelen mellom Mittersill og Matrei (Øst-Tirol) mot syd;
* Großglocknerveien mellom Unterpinzgau ved Bruck og Heiligenblut (Kärnten) mot syd;
* Grießenpasset mellom Mitterpinzgau ved Saalfelden og St. Johann (Nord-Tirol) mot vest.

Kommuner
--------

Pinzgau har 28 kommuner:

|  |  |
| --- | --- |
| * Bramberg am Wildkogel
* Bruck an der Großglocknerstraße
* Dienten am Hochkönig
* Fusch an der Großglocknerstraße
* Hollersbach im Pinzgau
* Kaprun
* Krimml
* Lend
* Leogang
* Lofer
* Maishofen
* Maria Alm am Steinernen Meer
* Mittersill
* Neukirchen am Großvenediger
 | * Niedernsill
* Piesendorf
* Rauris
* Saalbach-Hinterglemm
* Saalfelden am Steinernen Meer
* St Martin bei Lofer
* Stuhlfelden
* Taxenbach
* Unken
* Uttendorf
* Viehhofen
* Wald im Pinzgau
* Weißbach bei Lofer
* Zell am See)
 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |

| * v
* d
* r
Salzburgs distrikter og landskap |
| --- |
| Distrikter | Hallein (HA) **·** Salzburg *Stadt* (S) **·** Salzburg-Umgebung (SL) **·** St. Johann im Pongau (JO) **·** Tamsweg (TA) **·** Zell am See (ZE) | Østerrikes flagg |
| Landskap | Flachgau (SL)  **·** Lungau (TA) **·** Pinzgau (ZE) **·** Pongau (JO) **·** Tennengau (HA) |
Trikk av type M97 på Drottninggatan M67K i Ljura M06 (Flexity Classic)**Trikken i Norrköping**, Sverige, ble åpnet i 1904 og har maksimalt hatt fire linjer (i 1957-1958). Siden linje 4 ble nedlagt i 1966 er det bare to linjer igjen: Linje 2 og linje 3. Sporvidden er 1435 millimeter.

Linje 2 går på strekningen Fridvalla – Kvarnberget og linje 3 går fra Vidablick til Klockaretorpet. Begge linjene passerer gjennom sentrale deler av byen, men linje 2 har der en østligere strekning enn linje 3 som går i gjennom hovedgaten Drottninggatan. Linje 2 har på 2000-tallet blitt forlengt med cirka fem kilometer, til Navestad i sydøstligste Norrköping. Den første delen av forlengelsen åpnet i 2006 og i 2011 ble den tredje og siste etappe i dette prosjekt klar. Prosjektet har innebåret at bydelen Klingsberg har mistet sin trikketrafikk (tre stoppesteder), men der finnes ennå spor.

De trikketyper som brukes i vanlig trafikk idag kalles M97 og M06. Noen trikker av den eldre type M67K kan brukes som reservekjøretøy. Disse trikker ble innkjøpt i sammenheng med Sveriges overgang fra venstre- til høyretrafikk i 1967 og kaltes da M67. Etter en ombygging og modernisering i 1990-årene fikk de sitt nåværende navn. På 2010-tallet har man hatt problemer med trikkemangel, blant annet på grunn av forsinkede leveranser av nye trikker av type M06 (Flexity Classic) fra Bombardier Transportation. I 2011 fikk man derfor gjennom Bombardier overta noen brukte trikker, som er bygget av Tatra på 1980-tallet og tidligere har gått i trafikk i Berlin. De betegnedes M11 men er ikke lenger i bruk.

