recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
**Opprydning:** Denne artikkelen trenger en opprydning for å oppfylle Wikipedias kvalitetskrav. Du kan hjelpe Wikipedia ved å forbedre den.

Linear Energy Transfer (LET)
----------------------------

  

Når en ioniserende partikkel treffer et stoff, vil den gradvis tape energi ved støtprosesser. Det innebærer at det dannes mange ioner/eksitasjoner langs partikkelens bane. Partikkelen vil til slutt miste all sin energi og stoppe helt opp. Ioniserende stråling med høy LET-verdi avsetter mye energi på et lite område. Det vil si at mange atomer i samme celle kan bli utsatt for ionisasjoner, som igjen kan føre til ødeleggelser i form av biologisk celleforandring, kreft. 

Alfa-stråling har høy LET-verdi, det vil si at den gir fra seg mye energi per lengdeenhet. Energien blir avgitt i stoffet ved at den krasjer med atomene. Det er altså stor sannsynlighet for ionisasjoner. Alfa-partikkelen har liten rekkevidde og ionisasjonene vil dermed skje på et lite område. Dette gjør at alfa-strålingen er den farligste strålingen i biologisk vev. Ettersom den har så liten gjennomtrengelighet er alfa-strålingen ikke riktig så farlig før du får den helt inntil kroppen, eller puster den inn.

Gamma-stråling har større gjennomtrengelighet, men mindre LET-verdi enn alfa-stråling. Det vil si at den ikke gir fra seg så mye energi og har langt færre ionisasjoner på sin vei.

Både gamma- og røntgenstråling trenger lett gjennom et menneske. Det er bare stråling som trenger ut av kroppen som kan måles, det er derfor disse kan brukes i medisinsk diagnostikk. Gamma- kilder benyttes i nukleærmedisinske undersøkelser.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Iguazúfallene** eller **Iguaçufallene** (portugisisk: *Cataratas do Iguaçu*, spansk: *Cataratas del Iguazú*) er en rekke fossefall i elva Iguazú på grensa mellom den brasilianske delstaten Paraná og den argentinske provinsen Misiones. Navnet stammer fra guaraní-ordene *í* (vann) og *guazú* (stor). Fossene ligger i den brasilianske Iguaçu nasjonalpark og den argentinske Iguazú nasjonalpark. De fleste fossefallene er på argentinsk område, mens det beste utkikkspunktet befinner seg på brasiliansk område. Nasjonalparkene dekker om lag 2500 km².

Vannmengden varierer mellom 1750 og 12 750 m³ per sekund. Fallene er opptil 82 meter høye.

En annen stor turistattraksjon ved fossefallene er det store vannkraftverket Itaipu på brasiliansk side.

Iguazú nasjonalpark og Iguaçu nasjonalpark kom på UNESCOs verdensarvsliste i henholdsvis 1984 og 1986.

De nærmeste byene til fossefallene er 

* Foz do Iguaçu, en større by i den brasilianske delstaten Paraná
* Puerto Iguazú, en by i den argentinske provinsen Misiones.

Iguazúfallene, Brasil siden

Se også
-------

* Garganta del Diablo – en del av Iguazúfallene.

Eksterne lenker
---------------

* (pt-BR) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (es) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Iguazu Falls – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Iguazu Falls – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
***Sclerocardius*** er en gruppe av snutebiller (Curculionidae) som lever på busker og trær. De er små, korte og høyr hvelvede, og kroppen er dekket av skjell i ulike farger, noen av disse er som oftest oppstående og hårlignende og gir billene et "bustete" utseende. Snuten er lang, men den holdes vanligvis bakoverbøyd slik at den ikke er synlig ovenfra.

Utseende
--------

Små (gjerne 2 – 6 mm), korte, høyt hvelvede biller, gjerne brunlige og matte med mønster dannet av lyse skjell. De mangler fasettøyne og er blinde. Kroppen er vanligvis helt dekket av skjell, noen av dem gjerne oppstående og hårlignende. **Hodet** er temmelig lite, fasettøynene er forholdsvis store og flate. Snuten er middels lang og tynn og holdes vanligvis bakoverbøyd slik at den ikke er synlig ovenfra. Den kan foldes inn i en fure mellom framhoftene som ender i en kopplignende grop på mellombrystet (*mesosternum*). Antennene er festet rundt midten av snuten. **Brystskjoldet** (pronotum) er bredere enn langt, men tydelig smalere enn dekkvingene. Sidene er avrundede. Det har ofte markerte knøler på sidene. **Dekkvingene** er ovale hos de fleste, men parallellsidige hos noen av de større artene. De har mer eller mindre markerte skuldre og ofte rekker av oppstående skjell. **Beina** er kraftige og forholdsvis lange, lårene er vanligvis utannede, men kan ha en tann på undersiden. Leggene (*tibiae*) ender i en krok (*uncus*). Føttene er nokså korte og kan foldes tilbake mot leggen.

Levevis
-------

Utbredelse
----------

Gruppen er utbredt i Afrika og Asia.

Systematisk inndeling
---------------------

Gruppen plasseres ofte i underfamilien Molytinae.

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien snutebiller, Curculionidae Latreille, 1802
					- Underfamilien **tresnutebiller, Cryptorhynchinae** Schönherr, 1825
						* Stammen **Ithyporini** Lacordaire, 1866
							+ Understammen Sclerocardiina
								- Slekten ***Sclerocardius*** Schönherr, 1847 - 4 arter
									* *Sclerocardius africanus* (Boheman, 1845)
									* *Sclerocardius bohemani* Schönherr, 1847
									* *Sclerocardius indicus* Hartmann, 1903
									* *Sclerocardius kuscheli* Lyal, 2018

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.
2. ↑  Chris H C Lyal (2018) The Problematic Genus *Sclerocardius* (Coleoptera: Curculionidae: Molytinae: Ithyporini). *Diversity* 10(3):74. DOI: 10.3390/d10030074

Kilder
------

* Silfverberg, H. 1992. *Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae* (Liste over Nordens biller). Helsinki.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Ole Andreas Engen** (f. 1965) er professor i risikostyring og samfunnssikkerhet, Institutt for sikkerhet, økonomi og planlegging ved Universitetet i Stavanger.

Han er utdannet cand.polit. (samfunnsøkonomi) ved Universitetet i Oslo (1991) og dr.polit. (sosiologi) ved Universitetet i Bergen (2002). Hans hovedinteresse er sikkerhet og regulering i store teknologiske systemer. Engen har ledet flere forskningsprosjekter om sikkerhetsregulering av petroleumsvirksomheten, luftfarten og maritim næring.[]

Han har ledet arbeidsgrupper på oppdrag fra Arbeids- og inkluderingsdepartementet. Engen har styreverv i Norsk Oljemuseum og SEROS, og er medlem av Den nasjonale forskningsetiske komité for Naturvitenskap og Teknologi.

