recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Willy Christian Simonsen** (født 13. september 1913 i Kristiania, død 4. desember 2003) var en norsk tele- og radiopioner og motstandsmann. Han var sivilingeniør, utdannet som diplomingeniør ved teknisk høyskole i Dresden i 1938 og med jobb som radioingeniør på Elektrisk Bureau fra 1938 til 1939. Han fikk deretter jobb som laboratorieingeniør på Christian Michelsens Institutt i Bergen fra 1939 til 1941.

Andre verdenskrig
-----------------

Han arbeidet som forsker i Bergen under det tyske angrepet på Norge i 1940. Han ble fort involvert i motstandsbevegelsen, og sto bak et prosjekt med å avlytte tysk telefonkommunikasjon mellom Bergen og Oslo, og videreførte denne informasjonen til England. 

Simonsen ble arrestert i 1941 av Gestapo, men ble reddet i en militær aksjon der motstandfolkene Arne B. Mollén og Roar Opsahl kom i tyske uniformer på Ullevål sykehus for å hente Simonsen og andre fanger til «avhør». Simonsen var havnet på sykehuset etter å ha blitt innpodet med en dysenteri-bakteriekultur for å fremprovosere sykdom.

Simonsen kom seg så til England, hvor han arbeidet i radioproduksjonen for den britiske krigskommando. Han konstruerte Sweetheart radioen, en radio konstruert for bruk av motstandbevegelsen. Da krigen var slutt, var Simonsen et år radioteknisk konsulent for Forsvarets overkommando.

Selskaper
---------

Etter krigen, i 1946, opprettet han Simrad (Simonsen Radio AS), et firma for å produsere radiotelefoner for fiskeflåten. Firmaet ble senere et heleid datterselskap av Kongsberg Maritime. I 1970 startet han selskapet Simonsen Telecom, som produserte manuelle og senere automatiske mobiltelefoner.

Heder
-----

I 1989 ble Willy Simonsen utnevnt til Ridder 1. klasse av St. Olavs Orden for industriell nyskaping.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Willy Christian Simonsen, Norsk biografisk leksikon ID Willy\_Simonsen, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* *Spioner i eget land*, Magne Lein, Genesis. ISBN 82-476-0280-6
* *Hvem Hva Hvor* 1990 ISBN 82-516-1267-5

Eksterne lenker
---------------

* IDG.no – Norge kunne aldri fått sitt Nokia[*død lenke*]
* Ostlendingen.no – Da Norge var ledende på mobilteknologi[*død lenke*]
* Porsgrunn Folkebibl. – Episoder med N.S. og tyskerne under krigen Arkivert 27. mars 2008 hos Wayback Machine.
* Marinelink – Simrad Co-Founder Willy Simonsen Dies (Engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Fangeregisteret

 |

Portal: Andre verdenskrig
**Rygja** er en sauerase danna i Rogaland ved kryssing av den stedegne sauen med engelske raser (sutherland, leicester og sjeviot). Dette er en velbygd sau, og ulla er nesten helt fri for marghår. Rygjasauen er nå utbredt over store deler av landet. 13 % av dyra i Sauekontrollen er rygja.

Historie
--------

Utgangspunktet for rygjasauen var at import av forskjellige saueraser som hadde blitt blandet med den lokale sauen hadde ført til en svært uensartet sauebestand i Rogaland. I det sterke sauemiljøet i området var det blitt uviklet flere lokal- og gårdstyper av sau og det ble bestemt at man skulle satse på en av disse for å ha en rase man kunne drive effektiv avl på. Slike lønnsomme blandingstyper ble vist på sauesjå, første gang i 1907 og i 1912 ble en type fra Eigersunddistriktet valgt ut. Arbeidet med å stabilisere typen ble satt igang, og rygjasauen ble godkjent som rase i 1924. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki
 |
**Heinrich Keimig** (født 12. juni 1913, død 15. januar 1966 i Offenbach am Main) var en tysk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.

Keimig ble olympisk mester i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det tyske laget som vant håndballturneringen. Det var første gang håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. til 14. august. Tyskland vant alle sine fem kamper, i finalerunden beseiret de Ungarn med 19-6, Sveits med 16-6 og Østerrike med 10-6. Keimig spilte en kamp som målvakt i OL-turneringen.

Under Andre verdenskrig ble han hardt såret som *feldwebel* i september 1941 i Nord-Afrika, og satt i krigsfangenskap til 1949.

OL-medaljer
-----------

* 1936 Nazi-Tysklands flagg Berlin – Gull **Gull** i håndball (Tyskland)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Heinrich Keimig – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Heinrich Keimig – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Heinrich Keimig – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Den ødelagte leiren
**Massakren i Tel el Zaatar** skjedde den 12. august 1976 under den libanesiske borgerkrigen, i den palestinske flyktningleiren Tel el Zaatar i Libanon. Høyreorienterte kristne militser, ledet av falangistene, okkuperte flyktningleiren og skjøt og drepte et stort antall flyktninger.

Hendelsesforløp
---------------

Det begynte med et beleiringsforsøk som varte i flere måneder, og den 12. august fikk militsene kontroll over flyktningleiren. Beleiringen tok såpass lang tid grunnet at innbyggerne fikk støtte fra Syria. Da kontrollen over leiren var et faktum, ble innbyggerne tvunget til å evakuere — eller etnisk renset — i retning av det muslimskstyrte området Vest-Beirut. Under evakueringen ble det hevdet flyktningene ha ha blitt skutt ned av militsene med maskingevær, og andre ble drept inne i leiren med skytevåpen, granater og kniver. Det ble også hevdet det fant sted et stort antall voldtekter. Leiren i seg selv ble fullstendig ødelagt.

Reaksjoner
----------

Massakren medførte kraftig kritikk mot Syria, både i den arabiske verden og internasjonalt. Det sies også at hendelsen bidro til den voksende sunnimuslimske disputten i det alawittstyrte landet. Som et resultat avsluttet Syria sitt motstandsarbeid mot PLO og LNM, og godtok Den arabiske ligas beslutning om å midlertidig avslutte borgerkrigen.