Trikken i Norrköping kjøres idag av Veolia på oppdrag av Östgötatrafiken, som også har ansvaret for buss- og lokaltogstrafikk i Östergötlands län. Sporveien og trikkene eies av Norrköping kommune.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Trams in Norrköping – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Norrköping kommune – Norrköpings spårväg
* ÖstgötaTrafiken Arkivert 23. mars 2010 hos Wayback Machine.
* Norrköping spårvägar Trikkehistorie
* Veolia Transport – driver sporveien
* Sporvognsrejser: Östgötatrafiken
**Konstantinos Simitis** (gresk: Κωνσταντίνος Σημίτης; født 23. juni 1936 i Pireus), vanligvis kjent under navnet **Kostas Simitis**, er en gresk politiker som var statsminister i Hellas, og leder av det greske sosialistiske partiet PASOK mellom 1996 og 2004.

Liv og virke
------------

Like etter militærkuppet den 21. april 1967 var Simitis en av dem som rømte til utlandet etter å ha vært med på planting av flere bomber i gatene i den greske hovedstaden Athen.[] Han vendte tilbake til hjemlandet etter få år i utlandet og han ble medlem av det politiske partiet Panhellenic Liberation Movement (PAK) som da var ledet av Andreas Papandreou.

Kostas Simitis begynte på en stilling som universitetslektor i Tyskland og flyttet derfor dit for å undervise. Han vendte tilbake til Hellas i 1974 og var da en av grunnleggerne av det nye politiske partiet PASOK som etterfulgte det tidligere partiet PAK.

Simitis var ikke en kandidat for å bli valgt inn på det greske parlamentet i valget i 1981, men han ble utnevnt til landbruksminister i den første PASOK-regjeringen dette året. Etter valget i 1985, og valget av ham som en vararepresentant til det greske Stortinget, ble han den nasjonaløkonomiske ministeren.

Han foretok da et upopulært stabiliseringsprogram og han gjorde flere forsøk på å dempe prisveksten og redusere underskuddet i Hellas. Han sa opp sin ministerpost i det greske parlamentet i 1987 fordi han følte at hans politikk ble undergravd av hans politiske motstandere så vel som hans medarbeidere.

I 1993 tok han over Departementet for handel og industri, men i 1995 valgte han igjen å trekke seg fra jobben sin i departementet og fra partiets Executive Bureau etter å ha mottatt en offentlig irettesettelse som han mottok fra daværende statsminister Papandreou.

Den 16. januar 1996 gikk Papandreou av som statsminister på grunn av sin dårlige helse som var stadig skrantende. Men Papandreou forble sittende som formann for partiet PASOK i de neste månedene.

Referanser
----------

1. ↑   Encyclopædia Britannica Online, oppført som Konstantinos Simitis, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Konstantinos-Simitis, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (grk) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Konstantinos Simitis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Partiledere for PASOK |
| --- |
| Andreas Papandreou (1974–96) **·** Kostas Simitis (1996–2004) **·** Georgios Papandreou (2004–12) **·** Evangelos Venizelos (2012–) |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** Munzinger (iba)
 |
**Pinåsløpet** er et norsk motbakkeløp. Det ble startet av Ole Wiik i 2002. Arrangørlag er Svarstad IL og Lardal o-lag. Pinåsløpet går i seks kilometer fra Dalen over Pinås og tilbake. Stigning på 300 meter hvor toppen er på Pinås 367 moh. 

I Pinåsløpet i 2008, som ble arrangert 23. august, deltok langrennseliten med Odd-Bjørn Hjelmeset, Tore Ruud Hofstad, Anders Aukland, Jørgen Aukland, Ella Gjømle og Kristin Størmer Steira. Anders Aukland fra Oseberg skilag og Kristin Størmer Steira fra IL Forsøk vant eliteklassene dette året og satte nye løyperekorder, Aukland med 30.23 minutter, og Størmer Steira med 34.40 minutter.

