recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Lucky Stroke** er et norsk popgruppe startet i 2009 i Lommedalen, som holder til i Oslo. Gruppa består av de fire medlemmene Erik Smaaland, Snorre Helseth, Haakon Hvalryg og Preben Gundersen.

Utgivelser og opptredener
-------------------------

Gruppen ga ut platen *Me Generation* i 2011 gjennom plateselskapet MTG Music, og har gitt ut singelene «More than I can do», «Hip Hop Rockstar» med Robin og Bugge, «Slap my Hand» og våren 2012 ga de ut singelen «Stereo».

I 2009 deltok bandet på programmet Hitmakers på TVNorge, der de røk ut i første runde etter å ha fremført låten «LaLaLa (beat my baby)».
I 2011 ble bandet med Erik og Kriss på deres Back to business-turné hvor de spilte over 100 konserter rundt om i Skandinavia, hovedsakelig i Norge. De spilte blant annet på VG-lista, Spellemannsprisen, Senkveld med Thomas og Harald, P3 Sessions, Rockefeller og Parken i København.

Deres siste singel «Stereo» ble spilt på NRJ og NRK mP3, og i musikkvideoen til sangen deltok blant andre Nina Fjalestad, en av finalistene til Frøken Norge i 2011.

Andre aktiviteter
-----------------

Våren 2011 var også de to medlemmene Snorre Helseth (trommer) og Erik Smaaland (vokal/gitar) deltagere på *Det store korslaget* på TV 2, for henholdsvis Team Anine og Team Erik & Kriss. Team Erik og Kriss kom på 3.-plass.

Medlemmer
---------

* Erik Smaaland (vokal og gitar)
* Snorre Helseth (trommer)
* Haakon Hvalryg (bass og vokal)
* Preben Gundersen (vokal og gitar)

Diskografi
----------

### Album

* *Me Generation* (2009)

### Singler

* «More than I can do» (2009)
* «Hip Hop Rockstar» (2010)
* «Slap my Hand» (2011)
* «Stereo» (2012)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Anna Kerstin Erica Lindstedt** (født 6. april 1960) er en svensk diplomat og journalist. Hun har blant annet vært ambassadør i Hanoi, Mexico by og Beijing.

Anna Lindstedt vokste opp i Lund. Hun studerte ved Lunds universitet og ved journalistlinjen ved Skurups folkehøyskole. Fra 1985 jobbet hun som journalist, først på *Nerikes Allehanda* i Örebro, deretter i avisen *Arbetet* i Malmö.

Lindstedt gikk deretter over til tjeneste ved Utrikesdepartementet og ble i 1990 andre ambassadesekretær ved ambassaden i Djakarta (Indonesia) og deretter første ambassadesekretær ved ambassaden i Islamabad (Pakistan). I 2003 ble hun Sveriges ambassadør i Hanoi (Vietnam) og 2006 i Mexico by.
Fra 2011 var hun klimaambassadør og tilhørte da formelt Miljö- og energidepartementet. Hun medvirket da i FNs klimakonferanse i Paris 2015 (COP21).

Lindstedt var ambassadør i Beijing med sideakkreditering til Ulan Bator 2016–2019. I januar 2019 ble hun utnevnt til ny Agenda 2030-ambassadør, med tiltredelse i mars samme år.

I februar 2019 ble det stilt spørsmål ved hennes opptreden i forbindelse med arbeidet for å få den svenske borgeren Gui Minhai løslatt fra fengsel i Kina. Utrikesdepartementet startet først en intern utredning, men denne ble satt på pause etter at Säkerhetspolisen iverksatte etterforskning om mistenkt «egenmaktighet» ved forhandling med fremmed makt. Lovbruddet kan gi minst to år eller opp til 18 år eller livstid i fengsel.

Den 8. desember 2019 besluttet påtaleadvokat Hans Ihrman å reise tiltale mot Lindstedt i henhold til en bestemmelse som kan gi fengsel i høyst to år. Rettssaken startet i juni 2020. Hun ble frikjent 10. juli 2020.

Referanser
----------

1. 1 2  Vår röst i Paris, *Sveriges Natur* 24 november 2015. Läst 14 februari 2019.
2. ↑  Nyckelpersoner, Arkivert 16. juni 2020 hos Wayback Machine. klimaatinfo.se. Läst 14 februari 2019.
3. ↑  «Ny ambassadör i Kina». *Regeringskansliet* **(svensk)**. 28. april 2016. Besøkt 27. juni 2020.
4. ↑  Regeringen.se 17 januari 2019: *Anna Lindstedt blir ny Agenda 2030-ambassadör*, läst 14 februari 2019
5. ↑  UD: Sveriges Kinaambassadör Anna Lindstedt har agerat fel i fallet Gui Minhai, svt.se 14 februari 2019. Läst 14 februari 2019.
6. ↑  «Svensk ambassadör utreds efter möte om Gui Minhai». *SVT Nyheter* **(svensk)**. 13. februar 2019. Besøkt 27. juni 2020.
7. ↑  SvD 14 februari 2019: *Säpo utreder Kinaambassadörs möte*, läst 15 februari 2019
8. ↑  Detta har hänt, *SVT* 19 februari 2019.
9. ↑  lagen.nu, *brottsbalken; 19 kap, 3§*, läst 9 december 2019
10. ↑  svt.se, 9 december 2019. *Åtal väcks mot ex-ambassadör Anna Lindstedt*, läst 9 december 2019
11. ↑  Bengtsson, Julius (10. juli 2020). «Ex-ambassadören Anna Lindstedt frias från brott». *SVT Nyheter* **(svensk)**. Besøkt 11. juli 2020.
**Svein Reidar Sevje** (født 1948) er en norsk diplomat. Han er særlig kjent for sitt arbeid i Midtøsten.

Sevje er utdannet historiker og tok i 1977 hovedfagseksamen ved Universitetet i Oslo.

Etter flere års arbeid i utenrikstjenesten avanserte Sevje i 1992 til byråsjef. Han ledet Utenriksdepartementets Afrika-seksjon fra 1993 til 1994 og var fra 1998 til 2002 sjef for Midtøsten-seksjonen. Han var stasjonert i Israel under arbeidet med den såkalte Oslo-kanalen. I 1995 ble Sevje den første, offisielle diplomatiske representant for Norge til Den palestinske selvstyremyndigheten, da et representasjonskontor ble etablert i Gaza. Han har etter dette vært ambassadør i Syria og Libanon og var 2006–2008 spesialutsending til Midtøsten. Sevje var ambassadør i Damaskus da Norges ambassade ble brent ned av demonstranter i februar 2006.

Fra 2008 var Sevje ambassadør i Sudan. I statsråd 9. april 2010 ble Sevje utnevnt til ambassadør i Israel. Han har tidligere vært chargé d'affaires og ambassaderåd ved samme stasjon.