Referanser
----------

1. ↑   authority.bibsys.no, besøkt 3. mai 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Telefon: 51831858; Ole.a.engen@uis.no. «Engen, Ole Andreas H». *UiS* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 7. august 2020. Besøkt 28. april 2019.
3. ↑  «Tilsynsstrategi og HMS» (PDF).
4. ↑  «Helse, Miljø og Sikkerhet».

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** CRIStin
 |
*Må ikke forveksles med den nyere KNM «Otra» som fortsatt er i aktiv tjeneste.*

**«Otra»** var, sammen med «Rauma», en av to spesialbygde minesveipere bygd av Nylands Verksted i Oslo før andre verdenskrig.

Da krig virket å være i anmarsj i Europa ble det bestemt at Norge skulle forsterke sine styrker innen minekrig. Først ble eksisterende skip omgjort til mineskip, men det ble fattet at mer egnede skip trengtes.

Begge skipene ble fullført kort tid før den tyske invasjonen av Norge i april 1940.

Som andre skip i Otra-klassen brukte skipet *Oropesa*-sveip for minesveiping.

Historie
--------

### Før krigen

Skipet ble bygget sammen med søsterskipet «Rauma» og ble fullført i 1939. 

### Under invasjonen av Norge

Otra og Rauma var på vei til vestlandet for å rydde minefelt, og «Otra» befant seg i Oslofjorden den 9. april 1940 da Norge ble invadert. Skipet ble involvert i kampen om Horten havn.

Skipet ble sendt for å indentifisere de fremmede skipene i Oslofjorden, og kunne bekrefte ovenfor forsvaret i Horten og forsvarerne i Oscarsborg festning klokken 04.21 at de fremmede skipene var tyske..

### I tysk eierskap

Tyskerne tok «Otra» som krigsbytte i kai ved Filtvet den 10. april 1940. Skipet ble satt inn i tysk tjeneste den 16. april som «NO 02 Togo».

Navnet «Togo» kommer av den tidligere tyske kolonien Togoland, som ble tapt etter første verdenskrig.

Den 25. mars 1941 ble skipet omdøpt til «V 5908 Togo», før den i april ble omdøpt til «V 6512 Togo».

Etter krigen ble V 6512 Togo satt inn i mineryddingsarbeidet i Norge og Østersjøen.

### Tilbakelevering til Norge

Den 18. januar 1946 ble skipet gitt tilbake til Den kongelige norske marine og fikk igjen navnet «Otra».

Den 30. oktober samme år ble skipet omdøpt til KNM «Otra», etter nye navnnormer for norske skip.
Skipet ble så omgjort til et øvelseskip for minelegging.

Den 21. august 1959 ble skipet utrangert, og til slutt ble skipet solgt til en skraphandler i april 1963.

Se også
-------

* KNM «Rauma» (1939)
* Kriegsmarine
* Sjøforsvaret.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Skipet.no (nedlastbart dokument)
2. ↑  Forsvarets museer - side om minesveipere. «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 14. mars 2015. Besøkt 14. mars 2015.
3. 1 2  Forsvarets museer «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 2. april 2015. Besøkt 14. mars 2015.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
*«Sleipner» har vært navnet på flere fartøyer i den norske marinen. For en oversikt, se Sleipner (andre betydninger)*

Korvetten **KNM «Sleipner»** ble bygd ved Nylands verksted i Oslo. Skipet ble sjøsatt den 9. november 1963, og ble overtatt av sjøforsvaret og heiste kommando 29. april 1965. «Sleipner» var det første fartøyet i en ny klasse korvetter.

«Sleipner» hadde et utrustet deplasement på 780 tonn, kunne gjøre 22 knop og hadde en besetning på 63 mann. Fartøyet ble modernisert i 1988 og ble i en periode brukt som kadettfartøy. Det ble utrangert i 1992, og lå siden i opplag.

KNM «Sleipner» ble senket med en torpedo (svensk type TP613) fra KNM Jo i forbindelse med en skyteøvelse i Vestfjorden i juni 2002.

Sleipner-klassen
----------------

Marinelue fra KNM «Sleipner».
Sleipner-klassen var en del av flåteplanen av 1960. Blant de totalt 50 skipene planen omfattet, var det 5 korvetter i Sleipner-klassen, men bare 2 ble realisert etter budsjettkutt. Disse var F 310 **KNM «Sleipner»** og F 311 KNM «Æger». 

Skipene ble bygd ved Nylands Verksted i Oslo, ble utfaset i 1992 og ble i flere år brukt som mål for utprøving og testing av forskjellige våpen. 

I juni 2023 ble Æger, etter flere års opplag ved Ramsund, sendt til bunns etter å ha blitt rammet av en rakett fra fregatten Otto Sverdrup. 

Ved utfasingen var de bestykket med

* 1 3" kanon
* 1 40 mm Bofors
* Anti-ubåt torpedoer
* Terne III antiubåt-raketter

Referanser
----------

1. ↑  «Forsiden». *forsvaretsforum.no*. Besøkt 9. juni 2023.
**Helin plantepark** ble opprettet ved kongelig resolusjon så tidlig som 4. april 1930 under navnet Helin botaniske nasjonalpark, i dag Helin plantepark. Plantelivet i parken er totalfredet.

Området er på 28 758 daa og er lokalisert i nordre og sørvestre del av Gilarfjellet ved Helin i Vang i Valdres, Innlandet. 
På vestsiden av Gilarfjellet og spesielt under toppene Kruk og Skolt finnes store rasmarksarealer. Berggrunnen, hovedsakelig fyllitt, gir et godt jordsmonn og dermed en artsrik vegetasjon.

Området ble oppdaget allerede i 1840 av professor Matthias Numsen Blytt. Blant flere sjeldnere arter som er funnet her er urvalmuen (Papaver relictum) som etter sigende ble oppdaget av Professor Chr Smith så tidlig som i 1812. Det lokale navnet på urvalmuen er Helerose.