Vinnere
-------

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| **År** | **Vinner, herreklasse** | **Tid** | **Vinner, dameklasse** | **Tid** |
| 2013 | Eirik Mysen | 32:44 | Kristin Størmer Steira | 33:17 |
| 2012 | Simen Østensen | 31:29 | Kristin Størmer Steira | 33:08 |
| 2011 | Odd-Bjørn Hjelmeseth(Tomas Bereket) | 32:10(30:01) | Kristin Størmer Steira | 36:06 |
| 2010 | Odd-Bjørn Hjelmeseth | 31:20 | Marit Bjørgen | 36:47 |
| 2009 | Anders Aukland | 30:57 | Vibeke Skofterud | 39:39 |
| 2008 | Anders Aukland | 30:23 | Kristin Størmer Steira | 34:40 |
| 2007 | Anders Aukland | 31:10 | Lene Bergersen | 40:04 |
| 2006 | Jens Tjentland | 43:55 | Anne Lise Saga | 49:41 |
| 2005 | Magne Lund Hansen | 35:00 | Anette Foss Lia | 41:47 |
| 2004 | Stian Bergstå | 36:55 | Lene Mehus | 51:56 |

I 2011 løp O-B. Hjelmeseth i eliteklassen og T. Bereket i klassen 21–34 år.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Kosovos olympiske komité** (albansk: *Komiteti Olimpik i Kosovës*) er den nasjonale olympiske komiteen i Kosovo. Den ble grunnlagt i 1992 og anerkjent av Den internasjonale olympiske komité (IOK) i 2014.

Historie
--------

Komiteen ble grunnlagt i 1992 og har et medlemskap på over 30 idrettsforbund.

Anerkjennelse
-------------

Spørsmålet om internasjonal anerkjennelse av Kosovo som stat kompliserte godkjennelsen av landets olympiske komité, fordi IOK vanligvis har lagt en stats medlemskap i FN til grunn for anerkjennelse av en nasjonal olympisk komité.

Kosovos olympiske komité ble i oktober 2014 midlertidig anerkjent av IOK, med henvisning til at KOK oppfyller Det olympiske charters krav om å representere et land, det vil si en stat anerkjent av det internasjonale samfunn, siden Kosovo var anerkjent av 108 av FNs 193 medlemsstater. På sitt møte i Monaco 9. desember 2014 ga IOK fullverdig medlemskap til  Kosovos olympiske komité. Godkjennelsen åpnet for Kosovos deltakelse i Sommer-OL i Rio de Janeiro i 2016.

Referanser
----------

1. ↑  «IOC grants provisional recognition to Kosovo Olympic Committee», Den internasjonale olympiske komité, 22. oktober 2014. Lest 4. desember 2014.
2. ↑  Byron Peacock: «'Géographie Sportive'. Over 100 Years of Charting the Globe’s Territorial Disputes with the Olympic Formula», *Proceedings: International Symposium for Olympic Research*, 2008.
3. ↑  «Kosovo granted provisional Olympic recognition by IOC» Arkivert 2. januar 2015 hos Wayback Machine. Reuters, 22. oktober 2014. Lest 4. desember 2014.
4. ↑  «Kosovo can send Olympic teams», ESPN, 9. desember 2014. Lest 11. desember 2014.
5. ↑  «127th IOC Session comes to close in Monaco», Den internasjonale olympiske komité, 9. desember 2014. Lest 11. desember 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (sr) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Ismail al-Mansur**, eller **Abu Tahir Ismail al-Mansur Billah** ( arabisk: المنصور بالله الفاطمي; født 913 i Raqqada i Ifriqiya, død 19. mars 953), var den tredje kalif av fatimidekalifatet i Ifriqiya (regjeringstid 946-953).

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Ismāʿīl ble født i 913 i Raqqada om lag ti kilometer sørvest for Kairouan og etterfulgte sin far Abū l-Qāṣim al-Qā'im (934-946) i 946. Hans oppvekst i Nord-Afrika, under en periode med opprør og kamper.

Det fatimidiske rike var i dyp krise grunnet Abū Yazīds kharijittiske opprør (943-947). Men da samholdet blant opprørerne begynte å briste, klarte Ismāʿīl å slå ned opprøret med hjelp av ziridene, et berberfolk. 