Sevje ble i 2002 utnevnt til ridder av 1. klasse av Den Kongelige Norske Fortjenstorden og ble i 2009 forfremmet til kommandør.

Referanser
----------

1. ↑  (no) BIBSYS.
2. ↑  Norsk sendemann hos Arafat, *NTBtekst*, 12. januar 1995.
3. ↑  -Det er hyggelig å være nordmann i Damaskus, *Dagbladet*, 30. september 2006.
4. ↑  Offisielt frå statsrådet 9. april 2010.
5. ↑  Tildeling av ordener og medaljer: Søk i arkivet, kongehuset.no.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Anna Lührmann** (født 14. juni 1983 i Lich) er en tysk statsviter og politiker (Bündnis 90/Die Grünen) fra delstaten Hessen. Hun ble i 2002 i en alder av 19 år, innvalgt som det yngste medlemmet av Forbundsdagen, og ble der i to perioder. I 2021 ble hun igjen valgt som medlem av Forbundsdagen. Da Olaf Scholz' regjering overtok, ble hun Europa-statsminister i Tysklands utenriksdepartement, med særskilt ansvarlig for det tysk-franske samarbeidet (Beauftragte der Bundesregierung für die deutsch-französische Zusammenarbeit).

Bakgrunn og utdannelse
----------------------

Lührmann ble født i småbyen Lich i Landkreis Gießen. Hun tok Abitur i 2002 ved Main-Taunus-Schule i Hofheim am Taunus, og begynte å studere samfunnsvitenskaper ved Humboldt-Universität zu Berlin. Fra 2003 har hun studert politikk og organisasjon ved Fernuniversität Hagen.

Politisk virke
--------------

Hun vært aktiv i miljøorganisasjonen Greenteam og i Unge europeiske føderalister. I 1997 ble hun medlem av De grønnes ungdomsorganisasjon, Grüne Jugend, og året også av moderpartiet De grønne. Fra 1998 til 1999 og igjen fra 2001 til 2003 var hun leder for Grüne Jugend i delstaten Hessen. Hun satt også i ledelsen for De grønnes distriktslag i Main-Taunus fra 2000 til 2003.

I 2002 og i 2005 ble hun innvalgt i Forbundsdagen over De grønnes delstatsliste i Hessen.

Referanser
----------

1. ↑   Grunnleggende data om medlemmene av Forbundsdagen, katalogkode 11003585, besøkt 13. april 2018[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 13. august 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Deutscher Bundestag - Anna Lührmann». *Deutscher Bundestag* **(tysk)**. Besøkt 7. februar 2022.
4. ↑  «Über mich». *Anna Lührmann* **(engelsk)**. 7. juni 2021. Besøkt 7. februar 2022.
5. ↑  Amt, Auswärtiges. «Staatsministerin für Europa und Klima Anna Lührmann». *Auswärtiges Amt* **(tysk)**. Besøkt 7. februar 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Anna Lührmann – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Anna Lührmanns hjemmeside
* Offisiell biografi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** ORCID
 |

Portal: Tyskland
***Lucky Carson*** er en amerikansk stumfilm fra 1921, regissert av Wilfrid North.

Handling
--------

Etter å ha tapt alle pengene sine på grunn av gambling i London, vurderer John Peters å begå selvmord. Men han overhører en samtale mellom to menn, og legger derfor en ny plan. Han bedøver en av dem - Kluck - og etter å ha skiftet klær med ham, finner han veien til USA. Der begynner han snart å spekulere på Wall Street, tjener en formue, og blir kjent under navnet Lucky Carson. Når Kluck også ankommer USA stifter han snart bekjentskap med Carson - uten å vite Carson egentlig er - og han ber om Carsons hjelp.

Men Carson klarer å få tak i inkriminerende korrespondanse mellom Kluck og Madame Marinoff, som truer ham. Kluck anklager ham snart for en konspirasjon, men en konflikt oppstår når Carson avslører sin virkelige identitet for ham. Men Doris Bancroft, Klucks svigerinne, oppdager hva som egentlig foregår.

Skuespillere
------------

* Earle Williams som John Peters / David 'Lucky' Carson
* Earl Schenck som Rudolph Kluck
* Betty Ross Clarke som Doris Bancroft
* Gertrude Astor som Marinoff
* Collette Forbes som Edith Bancroft
* James Butler som Tommy Delmaer
* Loyal Underwood som Sloan

Referanser
----------

1. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 5. juni 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Lucky Carson* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Lucky Carson* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Lucky Carson* på American Film Institute Rediger på Wikidata
*Fêtes vénitiennes* (1718-1719) av Antoine Watteau
**Fête galante** (fransk «kjærlighetsfest») er en betegnelse på en populær beskjeftigelse blant rike aristokrater i perioden mellom 1715 til omtrent 1770. Begrepet blir særlig brukt i sammenheng med en tradisjon innen fransk malekunst.

Bakgrunn
--------

Etter at Ludvig IV døde i 1715 forlot hoffet de overdådige salene i Versailles til fordel for mer intime lokaler i Paris der de kunne danse, flørte og iscenesette små commedia dell'arte-opptrinn. Aktiviteten er nært beslektet med, nærmest en variant av *fête champêtre*, som var elegante og påkostede hagefester for aristokratiet.

*Fête galante*-maleriet
-----------------------

Det franske *fête galante*-maleriet framstiller medlemmer av hoff og aristokrati mens de hengir seg til dans, musikk og erotikk i parker og hager. Antoine Watteau regnes som «oppfinner» av og fremste representant for stilen, som ble til som et kompromiss mellom to motstridende hensyn: på den ene siden levde Watteau av å selge bilder hovedsakelig til privatpersoner som foretrakk motiver fra hverdagslivet, på den andre siden ønsket Watteau anerkjennelse av det offentlig oppnevnte Académie des Beaux-Arts. Problemet var at akademiet rangerte bilder med samtidsmotiv som moralsk mindreverdige sammenlignet med «oppbyggelige historiemalerier» som framstiller historiske og mytiske motiv. Ved å male sin tids mennesker inn i landskap som påminnet om det mytiske landskapet *Arkadia* oppnådde Watteau å få avsetning for sine bilder samtidig som *Académie* klassifiserte maleriene hans som *peinture d’histoire* og dermed på det høyeste nivå.

Andre som malte i denne tradisjonen er Jean-Baptiste Pater, Nicolas Lancret, Jean-François de Troy og Jean-Honoré Fragonard.