Viktige funn i Helin plantepark inkluderer:

Reinrose Dryas octopetala  

Snøbakkestjerne Erigeron uniflorus  

Fjellbakkestjerne Erigeron borealis  

Fjelltistel Saussurea alpina  

Rødsildre Saxifraga oppositifolia  

Tuesildre Saxifraga cespitosa  

Gulsildre Saxifraga aizoides  

Skåresildre Saxifraga adscendens  

Fjellfrøstjerne Thalictrum alpinum  

Flekkmure Potentilla cranzii  

Svarttopp Bartsia alpina  

Beinmjelt Oxytropis lapponica  

Fjellkvitkurle Pseudorchis straminea  

Grønnkurle Coeloglossum viride  

Myrtevier Salix myrsintes  

Bleikvier Salix hastata  

Lappvier Salix lapponum  

Ullvier Salix lanata  

Grønnvier Salix phylicifolia  

Rynkevier Salix reticulata  

Strandsmelle Silene uniflora  

Fjellsmelle Silene acaulis  

Fjellrapp Poa alpina  

Aurskrinneblom Arabis petraea  

Fjellskrinneblom Arabis alpina  

Dovrerublom Draba daurica  

Fjellveronika Veronica alpina  

Bergveronika Veronica fruticans  

Trillingsiv Juncus triglumis  

Aksfrytle Luzula spicata  

Hårstarr Carex capillaris  

Urvalmue Papaver radicatum  

Rundskolm Anthyllis vulneraria  

Rosenrot Rhodiola rosea  

Norsk vintergrønn Pyrola Pyrola norvegica  

Fjellarve Cerastium alpinum  

Dvergmispel Cotoneaster scandinavicus  

Kvitsoleie Ranunculus platanifolius  

Fjellfiol Viola biflora  

Bjønnbrodd Tofieldia pusillum

Referanser
----------

1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  (no) Helin plantepark i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

Eksterne lenker
---------------

* Fylkesmannen i Oppland, Helin Plantepark[*død lenke*]
* Norsk Botanisk Forening, Vestlandsavdelingen, referat fra Ekskursjon til Valdres og Jotunheimen 20-22. juni 2008[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
*For mannsnavnet, se Mel (navn)*
Hvetemel
Kinako
**Mel** (eller **mjøl**) er i dagligtale en ingrediens benyttet i matlaging, spesielt brødbaking. 

Mel lages vanligvis av ulike sorter av korn ved å finknuse disse i en mølle. De vanligste korntypene til mel er: hvete, rug, havre, bygg.

Mel malt av korn brukes til baking av brød, kaker, andre bakevarer og i annen matlaging. Mel av noen kornsorter brukes også til grøt- og vellinglignende retter. Andre stivelsesholdige vekster, vanligvis rotknoller, brukes også til å lage mel av, som for eksempel poteter og jams. Man kan også lage mel av ris, mais, nøtter og fisk (fiskemel).

Typer
-----

Det finnes ulike typer av mel, i Norge stort sett inndelt i siktet eller sammalt mel etter hvor stor andel av hele kornet er brukt, såkalt utmalingsgrad. Hele kornet består av kjernen og skallet, fjernes skallet får man finere melsorter. I norsk siktet mel benytter man 78% av hele kornet, mens de resterende 22% er fjernet, utenlandske melsorter kan ha lavere andel av skallet. I fint eller grovt sammalt mel brukes hele kornet, men kornet er malt forskjellig. Fjerner man deler av skallet reduseres næringsinnhodet (mineraler og vitaminer) og fiberandel. Samtidig får man en finere mer elastisk deig. Helkorn består også av hele kornet med skall, men der er kornene enten bare delvis knust eller ikke i det hele tatt og er dermed ikke mel.

Idealmel
--------

**Idealmel** er en type mel som er forholdsvis lite kjent i Norge. På engelsk kalles melet for *Instant flour*. Til forskjell fra annet mel klumper ikke idealmelet seg så lett, og det løser seg fort opp i vann. I baking er ikke idealmel forskjellig fra andre meltyper. Men i formkake-deig og i gjær-deiger trenger det noe mer væske. Idealmel finnes normalt ikke i vanlige norske dagligvarebutikker.

Referanser
----------

1. ↑  «Meltyper». *Opplysningskontoret for brød og korn*. Besøkt 10. november 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** NKC
 |
**Steinsbuskardet-Hisdal biotopvern** er et 39 900 dekar stort verneområde etter viltloven vest i Bykle kommune. Området ligger sør for Blåsjø og strekker seg også østover på sørsiden av Botsvatn. Området ble vedtatt vernet 28. april 2000 og 15 år senere, 27. april 2015 ble det vedtatt forvaltningsplan for området.

Om formålet med vern heter det i forskriften: «*Steinsbuskardet - Hisdal biotopvernområde har til føremål å sikre eit særs viktig heilårs leveområde med trekkvegar og kalvingsområde for villrein i Setesdal Vesthei.*»

Dette verneområdet er noe spesielt, for det er delt inn i område A og B, og i område A Steinsbuskardet er det etter forskriften forbudt med ferdsel hele året, dog med en del unntak. I område B er det ferdselsforbud mellom 25. april og 30. mai. Også her er det en del unntak. Sone B går videre inn i Hisdal naturreservat, mens verneområdet Steinsbuskardet - Hisdal er en del av Setesdal Vesthei Ryfylkeheiane landskapsvernområde. Forvaltningsmyndighet er områdestyret for Setesdal Vesthei Ryfylkeheiane landskapsvernområde.

Referanser
----------

1. ↑   Naturbase, Naturbase-id VV00001872, faktaark.naturbase.no, besøkt 6. mars 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  (no) Steinsbuskardet-Hisdal biotopvern i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
4. ↑  Forskrift om vern av Steinsbuskardet - Hisdal biotopvern
5. ↑  «Om verneområdet hos SNR». Arkivert fra originalen 25. oktober 2019. Besøkt 25. mai 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
**Nordheimsdalen naturreservat** er et område på rundt 13 km² og ligger i Aurland og Lærdal kommune i Vestland fylke. Skogsområdet, med alt plante- og dyreliv, ble fredet i 17. desember 1999.

Dalen er en hengedal som ble formet i siste istid. Området inneholder skog fra fjord til fjell og har et stort mangfold av ulike furuskogstyper som til dels har urskogpreg. Skogen har vært brukt til oppføring av bygninger lokalt. Det finnes en rekke spor etter tømmerdriften i område, som vegen opp fra kaien. Område har også vært benyttet til beiting og stølsdrift på Øygarden og Nordheimsdalen. Området ligger i tilknytning til Nærøyfjorden og ble oppført på Unescos verdensarvliste som del av Vestnorsk fjordlandskap i 2005.

Referanser
----------

1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  (no) Nordheimsdalen naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

Eksterne lenker
---------------

* Nøræyfjorden verneområdestyre
* Forskrift om freding av Nordheimsdalen som naturreservat, Aurland kommune, Sogn og Fjordane.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Naturbase
 |
Praia da Ursa, Sintra i Portugal. Den blå timen ved havet.
Blå time. Ystad 2018.
**Den blå timen** kommer av det franske uttrykket *l'heure bleue*, som viser til perioden med tussmørke hver morgen og kveld når det verken er fullt dagslys eller helt mørkt, og himmelen har en annen blåfarge enn om dagen. Fenomenet skyldes Rayleigh-spredningen av sollyset.

