recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Fasade av undervisningsbygget mot Dorotheenstraße 58/59, tegnet av Franz Schwechten (1883)
 Krigsakademiets bygning i Kruppstraße, hvor det ble gjenåpnet i 1935, avbildet 19. mars 1938 med Reichskriegsflagge på taket Foto: Deutsches Bundesarchiv 
**Det prøyssiske krigsakademiet** (tysk: *Königliche* *Preußische Kriegsakademie*) ble etablert i Berlin av Gerhard von Scharnhorst den 15. oktober 1810 som «Den kongelige allmenne krigsskolen» (*Königliche* *Allgemeine Kriegsschule*) for kongeriket Preussen. Denne kom som en del av Scharhorsts hær-reform. Skolens forgjenger ble etablert i 1756 av Friedrich II.

Akademiet hadde status som universitet og hadde fra 19. august 1858 det offisielle navnet *Königlich Preußische Kriegsakademie*. Akademiet var en militær høyskole for utdannelse av stabsoffiserer og besto i sin opprinnelige form fram til 1914. 

Det var en forutsetning at man hadde utdannelse fra krigsakademiet for å kunne få en offisersstilling ved landets generalstab, og senere generalstabssjefer og generalfeltmarskalker som Carl von Clausewitz, som var en av akademiets første studenter, Karl Friedrich von Steinmetz, Helmuth von Moltke og Leonhard Graf von Blumenthal gikk på akademiet i første halvdel av 1800-tallet.

Lærerkreftene ble hentet fra generalstaben og fra Universitetet i Berlin.

Etter første verdenskrig ble den gjenopprettet som et lederakademi slik at Reichswehr på denne måten unngikk Versaillestraktatens bestemmelser som forbød høyere militær utdannelse. 

Da Wehrmacht ble opprettet i 1935, gjenoppsto skolen som et krigsakademi (*Kriegsakademie*) som ga en toårlig utdannelse for mellom 100 og 150 offiserer, men da i en bygning i Kruppstraße i bydelen Moabit, noe lengre vest i sentrum.

*Kriegsakademie* ble avviklet etter andre verdenskrig. Skolens funksjon er i dag videreført i *Führungsakademie der Bundeswehr* i Hamburg.

Bygningen
---------

Bygningen som huset krigsakademiet har fasade til gatene Unter den Linden og Dorotheenstrasse i bydelen Mitte i Berlin.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Katalog der Deutschen Nationalbibliothek». Besøkt 22. februar 2016.
2. ↑  Aschoff, Christian. «retro|bib - Seite aus Meyers Konversationslexikon: Kriegk - Kriegsbereitschaft». *www.retrobibliothek.de*. Besøkt 22. februar 2016.

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Mariken Tovsen Halle** (født 17. juni[] 1982 i Oslo) er en norsk filmskaper. Hun er utdannet ved Nordland kunst- og filmfagskole (2003–2005) og Filmhögskolan i Göteborg (2007–2011). Hennes kortfilm *No sex just understand*, produsert under studiet i Göteborg, fikk mye oppmerksomhet. Foruten nominasjon til Gullbagge i 2011 vant den samme år priser som beste film under kortfilmfestivalene i Grimstad og Uppsala.

Halle har stått som regissør, manusforfatter, klipper og produsent i alle sine filmer og kan slik sett sies å tilhøre auteur-tradisjonen som filmskaper. Hun har også vært medprodusent på filmer av Clara Bodén, som hun, i tillegg til Ronja Svenning Berge, jobbet sammen med i selskapet Vapen och Dramatik i perioden 2011–2014. I 2017 startet hun produksjonskollektivet Alternativet sammen med Guro Bruusgaard, Katja Eyde Jacobsen og Magnus Mork.

Familie
-------

Mariken Halle er datter av jazzmusikeren Morten Halle og barnebarn av teaterregissøren Barthold Halle. Dramatikeren Jesper Halle er hennes onkel.

Bibliografi
-----------

* *Min middag med Harald Eia –* sakprosa – Aschehoug, 2013

Filmografi
----------

* *Vi er her nå* – spillefilm – 2019
* *Verden venter* – spillefilm – 2014
* *Kanskje i morgen* – spillefilm – 2014
* *No sex just understand* – kortfilm – 2011
* *Hva skjer’a Jonatan* – kortfilm – 2007
* *Trygve med hjertet i postkassa* – kortfilm – 2005

Referanser
----------

1. ↑   Virtual International Authority File, oppført som Halle, Mariken 1982-, besøkt 8. november 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Proff, oppført som Mariken Tovsen Halle, besøkt 8. november 2020[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Mariken Halle | Nordic Women in Film». *nordicwomeninfilm* **(svensk)**. Besøkt 7. november 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mariken Halle på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (da) Mariken Halle på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (en) Mariken Halle hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Svensk kalenderside for februar 1712
**30. februar** finnes ikke i den gregorianske kalender, siden februar har 28 dager i normalår, og 29 dager i skuddår. Men i andre kalendre har denne datoen forekommet noen få ganger.

Sverige besluttet i 1699 å skifte fra den julianske kalender til den gregorianske kalender ved å utelate alle skuddårsdager fra 1700 og 40 år frem. 1700 var derfor ikke skuddår i Sverige, men både 1704 og 1708 ble feilaktig skuddår likevel. Sveriges kalender var således kommet ut av tritt med både den gregorianske og den julianske kalender. For å rette opp på dette ble 1712 endret til dobbelt skuddår i Sverige ved å tilføye den 30. februar. Denne dag svarte til den 29. februar i den julianske kalender og den 11. mars i den gregorianske kalender. Sverige skiftet til den gregorianske kalender i 1753 ved å la den 1. mars etterfølge den 17. februar.

Mange kilder sier feilaktig at Sovjetunionen i 1929 introduserte en revolusjonskalender, hvor alle måneder hadde 30 dager, de resterende 5–6 dager var helligdager utenfor månedene, og at Sovjetunionen derfor i 1930 og 1931 hadde 30. februar. I februar 1930 foreslo en regjeringskommisjon en «sovjetisk revolusjonær kalender» som inneholdt tolv 30-dagers måneder pluss fem nasjonale helligdager som ikke var en del av noen måned, men den ble avvist fordi den ville avvike fra den gregorianske kalenderen som ble brukt av resten av Europa.[]

Referanser
----------

1. ↑  Germa, Pierre (1985). *Når begynte det?: historien bak dagliglivets oppfinnelser, oppdagelser og påfunn*. Oslo: Aventura. s. 100. ISBN 8258803166.