Galleri
-------

* Jean François de Troy, The Declaration of LoveJean François de Troy, *The Declaration of Love*
* Antoine Watteau, L'Embarquement pour CythèreAntoine Watteau, *L'Embarquement pour Cythère*
* Antoine Watteau, MezzetinAntoine Watteau, *Mezzetin*
* Nicolas LancretNicolas Lancret

Noter
-----

1. ↑  1700-tallets aristokrater postulerte at i antikkens Arkadia levde menneskene et arbeidsfritt liv i harmoni med naturen. Ideen bak denne politiske fantasien var at det var mulig å leve fritt uten samfunnmessig tvang – i det minste for høyadelen.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fête galante – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
***Luck in Pawn*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Walter Edwards.

Handling
--------

For å sende datteren Annabel til New York for å utvikle sine kunstneriske evner, forsøker den fattig gårdsenken fru Lee å tjene mer penger. Men Annabels manglende evne til å selge mer enn ett maleri, får henne til å vurdere å slutte. Først panter hun en medaljong for å skaffe mer penger, og hun besøker et feriested i nærheten for å motta råd fra en berømt kunstner.

Etter å ha hørt den berømte kunstnerens vurdering om at hun aldri kommer til å lykkes økonomisk som kunstner, planlegger Annabel å reise hjem. Men hun blir overtalt til å flytte inn hos en venn av artistens, den kjedelige multi-millionæren Richard Norton - som har forelsket seg i Annabel. Men en rekke forviklinger oppstår snart.

Skuespillere
------------

* Marguerite Clark som Annabel Lee
* Charles Meredith som Richard Standish Norton
* Leota Lorraine som Beth Vance
* Richard Wayne som Cole Bently
* John Steppling som Abraham Armsberg
* Lillian Langdon som Mrs. Vance
* Myrtle Rishell som Mrs. Norton
* Lydia Knott som Mrs. Lee
* Paul Weigel som William Rainier
* Thomas Persse som Mrs. Vance
* Pat Moore som Tommy Lee
* Nancy Chase som Rose Maunsell
* Dave Allen som Sam Wilzinski

Referanser
----------

1. ↑  Luck in Pawn
2. ↑  LUCK IN PAWN

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Luck in Pawn* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Luck in Pawn* på Silent Era Rediger på Wikidata
*Borgila Dolphin* Foto: Knudsens Fotosenter / DEXTRA Photo 
**COSLRival** er en halvt nedsenkbar flotell som opereres av COSL Drilling Europe AS. Den ble opprinnelig bygd som borerigg (Aker H3 design) av Mitsui Engineering and Shipbuilding i Japan, i 1976. Riggen fikk da navnet *Borgila Dolphin* av kjøperen, et Fred Olsen-selskap. Boreriggen ble senere ombygd til kranfartøy, og ennå senere til såkalt tenderrigg (en selvreisende lekterrigg).

Riggen opererte i lang tid på Osebergfeltet. Senere opererte den i en periode i Mexicogolfen, da under navnet *Hucabil Delfin*.

I 2003 ble riggen kjøpt av Awilco Offshore og ombygd til flotell, i Polen. Den fikk navnet *Port Reval* etter overtakelsen. Boligmodulene ble gjort av Polyconfidence. I 2008 ble Awilco Offshore oppkjøpt av China Oilfield Services Limited (COSL) og riggen omdøpt til COSLRival.

Fakta
-----

COSLRival har helikopterdekk og permanent losji for 400 personer (Storbritannia) eller 310 personer (Norge). Den har 262 enkeltrom og 118 dobbeltrom ombord. I tillegg kommer en rekke rekreasjonsrom, som tv-rom og egen kino, trimrom, sauna, kontorer, hospital og førstehjelspsfasiliteter med mer. Byssa har separat grovkjøkken og eget bakeri. Messa rommer 152 personer og utgjør 328 m².

### Dimensjoner

* Total lengde: 108,20 m
* Total bredde: 67,36 m
* Hoveddekk, elevasjon over baselinjen: 36,58 m

Eksterne lenker
---------------

* COSLRival (faktabrosjyre) Arkivert 25. april 2012 hos Wayback Machine.
**Svein Richard Brandtzæg** (født 23. desember 1957 i Haugesund) er en norsk kjemiker og næringslivsleder. Han var konsernsjef i Norsk Hydro fra 2009 til 2019.

Biografi
--------

Brandtzæg har sivilingeniørutdanning fra Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU) i Trondheim, der han har doktorgrad i kjemi. Han er også utdannet bedriftsøkonom fra Handelshøyskolen BI.

Han begynte i Hydro i 1979 da han begynte som cellepasser på Søderberg-anlegget på Karmøy. I 1985 begynte han i Årdal og Sunndal Verk, og har jobbet innenfor dette konsernet siden dette.

Han ble utnevnt til konsernsjef i Norsk Hydro 12. januar 2009, etter at Eivind Reiten valgte å trekke seg fra stillingen. Han overtok ledelsen av selskapet 1. april 2009 og var konsernsjef til 8. mai 2019 da han ble etterfulgt av Hilde Merete Aasheim.

Fra 1. januar 2014 til 30. mars 2020 var Brandtzæg styreleder ved NTNU, etter Per-Kristian Foss. Foss trakk seg fordi han fra samme dato tiltrådte som riksrevisor. Nils Kristian Nakstad etterfulgte Brandtzæg.

Han fortsetter som styreleder også i styreperioden 1. august 2017–31. juli 2021.

I egenskap av konsernsjef i Norsk Hydro, er Brandtzæg medlem i European Round Table of Industrialists, den mektigste lobbygruppen i EU.

Han er gift og har tre barn.

Referanser
----------

1. ↑   Davos 2014 Participant List, uttrykt i referansen som 1957[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.bilderbergmeetings.org, besøkt 26. april 2019[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Vigsnæs, Maria Knoph (18. mars 2019). «Hilde Merete Aasheim blir ny konsernsjef i Hydro». *NRK*.
4. ↑  Kunnskapsdepartementet (5. desember 2013). «Kunnskapsdepartementet har oppnevnt nye styreledere og styremedlemmer». *Regjeringen.no* **(norsk)**.
5. ↑  Sandra Skillingsås (12. mars 2020). «Svein Richard Brandtzæg går av som styreleder ved NTNU». *NTNU Nyheter*. Arkivert fra originalen 26. mai 2020. Besøkt 12. mars 2020.
6. ↑  Kunnskapsdepartementet (16. juni 2017). «Nye styremedlemmer ved NTNU». *Regjeringen.no* **(norsk)**.