Den blå timen blir regnet som spesiell på grunn av lyskvaliteten på denne tiden av dagen, og både selve uttrykket og det naturfenomenet det refererer til, blir mye brukt i kunstnerisk sammenheng og i populærkulturen.

Se også
-------

* Tussmørke
* Midnattssol
* Mørketid
* Purpurlys

Noter
-----

1. ↑  Et liknende importord *la hora azul* brukes i spansk.[]

Referanser
----------

1. ↑  Verfaillie, Roland (2011), *L'heure Bleue*, San Francisco: Purple Onion Press,  .

Eksterne lenker
---------------

* (en) Blue hour – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* 

| * v
* d
* r
Tider på døgnet |
| --- |
| Demring i Taritari (Nueva Esparta, Venezuela) | Natt **·** Demring **·** Soloppgang **·** Morgen **·** Formiddag **·** Middag **·** Dag **·** Ettermiddag **·** *Terminator* **·** Solnedgang **·** Den blå timen **·** Skumring **·** Tussmørke **·** Mørke **·** Kveld **·** Midnatt | Solnedgang i Knysna (Western Cape, Sør-Afrika) |
**Akkajaure** (lulesamisk: *Áhkájávrre*) er en innsjø i Jokkmokk og Gällivare kommuner i Norrbottens län i landskapet Lappland i Sverige. Innsjøen befinner seg nordvest for Stora Lulevatten. Akkajaure er et regulert vannmagasin og oppstod ved byggingen av kraftverket ved Suorvadammen. Under det som idag er vannoverflaten lå tidligere et antall mindre innsjøer og mange kvadratkilometer med land for reinbeite. Akkajaures størrelse varierer mellom 94 og 242 km². Vannstanden ligger mellom 423 og 453 meter over havet.

Sjøens økologiske status klassifiseres som «dårlig», vesentlig på grunn av vannstandsvariasjoner. Kjemisk er sjøen betydelig påvirket av luftbårne forurensninger, spesielt polybromert difenyleter PBDE (flammehemmere) og kvikksølvforbindelser. Dette gjelder generelt alt vann i Skandinavia.

Området omkring Akkajaure er sommerstid det vestlige kjerneområdet for Sirges sameby. Det anvendes som sommer-, høst- og vårbeite for rein. Om sommeren er det et intensivt kalvings- og brunstområde samt et område for merking av reinkalver. Et stort antall faste reindriftsanlegg finnes innenfor området og benyttes til merking av kalver og slakting. Der er det også oppført reinvokterhytter og samiske høyløer.

Sør for Akkajaure ligger fjellet Áhkká.

Etymologi
---------

Navnet er hentet fra Samisk mytologi hvor *Áhkká* er den samiske gudinnen som stod for alt det kloke og skjønne i verden, og hvor jávrre er den lulesamiske benevnelsen for innsjø. Dette forklarer også grunnen til at «áhkká» i det samiske språket brukes som et samisk navn på bestemødre og andre gamla (kloke) koner. Jmf forøvrig det nå utdødde akkalasamiske språket. På finsk brukes ordet «akka» om gamle koner i sin alminnelighet.

Akka er også navnet på ledergåsen i Selma Lagerlöfs bok Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige, på grunn av hennes rolle som gammel og klok.

Se også
-------

* Liste over innsjøer i Skandinavia

Referanser
----------

1. ↑   Vattendirektivet - 2016 rapportering, cdr.eionet.europa.eu, utgitt 11. april 2017, besøkt 7. juni 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Sveriges sjöar» (PDF). Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut. Besøkt 31. august 2016.
3. ↑  «Sjöareal och sjöhöjd» (PDF). Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut. Besøkt 22. september 2016.
4. ↑  «Sjödjup och sjövolym» (PDF). Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut. Besøkt 22. september 2016.
5. ↑  «Min karta». Lantmäteriet. Besøkt 24. mai 2021.
6. ↑  «Akkajaure». *Vatteninformationssystem Sverige*. Länsstyrelserna. Besøkt 2. februar 2024.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Akkajaure – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GeoNames **·** VISS
 |
**Tormod Knutson** (født 25. september 1863 i Fyrisdal i Telemark, død 19. oktober 1955) var en norsk skolemann, lærer, overlærer og forfatter.

Knutson ble utdannet ved Kristiansand lærerskole, og arbeidet først i Holst ved Tvedestrand og i Fjære ved Grimstad.

I 1902 kom han til Aker, og begynte å arbeide som lærer ved Grorud skole, etablert et par år tidligere. I 1913 ble han overlærer, en stilling han hadde til han gikk av med pensjon i 1934.

Han ble innvalgt i herredsstyret i 1904. Der satt han i fire perioder, men uten kontinuitet: Han frasa seg stort sett valg om han hadde anledning til det. Et par ganger stilte han som Venstres kanditat ved stortingsvalgene.

Knutson redigerte i mange år et tidsskrift for pelsdyravl. 

I Oslo er Tormod Knutsons vei på Grorud oppkalt etter ham.

Han er bror av kjemiker Einar Bergve, og sønnesønn av stortingsmann Tormod Knudsen Borgejorde.

Bibliografi
-----------

* *Villbassens gutteminner*
* *Vårt folks historie* (1934)

Referanser
----------

1. ↑  Folketelling 1910 for 0218 Aker herred
2. ↑  Gravferdsetaten i Oslo kommune

Kilder
------

* Side 269-270, *Aker 1837-1934*, Aker kommune, Oslo 1940

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
Oversettelsestyper
Tekstoversettelse
Kildetekst
​
2 516 / 5 000
Oversettelsesresultater
**Antônio de Castro Mayer** (født 20. juni 1904 i Campinas i Brasil; død 26. april 1991 i Rio de Janeiro) var en katolsk biskop som fra den katolske kirke pådro seg straffen ekskommunikasjon ved sin deltagelse i uautoriserte bispeordinasjoner.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Antônio de Castro Mayer ble født som et av tolv barn av Johann Mayer, en bayersk steinhugger, og hans kone Francisca de Castro, av brasiliansk bondeslekt.

### Prest

Etter å ha gått på mindreseminar og prestesseminar, studerte Mayer ved Det pavelige gregorianske universitet i Roma og ble ordinert til prest den 30. oktober 1927 av kardinal Basilio Pompili.

Etter sin ordinasjon underviste Mayer i filosofi, filosofihistorie og dogmatisk teologi ved presteseminaret i São Paulo. Etter å ha blitt medlem av katedralkapittelet, ble Mayer generalvikar i São Paulo i 1942 og og prelat ved Det pavelige katolske universitet i São Paulo i 1945.