Se også
-------

* Herman Willis roman *30. februar*.
**Jacob Christie Kielland** (født 11. februar 1897, død 19. oktober 1972) var en norsk arkitekt.

Biografi
--------

### Privatliv

Han ble født i Bergen som sønn av arkitekt Jens Zetlitz Monrad Kielland (1866–1926) og hans hustru Anna Magdalena Cathrine (1871–1948) av den skotsættede familien Christie. Farfaren var presten og politikeren Jacob Kielland, og gjennom ham var, Jacob Christie Kielland grandnevø til maleren Kitty Lange Kielland og forfatteren Alexander Kielland. Han hadde en yngre søster, Else Christie Kielland, som var kunstmaler.

I desember 1926 giftet han seg med Anne Sofie Nygaard. De fikk tre døtre.

### Yrkeskarriere

Jacob Christie Kielland fikk sin arkitekturutdannelse ved Norges tekniske høgskole i 1919. Hans far hadde vært professor fra 1912 til 1918.

 Borettslaget *Etterstad 1*, tegnet av Jacob Christie Kielland for OBOS.
Etter eksamen drev Jacob Christie Kielland sitt eget arkitekturfirma i Oslo. I 1930 ble han sekretær for byarkitekten i Oslo. Han ble direktør for Oslo Bolig- og Sparelag (OBOS), det største boligbyggelaget i Norge. Han forlot stillingen i 1946 for å bli leder for boligdirektoratet, en stilling han hadde inntil direktoratet ble nedlagt på midten av 1960-tallet.

Kielland ble tildelt St. Olavs Orden. Dessuten var han ridder av Polyhymnia (orden) siden 1919.

Han døde i Oslo i 1972.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  Jacob Christie Kiellands slekt
2. 1 2  Jens Zetlitz Monrad Kielland genealogy
3. ↑  Anna Sofie Kiellands slekt

Eksterne lenker
---------------

* (no) Jacob Christie Kielland i Norsk biografisk leksikon

Portal: Arkitektur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Wikistrinda **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** KulturNav
 |
«Roseanna» har flere betydninger.

Fartøyet M/S Diana på Göta kanal.
***Roseanna*** (1965) er en roman av Sjöwall & Wahlöö i deres detektivserie om Martin Beck og hans team. Boken er den første i serien *Roman om en forbrytelse* (*Roman om ett brott*).

Sammendrag av handlingen
------------------------

En ung kvinne er funnet død i en kanal, hun var naken, mishandlet og myrdet. Saken er nesten fullstendig kald med engang fordi ingen klarer å identifisere henne og det er ikke klart hvor eller av hvem hun er myrdet. Men plutselig har etterforskerne hellet med seg; gjennom Interpol blir hennes identitet konstatert. Offerets navn er Roseanna McGraw, en turist som tok en båttur gjennom regionen hvor hun ble myrdet. En veldig grundig etterforskning følger for å avdekke hvem som var med henne på båten.

Rollefigurer og deres utvikling
-------------------------------

Dette er boken hvor Martin Beck, Lennart Kollberg og Fredrik Melander blir introdusert. Seinere i romanen dukker Åke Stenström opp for første gang med sine vanlige gjøremål. 

I denne første boken introduseres dessuten bifigurer som også dukker opp i seinere romaner, som detektiv Åhlberg fra Motala-politiet, og detektiv Sonja Hansson fra Stockholm-politiet. Leseren blir også introdusert for Becks kone, sønn og datter.

Filmatiseringer
---------------

Romanen er filmatisert to ganger:

* *Roseanna (1967)* (med Keve Hjelm)
* *Roseanna (1993)* (med Gösta Ekman)

Referanser
----------

Portaler: Litteratur | Sverige

| * v
* d
* r
*Roman om en forbrytelse* av Sjöwall & Wahlöö |
| --- |
| Maj Sjöwall • Per Wahlöö |
| Bøkene | *Roseanna* • *Mannen som gikk opp i røyk* • *Mannen på balkongen* • *Døden tar buss* • *Brannbilen som forsvant* • *Snut, snut, kaffegrut* • *Mannen på taket* • *Det lukkede rom* • *Politimorderen* • *Terroristene* |
| Filmatisering | *Roseanna* (1967) • *The Laughing Policeman* • *Mannen på taket* • *Mannen som gick upp i rök* • *Brannbilen som forsvant* • *Det slutna rummet* • *Roseanna* (1993) • *Polis polis potatismos* • *Mannen på balkongen* • *Politimorderen* • *Stockholm Marathon* |
| Hørespill | Døden tar buss (2007) |
**Zhang Lichang** (kinesisk: 张立昌; født i juni 1939 i Nanpi i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina, død 10. januar 2008 i Tianjin) var en kommunistisk politiker i Folkerepublikken Kina. Han var partileder i Tianjin og medlem av Politbyrået.

Politisk karriere
-----------------

Etter utdannelse i økonomi i Beijing ble han i februar 1966 medlem Det kinesiske kommunistiske parti. Han steg raskt i gradene i partiledelsen, administrasjonen og økonomien i havnebyen Tianjin.

Fra 1985 til 1993 var han stedfortredende borgermester av Tianjin, og i 1993 ble han borgermester der. 

I mai 1998 ble Zhang sekretær for partikomiteen for Tianjin. Dette er vanligvis en viktigere post enn borgermesterembedet.

Han ble allerede i 1982 kandidat til Sentralkomiteen for det kinesiske kommunistparti; fra den 14. nasjonalkongress var han medlem av Sentralkomiteen, og fra den 16. nasjonalkongress var han medlem av Politbyrået. 

I mars 2007 ble han imidlertid avløst som sekretær for partiet i Tianjin av Zhang Gaoli, og ved den 17. nasjonalkongress i november 2007 ble han ikke gjenvalgt. 