Eksterne lenker
---------------

* Presentasjon på Hydro.com


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Eivind Reiten** | **Generaldirektør i Norsk Hydro**(2009–2019) | Etterfølger:**Hilde Merete Aasheim** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**CREE - Oslo Centre for Research on Environmentally friendly Energy** er et forskningssenter som ble opprettet i 2011, og administrativt er underlagt Frischsenteret. Forskningssenteret er et samarbeid mellom Statistisk sentralbyrå, Økonomisk institutt på Universitetet i Oslo, Tilburg Sustainability Center og Frischsenteret. Det er et av flere Forskningssentre for miljøvennlig energi (FME) som Norges forskningsråd (NFR) har opprettet. Senteret er hovedsakelig finansiert av NFR, men alle samarbeidspartnerne bidrar med egenandeler og senteret mottar også noe støtte fra brukerpartnere. Brukerpartnerne Gassnova SF, Miljødirektoratet, Olje- og energidepartementet, Norges vassdrags- og energidirektorat, Statkraft Energi AS, og Statnett SF bidrar også med faglige innspill.

Senterets hovedoppgave er samfunnsøkonomisk forskning på ny teknologi og miljø.

CREEs målsetting er ifølge Norges forskningsråds informasjonsmateriell om Forskningssentre for miljøvennlig energi at

> CREE skal bidra til å samle og etablere kunnskap om hvordan rammebetingelsene påvirker energimarkedene og den teknologiske utviklingen. Herunder innovasjon og diffusjon av teknologi for fornybar energi, energieffektivisering, og fangst, transport og lagring av CO2. Senteret skal også gi et grunnlag for å utvikle nye og bedre rammebetingelser og virkemidler for å nå målene i energi- og klimapolitikken.
> 
> 
> 

Rolf Golombek er senterleder, og Jørg Michael Gjestvang senterkoordinator. Snorre Kverndokk var inntil juni 2016 senterleder.

Det norske navnet på senteret er: Senter for energi- og miljøøkonomisk forskning.

Referanser
----------

1. ↑  «Forskningssentre for miljøvennlig energi (FME)». Arkivert fra originalen 11. oktober 2012. Besøkt 7. august 2012.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Tilburg Sustainability Center
**Hundekjeksflue** (*Cheilosia pagana*) er en middelstor flue som tilhører familien blomsterfluene. Den finnes over hele Norge bortsett fra deler av det indre Østlandet.

Utseende
--------

En nokså liten (5-9 mm), helsvart blomsterflue. Den kan særlig kjennes på antennene, der det tredje leddet er uvanlig stort, ovalt og oransje på farge. Fasettøynene kan være meget sparsomt hårete hos hannen, men er alltid nakne hos hunnen. Ansiktet er uten lange hår, kraftig uthulet under antennene, midtknølen står frem som en markert "oppstoppernese". Kroppen er blankt svart, med mest lyse hår på ryggen, mørke på sidene. Scutellum har ca. 10 lange, tynne børster langs kanten og mørke hår. Lårene er svarte med gul spiss, leggene og føttene mørkgule, leggene med en bred, svart ring i midten. Vingene er litt brunt røykfargede.

Levevis
-------

Denne arten påtreffes helst på åpne marker i nærheten av løvskog. Larvene utvikler seg på røttene av hundekjeks og sløke. De voksne fluene flyr i april-september.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i den palearktiske sone og i Nord-Amerika. I Norge finnes den over hele landet bortsett fra de sentrale fjellområdene i Sør-Norge og kysten av Nord-Norge.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* **Fluer** (Brachycera)
	+ **Muscomorpha**
		- **høyerestående fluer** [Cyclorrhapha)
			* gruppen **Aschiza**
				+ familien **blomsterfluer** (Syrphidae)
					- underfamilien Eristalinae
						* gruppe Rhingiini
							+ slekt **urteblomsterfluer**, *Cheilosia* Meigen, 1822 – tallrike arter
								- hundekjeksflue, *Cheilosia pagana* (Meigen, 1822)

Kilder
------

* Bartsch, H. (2009) Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna. Tvåvingar: Blomflugor. Diptera: Syrphidae: Eristalinae & Microdontinae. ArtDatabanken SLU, Uppsala. ISBN 978-91-88506-52-8

Eksterne lenker
---------------

* (en) *hundekjeksflue* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *hundekjeksflue* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *hundekjeksflue* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *hundekjeksflue* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *hundekjeksflue* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *hundekjeksflue* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *hundekjeksflue* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Cheilosia pagana* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
* Bilde av arten

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Fíriel** er en figur fra J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard.

Som datter av kong Ondoher av Gondor ble Fíriel giftet bort til prins Arvedui av Arthedain i år 1940 T.T. i den tiden da Arveduis far kong Araphant inngikk en allianse med Fíriels far kong Ondoher. Denne alliansen viste seg fruktesløs siden ingen av sidene kunne sende hjelp til den andre da begge kongerikene var under angrep: Arnor av Angmar og Gondor av *Vognrytterne*.

I løpet av *slaget ved leiren* ble Ondoher og begge sønnene Artamir og Faramir ble drept, noe som betydde at ifølge Númenors gamle lover så skulle Fíriel nå bli den regjerende dronningen av Gondor. Arvedui brukte dette, i tillegg til det faktum at han selv var direkte etterkommer av Isildur, som et argument i hans krav til Gondors trone, men dette kravet ble avvist. Istedenfor var det Eärnil II som ble konge.

Fíriel ble igjen med sin mann i nord, og da Arthedain ble ødelagt og oppløst av Angmar flyktet han antakeligvis med sin sønn Aranarth til Lindon.

Portal: Litteratur
**Fíli og Kíli** er to dverger fra J.R.R. Tolkiens Midgard. De dukker opp i boka Hobbiten. De er brødre, og de yngste av de 12 dvergene som satte ut med Thorin Eikenskjold, Bilbo Lommelun og Gandalv Grå på reisen mot Erebor. 

Fíli og Kíli er Thorins nevøer (Thorin er den eldre broren av deres mor, Dís), og de kan kjennes igjen på deres blå kapper og gule skjegg. Fíli har også en særdeles stor nese.

Som de yngste dvergene har de to de skarpeste øynene og de blir derfor ofte satt for å holde vakt eller sendt ut som speidere. Det er de som finner ork hulen i Tåkefjellene. Fíli fester kroken på båten på den andre sida av den forheksede elva i Myrkskog. De finner også Erebors hemmelige inngang sammen med Bilbo. Fíli og Kíli er de to mest aktive dvergene i Thorins følge, og bortsett fra Balin og muligens Bombur, virker de mer som individuelle personer enn resten av Thorins følge, som for det meste bare blir kalt følget/gruppen i Tolkiens bok. 

Begge brødrene blir drept i Femhærerslaget, som Thorin selv, og blir begravd med ham i ære.

Tolkien har lånt navnene Fíli og Kíli fra skikkelser i Edda av Snorre Sturlason. Selv om Fíli blir beskrevet som den yngste i kap. 8 i Hobbiten, blir bursdagen hans i Appendix A i Ringenes herre lagt til år 2859 i tredje tideverv, mens Kílis er i år 2864 i T.T. 

Portal: Litteratur
**Lucretia** (engelsk: *The Rape of Lucretia*) er en opera i to akter med musikk av Benjamin Britten. Libretto av Ronald Duncan bygger på André Obeys teaterstykke *Le viol de Lucrèce*.