### Kalif

Først etter at de hadde tatt til fange Abū Yazīd (أبو يزيد مخلد بن كيداد, *Abū Yazīd Maḫlad b. Kaidād*) den 15. august 947, og etter at han fire dager etterpå døde av sine sår fra det avgjørende slaget, gav Ismail seg til kjenne som imam og kalif. Han tok tronnavnet *al-Mansūr bi-nasr Allāh* («seierherren ved Guds vilje»).

Etter sin seier bygde han seg en ny residens og palassby i al-Manṣūriyyah like sørøst for Kairouan; navnet er til minne om seieren. Byen ble etter inspirasjon fra Bagdad bygget som ern rundby, med det viktigste palass i midten. Da fatimidene senere bygde Kairo, benyttet de al-Mansuriyyah som modell. Byen av omkranset av en mur rundt sine mange forseggjorte palasser omgitt av hager, kunstige dammer og vannkanaler. Denne byen var en kort tid senter for den mektige stat som omfattet det meste av Nord-Afrika fra Atlanterhavet i vest til Libya i øst, og snart også av Sicilia. 

Al-Manṣūr arbeidet med å reorganisere fatimidestaten frem til sin død. Det var Al-Mansur som gav støtet til den ismailittiske rettsskole ved at han utnevnte den som skulle bli skoleretningens stifter an-Nuʿmān, først til kadi i Tripoli og senere til overdommer i riket. 

Han gjenopptok kampen mot umayyadene i Córdoba-kalifatet i Marokko - som den gang omfattet deler av Spania, og gjenerobret Sicilia hvorfra man gjenopptok raid inn i Italia. Herredømmet over Sicilia ble styrket ved installasjonen av kalbidene (som emirer (den første emiren var Hassan al-Kalbi, derav navnet). Kalbidene skulle klare å holde seg ved makten, om enn etterhvert med stort besvær, på Sicilia til ut i første halvsel av 1000-tallet.

Al-Manṣūr døde etter en alvorlig sykdom den 19. mars 953 og overlot sitt rike til sin sønn al-Mu‘izz (regj. 953-975).

Referanser
----------

1. ↑  Jfr. Halm: *Das Reich des Mahdi.* 1991, a. 286.

Litteratur
----------

* Ulrich Haarmann: *Geschichte der Arabischen Welt.* C.H. Beck, München 2001, ISBN 3-406-47486-1.
* Heinz Halm: *Das Reich des Mahdi. Der Aufstieg der Fatimiden (875–973).* C.H. Beck, München 1991, ISBN 3-406-35497-1.
* Stephan Ronart, Nandy Ronart: *Lexikon der Arabischen Welt. Ein historisch-politisches Nachschlagewerk.* Artemis Verlag, Zürich 1972, ISBN 3-406-35497-1.

  



|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Fjellskogene i Albertineriften er et relativt sammenhengende område, og er delt mellom Den demokratiske republikken Kongo, Uganda, Rwanda, Burundi og Tanzania
Den østlige lavlandsgorillaen regnes som en underart av østgorillaen, og er endemisk til fjellskogene i DR Kongo, som igjen er en del av den større samlede økoregionen. Arten regnes som *kritisk truet*, ifølge IUCNs rødliste.
**Fjellskogene i Albertineriften** (engelsk *Albertine Rift Montane Forests*) er en økoregion bestående av fjellskog, geografisk plassert i Albertineriftfjellene i Albertineriften, som igjen er en del av den større Riftdalen. Politisk er området delt mellom Den demokratiske republikken Kongo, Uganda, Rwanda, Burundi og Tanzania. Økoregionen består av tropisk og subtropisk fuktig bredbladet skog, og dekker tilsammen 103 900 km2. På grunn av høyden ligger området i en temperert klimasone.

WWF har gitt området status *Globally Outstanding* i vurdering av hvor unikt området er med tanke på biodiversitet, og konserveringsstatus *Critical*. Fjellskogene i Albertineriften er en av WWFs utvalgte regioner i prosjektet Global 200.