Zhang døde den 10. januar 2008 i Tianjin.

Eksterne lenker
---------------

* Biografi på tysk (pr august 2002)
* Biografi på engelsk
* *Grooming China's future Leaders*, Artikkel i Asia Times Online av 4. april 2007 om Zhang Lichangs avgang som partisjef i Tianjin Arkivert 29. juni 2009 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Bremen rådhus er blant de mest kjente eksempler på weserrenessansen. Det er oppført på UNESCOs verdensarvliste.
**Weserrenessansen** er en regional variant av den nordlige, også kalt nederlandske renessansearkitekturen. Begrepet Weserrenessansen er knyttet til området omkring elven Weser og henviser til oppførelsen av en rekke slott, rådhus, borgerskapshus og andre praktbygg i perioden mellom reformasjonen og tredveårskrigen, det vil si fra 1520 til 1620. Det dreier seg ikke om en bestemt arkitektonisk retning av renessansen, men omhandler konkret en serie av byggverk oppført under en økonomisk høykonjunktur i området. Weser var som trafikkåre en viktig forutsetning for denne økonomiske utviklingen. Begrepet Weserrenessansen ble innført av Richard Klapheck i 1912.

Historie
--------

Adel og landherrer bygde en rekke slott på strekningen fra Hann. Münden til Bremen både langs elvens venstre og høyre side. De lokale landherrene markerte på denne måten sin selvstendighet overfor riksmyndighetene. Rike handelsfolk oppførte praktfulle bolighus etter ideer de hadde fått fra reiser i Flandern og Italia, men i Weserrennesansen blandes også den lokale byggeskikken inn i de italienske og franske stilelementer. Bygningene er oppført både i stein og bindingsverk.

Kirkebygg er knapt oppført i området i denne perioden. Weserrennesansen foregikk for øvrig i en periode da de daværende kulturelle sentrene i Italia og Frankrike hadde gjennomført sin overgang til barokken.

Eksempler på weserrenessansen
-----------------------------

* Den gamle latinskolen i Alfeld.Den gamle latinskolen i Alfeld.
* Biblioteket Juleum Novum i universitetet i Helmstedt.Biblioteket Juleum Novum i universitetet i Helmstedt.
* Slottet i Detmold.Slottet i Detmold.
* Slottet i Paderborn.Slottet i Paderborn.
* Slottet i Gifhorn, Niedersachsen. Foto: Axel HindemithSlottet i Gifhorn, Niedersachsen. Foto: Axel Hindemith
* Byvekten i Bremen. Foto: Jürgen HowaldtByvekten i Bremen. Foto: Jürgen Howaldt
* Brakeslottet i Lemgo.Brakeslottet i Lemgo.

Museum
------

Et eget museum over weserrenessansen er etablert i Brakeslottet i Lemgo i Nordrhein-Westfalen.

Referanser
----------

1. ↑  Internettside til Erbhof slott i Thedinghausen
2. 1 2 3 4  Manfred Maronde:*Die Weser (lat.: Visurgis) mit der Weserrenaissance*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Weserrenaissance – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Weserrenaissance – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Internettsiden til weserrenessansemuseet i Brakeslottet i Lemgo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**John Trewick** (født 3. juni 1957 i Bedlington, Northumberland, England er assistent manager for den engelske Shrewsbury Town som spiller i League Two. Trewick ble ansatt som trener i 2004 og har vært med på opprykk to ganger. Etter at Hereford United rykket ned fra League One i 2008/09-sesongen, tok han over som manager etter Graham Turner. Han fikk sparken som trener i mars 2010, og fulgte med til Shrewsbury da Graham Turner ble ansatt som Manager.

Han startet sin karriere for West Bromwich Albion der han spilte nesten 100 ligakamper. Han spilte seks kamper i UEFA-cupen sesong 1978-79, der han scoret ett mål mot Galatasaray.

Han ble deretter kjøpt av Newcastle United for £250–000, som til da var det meste Newcastle hadde betalt for en spiller. Han var mye plaget av skader i Newcastle og ble lånt ut til Oxford United, en klubb han senere gikk gratis til i 1984. Trewick spilte alle kampene for Oxford United i sesongen 1984-85. Sesongen etter var han med å vant Ligacupen.

Han spilte senere for Bromsgrove Rovers, Hartlepool United og avsluttet spillerkarrieren i Gateshead FC.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) John Trewick – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) John Trewick – Transfermarkt (manager) Rediger på Wikidata

* (en) John Trewick – Soccerbase.com Rediger på Wikidata

* (en) John Trewick – Soccerbase.com (manager) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**John Thronsen** (født 12. september 1913, død 24. mai 2003) var riksøkonomisjef i Nasjonal Samling (NS) fra oktber 1940 til april 1943. 

Han tilhørte en NS-familie fra Porsgrunn og var medlem av Nasjonal Samling fra 1933. Det samme var hans bror Thorvald Thronsen, som ble frontkjemper og en periode stabssjef i Hirden, fire andre søsken og begge foreldrene. John Thronsen var i 1936 redaktør av bladet *NS-ungdommen*. I oktober 1940 ble han som 28-åring utnevnt til riksøkonomisjef for NS, en rikslederstilling for finanser og forvaltning i partiet og særorganisasjonene. Våren 1943 ble han anklaget for korrupsjon. Flertallet i en undersøkelseskommisjon som var nedsatt av Quisling, kom til at at det ikke forelå tilstrekkelig bevis til å reise tiltale mot ham, men Thronsen måtte likevel forlate sine verv i NS. Under rettsoppgjøret etter krigen påsto Thronsen at korrupsjonssaken var en hevnaksjon fra statspolitisjef Karl Marthinsen og riksadvokat Jørgen Nordvik som Thronsen tidligerer hadde anmeldt for tyveri. Saken kunne også ha hatt politiske årsaker. Thronsen arbeidet nært med Albert Viljam Hagelin, innenriksminister i Quislings regjering, fra 1930-tallet til mars 1943, da Hagelin ble anklaget for korrupsjon. Thronsen var Hagelins stedfortreder som fungerende fylkesfører i Stor-Oslo fylkesorganisasjon av NS fra våren 1941 til våren 1943. John Thronsens fall var også en viktig grunn til at broren Thorvald Thronsen måtte forlate Hirden.