Historie
--------

Verket er en kammeropera med veldig liten orkesterbesetning. Den ble uroppført i Glyndebourne 12. juli 1946 med Kathleen Ferrier og Peter Pears i tittelrollene. 

I Sverige ble den spilt først gang den 17. oktober 1949 på Stora Teatern, Göteborg. Det ble gjort et eksperiment i regi av Bengt Peterson, framført 7. juni 1958 på Drottningholmsteatern, der man anvendte dekor fra 1700-tallet og den ble også satt opp på Stockholmsoperan 20. september 1958.

Roller
------

* Tarquinius (baryton)
* Collatinus (bass)
* Junius (baryton)
* Luretia (alt)
* Lucia (sopran)
* Bianca (mezzosopran)
* Kor (sopran og tenor)

Handlingen
----------

Operaen utspiller seg i Roma i ca. 510 f.Kr. og tar for seg en semihistorisk/legendarisk hendelse i romersk historie hvor sønnen til Romas siste konge Lucius Tarquinius Superbus forgrep seg på en dydig kvinne og bidro til kongens fall og innførelse av den romerske republikken.

Referanser
----------

1. ↑  Kungliga teatern : repertoar 1773-1973 : opera, operett, sångspel, balett. Skrifter från Operan, 0282-6313 ; 1. Stockholm. 1974

Litteratur
----------

* Mogens Wenzel Andreasen (1990). *Operans värld : ett lexikon över kompositörer, roller och innehåll i våra vanligaste operor* **(svensk)**. Stockholm: Rabén & Sjögren. s. 40. ISBN 91-29-59233-X.  [libris 7236411]
* Alessandro, Macchia (2013): «Benjamin Britten» i: *L'Epos*, Palermo, ISBN 978-88-8302-384-2


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Félix Houphouët-Boigny-fredsprisen** (fransk: *Le Prix Félix Houphouët-Boigny pour la recherche de la paix*, engelsk: *The Félix Houphouët-Boigny Peace Prize*) er en internasjonal pris til belønning av fremragende innsats for sikring, opprettholdelse og søken etter fred i tråd med FNs charter og UNESCOs grunnlov. Prisen ble innstiftet av UNESCOs generalkonferanse i 1989 og ble første gang tildelt i 1991. Den er oppkalt etter Elfenbenskystens president Félix Houphouët-Boigny. Prisen kan tildeles enkeltpersoner, så vel som organisasjoner og institusjoner.

Prispenger, medalje og diplom
-----------------------------

Til prisen er det knyttet prispenger, en medalje og et diplom. Prispengene er på 150 000 amerikanske dollar. 

Medaljen er i gull. På advers bærer denne portrett av Houphouët-Boigny, mens den på revers har UNESCOs emblem omgitt av en omskrift med prisens navn på fransk med store bokstaver.

Jury
----

Prisvinnerne utpekes av en jury bestående av framtredende statsmenn, diplomater, forskere, jurister og menneskerettighetsforkjempere. Juryen består per mai 2021 av seks medlemmer.

Nominasjon
----------

UNESCOs medlemsstater og organisasjoner med konsultativ status har rett til å nominere til Félix Houphouët-Boigny-fredsprisen. Nominasjoner kan også framsettes av jurymedlemmene selv, tidligere prisvinnere og vinnere av Nobels fredspris, akademier og akademimedlemmer, fredsinstitusjoner, menneskerettighets- og fredsorganisasjoner, institutter for internasjonal rett, dommere i Den internasjonale domstolen, regjerings- og parlamentsmedlemmer, universitetsrektorer og professorer i historie, stats- og rettsvitenskap.

Mottagere
---------

Disse har mottatt prisen:

* 2022: Angela Merkel, Tyskland. Tildelt for håndtering av flyktningekrisen i 2015.
* 2019: Ahmed Ali, Etiopia
* 2017: SOS Mediterranée og Giuseppina Maria Nicolini
* 2013: François Hollande, Frankrike
* 2011: Bestemødrene på Maiplassen, Argentina
* 2008: Luiz Inácio Lula da Silva
* 2007: Martti Ahtisaari
* 2005: Abdoulaye Wade
* 2003: Mustafa Cerić og Roger Etchegaray
* 2002: Xanana Gusmão
* 2000: Mary Robinson
* 1999: Comunità di Sant'Egidio
* 1998: Sheikh Hasina og George J. Mitchell
* 1997: Fidel V. Ramos og Nur Misuari
* 1996: Álvaro Arzú og Rolando Morán
* 1995: Sadako Ogata og FNs høykommissær for flyktninger
* 1994: Jimmy Carter og Juan Carlos I av Spania
* 1993: Yasir Arafat, Shimon Peres og Yitzhak Rabin
* 1992: Haag-akademiet for folkerett
* 1991: Frederik Willem de Klerk og Nelson Mandela

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Félix Houphouët-Boigny - UNESCO Peace Prize», UNESCO.
2. ↑  «Merkel erhält Unesco-Friedenspreis für Flüchtlingsaufnahme». *www.merkur.de* **(tysk)**. Besøkt 25. august 2022.
3. ↑  «Hollande wins Unesco peace prize for Mali intervention», *BBC News*, 5. juni 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
Adolf Hitler
**Führerbefehl** eller **Führererlass** (*befaling/forordning fra Føreren*) var en ordre eller forordning direkte fra Adolf Hitler til sine underordnede.

En viktig rettskilde til ordningen var artikkel 48 i Weimarforfatningen; da Hitler ble rikspresident i 1933 benyttet han seg av denne artikkelen til å utstede «nødforordninger» (*Notverordningen*). De stred ofte både mot øvrig tysk lov, og kunne også være i strid med grunnleggende menneskelige rettigheter.

Ved et riksdagsvedtak av 26. april 1942 ble Hitlers autoritet ytterligere rettslig styrket.

Et eksempel på *Führerbefehl* er ordren kjent som Kommandobefalingen som bestemte at alle spesialstyrker som ble tatt til fange av tyske styrker i Europa eller Afrika skulle henrettes umiddelbart.