### Koadjutorbiskop av Campos

Den 6. mars 1948 ble Mayer utnevntt av pave Pius XII til koadjutorbiskop av Campos og titulærbiskop av *Priene*. Han ble ordinert til biskopden 23. mai av den apostoliske nuntius til Brasil, erkebiskop [[Carlo Chiarlo}}. Medkonsekratorer var biskopen av Piracicaba, Ernesto de Paula, og biskopen av Jacarezinho, Geraldo de Proença Sigaud [[S.V.D.}} 

### Biskop av Campos

Med Octaviano Pereira de Albuquerques død den 3. januar 1949, etterfulgte Mayer ham som biskop av Campos.

Som konsilsfader deltok Mayer på alle de fire sesjonene i Det andre Vatikankonsil. Der var han medlem av *Coetus Internationalis Patrum*.[1] I tråd med sitt konservative syn, kjempet han mot frigjøringsteologi i Brasil.

Den 29. august 1981 aksepterte pave Johannes Paul II hans aldersrelaterte avskjedssøknad.

**Ulovlige bispeordinasjoner:** Under de ulovlige, men gyldige bispeordinasjonene som den suspenderte erkebiskop Marcel Lefebvre utførte den 30. juni 1988, var biskop Mayer medkonsekrator. Kandidatene for ordinasjon på den tiden var Bernard Fellay, Bernard Tissier de Mallerais, Richard Williamson og Alfonso de Galarreta. Både konsekratorene og de fire nyordinerte biskopene pådro seg straffen for ekskommunikasjon som følge av de uautoriserte bispevielsene. Den apostoliske personaladministrasjon *St. John Maria Vianney*, som går tilbake til biskop de Castro Mayer, benektet at ekskommunikasjonen var reell, med henvisning til det de så som en «kirkelig nødssituasjon», og det var grunnen til at de Castro Mayer fortsatte å forvalte sakramenter, spesielt konfirmasjoner og ordinasjoner, frem til sin død.
**Marco Tasca** OFM.Conv. (født 9. juni 1957 i Sant'Angelo di Piove di Sacco i provinsen Padova i Italia) er en italiensk ordensgeistliugt og katolsk erkebiskop av Genova.

Liv og virke
------------

### Bskgrtunn, konventualer

Marco Tasca sluttet seg til fransiskanerkonventualene den 29. september 1968 og gikk på ordenens egne seminarer i Camposampiero, Pedavena og Brescia. Etter at han ble uteksaminert fra skolen, fullførte han novisiatet fra 1976 til 1977 og avla midlertidige løfter den 17. september 1977. Fra 1977 til 1982 studerte Tasca filosofi og katolsk teologi ved *Istituto Teologico Sant'Antonio Dottore* i Padova. Den 28. november 1981 avl han høytidelige løfter i St. Antonius-basilikaen i Padova. 

### Prest

Marco Tasca ble presteviet den 19. mars 1983 i *Sant'Angelo di Piove di Sacco* av biskopen av Padova, Filippo Franceschi.

Etter ordinasjonen fortsatte Marco Tasca studiene i Roma, hvor han oppnådde en lisensiatsgrad i psykologi ved **Salesian Pontifical University** i 1986 og lisensiat i pastoralteologi i 1988. I løpet av denne tiden var han sjelesørger i sognet *San Giuseppe da Copertino* i Roma. 

Fra 1988 til 1994 ledet Tasca mindreseminaret for sin orden i Brescia. I 1994 ble han rektor for seminaret i den italienske ordens provinsen *Sant'Antonio di Padova*. Marco Tasca underviste også i psykologi og pastoralteologi ved *Istituto Teologico Sant’Antonio Dottore* og ved seminaret i Padova. I 2001 ble Tasca custos for konventualene i Camposampiero før han ble valgt til provinsminister i den italienske provinsen Sant'Antonio di Padova i 2007.

Fra 2007 til 2019 var Marco Tasca ordenens generalminister. I tillegg var han fra 2013 president for den juridiske kommisjonen innen den italienske superiorkonferansen. Tasca var også flere ganger president for konferansen for fransiskanske generalministre og fransiskanerfamilien. Marco Tasca deltok i 2012-synodene av biskoper om den nye evangeliseringen, 2015 om familien og 2018 om ungdom.

### Erkebiskop av Genova

Den 8. mai 2020 utnevnte pave Frans ham til erkebiskop av Genova. Emeritert erkebiskop av Genova, kardinal Angelo Bagnasco, ordinerte ham til biskop den 11. juli samme år; medkonsekratorer var emeritert biskop av Treviso, Gianfranco Gardin OFM.Conv. og emeritert regent for den apostoliske pønitens, kuriebiskop Gianfranco Girotti OFMConv.
**New Shepard** er en gjenbrukbar amerikansk rakett for kastbaneferd, utviklet av selskapet Blue Origin. Den første flyvningen ble gjort ifra Corn Ranch i Texas den 29. april 2015.

Raketten består av et rakettrinn som drives av selskapets egenutviklede BE-3-rakettmotor.

Raketten er utviklet for å bære en kapsel med betalende romturister til drøyt 100 km høyde. På 100 km høyde går den såkalte Kármánlinjen, og alle som krysser den kan kalle seg romfarer.

Straks innen raketten og kapselen når sin høyeste høyde separeres kapselen fra raketten. Raketten gjør en kontrollert vertikal landing ved hjelp av sin rakettmotor. Kapselen lander med hjelp av fallskjermer.
Både raketten og kapselen er gjenbrukbare.

Den første bemannede flyvningen er planlagt til den 20. juli 2021.

Referanser
----------

1. ↑  «Wally Funk will fly to space on New Shepard’s first human flight» **(engelska)**. Blue Origin. 1. juli 2021. Besøkt 2. juli 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
**Tubesnakes** er et norsk bluesrock band. Det ble dannet i 1994, og har gjennom årene turnert "halve" Norge, også sammen med diverse gjester. I tillegg har de turnert og jobbet med studio album i USA. Siden Tubesnakes slapp den andre CD-en "Texas Minded" i 2002, der de fikk strålende kritikker av både blues-elskere og andre musikk-elskere over hele verden, har deres elektriske Texas-style blues-rock med undertoner av British Blues blitt mer og mer populær. Bandets grunnbesetning består av: Rolf Martin Haldorsen (git/vok), Johnny Stensletten (bass), Per Inge Stensletten (trommer/perk), Per Kenneth Hauan (tangentinstrument).

Første CD kalt "Tubesnakes" kom ut i 1998, oppfulgt av "Texas Minded" (Sonor Records) i 2002, "Walking" (Sonor Records) 2015 og "Tarred and Feathered" (TS Records) 2019.