Det er registrert et høyt antall endemiske arter i området – minst 37 fuglearter, minst 34 amfibier, og minst 34 pattedyr. Området er også tilholdssted for en rekke truede dyrearter, som ikke nødvendigvis er endemiske, herunder blant annet fjellgorillaer, ugleaper, gullaper, østlige lavlandsgorillaer, sjimpanser og ruwenzoriduikere.

De delene av Albertineriftfjellene som er høyere enn 3500 moh. regnes som en del av Rwenzori-Virunga-fjellheiene. På vestsiden går fjellskogen over til lavlandsskog i DR Kongo, *de nordøstlige kongolesiske lavlandsskogene*, og i øst over til skog-savannemosaikk i området rundt Victoriasjøen, *skog-savannemosaikken ved Victoria-bassenget*.

Økoregionen er først og fremst truet av at skogsområder gjøres om til landbruksområder. Områdene går over fra skog til landsbygd, hvor det drives jordbruk. Dette er spesielt tilfelle for områdene tilhørende Burundi og Rwanda, men også i DR Kongo ser man en befolkningsøkning. De delene av regionen som er best bevart er de som ligger i nasjonalparker, samt til en viss grad i skogsreservater.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  Burgess, Neil & Hales, Jennifer & Underwood, E. & Dinerstein, Eric & Olson, David & Itoua, I. & Schipper, Jan & Rickketts, T. & Newman, K. (2004). «Terrestrial eco-regions of Africa and Madagascar: A conservation assessment». World Wildlife Fund (United States). CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
2. ↑  David M. Olson, Eric Dinerstein, Robin Abell, Tom Allnutt, Christopher Carpenter, Loren McClenachan, Jennifer D’Amico, Patrick Hurley, Ken Kassem, Holly Strand, Meseret Taye, and Michele Thieme (2002). «The Global 200: A Representation Approach to Conserving the Earth’s Distinctive Ecoregions». WWF. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

Eksterne lenker
---------------

* Omtale av regionen på WWFs nettsider
**Fjellsebra** eller **bergsebra** (*Equus zebra*) er store hovdyr som tilhører hestefamilien. Fjellsebraene er endemiske for det sørvestre Angola, Namibia og Sør-Afrika. Arten eksisterer i kraft av to allopatriske underarter, nemlig Hartmanns fjellsebra (*E. z. hartmannae*) og Kapp fjellsebra (*E. z. zebra*).

Fjellsebraen er den minste av de tre sebraartene. Voksne fjellsebraer blir omkring 110–150 cm i skulderhøyde og veier typisk cirka 240–372 kg. Kapp fjellsebraen er den fysisk minste av underartene, og derfor også den minste sebraen. Hartmanns fjellsebra har tynne sorte og brede hvite striper, mens Kapp fjellsebra har tynne hvite og noe bredere sorte striper. Nakkestripene sitter tettere enn hos steppesebraen, og de horisontale stripene på bakparten er bredere. Ingen av dem har striper i buken.

Fjellsebraer er mest aktive på morgenkvisten og sent på ettermiddagen, til solnedgang. Som oftest drikker dyra en til to ganger daglig. De lever i små flokker, som gjerne består av en voksen hingst og en til fem hopper med eventuelle føll. Dietten består for det meste av gress, selv om disse dyra av og til også beiter på løv og bark.

Kapp fjellsebra finnes kun i Sør-Afrika, mens Hartmanns fjellsebra finnes i det sørvestre Afrika og nord til de mest sørvestre områdene i Angola.

* Hartmanns fjellsebraHartmanns fjellsebra
* Kapp fjellsebraKapp fjellsebra

Referanser
----------

1. ↑  Novellie, P. 2008. *Equus zebra*. In: IUCN 2013. IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.1. Besøkt 2013-10-27

Eksterne lenker
---------------

* (en) *fjellsebra* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *fjellsebra* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *fjellsebra* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *fjellsebra* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *fjellsebra* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Equus zebra* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Equus zebra* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Equus zebra* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Die römische Unruhe, oder Die edelmütige Octavia**, vanligvis kalt *Octavia*, er et syngespill av Reinhard Keiser med prolog og tre akter til en tyskspråklig libretto av Barthold Feind. Operaen hadde urpremiere 5. august 1705 ved Oper am Gänsemarkt i Hamburg.