Litteratur
----------

* Martin Moll (utg.): *„Führer-Erlasse" 1939–1945*. (Inneholder samtlige kjente av Hitlers skriftlig gitte direktiver innen områdene stat, parti, økonomi, okkupasjonspolitikk og militærforvaltning, selv om de ikke ble publiserte i Reichsgesetzblatt). Franz Steiner Verlag, Stuttgart 1997, ISBN 3-515-06873-2.
* Schönfelder: *Deutsche Reichsgesetze*, Beck, 1944
* Sartorius: *Sammlung von Reichsgesetzen staats- und verwaltungsrechtlichen Inhalts*, Beck, 1935–37

Portal: Andre verdenskrig
| Slaget ved Eylau |
| --- |
| Konflikt: Napoleonskrigene |
| Napoleon ved Eylau, malt av Antoine-Jean Gros |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 7. - 8. februar 1807 |
| Sted | Ved Eylau i Øst-Preussen, nåv. Bagrationovsk i Kaliningrad oblast54°24'N 20°38'Ø |
| Resultat | Ingen klar seierherre, men russisk retrett |

 |
| Stridende parter |
| Russlands flagg Det russiske keiserdømmetPreussens flagg Preussen | Frankrikes flagg Frankrike |
| Kommandanter og ledere |
| Russlands flagg Levin August von Bennigsen  Preussens flagg Anton Wilhelm von L'Estocq | Frankrikes flagg Napoleon I |
| Styrker |
| 67 000 mann460 kanoner | 45 000 mann200 kanoner |
| Tap |
| Rundt 25 000 mann | Rundt 25 000 mann |

**Slaget ved Eylau** var den første store militære konfrontasjonen mellom Napoléon I og Alexander I etter slaget ved Austerlitz. Etter å ha beseiret og nesten tilintetgjort de østerrikske og prøyssiske styrkene i 1805-06, ville Napoléon også beseire den russiske arméen som han anså for å være den farligste. Han jaget den gjennom Preussen og det kom til konfrontasjon i Øst-Preussen ved byen Eylau ikke langt fra den russiske grensen. Slaget ble svært blodig, men uten noen klar seierherre. Slaget ble fulgt opp av slaget ved Friedland 14. juni som ble en av Napoléons største triumfer.

Oppstillingen for slaget, 25. januar
Den russiske arméen hadde samlet seg ved Eylau og Napoléon angrep umiddelbart uten å vente på at Michel Neys forsterkninger skulle komme fram. Etter noen timers kamp hadde franskmennene så store tap, og det så ut til at russerne skulle få overtaket, særlig etter at de var i ferd med å trenge helt fram til Napolons egen kommandopost. Da stormet Joachim Murat fram med hele det franske kavaleriet og lyktes å trenge helt fram til det russiske artilleriet til tross for at en stor del av det franske kavaleriet ble utslettet i dette motangrepet. Napoléon satte da inn elitestyrkene i den keiserlige garden, som utgjorde den siste reserven, og lyktes gjennom dette å holde russerne på avstand til sent på kvelden da Ney ankom med sine forsterkninger. Napoléon satte da inn et avgjørende støt mot den russiske styrken i sentrum for å bryte igjennom her. Russerne trakk seg da tilbake i løpet av morgentimene, men de franske styrkene led store tap. Byen Eylau brant og de lå lik og døde hester over et stort område. Napoléon oppholdt seg i området i tre dager før han dro videre.

Referanser
----------

1. 1 2  Chandler, David. *Dictionary of the Napoleonic wars*. Wordsworth editions, 1999. side 144

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** LCCN
 |
Kart som viser Tidligere Qin (nord) og Østlige Jin (sør); den svarte linjen viser grensa før slaget ved Feishui og den røde linjen grensa etter slaget.
**Fu Jiān** (hanzi: 苻堅, pinyin: *Fú Jiān*; født 338, død 385 AD), stilnavn **Yǒnggù** (永固) eller **Wényù** (文玉), formelt **keiser Xuānzhāo av Tidligere Qín** (前秦宣昭帝; *Qiánqín Xuānzhāo Dì*) var keiser (med tittelen "Himmelsk konge," 天王 *Tiānwáng*) av den kinesiske/di'iske staten Tidligere Qin. Ved hjelp av sin statsminister Wang Meng var det under Fú Jiān at Tidligere Qín nådde sin største utstrekning, og ødela rikene Tidlige Yan, Tidlige Liang og Dai og erobret Jìn-dynastiets Yi-provins (dagens Sichuan og Chongqing), og lå an til å ødelegge Jìn og forene Kina, før han i 383 ble beseiret av Jìn i slaget ved Feishui.[] Av ulike årsaker brøt staten Tidligere Qin sammen kort tid senere, og Fú Jiān selv ble i 385 drept av en av sine underordnede, Yao Chang, som grunnla staten Senere Qin.[]

Referanser
----------

1. ↑   Trove, oppført som Jian Fu, Trove person-ID 1374722, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Faceted Application of Subject Terminology, oppført som Jian Fu, FAST-ID 245168, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4   China Biographical Database[Hentet fra Wikidata]

  



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Fu Sheng** | **大秦天王Himmelsk konge av Qín**(357–385) | Etterfølger:**Fu Pi** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Førstestatsråd** var en halvoffisiell betegnelse på lederen av den norske regjeringsavdelinga i Christiania i perioden 1814–1873.

Ved inngåelsen av unionen med Sverige blei den norske regjeringa delt i to avdelinger. Avdelinga i Stockholm bestod av en statsminister og to statsråder. Avdelinga i Christiania bestod av statsråder som stort sett leda fagdepartementer. Denne avdelinga blei leda av en visekonge (unionens kronprins) eller en stattholder. I de tilfeller begge disse funksjonene var vakante (eller hadde fravær av annen grunn), var det førstestatsråden som var statsrådets formann.

Førstestatsråden var vanligvis eldste statsråd, og det skjedde ingen spesiell utnevning til funksjonen før ved Frederik Stang i 1861. Den samme Stang blei 21. juli 1873 utnevnt til det nyoppretta embetet som statsminister i Christiania. I og med dette gikk betegnelsen førstestatsråd ut av bruk.

Det kan nevnes at i Debes' oversikt over Norges regjeringer år for år benyttes betegnelsen førstestatsråd første gang om Jonas Collett fra 6. desember 1829, da stattholder Baltzar von Platen døde og stattholderembetet blei stående vakant. Tittelen forsvinner igjen fra listene i 1836, da Herman Wedel Jarlsberg blei utnevnt til stattholder. Den kommer tilbake 22. juni 1857, da det etter denne tid verken var stattholder eller visekonge i riket.

Følgende var **førstestatsråder**:

| Navn | Fra | Til | Merknad |
| --- | --- | --- | --- |
| Frederik Gottschalk von Haxthausen | 1814 | 20.08.1814 |  |
| Marcus Gjøe Rosenkrantz | 11.11.1814 | 31.01.1815 |  |
| Mathias Otto Leth Sommerhielm | 31.01.1815 | 01.07.1822 | Da utnevnt til statsminister i Stockholm |
| Jonas Collett | 01.07.1822 | 19.09.1836 |  |
| Thomas Fasting | 19.09.1836 | 17.10.1839 | Var ved Stockholmsavdelinga til november 1836 |
| Nicolay Johan Lohmann Krog | 17.10.1839 | 05.01.1855 |  |
| Jørgen Herman Vogt | 05.01.1855 | 04.12.1858 |  |
| Hans Christian Petersen | 04.12.1858 | 12.12.1861 | Erik Røring Møinichen var midlertidig førstestatsråd fram til Stang tiltrådte |
| Frederik Stang | 17.12.1861 | 21.07.1873 | Da utnevnt til statsminister i Christiania |

Litteratur
----------

* Debes, Jan (1950): *Det norske statsråd 1814–1949*, Cammermeyer, Oslo
**Listen over konger av Man** omfatter monarkene som styrte Man i Irskesjøen fra 1164 til 1504. Før dette ble øya styrt av kongen av Man og øyene, og senere av lorden av Man.