Under rettsoppgjøret etter andre verdenskrig ble han tiltalt for landssvik og dømt til åtte års tvangsarbeid. Han ble løslatt i 1949. Thronsen bodde i Bærum seinere i livet.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for John Thronsen, (12.september 1913 - 24.mai 2003)»[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  John Thronsen - Digitalarkivet.no
3. ↑  Christensen, Christian (1922-1994) (1988). *Den andre siden*. [Oslo]: Cappelen. s. 86. ISBN 8202112281.
4. 1 2 3 4 5  Borge, Baard (1995). «Thronsen, John». *Norsk krigsleksikon 1940-45*. Oslo: Cappelen. Arkivert fra originalen 15. mars 2012.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 15. mars 2012. Besøkt 19. februar 2015.
5. ↑  Dahl, Hans Fredrik (1939-) (1992). *En fører for fall*. Oslo: Aschehoug. s. 444. ISBN 8257409782.
6. ↑  *Østlands-posten 1943.03.26*. Norge;Vestfold og Telemark;;Larvik;;;;. 1943-03-26. s. 2.
7. ↑  «Jubilanter». *Aftenposten*. 12. september 1998. s. 15.

Eksterne lenker
---------------

John Thronsen (1913–2003) var «riksøkonomisjef» i Nasjonal Samling (NS) under krigen 1940–1943. På bildet sitter han som nummer to fra høyre, sammen med føreren Vidkun Quisling og andre partikolleger under et møte i Skien i 1942.  Foto: Riksarkivet 
* (en) John Thronsen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Eraldo Pizzo** (født 21. april 1938 i Genova) var en italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma, 1964 i Tokyo, 1968 i Mexico by og 1972 i München. 

Pizzo ble olympisk mester i vannpolo under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på det italienske laget som vant vannpoloturneringen foran Sovjetunionen og Ungarn. Italias resultat i finalerunden, som besto av fire lag, var de beseiret Sovjetunionen med 2-0 og Jugoslavia med 2-1 og de spilte uavgjort 3-3 mot Ungarn. Pizzo spilte seks kamper i OL-turneringen og scoret sju mål.

Under sommer-OL 1964 i Tokyo, da Italia kom på fjerdeplass, spilte han seks kamper og scoret fire mål. 1968 i Mexico by spilte Pizzo alle ni kampene og scoret 29 mål for Italia som ble nummer fire i vannpoloturneringen. 

I sitt fjerde OL i München 1972 spilte han alle åtte kampene og scoret tolv mål. Italia kom på sjetteplass i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1960 Italias flagg Roma - Gull **Gull** i vannpolo, Italias flagg Italia

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Eraldo Pizzo – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Eraldo Pizzo – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Eraldo Pizzo – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Eraldo Pizzo – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (it) Eraldo Pizzo – Italias olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Eraldo Pizzo – FINA Rediger på Wikidata

* (en) Eraldo Pizzo – Swimming Hall of Fame Rediger på Wikidata
**Silinger** (latin: *Silingæ*, gresk: Σιλίγγαι, *Silingai*) er antatt å ha vært en østgermansk stamme, antagelig en del av den større gruppen vandalene, som slo seg ned i det nåværende Schlesien (latin: *Silesia*), som de antagelig ga navn til.

Silingerne var en del av vandalenes folkevandringer. De invaderte Gallia i 406 sammen med asdingerne, og deltok i vandalenes plyndring av Roma i 450. De reiste videre til Spania og slo seg ned i provinsen Baetica, i det nåværende Portugal. Etter avgjørende nederlag i krigen mot vestgoterne, underkastet de gjenværende silingerne seg de asdingiske kongene. Under ledelse av Geiserik reiste de sammen med asdingerne og alanerne til Afrika, hvor de opprettet et vandalerrike som bestod til 533, som ble en av årsakene til Vest-Romerriket brøt sammen.

Referanser
----------

1. ↑   Davies, Norman; Moorhouse, Roger (2003): «Mikrokosmos», Kraków, s.70
2. ↑   Krasuski, Jerzy (1998): «Historia Niemiec», Wrocław, s. 13.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**John Tayler** (født 4. juli 1742 i New York, død 19. mars 1829 i Albany, New York) var en amerikansk, demokratisk-republikansk politiker.

Tayler giftet seg 1764 med Margarita Van Valkenburgh. Ved forretningsvirksomhet skaffet han seg en betydelig formue.

Tayler var leder for *New York State Assembly*, underhuset i delstatens lovgivende forsamling, i periodene 1777-1779, 1780-1781 og 1785-1787. Han var medlem av delstatens senat 1802-1813, og tjenestegjorde 1811 som leder av delstatens senat.

Tayler var viseguvernør i New York 1811, 1813-1817 og 1817-1822. Han fungerte som delstatens guvernør i perioden 24. februar til 1. juli 1817, da han tok hånd om guvernørembetet da Daniel D. Tompkins gikk av for å tiltre som USAs visepresident, og fram til etterfølgeren DeWitt Clinton ble innvalgt og tiltrådte embetet.

Duellen mellom Aaron Burr og Alexander Hamilton, som endte med Hamiltons død, startet hjemme hos John Taylor.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 6846673, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6th9nn7, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* John Tayler – biografi av Tricia A. Barbagallo på New York State Museum


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Daniel D. Tompkins** | **Guvernør i New YorkFungerende**(1817–1817) | Etterfølger:**DeWitt Clinton** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
Silikastøv partikler sett gjennom et mikroskop
**Silikastøv**, også kjent som *mikrosilika*, er røykgass-støv fra ferrosilisium og
silisiumproduksjon. Siden Norge er ledende på produksjon av ferrosilisium, har landet spilt en viktig rolle i for bruk av silikastøv i betong. Silikastøv betegnes som et pozzolan i betongteknologien og har tilsvarende eller bedre egenskaper enn flyveaske. Diameteren til partiklene er i gjennomsnitt 0,15 mikrometer eller 0,00015 mm og blainefinheten er i området 15000-25000 m2/kg [3].

Norske betongbruer har krav til å inneholde silikastøv i betongresepten(3-10%) etter krav fra Statens Vegvesen.