Referanser
----------

1. ↑  Michael Hanne (2004). Creativity in Exile. Rodopi. s. 168. ISBN 904201833X.
2. ↑  Noam Chomsky (1999). Fateful Triangle: The United States, Israel, and the Palestinians. South End Press. s. 372-373. ISBN 089608601 Sjekk `|isbn=`-verdien: length (hjelp).
3. 1 2  Ibrahim Halawi (7. april 2015). «The siege of Tal al-Zaatar». *Assad and the Palestinians: from Tal al-Zaatar to Yarmouk*. al-Araby. Besøkt 24. november 2015.

Anbefalt litteratur
-------------------

* William Harris, *Faces of Lebanon. Sects, Wars, and Global Extensions* (Markus Wiener Publishers, Princeton, USA 1996)
* Helena Cobban, *The Making of Modern Lebanon* (Hutchinson, London, UK 1985, ISBN 0091607914)
Air Spania Bristol Britannia i flukt
Air Spain DC-8
**Air Spain** var et spansk charterseskap som opererte fra 1965 til 1975. Hovedbasen lå på Son Sant Joan lufthavn i Palma de Mallorca, Balearene.

Air Spania erklærte seg konkurs i 1975, og dets flåte ble solgt året etter.

Historie
--------

Air Spain ble etablert i januar 1965 av general Rafael García Valiño og Banco del Noroeste. Selskapers direktør var José Maria Rivero de Aguilar og operativ leder var oberst Carbó. Begge var slektninger av grunnleggeren, general García Valiño og begge hadde militær bakgrunn, noe som lettet deres forhold til spanske luftfartsmyndigheter og gjorde det mulig å få driftstillatelse og konsesjoner, en vanlig praksis i Franco-Spania.

Flyselskapet startet sin virksomhet i mai 1967 med to ex British Eagle Bristol Britannia turboprop fly. Med sikte på å modernisere flåten, ble Britannia erstattet mellom 1971 og 1973 av ex Eastern Air Lines Douglas DC-8-20.
Som et resultat av økte driftsutgifter på grunn av lite passasjertrafikk i vintermånedene og olje-krisen i 1973 måtte flyselskapet legge ned virksomheten i februar 1975.

Destinasjoner
-------------

Air Spain var hovedsakelig rettet mot turismen i Spania som på den tiden var blomstrende. Internasjonale flyvninger ble operert mellom ulike europeiske byer og flyplasser på Balearøyene, Barcelona, Kanariøyene, Malaga, Alicante og Girona. Flyvninger ble  gjennomført charter basis, og nådde en topp i sommermånedene til destinasjoner i den spanske halvøy samt i Balearene.

Flåten
------

* 4 Bristol Britannia
* 6 Douglas DC-8-20

Referanser
----------

1. ↑  Planespotters - Air Spain
2. ↑  airliners.de - Air Spain
3. ↑  El Britannia en Air Spain Arkivert 22. desember 2015 hos Wayback Machine.
4. ↑  Aviation Corner
5. ↑  Air Spain - Airnieuws archives

Eksterne lenker
---------------

* Aerobernie - Air Spania
* Flyselskap - Spania
**Corscombe** er en landsby og verdslig sogn i distriktet West Dorset i grevskapet Dorset, midt mellom Yeovil og Beaminster. Den regnes gjerne som en forstad til Yeovil. Sognet omfatter også de små bosetningene Benville og Toller Whelme i sør. Ved folketellingen i 2011 hadde sognet og landsbyen en befolkning på 445 innbyggere.

Historie
--------

På høyere mark i landsbyen står sognekirken St. Mary som ble reist på 1400-tallet. Den ble restaurert i årene 1875-1877. I 1905 beskrev Frederick Treves kirken som en «vakker bygning» med en «overordentlig fin» situasjon. Bygningen Corscombe Court, som står i nærheten, er datert fra 1200-tallet og er delvis omgitt av en vollgrav. Den har en tiende-låve som delvis ble en gang benyttet av munkene fra klosteret Sherborne Abbey.

I 1685 fant oppgjøret etter slaget ved Sedgemoor sted i Corscombe. Slaget var en del av James Scott, 1. hertug av Monmouths, mislykkede opprør. Robert Fawn, som var fra Corscombe, hadde kjempet for Monmouth, og ble hengt sammen med tolv andre. Deres lik ble partert, kokt i tjære og utstilt offentlig. Omkring hundre fanger ble gitt til George Penne, som eide Weston Manor og Oak Farm. Han solgte de fleste av fangene som ufrie tjenere – i praksis nærmest slaver – til plantasjeeiere i Nord-Amerika og Vestindia. I 1690 viste Penne seg å være mindre lojal mot kongen, da han hjalp Vilhelm av Oranien mot Jakob II av England.

Personer fra Corscombe
----------------------

Sangeren og musikeren P.J. Harvey bodde tidligere i landsbyen. En annen kjent tidligere innbygger er Thomas Hollis (1720–1774), en filantrop som er spesielt kjent for sine generøse støtte til Harvard University. Kartotekprogramvaren som brukes av Harvards bibliotek heter *Harvard OnLine Library Information System*, et navn som er konstruert for å gi akronymet *HOLLIS*. Han var nokså eksentrisk. Da huset hans brant, kom han rolig gående ut med sitt bilde av forfatteren John Milton. Han tok ikke i seg alkohol, sukker eller melk, av frykt for å dø tidlig. Etter hans død ble han etter eget ønske gravlagt på et av sine egne jorder, som så ble pløyd over så det ikke fantes spor etter gravstedet.

Referanser
----------

1. ↑  «Area: Corscombe (Parish), Key Figures for 2011 Census: Key Statistics» Arkivert 21. oktober 2016 hos Wayback Machine. *Office for National Statistics*.
2. ↑  Gant, R. (1980): *Dorset Villages*, Hale, s. 105
3. ↑  Treves, F. (1905): *Highways and Byways in Dorset*, Macmillan, s. 286
4. ↑  Corscombe Court
5. ↑  West Dorset District Council: *Holiday and tourist guide*, ca.1983, s. 6
6. ↑  Blanchard, James R.: *PJ Harvey: Siren Rising*. Omnibus Press.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** GeoNames **·** GeoNames
 |
En servitør som er i ferd med å servere drikkevarer.
En **servitør** er en som serverer mat og drikke til gjestene, gjerne på en restaurant, men også i private hjem. Jobben til en servitør innebærer å istandsetting av alle typer lokaler for ulike arrangementer, dekking og pynting av bord, servering, tilbereding av retter ved gjestens bord og oppfølging av gjestene gjennom hele måltidet. Servitører har som regel en uniform, spesielt på temarestauranter.