Norrønt styre
-------------

| Navn | Regjeringstid |
| --- | --- |
| Godfred V av Man | 1164 |
| Ragnald III av Man | 1164 |
| Godfred V av Man | 1164–1187 |
| Ragnald IV av Man | 1187–1229 |
| Olav II av Man | 1229–1237 |
| Harald av Man | 1237–1248 |
| Ragnald VI av Man | 1248–1250 |
| Ivar av Man | 1250–1252 |
| Magnus III av Man | 1252–1265 |
|

Skotsk styre
------------

1265–1275 var Man underlagt Skottland, med Alexander III som konge.

Norrønt styre
-------------

| Navn | Regjeringstid |
| --- | --- |
| Godfred Magnuson av Man | 1275 |

Skotsk styre
------------

1275–1290 var Man underlagt Skottland, med Alexander den tredje og Margaret av Skottland som monarker.

Engelsk styre
-------------

1290–1293 var Man underlagt England, med Edvard I som konge.

Skotsk styre
------------

1293–1296 var Man underlagt Skottland, med Johan Balliol som konge.

Engelsk styre
-------------

1296–1313 var Man underlagt England, med Edvard I og Edvard II som konger.

Skotsk styre
------------

I 1313 var Man underlagt Skottland, med Robert I som konge.

Konfliktperiode
---------------

Fra 1313 til 1333 var striden mellom Skottland og England om herredømme på Man av en slik karakter at øya i realiteten ikke ble styrt av noen av landene.

Engelsk styre
-------------

| Navn | Regjeringstid |
| --- | --- |
| William Montacute, 1. jarl av Salisbury | 1333–1344 |
| William Montacute, 2. jarl av Salisbury | 1344–1392 |
| William Le Scrop av Man | 1392–1399 |
| Henry Percy av Man | 1399–1405 |
| John I Stanley av Man | 1405–1414 |
| John II Stanley av Man | 1414–1437 |
| Thomas I Stanley av Man | 1437–1459 |
| Thomas II Stanley av Man | 1459–1504 |
|

Herre av Mann (1504 – til i dag)
--------------------------------

Sønn av Thomas Stanley, 2. jarl av Derby, tok ikke tittelen 'Konge', og han og hans etterfølgere ble isteden generelt kjent som 'Herre av Mann' (Lord of Mann).[1] Imidlertid ble den latinske tittelen *Rex Manniae et Insularum* (Konge av Mann og Øyene) fortsatt benyttet fra tid til annen i offisielle dokumenter fram til mins 1600-tallet.

I 1765 ble tittelen gjeninnsatt i den britiske kronen, og således er tittelen i dag 'Herre av Mann' brukt (uansett kjønn på monarken) av Elizabeth II av Storbritannia.

Referanser
----------

1. ↑  Castletown – Ancient Capital of Mann – Castle Rushen – Kings and Lords of Mann
**Åtte-punktsavtalen** ble inngått mellom NKP (Maobadi) og Nepals regjering den 16. juni 2006, og skal legge grunnlaget for omfattende restrukturering av det nepalske samfunnet og en endelig fredsslutning i borgerkrigen som har pågått siden 1996.

Avtaleteksten gjengitt nedenfor er oversatt fra den engelske avtaleteksten slik den ble gjengitt i Nepalnews 16. juni 2006. Highlights of the eight-point agreement

Høydepunkter fra åtte-punktsavtalen
-----------------------------------

Høydepunkter fra åtte-punktsavtalen signert av topplederne i den regjerende sjupartialliansen (SPA) og NKP (maoistene), etter nær sju timer forhandlinger i Kathmandu på fredag, gjengis nedenfor:

1) Å følge 12-punktsavtalen mellom sjupartialliansen og NKP (maoistene) og å følge 25-punkts "code of conduct" signert av Nepals regjering og NKP (maoistene) med ærlighet og fasthet.

2) Ved å uttrykke lojalitet til demokratiske normer og verdier inkludert konkurransebasert flerparti regjeringssystem, sivile friheter, fundamentale rettigheter, pressefrihet og "rule of law", igangsette aktiviteter på en fredelig måte.

3) Å be De forente nasjoner om hjelp til å håndtere våpen og væpnet personell på begge sider og å overse dette slik at valg til Grunnlovsforsamling kan foregå på en fri og rettferdig måte.

4) Å danne en overgangsgrunnlov, å danne en overgangsregjering ifølge denne, å annonsere en dato for valg til den grunnlovgivende forsamlingen, å oppløse parlamentet på grunnlag av konsensus og etter å ha laget alternative ordninger, og å oppløse "folkeregjeringene" dannet av NKP (Maoistene) på grunnlag av 12-punktsforståelsen mellom SPA og KPN (Maoistene), intensjonene i innledningen til Våpenhvilens "code of conduct" og gjennom å garantere folkets rettigheter oppnådd gjennom folkebevegelsen i 1990 og den nylige historiske folkebevegelsen.

5) Å ta avgjørelser på grunnlag av konsensus når det gjelder saker av nasjonal viktighet som kan ha langtrekkende konsekvenser.

6) Å garantere de fudamentale rettighetene til det Nepalske folket til å ta del i den grunnlovsgivende prosessen og i valg til grunnlovsigvende forsamlingen i et miljø som er fritt for frykt, trakassering og vold og invitere internasjonale observatører til å overse valgene til grunnlovsgivende forsamling etter behov.

7) Å omdanne våpenhvilen mellom regjeringen av Nepal og NKP (maoistene) til en permanent fred og å løse problemene gjennom en framforhandlet avtale gjennom en framtidsrettet restrukturering av staten og på den måten ta tak i problemene som er knyttet til klasse, etnisitet, regionalisme og kjønn, og gjennom å plassere demokrati, fred, fremskritt, framtidsrettet bevegelse og uavhengighet, verdighet og selvbestemmelse for nasjonen i sentrum.

8) Forhandlingslagene fra Regjeringene og maoistene er blitt pålagt å oppnå alle de ovenforstående oppgavene umiddelbart.