Verket ble skrevet som et svar på den unge, fremadstormende Händels opera *Nero*. I Feinds versjon benyttes samme tidsperiode, materiale og plott som i Friedrich Christian Feustkings *Nero*, men Feinds tekst er klart bedre: her forenes den gale keiser Neros lumske intriger, drapsplanene mot stesøsteren/hustruen Octavia og Pisokonspirasjonen med den tilhørende undertrykkelsen i et mangefasettert subplott der filosofiske betraktninger av den vise Seneca settes opp mot humoristiske observasjoner av klovnen Davus. Alle disse plottene veves sammen i en enhetlig handling.

Teksten inneholder en mengde lumre antydninger og groteske elementer, eksempelvis en dødsdans som virker som hentet fra en Shakespeare-komedie, men framfor alt viser den librettistens motvilje mot en lykkelig slutt, i klar opposisjon til Hamburg-publikummets preferanser.

Selv etter Keisers standarder er *Octavia* usedvanlig rikt orkestrert; her finnes den første registrerte bruken av valthorn i en opera, og en i arie i «Sechster Auftritt»benyttes fem fagotter.

Roller
------

* Claudia Octavia
* Nero
* Fabius
* Piso
* Lepidus
* Seneca den yngre
* Davus, klovn
* Kong Tiridates
* Ormoena
* Livia
* Clelia

Referanser
----------

1. ↑  *Vorwort.* Supplement-Band der Händel-Werkausgabe, red. Friedrich Chrysander og Max Seiffert, Leipzig 1902, s. V.
2. ↑  "Octavia" av John H. Roberts, *New Grove Dictionary of Opera, red. Stanley Sadie*
3. ↑  Supplement-Band der Händel-Werkausgabe, red. Friedrich Chrysander og Max Seiffert, Leipzig 1902, s. 39.

Eksterne lenker
---------------

* Partituret til Octavia i *Supplement-Band der Händel-Werkausgabe*, red. Friedrich Chrysander og Max Seiffert, Leipzig 1902

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Trikken i San José** er ei planlagt trikkelinje i Costa Ricas hovedstad San José. Den skal gå mellom Demasa i Pavas og Estación al Atlántico, ei strekning som er om lag 10 km lang, og skal ha rundt 18 stasjoner. Trikkene vil gå fra klokka 5 til 24, med avganger hvert tiende minutt, hvert femte og et halvt minutt på den travleste tida av døgnet. Billettprisene er beregna til 300 CRC per tur. Med innføringa av trikken vil det årlige CO2-utslippet i det sterkt trafikkerte storbyområdet gå ned med 4 prosent.

Prosjektet vil koste om lag 220 millioner USD, i tillegg til 9 millioner USD i årlige driftskostnader. En analyse utført av franske eksperter som ble lagt fram 3. september 2012, konkluderte med at prosjektet er gjennomførbart. Trikkelinja er planlagt å åpne i 2016.

Den første trikkelinja i San José ble åpna allerede 18. august 1901. Den ble imidlertid stengt 1. august 1950, som følge av at den tapte konkurransen mot biler og busser.

Referanser
----------

1. 1 2 3  *La Nación*. «Tranvía para San José cuesta al menos $220 millones» Arkivert 7. september 2012 hos Wayback Machine.. 3. september 2012.
2. ↑  *Telenoticias 7*. «Estudio indica que proyecto de tranvía sería rentable en San José»[*død lenke*]. 3. september 2012.
3. ↑  *Al Día*. «Cada día más cerca el sueño de un tranvía en San José», s. 39. 3. september 2012.
4. ↑  Tranvía San José: Noticias[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Prosjektets offisielle nettsted