Servitør er en fagutdanning på videregående skoles nivå, med grunnkurs i studieretning for restaurant og matfag, videregående kurs I i servitørfag på skole og to års læretid i bedrift. Våren 2005 var det 377 elever som fullførte serveringsfag på videregående kurs I.

Ved finere restauranter er gjerne servitørene formelt kledd.
I mange land er det vanlig å gi 10–20 prosent av regningen til servitørene i drikkepenger eller tips. For mange servitører er dette den viktigste inntektskilden ved siden av eventuell fast lønn. I Norge kan tips være inkludert i prisene, men det er ikke ofte tilfellet. Det er ulike meninger om bruk av tips.

**Servitrise** var hva det før var vanlig å kalle en kvinnelig servitør. Tidligere ble en servitør eller oppvarter kalt *kelner*. Ordet kommer fra det tyske *kellner* som stammer fra det latinske *cellarius*, det vil si «kjellermester». I tillegg fantes begrepene *spisesalstjenere* og *opvartere*.

Se også
-------

* Bartender
* Munnskjenk
* Vinkelner (Sommelier)

Referanser
----------

1. ↑  «Ulike oppfatninger om tips i Norge». dinside.no. 25.02.2010. Besøkt 26. mars 2023.
2. ↑   Arkivert 30. juni 2016 hos Wayback Machine. «Ved åpninga besto personalet blant annet av overkokk, underkokk og maskinister til dampmaskina samt «det nødvendige underordnede personale» som «opvartere» eller «spisesalstjenere».

Eksterne lenker
---------------

* (en) Waiters – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Utdanning.no sin yrkesbeskrivelse av servitør
* Fagplan for utdanning til servitør, fra Utdanningsdirektoratets nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GND **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
**Heinrich Müller** (født 18. oktober 1631, død 23. september 1675 i Rostock), var en tysk, luthersk teolog ved Universität Rostock.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Som barn var han legemlig svak, men kvikk i hodet. Som fjortenåring begynte han ved høyskolen i Rostock, og som 16-åring ble han innskrevet ved Universitetet i Greifswald. I 1650 begynte han ved Universitetet i Rostock og fikk i 1651 den akademiske graden magister.

### Karriere

Han reiste så til Johann Botsack i Danzig, deretter til Coelestin Myslenta i Königsberg. Han besøkte også Leipzig, Wittenberg, Lübeck, Lüneburg, Braunschweig, Wolfenbüttel, Helmstedt og Halle (Saale) hvor han møtte tidens viktigste teologer.

i 1652 ble han utnevnt til erke-diakon ved Mariakirken i Rostock. Han ble professor i gresk ved Universitetet i Rostock i 1659, og teologiprofessor og prest ved Mariakirken i 1662, samt superintendent i 1671. Müller hørte til de kirkemenn som, selv om de stod på den lutherske ortodoksis grunn, reagerte kraftig på det kirkelige livets forfall og virket for et varmere fromhetsliv. Gjennom det var han med på å legge grunn for pietismen. Han fikk flere kall til andre universiteter og prestestillinger i større byer, men hans kjærlighet til Rostock gjorde at han ble værende.

Hans oppbyggelsesskrifter, hvorav flere er oversatt til dansk og svensk, hører med til de mest leste i den lutherske kirke. Spesielt kan nevnes *Himmlischer liebeskuss* (1659), de to prekensamlingene *Apostolische* og *Evangelische schlusskette und kraftkern* (1663 og 1672), *Geistliche erquickstunden*(1664) og *Evangelischer herzensspiegel* som ble utgitt etter hans død (1679). Også som salmedikter gjorde Müller seg bemerket.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   LIBRIS, SELIBR 251793, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Faceted Application of Subject Terminology, FAST-ID 250363, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Heinrich Müller: *Nåde og Sannhet*. Det evangelisk-lutherske kirkesamfunn 1975.
* Heinrich Müller: *Guds Kærlighed : Betragtninger*. Danmark 1910.
* Heinrich Müller: *Kors, Bod og Bøn : Betragtninger over Davids 143. Salme*. Danmark, O. Olssen 1884.
* Heinrich Müller: *Aandelige Hviletimer*. Stavanger, Lønning 1866.
* Heinrich Müller: *Evangeliska hjertespegel*. Stockholm 1862.
* Heinrich Müller: *Heinrich Müller's grundige Forklaring af Søn- og Festdags-Epistlerne*. Danmark, Foreningen til christelige Opbyggelsesskrifters Udbredelse i Folket 1859.
* Heinrich Müller: *Evangeliske Hierte-Spegl som forestiller een Forklaring over all Søndagenes og Festernes Evangelier*. Danmark 1711.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU **·** Hymnary
 |
OSI-modellen| * 7 Applikasjonslaget
* 6 Presentasjonslaget
* 5 Sesjonslaget
* 4 Transportlaget
* 3 Nettverkslaget
* 2 Datalink-laget
* 1 Det fysiske laget
 |
| * v
* d
* r
 |

**Sesjonslaget** er det femte av de sju lagene i OSI-modellen. Det utfører tjenester for presentasjonslaget og benytter seg av tjenestene på transportlaget.

Sesjonslaget tilbyr mekanismen for håndtering av dialogen mellom applikasjonsprosesser hos sluttbrukerne, som kan være enten dupleks eller halv-dupleks. Laget kan også opprette synkroniseringspunkter, slik at overføringen slipper å starte helt forfra igjen hvis den blir avbrutt. Håndteringen av samkjøring av informasjon i flere strømmer, kanskje med forskjellige kilder, hører til på sessjonslaget. Helt konkret tar laget seg av slikt som synkronisering, og sørger for at ingen ser selvmotsigende versjoner av data.

Sesjonslaget er vanligvis fullstendig ubrukt, men det er nyttig ved noen tilfeller.

Et enkelt eksempel på nytten til sesjonslaget er videokonferanser. I en videokonferanse er det viktig at strømmene med lyd og bilde passer sammen, ellers vil ikke leppebevegelsene stemme overens med ordene som blir sagt.