Signert av de øverste ledere for SPA og Prachanda, leder av NKP (Maobadi) etter det første toppmøtet mellom de to sidene i Statsministerens offisielle bolig, Baluwatar i Kathmandu på fredag 16. juni 2006.
**Aker Energy AS** var et norsk oljeselskap grunnlagt i 1999 og et heleid datterselskap av Aker RGI. Etter en tørr brønn i 2002 og finansielle problemer i morselskapet ble selskapet i 2003 solgt til OER Oil. Administrerende var Bård Johansen.

Historie
--------

**Aker Energy** ble grunnlagt i 1999 som et ledd i Aker RGIs oljesatsning. Kjell Inge Røkke hadde da utøvd betydelig politisk press overfor norske myndigheter for å gjøre norsk sokkel tilgjengelig for nye aktører. I 1999 ble Aker Energy prekvalifisert som lisenshaver på norsk sokkel, og i 2001 fikk selskapet tildelt en 49 % eierandel i lisens PL 270 i Nordsjøen (50 km nord for dagens Gjøa (oljefelt)). En letebrønn ble boret våren 2002 men viste seg å være tørr. 
I 2003 hadde Aker RGI likviditetsproblemer, og ifølge Oljedirektoratet ville man behøve å vurdere på nytt om Aker Energy oppfylte konsesjonskravene i tilfelle selskapet ønsket å skaffe nye eierandeler på norsk sokkel. I november 2003 ble Aker Energy solgt til oljeselskapet OER Oil.

Referanser
----------

1. 1 2  (no)"Røkke solgte oljedrømmen". *Aftenposten,* 8. november 2003.
Rin gong ved Kiyomizu-dera, Kyoto
En **sangbolle** (tibetansk: འགྱུར་མེད་རིང་གོང,༌ wylie:  *'gyur med ring gong*, THL: *gyurmé ringong*), også kjent som **tibetanske syngende boller**, **himalayiske boller** eller **suzu gong**, er en type bjelle, som spesifikt er klassifisert som en stående bjelle. I stedet for å henge invertert eller tilknyttet et håndtak, sitter syngende boller med bunnen hvilende, og vibrerer for å produsere en lyd karakterisert av en grunnfrekvens og vanligvis to hørbare overtoner (andre og tredje frekvens).

Syngende boller blir brukt verden over for meditasjon, musikk, avspenning og personlig velvære. De ble i historisk forstand laget over hele Asia, særlig Nepal, Kina og Japan. De er nært beslektet med de dekorative boller som ble laget langs Silkeveien fra Midtøsten til det vestlige Asia. Idag blir de fremdeles laget i Nepal, India, Japan, Kina og Korea.

Moderne utvikling
-----------------

Sangboller blir fortsatt produsert på en tradisjonell måte så vel som med moerne produksjonsteknikker. Nye boller kan være enkle eller dekorerte. Enkelte ganger kan de være påført en religiøs ikonografi og spirituelle motiver og symboler, slik som det tibetanske mantraet *Om mani padme hum*, bilder av buddhaer og Ashtamangala (de åtte lovende buddhistiske symboler).

Nye sangboller er laget med to prosesser. Hamring for hånd er den tradisjonelle måte å skape sangboller som fortsatt er i bruk for å lage nye boller. Den moderne metode er ved sandstøpning og ved deretter bruke en maskinell dreiebenk. Dreiebenker kan bare brukes ved sangboller av messing, så de er laget med moderne teknikker og moderne messinglegering.

Referanser
----------

1. ↑  འགྱུར་མེད་རིང་གོང༌ Arkivert 24. august 2017 hos Wayback Machine. The Tibetan & Himalayan Library

Litteratur
----------

* Müller-Ebeling, Claudia, Christian Rätsch, Surendra Bahadur Shahi (2002). *Shamanism and Tantra in the Himalayas*. Trans. by Annabel Lee. Rochester, Vermont: Inner Traditions.
* Shrestha, Suren (2009). *How to Heal with Singing Bowls: Traditional Tibetan Healing Methods* (Book and Audio CD). Sentient Publications. ISBN 978-1-59181-087-2.
* Jansen, Eva Rudy (2004). *Singing Bowls. A Practical Handbook of Instruction and Use*. New Age Books, New Delhi. ISBN 81-7822-103-9.
* Terwagne, Denis; Bush, John W M (2011). «Tibetan singing bowls». *Nonlinearity*. 24 (8): R51–66. Bibcode:2011Nonli..24R...1T. doi:10.1088/0951-7715/24/8/R01.
* Inácio, Octávio; Henrique, Luís L.; Antunes, José (2006). «The Dynamics of Tibetan Singing Bowls». *Acta Acustica united with Acustica*. 92 (4): 637–53.
* *HyperPuja: a Tibetan Singing Bowl controller*. NIME '03 Proceedings of the 2003 conference on New interfaces for musical expression. 2003.

Eksterne lenker
---------------

* Singing bowls in Nepal, video på youtube

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
**Erik Benedictus Lindseth** (født 14. januar 1830 i Molde, død 6. oktober 1906 i Tønsberg) var en norsk lege.

Liv
---

Han var sønn av tollbetjent Peder Lindseth og Martha Hansdatter. Etter å ha blitt student i 1850 studerte han medisin og ble *cand. med.* i 1858. Siden var han privatlege på Tjøme og i Svelvik. Mens han bodde i Svelvik deltok han i kommunestyret og var direktør for den lokale sparebanken. Fra 1887 var han distriktslege i Tønsberg, hvor han også var overlege ved amtssykehuset og amtslege for Jarlsberg og Larviks amt.

Lindseth var venn av Bjørnstjerne Bjørnson fra skoletiden i Molde. Som student var han med i kretsen omkring Bjørnson, Jonas Lie og Christian Kahrs. Han kjente også J. E. Sars. Lindseth opprettholdt vennskapet med Bjørnson livet igjennom og døde samme dag som Bjørnson hadde besøkt ham i Tønsberg høsten 1906. Bjørnson holdt en tale ved begravelsen.

I 1880 offentliggjorde han noen minner fra skoletiden i Molde i *Dagbladet*. En rekke av Sars' brev til Lindseth ble trykt av Gustav Haavie Thoresen i *Samtiden* (1919) og i Halvdan Kohts utgave av Sars' brev (1957). Thoresen skriver: «Vennernes talrike breve til Lindseth bærer vidnesbyrd om deres interesse for hans mening om tidens spørsmaal, og hans dom har sikkert mangen gang øvet indflydelse paa deres avgjørelser».

Utmerkelser
-----------

Han ble ridder av St. Olavs Orden i 1904.

Referanser
----------

1. ↑  *Samtiden. 1919 Vol. 30*. Aschehoug. 1919. s. 358.

Litteratur
----------

* Fr. Grøn: «Lindseth, Erik Benedictus», i *Norsk biografisk leksikon*. Oslo: Aschehoug. 1938.