På grunn av ekstremt høy finheten gir det en god tetthet og bestandighet i betongen og er med på å påvirke både ferske og herdende egenskaper. Hovedgrunnen til å bruke mikrosilika i betong er dens positive effekt på betongens mekaniske styrke. Den økte finheten øker også behovet for vann i
blandingen. Heften mot armering kan øke med opptil 50-100 prosent, så faren for
korrosjon blir også redusert.
Trykkfastheten, strekkfastheten og e-modulen blir som ved flyveaske redusert i tidligfasen.
Dette skjer selvfølgelig fordi silika reagerer med reaksjonsproduktet til vann og sement. Når
silikaen først reagerer skjer det raskt og reaksjonen er så å si ferdig etter 28 døgn.
Avbindingstiden og temperaturen er lite påvirket ved normal dosering (opptil 10%).
Hydratiseringsprosessen avgir mer varme enn ved sementhydratisering, men reaksjonen skjer
tregere og gir derfor ikke økte temperaturer [1].

Referanser
----------

1. ↑  Jahren, Per (2011). *Betong: historie og historier*. ISBN 9788251-926997.
2. ↑  «Standard beskrivelse for bruer og kaier». Arkivert fra originalen 15. mai 2017.
Snitt av en lunge angrepet av silikose.
**Silikose** (latin: *silex kisel*) eller **steinlunge** er en yrkessykdom som angriper lungene, forårsaket av inhalering av krystallinsk silisiumdioksid. Sykdommen kjennetegnes av betennelse og sår/arr i form av nodulære lesjoner i de øvre delene av lungene. Silikose og asbestose utgjør de vanligste pneumokoniosene, sykdommer med opphopning av uorganisk stoff i lungene.

Silikose utvikler seg når en puster inn fint støv av kiselsyre SiO2. Kiselsyre og dens forbindelser utgjør mesteparten av jordskorpen, og forekommer i en amorf og i en krystallinsk form som kvarts, funnet i sand, sandstein, flint og granitt. Bare krystallinske former utløser silikose. Silikose var tidligere velkjent i en rekke yrker, særlig innenfor jernstøping, porselens- og glassindustri, åpne granittbrudd, steinbrudd (granitt og sandstein, men ikke ved arbeid med kalkstein og marmor), sandblåsing og betongboring. Silikose utvikler seg til kronisk sykdom etter årelang eksponering, men kan oppstå akutt etter få måneders ubeskyttet, massiv eksponering for kvartsstøv ved sandblåsing og tunnelboring (slik som i Københavns metro). Symptomer er kortpustethet og tørrhoste. I 2002 blev kvartsstøv klassifisert som et humant karsinogen, som disponerer for lungekreft.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 19. juli 2021. Besøkt 19. juli 2021.
2. ↑
3. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 19. juli 2021. Besøkt 19. juli 2021.

Eksterne lenker
---------------

* Silikose ved Arendal Smelteverk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC
 |
***The Gamesters*** er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920 regissert av George L. Cox, og med Margarita Fischer, Hayward Mack og Lee Shumway i hovedrollene.

Handling
--------

Brad Bascom eier et gambling-sted i Nevada, sammen med sin partner Jim Welch. Han begynner å mistenke sin kone Rose for å ha en affære med Welch. For å avgjøre saken utfordrer han Welch til et poker-spill, og taperen lover å forlate byen.

Welch taper spillet, men han kidnapper imidlertid den nå høygravide Rose. Bascom oppdager snart hvor de befinner seg er, og skyter Welch i en konfrontasjon. Men Rose dør under fødselen kort tid senere, og dette etterlater spørsmålet om hvem som er egentlig er den biologiske faren til den nyfødte jenta - som får navnet Rose.

Skuespillere
------------

* Margarita Fischer som Rose
* Hayward Mack som Jim Welch
* Lee Shumway som Marshall Andrews
* P. Dempsey Tabler som Brad Bascom
* Evans Kirk som Paul Rosson
* Joseph Bennett som Harvey Blythe

Bildegalleri
------------

* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. ↑  THE GAMESTERS

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Gamesters* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Topi** (*Damaliscus lunatus jimela*) er en mellomstor afrikansk antilope. Det er en veldig sosial og rask type antiloper som finnes i savannene, halvørkenene og flomslettene i Afrika sør for Sahara.

Beskrivelse
-----------

Antilopens kropp har en rødbrun farge, lemmene og hodet er mørkere. Kroppslengden er 120 centimeter og vekten på 130 kilo. Horn finnes på begge kjønn, har en felles base og minner om en halvmåne på baksiden eller en lyre, som ga hele familien navnet.

Som planteeter foretrekker Topien den åpne savannen. De går vanligvis sakte, men er det fare når de hastigheter opp til 70 km / t. Under løpingen nikker de påfallende med hodet. Topi lever i mindre flokker som vanligvis består av en dominerende hann, omtrent åtte hunner og deres unge dyr. Unge hanner blir jaget bort når de er omtrent ett år gamle, hunner holder seg vanligvis i gruppen. Før de unge hannene er kjønnsmodne, danner de sine egne grupper. Disse oppløses etter omtrent fire år, og hannene prøver å etablere sine egne flokker. Alfahannene prøver å forsvare flokken sin mot inntrengere, det er vanligvis nok å oppføre seg truende. I noen tilfeller oppstår alvorlige kamper der hannene bruker hornene sine. Gamle hanner som blir jaget bort fra gruppen deres går da alene.
Et topografisk kart med ekvidistanse
**Topografi** er beskrivelse av terrengforhold, som høyde, vegetasjon, hav, innsjøer, elver, bebyggelse, veier med mer. Et topografisk kart gir informasjon om topografien i området kartet dekker. Beskrivelse av tilsvarende forhold under vann kalles batymetri. Et foreløpig teknisk høydepunkt finnes i oljeletingsselskapenes holografiske rom, der man med spesialbriller kan se de geologiske lag av fjellgrunnen, og gå rundt inne i modellen for å ta detaljer i nærmere øyesyn.

Språket har en rekke ord for å beskrive ulike topografiske elementer og former. Disse ordene brukes ofte som stedsnavn, eller som deler av stedsnavn. Eksempler er dal, li, fjell, vann, ås, nes, tange, odde. 