Eksempler
---------

* AppleTalk Session Protocol (ASP)
* AppleTalk Data Stream Protocol (ADSP)
* Data Link Control (DLC)
* NBT
* NetBIOS
* NWLink
* Printer Access Protocol (PAP)
* Zone Information Protocol (ZIP)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Helles Spectrum
Dunkles Spectrum
Goethes fargesirkel
**Goethes farvelære**, **Om fargelæren** eller **Zur Farbenlehre** er en bok av Johann Wolfgang von Goethe som ble utgitt i 1810. Verket omfatter tre seksjoner: i) En didaktisk seksjon hvor Goethe presenterer sine egne observasjoner, ii) en polemisk seksjon hvor han presenterer sin sak mot Newton, og iii) en historisk seksjon. Den inneholder noen av de tidligste og mest presise beskrivelsene av fenomener som fargede skygger, refraksjon og kromatisk abberasjon.

Boken har fått stor innflytelse på kunstverdenen, spesielt blant prerafaelittene. J.M.W. Turner studerte fargelæren grundig, og refererte til den i titlene på flere malerier (Bockemuhl, 1991). Vasilij Kandinskij anså Goethes fargeteori for å være «en av de viktigste verkene».

Selv om Goethes verk aldri ble godt mottatt av fysikere, er et antall filosofer og fysikere kjent for å ha vært opptatt av den, blant annet Arthur Schopenhauer, Kurt Gödel, Werner Heisenberg, Ludwig Wittgenstein, Rudolf Steiner og Hermann von Helmholtz. Mitchell Feigenbaum var til og med overbevist om at «Goethe hadde rett med farger!» (Ribe & Steinle, 2002).

I boken bringer Goethe klarhet i hvordan fargen blir oppfattet i forskjellige sammenhenger, og anser Isaac Newtons observasjoner for å beskrive spesielle tilfeller. Goethe var mer opptatt av fargene som en sanseopplevelse, enn av Newtons matematiske modeller av fenomenet. Mens farger ble forklart av Newton som lys med forskjellig bølgelengde, mente Goethe at dette kun dannet det ytre fundamentet for fargene. Egentlige farger slik de oppfattes av oss ble antatt å være resultatet av møtet mellom lyset og øyet, som resulterte i en sanseopplevelse der de oppstod. I vitenskapen har man kommet til en forståelse for forskjellen mellom det optiske spekteret som Newton observerte, og fenomenet om menneskelig fargesansning som Goethe presenterte.

Goethes fargesirkel
-------------------

Goethe fremsatte en symmetrisk fargesirkel. Han skriver at «den kromatiske sirkelen ... [er] arrangert på en generell måte ifølge den naturlige rekkefølgen ... for fargene som er diametriske motsetninger til hverandre i dette diagrammet er de som gjensidig fremkaller hverandre i øyet. Så, gul trenger fiolett; oransje trenger blå, rød trenger grønn, og vice versa: så ... alle mellomliggende trinn fremkaller hverandre gjensidig; den enklere fargen trenger den sammensatte, og vice versa. (Goethes fargelære, paragraf #50).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Liten løvgreinbukk** (*Pogonocherus hispidus*) er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Denne arten er utbredt langs kysten av Sør-Norge.

Utseende
--------

En liten (4-6,5 mm), kraftig, brunspraglete trebukk. I likhet med *Pogonocherus hispidulus* har dekkvingene en spiss tagg i spissen, men *P. hispidus* er mindre enn den andre arten, og dekkvingenes lyse fremre del har en brun flekk i midten. Antennene er kraftige, med ganske lange børster, omtrent så lange som kroppen, leddene er nesten ensfarget brune. Hodet er stort og bredt, tett kledt med håraktige skjell. Pronotum er litt bredere enn langt, hvelvet, med en smal, skarp tagg midt på hver sidekant. Dekkvingene er brune, den fremste tredjedelen lyst gråbrun med en hjerteformet, brun flekk i midten. De har en spiss tagg ytterst i spissen. Beina er korte og svært kraftige.

Levevis
-------

Larvene utvikler seg i greiner av ulike løvtrær, særlig lind og villapal, den kan også gå på døde greiner av misteltein. Arten er ofte sammen med andre, små trebukker, for eksempel *Tetrops praeustus*, *Molorchus umbellatarum* og *Pogonocherus hispidulus*. Utviklingen tar to år, den voksne billen klekkes om ettersommeren eller høsten, men er lite aktiv før neste vår, da den lever fram til juli. Den er lett å overse da den har gode kamuflasjefarger og er ganske liten.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i hele Europa, og i Nord-Afrika. I Norge er det en sørlig art som forekommer langs kysten til Trøndelag.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
				+ Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
					- Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825 – ca. 315 arter i Europa
						* Stammen Pogonocherini
							+ liten løvgreinbukk, *Pogonocherus hispidus* (Linnaeus, 1758)

Litteratur
----------

* Ehnström, B. og Holmer, M. (2007): *Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna*. Skalbaggar: Långhorningar. Coleoptera: Cerambycidae. ArtDatabanken SLU, Uppsala. 298 sider. ISBN 978-91-88506-62-7
* Norges biller – *Pogonocherus hispidus*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Pogonocherus hispidus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Pogonocherus hispidus* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Pogonocherus hispidus* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Pogonocherus hispidus* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Pogonocherus hispidus* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *Pogonocherus hispidus* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Pogonocherus hispidus* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Pogonocherus hispidus* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Pogonocherus hispidus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
Hermetisme var en åndsretning på 200- og 300-tallet som forente gresk filosofi, særlig nyplatonisme, med egyptisk mytologi og magi. Man antok at guden / vismannen Hermes Trismegistos hadde skrevet flere av de hermetiske skriftene, hvorav *Corpus Hermeticum* og *Asklepios* er de mest kjente.   
Illustrasjon: fra en mosaikk i gulvet på katedralen i Siena, fra 1480-tallet.
***Poimandres*** (gresk: Ποιμάνδρης; latin: *Pimander*) er den første av i alt 18 tekster som angivelig skal være skrevet av gudeskikkelsen/magikeren Hermes Trismegistos, og som er kjent under det senere samlenavnet *Corpus Hermeticum*. Teksten er trolig skrevet omkring år 100, og er med det den eldste av de filosofiske hermetika-tekstene.