Tubesnakes har delt scene og/eller samarbeidet med navn som: Omar & The Howlers, Alan Haynes, John McVey, Deborah Coleman, Peter Green, Gary Moore, Slade, Jeff Healey Band, Bluebirds, Vidar Busk samt flere andre norske og utenlandske artister.

Bandmedlemmer
-------------

### Siste medlemmer

* Johnny Stensletten: Bass, (1994- )
* Per Inge Stensletten: Trommer/perk (1994 - )
* Per Kenneth Hauan: Orgel/piano, (2003 - )
* Rolf Martin Haldorsen: Git/vok (2014 - )

### Tidligere medlemmer

* Lars Vad: Git/vok (Død) (1994 - 2013)
* Rune Rødne: Orgel/Piano (2002-2003)

Diskografi
----------

### Album

* Tubesnakes, Tubesnakes (1998)
* Tubesnakes, *Texas minded, Sonor Records* (SONCD 2012, 2002)
* Tubesnakes, *Walking* Sonor Records (SONCD 8011, 2015)
* Tubesnakes, *Tarred and Feathered* (TS Records, 2019

### Singler

* Tubesnakes, *Sixpence for the Shoe* (2018)
* Tubesnakes, *One! Two! Three! Four!* (2019)
* Tubesnakes, *The Best of Me* (2022)
* Tubesnakes, *Swimming in the Deep* (2023)

Referanser
----------

1. ↑  «Tubesnakes.com». Besøkt 16. januar 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Misjonsbåten «Fredsbudet»** seilte langs norskekysten med evangeliet og var et av fellestiltakene til pinsebevegelsen i Norge. Inntektene til driften var basert på friville gaver og støtte fra enkeltpersoner og pinsemenigheter i Norge. Den økonomiske driften var i perioder vanskelig.

Da «Fredsbudet» begynte å besøke små kystsamfunn var oppmøtet stort, samtidig bodde det mennesker på langt flere små og ofte veiløse samfunn langs norskekysten. I dag er dette helt forandret. Mange steder er avfolket eller fraflyttet, og fiskere bor komfortabelt i moderne fiskebåter som kun er inne til land for å losse fangsten.

Fredsbudet stoppet gjerne opp ved små lokalsamfunn langs kysten. Tradisjonelt har det vært holdt møter og bibeltimer, samt evangelisering på stedene som har blitt besøkt. I snitt har det de siste årene, fra 1995 til 2005, vært om lag 6–7 000 møtebesøkende hvert år.

«Fredsbudet» 1952–1979
----------------------

Den første misjonsbåten kalt «Fredsbudet» ble kjøpt i 1952 og seilte i 28 år fram til 1979.

«Fredsbudet» 1979–2007
----------------------

I 1980 ble den erstattet av MS «Vestgar», en tidligere langrutebåt for Øygarden, utenfor Bergen.

Vinteren 2005–2006 hadde båten en større ombygning og modernisering av lugarer og toaletter. Det ble også laget en plass på dekk, slik at det kunne holdes friluftsmøter ved kaikanten.

«Fredsbudet» hadde de siste årene sertifikat som opplæringsfartøy og kunne ha praksisplasser for sjøfolk både i maskinrommet og på dekk.

I juni 2007 ble båten solgt delvis på grunn av høye driftskostnader, men mest fordi den stod ovenfor en omfattende og kostbar nødvendig ombygnig. Ombygningen var nødvendig for å kunne få seile videre. Båten ble solgt tilbakt til Øygarden ved Bergen og fikk tilbake navnet «Vestgar». Den skal tilbakestilles til sin opprinnelig utgave som rutebåt og bli et levende kulturminne.

Referanser
----------

**Fotnote**

1. ↑  Nyfelt. 2005.

**Kilde**

* Nyfelt, Kai. 2005. *«Fredsbudet» vil satse friskt*, Korsets Seier, 14. oktober 2005.

Eksterne lenker
---------------

* Bilde - «Fredsbudet» 1952–1979[*død lenke*]
* Bilder - «Fredsbudet» 1979–2007
* Den Norske Pinsebevegelsen[*død lenke*]
**DS «Aktiv»** var et lasteskip bygget av Stavanger Støberi & Dok som byggenummer 60. Skipet ble overlevert til skipsreder A. Chr. Hein & Søn i Arendal i 1909. Skipet ble videresolgt til Severnoje Gosudarstvennoe Morskoe Parokhodstvo (SGMP) i 1918 til det som da var blitt til Sovjetunionen. Hun ble omdøpt til «Revoljucija» (russisk for Revolusjon) og fikk hjemmehavn i Arkhangelsk.

Etterhistorie
-------------

Under andre verdenskrig gikk «Revoljucija» i konvoitrafikk. Sammen med lasteskipet «Kama», forlot «Revoljucija» Kola bay som en del av konvoien KB-35. De ble eskortert av minesveiperen (T884) No 34 og patruljeskipet SKR-20. Ved Litskieøyene fikk skipet motorvansker og måtte stoppe. «Kama» fortsatte sammen med patruljeskipet mot Arkhangelsk, mens minesveiperen ble igjen for å se etter «Revoljucija». 3. desember 1944 oppdaget den tyske ubåten U-1163 de to skipene. Klokken 01:00 skjøt U-1163 den første torpedoen mot det han trodde var to patruljeskip, men bommet. Fire minutter senere skjøt de neste torpedo. Denne traff «Revoljucija» som sank på 20 sekunder. Hele mannskapet på 23 omkom.

Eksterne lenker
---------------

* Stavanger Støberi & Dok Arkivert 8. desember 2010 hos Wayback Machine.
* Uboat.net – Revoljucija
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

Büsums amts utbredelse
**Büsums amt** (tysk:  *Amt Kirchspielslandgemeinde Büsum*) var et amt i kretsen Ditmarsken i delstaten Schleswig-Holstein, Tyskland. Büsums amt talte 5 kommuner og 1 by, og var sentrert rundt byen Büsum, som også var amtets administrasjonssenter. I 2005 hadde amtet ca. 7000 innbyggere.

1. januar 2008 ble Büsums amt, Wesselburens amt og byen Wesselburen slått sammen til Büsum-Wesselburens amt.