*Topografi* handler også om kunsten å beskrive topologiske former. Enkelte kunstnere har brukt kunstneriske virkemidler for å beskrive topografiske modeller. Her kan nevnes M.C. Escher (som lar maur krabbe langs en Möbiusstripe formet som en stige uten ende) og svensken Oscar Reutersvärd (oppfinneren av Penrosetriangelet og andre umulige figurer).

Termen *topografi* kommer av gresk *τόπος* (*topos*), «sted» og *γραφή* (*grafi*), «skrift»/«beskrivelse».

Se også
-------

* Prospekt (topografisk bilde)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store medisinske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** BNE
 |
***Toposcopus*** er en slekt av snyltebiller som skiller seg ganske mye fra andre biller når det gjelder utseende og levevis. De er blant de svært få billene som lever som parasittoider, det vil si at larvene utvikler seg på en vert som de til slutt dreper, i motsetning til ekte parasitter som ikke dreper verten sin.

Utseende
--------

Middelsstore (6-9 millimeter), avlange, mørkt gråbrune snyltebiller. Hannene har buskformede antenner. Pronotum er trapesformet, ganske smalt foran.

Levevis
-------

Snyltebillene lever som parasitoider på andre insekter, det vil si at larvene utvikler seg på eller inne i en vert som de til slutt dreper. Dette i motsetning til såkalte ekte parasitter, som ikke dreper verten sin. Blant vertene finnes kakerlakker, treborende biller, bier og veps. De nyklekte larvene, som blir kalt planidium-larver, er små, langbeinte og kjappe. De kryper omkring til de finner en passende vert og hekter seg fast i denne, og forandrer seg deretter til en tykk, kortbent larve som spiser på verten.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i det sørvestlige USA (Arizona, Texas, Oklahoma, Utah).

Systematisk inndeling
---------------------

Arten blir noen ganger plassert i slekten *Ptilophorus*.

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia
			* Overfamilien heteromerer, Tenebrionoidea
				+ Familien **snyltebiller**, Ripiphoridae (=Rhipiphoridae)
					- Underfamilien **Ptilophorinae** Gerstäcker, 1855
						* Slekten ***Toposcopus*** LeConte, 1868
							+ *Toposcopus wrightii* LeConte, 1868

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 24. oktober 2020. Besøkt 24. oktober 2020.
2. ↑  «Artsdatabankens navneopplysninger med artstre». Artsdatabanken. 24. oktober 2020. Besøkt 24. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* bugguide.net - bildedatabase over nordamerikanske insekter

* (en) *Toposcopus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Toposcopus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Toposcopus* hos ITIS Rediger på Wikidata

* *Toposcopus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
***The Still Alarm*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av Colin Campbell.

Handling
--------

Bird arbeider ved Fordhams apotek, og samtykker i å plassere en større sum penger i butikkens pengeskap på vegna av en reisende. Men når mannen også ber om en flaske medisin, forgifter Bird middelet. Den besøkende mannen blir snart oppdaget død på hotellet han overnattet ved. Bird flykter deretter med alle pengene, men flere år senere kommer han tilbake - og alle pengene er for lengst sløst bort.

Med mindre Fordhams datter Eleanor går med på å gifte seg med ham, truer Ford med at han kommer til å fortelle politiet at det var Fordham hadde forgiftet den fremmede mannens medisiner. Eleanors kjæreste, brannmannen Jack Manley, blir forvirret over hennes nye forhold med Bird. Han bestemmer seg snart for å undersøke situasjonen. Ved en tilfeldighet møter Jack en gammel alkoholiker, som tidligere hadde jobbet ved Fordhams apotek. Han sitter faktisk på beviser som kan dømme Bird.

Rolleliste
----------

* Tom Santschi som Jack Manley
* Bessie Eyton som Eleanor Fordham
* Eugenie Besserer
* William Scott
* Fritzi Brunette

Referanser
----------

1. ↑  THE STILL ALARM

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Still Alarm* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
***The Squaw Man's Son*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Edward LeSaint.

Handling
--------

Hal forlater sin kone Edith og eiendommen hans i England, for å returnere til hjem-landet til hans indianer-mor. Der begynner han å arbeide for rettighetene til urbefolkningen. Der møter han blant andre David Ladd og andre som forsøker å rane indianerne for landet deres. Hal forelsker seg snart i Wah-na-gi, som underviser ved skolen i området. Men Hal skjuler at han allerede er gift i England. Etter farens dødsfall vender Hal tilbake til England som Lord Effington, men han oppdager at Edith er forelsket i Lord Yester og ønsker seg skilsmisse fra Hal.

Hal sier seg enig, men når familie-legen informerer ham om at Edith nå er avhengig av morfin og Hals tilstedeværelse kan redde livet hennes - så Hal samtykker til å bli værende. Når han returnerer til Amerika, informerer Hal beklageligvis Wah-na at han ikke kan forlate sin engelske kone. Indianeren ønsker derfor å begå selvmord, når Hal mottar en melding om at Edith har dødd på grunn av en overdose morfin. Hal forsøker deretter å finne igjen Wah-na-gi før det er for sent, og ønsker å gifte seg med henne.

Skuespillere
------------

* Wallace Reid som Hal / Lord Effington
* Anita King som Wah-na-gi
* Dorothy Davenport som Edith, Lady Effington
* Donald Bowles som John McCloud
* Clarence Geldert som David Ladd
* Frank Lanning som Appah
* Ernest Joy som Lord Kerhill
* Lucien Littlefield som Lord Yester
* Mabel Van Buren som Lady Stuckley
* Raymond Hatton som butikk-eier.