Teksten er en dialog mellom en mann (som i tekst nr 13 i CH identifiseres som Hermes) og hans forstand. Teksten kan derfor forstås som hvordan han «oppnår kontakt og sammensmeltning med den guddommelige forstand». Teksten inneholder en forklaring om verdens og menneskenes skapelse, og gir også «innsikt i hensikten med menneskets eksistens, og muligheten for å vende tilbake til himmelen». Teksten slutter med at Hermes innsettes som åndelig veileder, og «dermed innstifter av den hermetiske tradisjonen. Vi kan altså forstå hele teksten som en myte om hvordan hermetismen oppstod.»

Navnet «Poimandres» har en dobbel etymologi; på gresk betyr det *menneske-hyrden*, på egyptisk betyr det *forstanden til (solguden) Ra*, og begge betydningene gir mening i teksten.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Resonnement og sitat fra Christian Hervik Bulls innledning til *Hermes Trismegistos : gresk-egyptiske visdomstekster*, Oslo, 2010 ISBN 978-82-525-7463-0. Teksten er oversatt til norsk i denne antologien.

Eksterne lenker
---------------

* *Corpus Hermeticum*
* sacred-texts.com The Divine Pymander i John Everard første engelske oversettelse, 1650
* sacred-texts.com The Corpus Hermeticum i G.R.S. Meads engelske utgave fra 1906
* Ἑρμου του Τρισμεγιστου ΠΟΙΜΑΝΔΡΗΣ - Greske teksten av "Poimandres"

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Goharshadmoskéen** er en stor moské i Mashhad i Razavi-Khorasan-provinsen nordøst i Iran. Den ble bygget under timurid-dynastiet i første del av 1400-tallet. Moskéen tjener i dag som bønnerom i bygningskomplekset som betegnes som «Imam Rezas helligdom».

Historie
--------

Moskéen ble bygget på ordre fra Goharshad Begum som var gift med den mektige timuridherskeren Shah Rukh i 1418. Arkitekten var Ghavameddin Shirazi som var ansvarlig for mange av Shah Rukhs store bygninger, og bygningsarbeidere, konstruktører og dekoratører ble importert fra Shiraz og Isfahan.

Moskéen ble noe ombygd under safavidene og qajar-dynastiet. Den har fire iwaner (inngangsportaler) og en gårdsplass som måler 50 ganger 55 meter. Kuppelens høyde er 43 meter. Det har også en shabestan, et underjordisk, mer avkjølt lokale til bruk på sommeren. Flere inskripsjoner i mosaikk nevner navnet på safavidiske herskere som Shah Abbas, Shah Soltan Hussayn og Shah Soleyman, og som beskriver deres hengivenhet til helligdommen og deres bidrag til moskéen.

Den doble, forgylte kuppelen på moskéen ble delvis ødelagt av krigshandlinger 29. mars 1912 da Mashhad ble utsatt for russisk artilleriangrep. I 1960 ble det fastslått at kuppelen sto i fare for å falle sammen etter ytterligere skader under et opprør i 1935 og flere jordskjelv. Etter ordre fra shah Muhammed Reza Pahlavi ble mosaikken tatt ned og den ytre kuppelen revet og erstattet av en ny i armert betong. Mosaikken ble deretter satt tilbake. I 1960-årene ble også den østre iwanen revet og gjenoppbygd med det opprinnelige utseende.

Etter den islamske revolusjonen i 1979 ble helligdommen utvidet. En ny gårdsplass, *Sahn-e-Qods*, ble anlagt på baksiden av Goharshadmoskéen der basarene en gang hadde vært.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  Digital Library

Kilder
------

* «Digital Library, Imam Reza Shrine Complex: Gawhar Shad Mosque». Arkivert fra originalen 12. februar 2007. Besøkt 05.01.2020.

Litteratur
----------

* Arthur Upham Pope (1965). *Persian Architecture: The Triumph of Form and Color*. New York. ISBN 978-0-8076-0308-6.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Mefonna** er en 7 km lang og 20 km² stor isbre helt sør på Spitsbergen, Svalbard, i fjellområdet i sørlige Sørkapp Land. Breen strekker seg fra Olsokbreen i sør til Samarinbreen i nord, og er en innlands forbindelsesbre mellom disse to som begge når havet henholdsvis sør og nord i Sørkapp Land. Omkringliggende avgrensninger omfatter Mefonntoppane (612 m) i øst, Toverudfjellet (727 m) i vest, og Snøkrossen (767 m) i sørøst mot Kvithettebreen. 

Regnet fra nord og med klokken har den sidebreene Samarinbreen, Vestjøkulen via Vestjøkulpasset, Kvithettebreen og Olsokbreen i fra nord til sør, Vitkovskijbreen i sørvest, og den lille Jekselbreen i nordvest.

Foto sett fra vest, med Mefonna midt i bildet. Den avgrenses til venstre (nord) mot Samarinbreen og mot høyre billedkant (sør) mot Olsokbreen. Til venstre fjorden Hornsund).  Foto: Erlend Bjørtvedt 
Mefonna har sitt navn etter det franske «Valée Moyenne».

Referanser
----------

1. ↑  Mefonna *Stadnamn i norske polarområde*, Norsk polarinstitutt. Besøkt 11. mars 2013

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |
**Bachtyar Ali Muhammed** ( kurdisk uttale:  [bɛxtɪː'ɑːɾ 'ʕəli] ; Sorani kurdisk : **بەختیار عەلی** ; kurdisk : **Bextyar' Elî** ; født 1966), også transkribert som **Bakhtyar** eller **Bakhtiyar** , er en kurdisk roman-forfatter, intellektuell, litteratur-kritiker, essayist, og dikter. Ali startet som dikter og essayist, men har etablert seg som en innflytelsesrik romanforfatter fra midten av 1990-tallet. Han har gitt ut tretten romaner, og flere diktsamlinger og essays. 

Siden midten av 1990-tallet har Ali bodd i Tyskland (Frankfurt, Köln og sist i Bonn). I sine akademiske essays har han behandlet ulike emner, for eksempel folkemord-kampanjen i Saddam-tiden i 1988, forholdet mellom makten og intellektuelle og andre filosofiske spørsmål. Han bruker ofte vestlige filosofiske konsepter for å tolke et spørsmål i det kurdiske samfunnet, modifisere eller tilpasse dem til sin kontekst.