Inndeling
---------

Büsums amt var delt inn i disse byene og kommunene (*Städten* og *Gemeinden*):

|  |  |
| --- | --- |
| **Kommunenavn** | **Innbyggere** |
| Büsum (by) | 4867 |
| Büsumer Deichhausen | 348 |
| Hedwigenkoog | 280 |
| Oesterdeichstrich | 297 |
| Warwerort | 303 |
| Westerdeichstrich | 931 |
|

Våpen
-----

Büsums amts våpenskjold avbildet St. Klemens, skytshelgen for seilere og fiskere; området har nemlig nær tilknytning til fiske og sjøfart. Motivet spiller også på at den største kirken i Büsum er oppkalt etter akkurat St. Klemens.

| * v
* d
* r
Amt og amtsfrie byer i Ditmarsken |
| --- |
| Amt og amtsfrie byer1 etter 2008 | *Brunsbüttel* **·** Burg-Sankt Michaelisdonn **·** Büsum-Wesselburen **·** Eideren **·** *Heide* **·** Heides omland **·** Marne-Nordsjø **·** Midtre Ditmarsken |  |
| Amt og amtsfrie byer1 1970–2008 | Albersdorf **·** *Brunsbüttel* **·** Burg-Süderhastedt **·** Büsum **·** Eddelak-Sankt Michaelisdonn **·** *Friedrichskoog* **·** *Heide* **·** Heideland **·** Hennstedt **·** Lunden **·** *Marne* **·** Marneland **·** *Meldorf* **·** Meldorfland **·** Tellingstedt **·** Weddingstedt **·** *Wesselburen* **·** Wesselburen |
| 1 Amtsfrie byer er markert i kursiv. |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Norge.no** er en veiviser til innbyggerretta digitale tjenester (selvbetjeningsløsninger) fra statlige virksomheter, fylkeskommuner og kommuner. Den skal gi informasjon om hvordan innbyggere kan kommunisere på nett med det offentlige, som innlogging til digitale tjenester og valg av digital postkasse. Portalen har versjoner på bokmål, nynorsk og engelsk. 

Ansvaret for Norge.no ligger hos Digitaliseringsdirektoratet.

Historikk
---------

Internettportalen www.norge.no ble lansert 24. januar 2000, etter at regjeringen og styret i KS hadde besluttet at det skulle etableres en felles inngang til offentlig informasjon på Internett. Redaksjonen for Norge.no ble lagt til Leikanger i Sogn og Fjordane.

Den 1. januar 2002 ble Opplysningstjenesten i staten en del av organisasjonen Norge.no. 

Norge.no ble etablert som et nasjonalt prosjekt administrert av Fylkesmannen i Sogn og Fjordane. Fra 1. januar 2005 ble Norge.no en egen virksomhet underlagt Fornyings-, administrasjons- og kirkedepartementet. I tillegg til ansvar for forvaltning og utvikling av portalen og svartjenesten (opplysningstjenesten) hadde Norge.no ansvar for å utarbeide kvalitetskriterer for offentlige nettsteder og ansvar for utvikling av Minside, som var en felles inngang til digitale tjenester fra det offentlige. 

Den 18. desember 2006 ble innbyggerportalen Minside åpnet. Etter planen skulle portalen åpnet 31. desember 2005, men åpningen ble utsatt på grunn av problemer med valg av autentiseringsløsning. Norge.no ble med virkning fra 1. januar 2008 slått sammen med Statskonsult og E-handelssekretariatet til Direktoratet for forvaltning og IKT (Difi). Den 31. mai 2012 ble Minside lagt ned.. De fleste digitale tjenestene (selvbetjeningsløsningene) som lå på Minside, ble gjort tilgjengelige via Norge.no. 

Den 18. mars 2013 ble Norge.no lagt om til å bli en katalog over digitale tjenester fra det offentlige. Svartjenesten ble lagt ned fra samme dato. Den 15. januar 2015 ble en ny versjon av Norge.no lansert. I tillegg til å inneholde digitale tjenester fra det offentlige, er Norge.no hovedkanal for informasjon om hvordan innbyggerne kan skaffe seg en digital postkasse og kommunisere på nett med det offentlige.

Referanser
----------

1. ↑  Minside er historie, men noen tjenester lever videre Arkivert 24. februar 2015 hos Wayback Machine. difi.no

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Kvalitetskriterer for offentlige nettsteder Arkivert 18. juni 2010 hos Wayback Machine.
**Solbergsenteret** er et lokalsenter i Solbergelva, langs Gamle riksvei med Solbergbanen og Solberg skole som nærmeste naboer. Sentret har matbutikk, frisør, apotek, optiker, klesforretning, blomsterbutikk, post i butikk og restaurant.

Senteret åpnet 2. april 1987 og bygd av PK Eiendom A/S. Kun to år tidligere åpnet "Spareland" i Krokstadelva, bedre kjent som Buskerud storsenter. Utbyggeren hadde store planer for senteret som skulle inneholde forretninger, bank, post, frisør og legekontor. Etter kort tid skulle det vise seg at verken bank, post eller legekontor ønsket å etablere seg i senteret og butikkene som startet opp i bygget gikk konkurs, en etter en. Etter rundt tre til fire år uten leieinntekter ble bygget forsøkt solgt flere ganger. 18. november 1993 åpnet Kiwi en ny butikk i senteret etterfulgt av flere mindre forretninger og blåste nytt liv. Kiwi ble også eier av bygningen som nå (2024) eies av Norgesgruppen Eiendom. I 2008 ble bygningen rehablitert og utvidet fra en opprinnelig grunnflate på 2300 m² til 4800 m². Det nye bygget fikk også to nye etasjer med 34 leiligheter.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  «Politisk strid om 40 nye arbeidsplasser». *Fremtiden*. Drammen. 16. oktober 1989. s. 3. CS1-vedlikehold: Dato og år (link)
3. ↑  «NYÅPNING i Solbergsenteret!». *Fremtiden*. Drammen. 18. november 1993. s. 27. CS1-vedlikehold: Dato og år (link)
4. ↑  «Solbergsenteret, Solbergelva». *www.norgesgruppeneiendom.no*. Besøkt 2. februar 2024.
5. ↑  e-post, Del på FacebookDel på TwitterDel på LinkedInDel via (20. oktober 2008). «Solbergsenteret». *www.bygg.no* **(norsk)**. Besøkt 2. februar 2024.
**FLK «Guvernøren»** var et flytende hvalkokeri eid av den norske rederen Haldor Virik gjennom selskapet A/S Odd. Skipet ble bygget i 1891 som lasteskip DS «Europe» ved Palmer's Engineering Co. Ltd. i Newcastle, England for National Steamship Company i Liverpool. I 1907 ble hun solgt til Atlantic Transport Comapany, Liverpool, og omdøpt «Mobile». Hun ble på nytt solgt i 1911, denne gang til A/S Quilimane (Thøger Andresen, Larvik) og omdøpt «Thøger».

Fra november 1911 til mai 1912 ble skipet bygget om til hvalkokeri ved Framnæs Mekaniske Værksted i Sandefjord. Det var den til da mest omfattende ombyggingen foretatt ved verftet, og kokeutstyret var det mest moderne på markedet.