Referanser
----------

1. 1 2  ; besøksdato: 6. januar 2016.
2. ↑  The Squaw Man’s Son
3. ↑  Alan Goble. *The Complete Index to Literary Sources in Film*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Squaw Man's Son* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Squaw Man's Son* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Squaw Man's Son* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Squaw Man's Son* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Tangvoll** eller **driftvoll** er en naturtype som finnes i øverste del av havstrender. Tang og annet organisk materiale skylles opp fra havet ved grensen for øverste flo og ligger i voller som gradvis brytes ned. Jorda er rik på nitrogen og fosfor, og plantene som vokser her er avhengig av næringsrik jord samtidig som de tåler salt (halofytter). Vanlige planter er sodaurt, strandreddik, sandslirekne og flere meldearter, som strandmelde, bruskmelde, tangmelde og sølvmelde. Tangvoller er en ustabil naturtype som ofte blir ødelagt av stormer, og de fleste plantene er ettårige. Lenger inn der det er mindre forstyrrelser, vokser flerårige arter som åkerdylle, strandbalderbrå, krushøymol og kveke. Mange ugrasplanter vokste opprinnelig her før gjødsling gjorde at nitrogenrik jord ble vanlig i innlandet. Noen steder kan tangvoller være første steg i dannelsen av sanddyner.

Tangvoll på Djursland i Danmark

Kilder
------

* A. Baker (1982). «Tangvoller og unge dyner». I G. Halliday og A. Malloch; oversatt av P. Sunding og A.M. Sunding. *Ville vekster i Norge og våre naboland*. Schibsted. s. 134. ISBN 82-516-0908-9.
* «Driftvoll». Artsdatabanken. Arkivert fra originalen 27. april 2016. Besøkt 19. april 2016.
* S.N. Christensen. «Sandstranden». *Den store danske*. Besøkt 19. april 2016.
**Pink Floyd: Their Mortal Remains** var en temporær utstilling som ble vist i 2017 på Victoria and Albert Museum i London om det britiske rockebandet Pink Floyd. Utstillingen åpnet 13. mai 2017 og skulle opprinnelig vare til 1. oktober, men ble så godt besøkt at den ble forlenget til 15. oktober 2017.

Utstillingens tittel gjenspeiler teksten «I've got a grand piano to prop up my mortal rests» fra sangen *Nobody Home* fra albumet *The Wall*. 

Utstillingen ble promotert blant annet gjennom medieopptredener av alle de tre gjenlevende bandmedlemmene (David Gilmour, Nick Mason og Roger Waters), og designeren Aubrey Powell, samt en oppblåsbar gris som fløy over museet og BBCs Broadcasting House.

Utstillingen dokumenterte bandets historie i kronologisk rekkefølge, og endte opp med deres gjenforening i 2005 på Live 8, med opptak av bandet som fremfører "Comfortably Numb", ved bruk av spesialremikset lyd, levert via AMBEO, en Sennheiser 3D-lydteknologi, over 17 kanaler og 25 høyttalere, hvorav syv er subwoofere.

Utstillingen omfattet masker, dokumenter, instrumenter og utstyr. Den inneholdt også gjenstander som et håndskrevet brev fra Syd Barrett til Jenny Spires, hans daværende kjæreste, og sykkelen hans.

Etter London ble utstillingen vist Roma i 2018, og gikk derfra videre til Dortmund, Madrid og fra september 2021 til januar 2022 i Los Angeles.

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. ↑  «Sneak peak inside new Pink Floyd exhibition». *BBC News* **(engelsk)**. 10. mai 2017. Besøkt 19. februar 2022.
2. 1 2  «The Pink Floyd Exhibition: Their Mortal Remains review – look, a flying pig!». *the Guardian* **(engelsk)**. 9. mai 2017. Besøkt 19. februar 2022.
3. 1 2 3  Zemler, Emily; Zemler, Emily (11. mai 2017). «Inside Pink Floyd's Immersive New Museum Exhibit». *Rolling Stone* **(engelsk)**. Besøkt 19. februar 2022.
4. ↑  «Pink Floyd: Their Mortal Remains reviewed». *UNCUT* **(engelsk)**. 9. mai 2017. Besøkt 19. februar 2022.
5. 1 2  «Pink Floyd: Their Mortal Remains reviewed». *UNCUT* **(engelsk)**. 9. mai 2017. Besøkt 19. februar 2022.
6. ↑  «Pictures of the Day: 11 May 2017». *The Telegraph* **(engelsk)**. 11. mai 2017. ISSN 0307-1235. Besøkt 19. februar 2022.
Landskap langsmed *White Trail* og Bosnia-Hercegovinas høyeste fjell Maglić.

*White Trail* starter i Razdrto ved Nanosplåtaet (i bakgrunnen) i Slovenia.
**Via Dinarica** er et ca. 2 000 kilometer langt nettverk av langdistanse turstier i De dinariske Alper, og består av løypene *White Trail*, *Blue Trail* og *Green Trail*. Via Dinarica forbinder landene Slovenia, Kroatia, Bosnia-Hercegovina, Montenegro og Albania.

Prosjektet Via Dinarica ble lansert i 2010 med sikte på å fremme og utvikle turisme på Vest-Balkan,. *Green* og *Blue Trail* er fortsatt under utvikling (2020).

White Trail
-----------

White Trail (1 260,8 km) er hovedløypa i Via Dinarica, og følger hovedkammen i De dinariske Alper. Langs denne ruten finnes de høyeste fjelltoppene i hvert enkelt land (unntatt Slovenia). Ruten starter i Razdrto ved foten av Nanosplatået i Slovenia og følger videre grovt sett de kroatiske fjellene i Velika Kapela, Velebit og Dinara. I Bosnia-Hercegovina går leden gjennom landsdelen Hercegovina, deretter gjennom fjellene i Sentral-Montenegro. Ruten ender i Valbonëdalen i De albanske alper i Nord-Albania.

Blue Trail
----------

Blue Trail er fokusert mot kysten av Adriaterhavet, øyene, halvøyene og de noe lavere fjellene her.

Green Trail
-----------

Green Trail går gjennom det grønne og frodige innlandet (f.eks. Lika i Kroatia og det sentrale Bosnia) i de østlige skråningene av De dinariske Alpene. Siste del av ruten går også innom vestlige deler av Serbia og Kosovo.

Referanser
----------

1. ↑  «The Via Dinarica». *Via Dinarica Alliance* **(engelsk)**. Besøkt 1. mai 2020.
2. ↑  «HOME». *trail.viadinarica.com* **(engelsk)**. Besøkt 1. mai 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Skilt i Bayern
**Via Claudia Augusta** var en romervei som forbandt de sydtyske områdene med Nord-Italia.