I 2016 ble hans roman *Ghezelnus u Baxekani Xeyal* ("Ghazalnus and the Gardens of Imagination") utgitt på engelsk under tittelen *I Stared at the Night of the City*. Den første kurdisk-språklige romanen som ble utgitt på engelsk,  ble oversatt av London-baserte journalist og oversetter Kareem Abdulrahman. Samme år ble hans roman *Duwahamin Henari Dunya* ("Verdens siste granateple *")* oversatt til tysk av Rawezh Salim og Ute Cantera-Lang under tittelen *Der letzte Granatapfel* ("Det siste granateple").

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bachtyar Ali – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Bachtyar Ali på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** Munzinger (iba)
 |
Utsnitt fra Point Barrow (se bilde lengre ned for panorama.**Point Barrow**, eller **Point Nuvuk**, er et av de nordligste punkt på det amerikanske kontinent ved nordishavet og ligger ligger 15 km nordøst for Barrow, Alaska, på 71°23′N 156°30′V. (Nordspissen av Boothia Peninsula ved Bellot Strait i Nunavut i Canada ligger lenger nord, på 72°00′N 94°33′V.) Stedet ble oppdaget av europeere i 1825 ved Frederick William Beechey og gitt navn etter John Barrow, politiker og geograf ved det britiske admiralitetet.

Arktisk utkikkspost
-------------------

Wilkins-Detroit Arctic Expedition
Nordspissen av Alaska er bare isfri i to til tre måneder av året og Point Barrow har tjent som utgangspunkt for mange arktiske ekspedisjoner, så vel som hovedkvarter for redningsaksjoner etter savnede oppdagere. I årene 1926–1928 var Point Barrow base for Detroit Arctic Expedition med Hubert Wilkins og Carl Ben Eielsons flygning til Spitsbergen den 15. april 1928.

Point Barrow er i dag også base for global overvåkning av atmosfæren, Global Atmosphere Watch.

Historie
--------

Opprinnelig hadde Barrow en innfødt befolkning og historien før 1900 er lite kjent. I 1928 ble det rapportert at stedet kun hadde tre klynger med hytter langs kyststripen. Barrow tjente etterhvert som handelssenter for den øde arktiske kystens gamle og nye beboere. Stedet omfattet en landhandel, en presbyteriansk misjon, et statlig hospital og en skole. Dagens befolkning teller ca. 4 500 mennesker.

Fly og raketter
---------------

Det er i dag to små flyplasser i området, Browerville og Wiley Post - Will Rogers Airport. I et forsøk på å fly rundt jorden, havarerte Wiley Post og Will Rogers i Barrow den 15. august 1935. En minnesten for ulykken er reist på stedet.

Fra Point Barrow på 71°02′N 156°47′V ble det i årene mellom 1965 og 1972 skutt opp noen forskningsraketter av typen «Nike Cajun» og «Nike Apache» (se ekstern lenke nedenfor).

Panorama fra Point Barrow

Eksterne lenker
---------------

* Rakettutskytningsbase – Point Barrow (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
**John Joseph «Sharkey» Lyons** (født 31. mars 1900, død 15. januar 1971) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok under vinter-OL 1924 i Chamonix.

Lyons vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1924 i Chamonix. Han spilte på det amerikanske laget som kom på andreplass i OL-turneringen bak Canada. De begge transatlantiske lagene dominerte stort, USA vant sine tre kamper i gruppespillet med sammenlagt 52-0; Belgia 19-0, Frankrike 22-0 og Storbritannia 11-0. I semifinalen beseiret de Sverige med 20-0. USA tapte finale mot Canada med 1-6. OL-turneringen i ishockey var også verdensmesterskapet i ishockey. Spillerne på USAs OL- og VM-lag var Clarence John Abel, Herbert Drury, Alphonse Lacroix, John Langley, John Lyons, Justin McCarthy, Willard Rice, Irving Small og Frank Synott

OL-medaljer
-----------

* 1924 Frankrikes flagg Chamonix - Sølv Sølv i ishockey (USA)

VM-medaljer
-----------

* 1924 Frankrikes flagg Chamonix - Sølv Sølv i ishockey (USA)

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) John Lyons – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) John Lyons – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) John Lyons – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) John Lyons – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Birkinveske laget av kalveskinn som er farget rosa.
Den engelske skuespillerinnen Jane Birkin navngav Birkinvesken (1985)-
En **Birkinveske** (eller bare **Birkin**) er en slags tøypose laget av den franske luksusvareprodusenten Hermès. Birkinvesker er håndlaget fra skinn og er oppkalt etter den engelske skuespiller og sanger Jane Birkin.

Vesken ble introdusert i 1980-årene og ble raskt et symbol på rikdom og eksklusivitet på grunn av sin høye pris og antatt lange ventelister. Birkins er et populært samleobjekt for veskesamlere, og ble en gang sett på som den mest sjeldne veske i verden. Veskens verdi er et spørsmål om viljen til å betale en høy pris, noe som har ført til at den blir beskrevet som et resultat av Veblen-effekten.

Referanser
----------

1. ↑  «Martha's Moneyed Bag Carries Too Much Baggage». *The Washington Post*. 22. januar 2004. Arkivert fra originalen 12. november 2012. Besøkt 19. oktober 2010.
2. ↑  Zerbo, Julie (9. april 2019). «Can the Birkin Bag Survive the Resale Market?». *The New York Times*. Besøkt 1. september 2019.
3. ↑  Rupert Neate. «What am I bid? Prices go through the roof at Christie's handbag auction | Fashion». Besøkt 2. juni 2017.
4. ↑  Unger, Brooke. «Demand curve». Besøkt 4. januar 2020.
5. ↑  Hutch, Leonie. «Birkin Mad: is this the apex of capitalist lunacy?». Besøkt 4. januar 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Birkin Bags – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**«Alice Blue Gown»** er en amerikansk populærmusikksang med melodi av Henry Tierney og tekst av Joseph McCartney. Denne hiten var inspirert av signaturkjolen til Theodore Roosevelts datter, Alice Roosevelt Longworth.