Etter en svak fangstsesong utenfor Afrika-kysten, ble «Thøger» i 1913 kjøpt inn av Haldor Virik i Sandefjord og omdøpt FLK «Guvernøren». Gjennom hvalfangstselskapet Odd hadde Virik lisens til å drive fangst i Antarktis. I sin andre fangstsesong, liggende i Wilhelmina Bay på vestsiden av Antarktishalvøya, brøt det ut brann om bord. Både skipet og lasten, bestående av 16 615 fat hvalolje, gikk tapt. Ingen av besetningen omkom.

Odd hadde fra 1919 til 1921 et annet flytende kokeri ved navn «Guvernøren».

Se også
-------

* Liste over flytende hvalkokerier

Referanser
----------

1. ↑  Ian B. Hart (2006). *Whaling in the Falkland Island Dependencies 1904–1931. A history of shore and bay-based whaling in the Antarctic* **(engelsk)**. Pequena. s. 118. ISBN 0955292409.

Eksterne lenker
---------------

* 1913 DS/Flk GUVERNØREN (1)(004191302) lardex.net
Tullio Abbate og Ayrton Senna under Monaco F1 Grand Prix 
**Tullio Abbate** (født 15. juli 1944 i Tremezzina i Italia, død 9. april 2020 i Milano) var en italiensk forretningsmann og motorbåtracer, grunnlegger av det selskap som fikk bære hans navn.

Liv og virke
------------

Tullio Abbate var den eldste av båtbyggeren Guido Abbates og hans hustru Paolas tre sønner. Han var allerede som sekstenåring en fremgangsik racerbåtfører; han vant European Powerboat Championship i Cannes i 1960 som co-pilot. Tre år etter vant han «Regatta Centomiglia del Lario» med en racerbåt designet og tegnet av ham selv.

I 1975 overtok han farens skipsverft i Tremezzo, utviklet selskapet ytterligere og introduserte bruken av moderne glassfiber. Hans nr. 5 i «Centomiglia del Lario»-regattaen ble del av selskapets logo. Selskapet, som gikk under navnet *Tullio Abbate Group Srl*, var basert i Mezzegra ved Lago di Como. Det produserte 250 til 300 speedbåter per år fra midten av 980-årene av. Første suksessmodell var «Sea Star», som det ble bygd flere tusener av. Så fulgte det flere serier. Den største var 80 fot lang.

Abbate var på vinnerlistene med over 250 seirer i konkurranser siden 1960; han satte også en rekke rekorder. Den siste var i 1997, da han kom over 223 km/h.

Niki Lauda, Keke Rosberg og Riccardo Patrese tok båtturer med Tullio Abbate; Ayrton Senna gav sitt navn til et av Abbates båtprosjekter. Dette gjald en 12,90 meter lang racerbåt, kalt «Senna 42 Evolution». Tullio Abbates mest innovative prosjekter var «Superiority 60» og «Exception 70», designer av Giorgetto Giugiaro (Italdesign Giugiaro).

Han døde i en alder av 75 år på sykehuset San Raffaele i Milano, av covid-19.

Referanser
----------

1. 1 2   www.laprovinciadicomo.it[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «L'addio a Bruno Abbate Lacrime sul "suo" lago». *ilgiorno.it*. Besøkt 9. april 2020.
3. 1 2  «Tullio Abbate ci ha lasciati». *Ruoteclassiche*. Besøkt 14. oktober 2020.
4. ↑  «Coronavirus – È morto Tullio Abbate, costruttore e leggenda della motonautica comasca». *comozero.it*. Besøkt 9. april 2020.
5. 1 2  Gian Basilio Nieddu. «Coranavirus si prende Tullio Abbate, la sua ultima sfida fu elettrica». *Vaielettrico*. Besøkt 14. oktober 2020.
6. 1 2  «Ci ha lasciati Tullio Abbate, il celebre costruttore nautico». *ilsalottodelcalcio.it*. Arkivert fra originalen 16. oktober 2020. Besøkt 14. oktober 2020.
7. 1 2 3  «Coronavirus, muore Tullio Abbate, leggenda della motonautica amico di Senna e Maradona». *Corriere.it*. Besøkt 14. oktober 2020.
8. ↑  «Die schnellen Schönen». *boote Magazin*. Besøkt 9. april 2020.
9. ↑  È morto Tullio Abbate pilota e costruttore, simbolo del lago Laprovinciadicomo.it
10. ↑  «L'addio a Tullio Abbate - Focus - WorldNews». *formulapassion.it*. Besøkt 14. oktober 2020.
11. ↑  «E' morto Tullio Abbate, aveva fatto correre sul mare da Senna a Madonna». *Il Secolo XIX*. Arkivert fra originalen 27. oktober 2020. Besøkt 14. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Company website
**FLK «Maudie»** var et flytende hvalkokeri eid av de norske hvalfangstselskapene Hvalen og Hektor, begge disponert av Nils Bugge i Tønsberg. Hun ble kontrahert som tankskipet «War Peshawa», men ble overtatt av Bugge under bygging og ferdigstilt som hvalkokeriet «Maudie» til nesten samme spesifikasjon som Hektors FLK «Ronald», verdens første spesialbygde hvalkokeri. Fra 1922 til 1931 opererte hun ved Hektors landanlegg på Deceptionøya. Sesongen 1934/35 var hun hjelpekokeri for FLK «Pioner» under pelagisk fangst i farvannet mellom Bouvetøya og Sør-Shetlandsøyene.

I 1937 ble «Maudie» solgt til Finland og omdøpt DS «Angra». Hun gikk deretter i fraktefart på Sør-Amerika. I 1942 ble hun igjen solgt, denne gang til Finland-Amerika Linjen, og skiftet navn til DS «Mercator». Under krigen fraktet hun hovedsakelig jernmalm fra Luleå til Tyskland. 2. september 1944 kuttet Finland sine diplomatiske forbindelser til det nasjonalsosialistiske Tyskland mens «Mercator» lå i Danzig. Skipet ble beslaglagt og mannskapet på 32 sendt til Stutthof konsentrasjonsleir.

Etter at britene beslagla skipet i 1945 og omdøpte det «Empire Crouch», ble hun tilbakelevert de finske eierne i 1946. I 1952 ble hun solgt til Finska Ångfartygs Aktiebolaget, deretter i 1956 til J. Nurminen i Helsingfors og omdøpt «Ruth Nurminen».

Se også
-------

* Liste over flytende hvalkokerier

Referanser
----------

1. ↑  
Ian B. Hart (2006). *Whaling in the Falkland Island Dependencies 1904–1931. A history of shore and bay-based whaling in the Antarctic* **(engelsk)**. Pequena. ISBN 0955292409.

Eksterne lenker
---------------

* Ship Card #2438 Finnish Mercantile Marine Database
* Standard WWI ships www.mariners-l.co.uk
* SS Maudie Arkivert 16. juni 2012 hos Wayback Machine. Clydebuilt database