Kort beskrivelse
----------------

Fra Mertingen følger veien Donaus bielv Lech motstrøms gjennom romerprovinsen Vindelicia over Augsburg (Augusta Vindelicorum) til Füssen. Videre gjennom provinsen Raetia over Fern- og Reschenpasset til elven Etsch som følges til Trient (Tridentum). Her deler veien seg i en vestlig gren via Verona til elven Po og en østlig over Feltre til Adriaterhavet nordøst for Venezia (Altinum).

Historie
--------

Veien ble påbegynt under keiser Augustus og fullført av etterfølgeren og stesønnen keiser Claudius som veien er oppkalt etter.

I de første århundrene av vår tidsregning var Via Claudia den viktigste forbindelsen mellom Adriaterhavet/Posletta og Donauområdet, og i årenes løp dannet det seg en livskraftig infrastruktur med gjestgiverier og skyss-stasjoner som i mange tilfeller vokste til byer.

Via Claudia mistet noe av sin betydning da romerne bygde en ny forgreining over Brennerpasset på 100-tallet. Men som regional trafikkåre var veien viktig helt inn i middelalderen.

Sporene etter den gamle veien kan fortsatt sees langs hele strekningen. Ved den oppdemte Forggensee forsvinner traseen når vannet stiger i vårløsningen, men blir klart synlig igjen når vannet tappes ned om vinteren.

Kopi av en romersk Milepæl på Via Claudia ved Unterdießen, Landkreis Landsberg am Lech

Nytt liv
--------

På midten av 1990-tallet ble Via Claudia gjenoppdaget og utviklet som en reisevei for kulturelt og kulinarisk interesserte turister. Det er også blitt en populær sykkeltrase, og mange syklister bruker en ferieuke til å krysse Alpene på Via Claudia.

I Tyskland og Østerrike er ruten for det meste godt skiltet og dokumentert, noe mer mangelfullt i Italia. Men langs hele strekningen kan det mangle skilt som følge av vandalisme eller byggearbeider. Over Fernpasset og Reschenpasset settes det tidvis opp busser med muligheter for sykkeltransport.

| Steder langs Via Claudia Augusta |
| --- |
| Vest-Tysklands flagg | Mertingen |
| Meitingen |
| Langweid am Lech |
| Augsburg |
| Königsbrunn |
| Landsberg am Lech |
| Epfach |
| Burggen |
| Roßhaupten |
| Füssen |
| Østerrikes flagg | Vils |
| Reutte |
| Fernpasset |
| Imst |
| Zams |
| Landeck |
| Fliess |
| Fiss |
| Nauders – Finstermünz |
| Italias flagg | Reschenpasset |
| Glurns/Glorenza |
| Meran/Merano |
| Bozen/Bolzano |
| Neumarkt/Egna |
| Trient/Trento |
| Feltre |
| Altinum (Venezia) |

Litteratur
----------

* *Bikeline Radtourenbuch: Via Claudia Augusta*. Esterbauer, Februar 2005, ISBN 3-85000-131-8

Eksterne lenker
---------------

* (en) Via Claudia Augusta – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Offisiell website for Via Claudia Augusta Bayern – Tirol – Italia (engelsk)
* Fotografisk dokumentasjon av Via Claudia mellom Königsbrunn og Epfach (tysk, men mye bilder)
* Fotografisk dokumentasjon av strekningen mellom Gersthofen og Nauders (tysk, men mye bilder)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC
 |
*Via Collatina*, fra Roma til Collatia
**Via Collatina** var en romervei som førte i østlig retning fra Roma til byen Collatia. Den inngikk i det av romerne anlagte utmerkede veinettet.

Via Collatina stråler ut fra det gamle Roma fra Porta Maggiore, likesom en rekke andre romerveier, Via Gabiana, Via Prenestina og Via Labicana. Etter et stykke med samløp med andre romerveier legger den seg langs akvadukten Aqua Virgo, hvis kilder er tett ved veien, og ender opp i den gamle by Collatia, som er 15 kilometer nordøst for Roma, ved et vassfar som tømmer seg i elven Aniene.

Med tiden ble Via Collatina delvis forandret, mest ved at veinavnet gikk ut av bruk og deler av strekningen fikk andre navn. Ett av disse stykkene var en tid kjent som *Via di Malabarba*.

Referanser
----------

1. ↑  Rerum Romanarum: *Via di Malabarba*.

Eksterne lenker
---------------

* .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
* .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
* .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
***Via Oslo*** er en roman av den norske forfatteren Knut Meling, utgitt i 1983.

Handling
--------

En 53 år gammel og bokhandler opplever et nederlag i yrkeslivet og spør seg selv om han er kommet på kollisjonskurs med sitt eget liv, sin karrière og sin familie. Hvor står han egentlig, og hvordan skal han møte det som nå skjer?

Det er dyptgripende spørsmål som melder seg: Har han noen egentlig innflytelse på sin situasjon? Eier han styrke og identitet til å hevde noen egen livsstil å motstå moteriktige tendenser og oppfatninger? Og han ser tilbake: Har han fått være seg selv, eller har han spilt den rollen de andre forlangte å blitt fremmedgjort i forholdet til barn og hustru, ja til omgivelsene i sin helhet?

I løpet av noen få dager – mens utviklingen går sin ubønnhørlige gang – veksler tankene hans raskt og temperamentsfullt. Han gjenopplever sitt voksne liv – ømhet og glede, utfordring, kjærlighet, men også unnfallenhet og svik, og han ser foran seg en truende tomhet og en frustrerende resignasjon. Likevel er det stadiet glimt av humor og menneskelig varme i det livet han lever VIA OSLO.

Omtaler
-------

* «Det er en roman skrevet av en kunstner. Den er bitter i all den grublende erkjennelse som mange menn må vite noe om.» Ragnar Kvam i *Stavanger Aftenblad*[]
* «Det gjelder en mann i begynnelsen av 50-årene, en bokhandler som har gått seg fast i en personlig krise…forfatteren legger det fram for oss med usentimental innføling og klokskap, likefrem, rammende, knapt.» Jo Ørjasæter i *Nationen*[]