Sangen hadde sin premiere i Broadway-musikalen *Irene* i 1919, hvor den ble fremført av rollefiguren Irene O'Day. Irene O'Day ble i originaloppsetningen spilt av Edith Day.

Musikalen ble filmatisert i 1940 med Anna Neagle og Ray Milland i hovedrollene. «Alice Blue Gown» ble spilt på veldedighetsballet og sunget av Neagle. Videre ble den spilt på et show og sunget av Martha Tilton. Sangen ble også sunget av the Dandridge Sisters i en sketsj i showet. Den ble danset til av Hattie Noel og The Rockettes i en sketsj i showet.

Den finnes også i rock and roll-versjoner med svenske Rock-Lenne & His Falcons og Bob Ellis. Den første ble utgitt på EP-platen Knäppupp KNEP 102 i 1959.

Norsk versjon
-------------

Den norske tittelen er «Alice's blå kjole».

### Innspilling

* Grethe Ahlberg. Innspilt på den akustiske 78-platen Odeon A 147432 i 1923.

Referanser
----------

1. 1 2  Irene - IBDB: The official source for Broadway information
2. ↑  IBDB Home Page Irene[*død lenke*]
3. ↑
***A priori*** kommer fra latin, og betyr «fra det tidligere». Innen filosofien epistemologi blir kunnskap delt inn i to områder, *a priori* og a *posteriori*. *A priori* er logiske konklusjoner fra sikre fakta, det vil si den erkjennelsen som er oppnådd gjennom fornuften alene. *A priori* kommer altså før erfaringen. Immanuel Kant beskriver de transcendentale forutsetningene for all empirisk erkjennelse som *a priori*. *A priori* er beskrevet som de fornuftens erkjennelser som gjør empiri mulig. Begreper som tid og rom er *a priori*, fordi det ikke er mulig å gjøre en erfaring uten å anerkjenne disse. Det gir ikke mening å snakke om en begivenhet hvis den ikke har funnet sted i et rom, til en gitt tid.

I motsetning til *a priori* står **a posteriori** (latin: «fra det senere»), som er empirisk erkjennelse. Der *a priori* er noe eviggyldig som nødvendigvis alltid er sant, kan *a posteriori* endre seg med tiden, fordi forutsetningene for erfaringen endrer seg. Matematiske teorem, som Pytagoras’ læresetning, er kunnskaper som inngår *a priori*, og ifølge enkelte filosofier er matematikk det eneste som kan bevises og være «sant».

Matematiske lover er også *a priori*, fordi de er allmenngyldige, og kommer før erfaringen. At 2 + 2 = 4 vet vi er sant, det er ikke en erkjennelse vi først må erfare oss til. Fysiske lover, derimot, er som regel *a posteriori*, ettersom vi ikke kan komme fram til dem ved hjelp av tenkning alene, men må ha empiriske data for å kunne formulere dem.

*A priori* kan innen vitenskapen bety en viten som man mener å ha uavhengig av empiriske undersøkelser. For eksempel utsagnet: «Alle ungkarer er ugifte menn». Det er unødvendig å utføre en spørreundersøkelse av ungkarer for å kontrollere deres sivilstatus. For å bekrefte, eller avkrefte, dette utsagnet må en trekke en konklusjon ut ifra definisjoner, premisser og forutsigelser. På den andre siden er utsagnet: «Alle ungkarer er lykkelige» en *a posteriori*-kunnskap som krever empiriske data, for eksempel i form av spørreundersøkelser, for å bekrefte utsagnet.

Referanser
----------

1. ↑  Oxford Student's Dictionary, ISBN 978-0-19-431746-7
The Chordettes, en av de første a-cappella-girlgroups
**A cappella** (fra italiensk: «i kirkestil») er sang eller vokalmusikk uten akkompagnement av instrumenter. Begrepet henspiller på middelalderens forbud mot bruk av musikkinstrumenter i kirkene.

*A cappella* brukes også som benevnelse på en musikksjanger som kjennetegnes ved at man ikke bruker instrumenter. Det forekommer relativt ofte at sangere etterligner akkompagnerende instrumenter som for eksempel bassgitar, trommer og blåserinstrument. Repertoaret stammer gjerne fra mange forskjellige musikksjangre, som for eksempel jazz, gospel, folkemusikk, barbershop og pop, så sjangeren defineres på grunnlag av sin besetning heller enn andre musikalske markører.

Noen a cappella-vokalgrupper
----------------------------

* Apes and Babes
* Bluegrass Student Union
* Knauskoret
* Manhattan Transfer
* Pentatonix
* Pitsj
* Pust
* Rajaton
* Storm Front
* Take 6
* The Real Group
* The Suntones
* Vocal Six
* Vocal Spectrum

Referanser
----------

1. ↑  «A cappella», *Bokmålsordboka*

Litteratur
----------

* Hilscher-Fritz, Elisabeth Th. (2002): «a cappella» i: *Oesterreichisches Musiklexikon*. Onlineutgaven, Wien, ISBN 3-7001-3077-5.

Eksterne lenker
---------------

* (en) A cappella music – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* *The history of twentieth century a cappella*, Singers.com
* *The Recorded A Cappella Review Board*, rarb.org
* «A Cappella News» Arkivert 5. februar 2012 hos Wayback Machine. acappellanews.com

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Österreichisches Musiklexikon **·** Nationalencyklopedin **·** GND
 |
**Grønt langvingefly** (*Actebia praecox*) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er funnet spredt nord til Sør-Trøndelag i Norge.

Utseende
--------

Et middelsstort (vingespenn 38 – 45 mm) nattfly med påfallende lange og smale forvinger. Forvingen er grågrønn med lyse nyre- og ringmerker. Mellomlinjene, som avgrenser vingens midtfelt, er mørke og ujevnt bølgete. Rett innenfor ytterkanten er det et brunt tverrbånd. Bakvingen er grå.

Levevis
-------

Den lever særlig på åpne, sandete steder med sparsom vegetasjon, som sanddyner, sandige heier og grusete elvebredder. Larvene lever på ulike urter og busker, blant andre krypvier og geitrams. De voksne sommerfuglene flyr i juli – august. Om de blir forstyrret om dagen, slipper de seg gjerne til bakken og spiller døde.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i den palearktiske sone, fra Europa og østover til Stillehavet. I Norge er den funnet spredt nord til Sør-Trøndelag.

Kilder
------

* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) *Catalogus Lepidopterorum Norvegiae*. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri:
* *Actebia praecox* på UK moths:

Eksterne lenker
---------------

* (en) *grønt langvingefly* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *grønt langvingefly* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *grønt langvingefly* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *grønt langvingefly* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *grønt langvingefly* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *grønt langvingefly* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Actebia praecox* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
**Willeram fra Leiden**, også kjent som **Williram fra Egmond**, er den eldste eksisterende boken skrevet på nederlandsk. Den ble skrevet på gammelnederlandsk rundt år 1100.

Williram av Ebersbergs bok
--------------------------

*Willeram fra Leiden* er en oversettelse og bearbeidelse av en kommentar som abbed Williram i det bayerske benediktinerklosteret Ebersberg skrev en kommentar om bibelboken Salomos høysang. Det antas at han skrev den mellom 1059 og 1065 i en østfrankisk (høytysk) dialekt. Teksten var inndelt i tre kolonner: 

* til venstre den gjendiktede teksten i stiliserte latinske heksametre,
* i midten bibelteksten på latin
* til høyre abbedens kommentar på østfrankisk og middelalder-latin.

Boeken ble populær og det finnes flere kopier av den.

Den vest-nederlandske oversettelsen
-----------------------------------

Rundt 1100 ble en nederlandskspråklig kopi og bearbeidelse laget, antagelig i benediktinerklosteret i Egmond. Dette antas siden den meget tidlig var å finne i dette klosterets bibliotek. 

Med hensyn til andre gammelnederlandske tekster er *Willeram* omtrent to hundre år yngre enn de Wachtendonckse Psalmen som ble skrevet rundt 900. Den siste er kun kjent fra kopier fra det 16. århundre og senere, mens den *Egmondske* eller *Leidse Williram* ganske sikkert kan regnes å være en autograf. Det betyr at denne avskriften er et manuskript skrevet av oversetteren selv, og ikke en kopi.

Den som kopierte og oversatte boken lot det høytyske «Vorlage» bli, men byttet ut høytyske ord med ord fra den nordvestlige delen av Nederland, endret tyske pre- og postfiks slik at de virket mer nederlandske, forandret bøyningen av verb og stavingen generelt slik at det ble et mer nederlandsk hele.

På slutten av det 16. århundre ble *Willeram* overdratt til universitetsbiblioteket i Leiden, og der befinner den seg fremdeles.

Litteratur
----------

* Sanders, Willy: *(Expositio) Willerammi Eberspergensis abbatis in canticis canticorum; die Leidener Handschrift, neu herausgegeben*, München 1971.
* Sanders, Willy: *Der Leidener Willeram. Untersuchungen zu Handschrift, Text und Sprachform*, München 1974, Wilhelm Fink Verlag.
* Klein, T. *Zum altniederlaendischen 'Leidener Willeram' und zu einigen westgermanischen Pronominalformen*. Zeitschrift Deutschen Philologie 1979: 98, 425 – 447.

Eksterne lenker
---------------

* Bilde av en side av Willeram

Portal: Litteratur
**Kjell Hegdalstrand** (født 2. mai 1931, død 16. oktober 2009 på Hamar) var en norsk veihistoriker.

Hegdalstand begynte i Statens vegvesen i 1948 og hadde en lang rekke ulike stillinger, herunder også en periode som redaktør av *Vegen og vi*. Fra 1979 var Hegdalstrand aktiv med å samle vegvesnets historie. Dette skjedde blant annet med å foreta rundt 250 intervjuer. Han var knyttet til Norsk vegmuseum 1986-96. 

Kjell Hegdalstrand var aktiv som forfatter, som deltager i flere radioprogram og bidro til å lage flere filmer. Av de mest kjente bøkene kan nevnes *Vegens menn og deres verk*, *Men arbeidet måtte gå*, *Brobyggere mellom land og folk* og *Vegfolk forteller*. Kjell Hegdalstrand mottok Hedmarksprisen i 1993 og Kongens fortjenstmedalje i gull i 1997.

Referanser
----------

1. ↑  N.P. Stenberg «Samler norske veiers historie». Aftenposten, 2.5.2001
2. ↑  Geir Paulsrud. Nekrolog. *Aftenposten*, 30.10.2009
3. ↑  Audhild E. Damås. Minneord. *Trønder-Avisa*, 2.11.2009
4. ↑  Aftenposten, 13.11.1997

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Kjell Hegdalstrand i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
***A Woman of Pleasure*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Wallace Worsley.

Handling
--------

Etter at Alice Dane, en fattig lærerinne, er vitne til at Sir John Turnbull kaster en motstander over en klippe, tilbyr Turnbull henne penger og ekteskap - fordi, ifølge lovverket, kan ikke en kone vitne mot ektemannen sin. I håp om å forsørge faren sin, og for ønsket luksus, aksepterer Alice frieriet. Men hun synes også at ektemannen hennes er ydmykende og fornærmende.

Når Bobby Ralston, en formann ved Turnbulls sør-afrikanske gruver, rapporterer at Turnbulls interesser er truet av et opprør av Zuluer, tar Turnbull Alice med seg til Afrika. Etter at Turnbull skyter en utsending sendt på vegne av Zulu-sjefen Cetygoola, som ønsker våpenhvile, blir Alice tatt som gissel. Hun risikerer å bli brent på bålet, med mindre budbringerens virkelige morder blir overgitt til dem.

Skuespillere
------------

* Blanche Sweet som Alice Dane
* Wheeler Oakman som Bobby Ralston
* Wilfred Lucas som Sir John Thornbull
* Wesley Barry som Danny Thomas
* Fred Starr som Cetygoola
* Milton Ross som Jim Dench
* Josef Swickard som pastor Mr. Goddard
* Spottiswoode Aitken som Wilberforce Pace

Referanser
----------

1. ↑  A Woman of Pleasure
2. ↑  A WOMAN OF PLEASURE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *A Woman of Pleasure* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *A Woman of Pleasure* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *A Woman of Pleasure* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *A Woman of Pleasure* på Silent Era Rediger på Wikidata