recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**«Eitt lag enn»** (norsk oversettelse: *en sang til*) er en islandsk sang, skrevet av Hörður G. Ólafsson og Aðalsteinn Ásberg Sigurðsson. Sangen er en kjærlighetsduett, hvor sangerne beskriver ønsket deres om å danse en sang til sammen. 

Den var Islands bidrag i Eurovision Song Contest 1990 og ble fremført av duoen Stjórnin, bestående av Grétar Örvarsson og Sigriður Beinteìnsdottir. Bidraget hadde fått startnummer åtte (etter Storbritannias Emma og før Norges Ketil Stokkan). Etter at avstemningen var avsluttet, hadde sangen fått 124 poeng som gav en fjerdeplass av 22 bidrag, Islands beste plassering til da. 

**Refreng:**

> Eitt lag enn, ekta sveiflu og hér  
> Þreytist enginn, þú skalt dansa, það sem eftir er  
> Einn takt til! Tónar að leika sér að
> 
> 
>   
> Því sem heillar mig og hæfir, beint í hjartastað
> 
> 
>

Eksterne lenker
---------------

* Island i Eurovision Song Contest 1990

| Utmerkelser og prestasjoner |
| --- |
| Forgjenger:**«Það sem enginn sér» med Daníel Ágúst Haraldsson** | **Island i Eurovision Song Contest**(1990) | Etterfølger:**«Draumur um Nínu» med Stefán og Eyfi** |

Portaler: Island | Islands bidrag i Eurovision Song Contest
**Erik Nicolai Ritzau** (døpt *Erich*) (født 30. april 1839 i København, død 23. desember 1903 sammesteds) var en dansk journalist som grunnla Ritzaus Bureau den 1. februar 1866 i København under navnet *Nordisk Centralbureau for Telegrammer*.

Forut for dette var han ansatt ved Overpostmesterembedet 1853-61 og deltok i den 2. slesvigske krig i 1864 som sekondløjtnant, hvoretter han året efter ble ansatt ved Augustforeningens dagblad *Dansk Rigstidende* i København som referent. Inspirert av sin redaktør organiserte han mottagelsen og videresendelsen av utenlandske telegrammer. Erik Ritzau så hurtig muligheten for et dansk nyhetsbyrå, som under opprettelsen ble støttet av avisene *Dansk Rigstidende*, *Fædrelandet*, *Berlingske Tidende* og *Dagbladet* som abonnenter. Han fikk gode forbindelser med verdensbyråene, dro innenlandsk stoff med inn og kom delvis til også å forsyne andre nordiske land. Begivenheter som Den fransk-tyske krig var med på å styrke byrået.

Han ble med i ledelsen for Journalistforeningen, som han ga noen reisestipendier, og ledet også enkelte filantropiske foreninger.

I 1886 ble han Ridder av Dannebrog. Ritzau er begravd på Holmens Kirkegård. Sønnen Lauritz Ritzau, var initiativtager til samarbeidsavtalen Gruppe 39.

Erik Ritzau er portrettert av Otto Bache (i familieeie). Der finnes et litografi fra I.W. Tegner & Kittendorff 1891. Han er også portrettert på gruppebildet *Lhombre-Partiet* av Malthe Engelsted 1884 (familieeie).

Referanser
----------

1. 1 2   Dansk biografisk leksikon, oppført som Erik (ved dåben Erich) Nicolaj Ritzau, Dansk Biografisk Leksikon-ID E.N.\_Ritzau[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Paul Læssøe Müller, "Erik Ritzau", i: Povl Engelstoft & Svend Dahl (red.), *Dansk Biografisk Leksikon*, København: J.H. Schultz Forlag 1932-44.
* Helge Jensen, *Ritzau privat. Liv og død i efterladte papirer*, Dagspressens Fond, 1991. ISBN 87-7492-803-1.
* Chr. Kirchhoff-Larsen, *Erik Nicolai Ritzau: Et Mindeskrift paa Hundredaarsdagen for hans Fødsel*, Det Berlingske Bogtrykkeri, 1939.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon
 |
Illustrasjon av goblin.
**Gobliner** (entall **goblin**) er fiktive vesener som har opprinnelse i europeisk folketro, og som det er spunnet videre på i engelsk eventyrtradisjon, og senere i fantasy-litteraturen. Gobliner blir noen ganger slik beskrevet at de må kunne sies å svare til nisser på norsk, heller det enn småtroll. De kan i det ytre minne om gnomer, men gnomer oppfattes i motsetning til gobliner som godhjertede. 

Gobliner blir ofte beskrevet som humanoide vesener, til tider med en grønnlig hud, og oftest værende på størrelse med et barn. Ofte opptrer de som onde, sadistiske og mindre begavede (men likevel ofte listige). Et hyppig trekk er at de er omvandrende og liger å anstille besvær for folk. De kunne ha tilhold i grotter men kunne hjemsøke menneskers hjem der de blant annet slo i kaseroller, trakk av folk dynen mens de sov, flyttet møbler om nettene, banket på døren for så å springe sin vei, og anstille almen uorden. Man trodde at de kunne hjelpe foreldre med å oppfostre barn ved å belønne lydige barn og straffe ulydige.

Ordet er sannsynligvis innlån til engelsk fra gammelfransk *gobelin*. I Tyskland heter de kobolder. Innen keltisk mytologi brukes ordet om de walisiske vesnene *colynau* og *bwgan* og de irske vesnene *cluricaune* og *dullahan*.

Referanser
----------

1. 1 2 3  *Encyclopædia Britannica*.
2. ↑  I Ordericus Vitalis' krønike *Historia Ecclesiastica* fra 1100-tallet nevnes en *gobelinus*, en ånd som hjemsøkte traktene rundt Évreux.
3. ↑  James McKillop. *A Dictionary of Celtic Mythology*. Oxford: Oxford university Press.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
**Erik Ness** (født 11. mars 1949) er en norsk miljøarbeider, redaktør og politiker for Rødt.

Liv og virke
------------

Ness er utdannet lærer fra Sagene lærerskole og jobbet som lærer 1972-1974. Etter å ha fått kontakt med ml-bevegelsen i 1972 selvproletariserte han seg og jobbet som platearbeider på Kaldnes og Framnes 1974-1989. Fra 1991 har han jobbet som miljøarbeider i Boligtjenesten for funksjonshemmede.

### Politiker

Ness var partisekretær i Arbeidernes Kommunistparti 1989-1991. Han satt flere perioder i partiets sentralstyre. Siden 1991 har han vært redaktør for partiets teoretiske tidsskrift *Røde Fane*, senere *Rødt!* (2007-2017) og deretter *Gnist* fram til 2016. Pr. 2019 er han leder redaktør for Forlaget Rødt!.

Han var Rød Valgallianses førstekandidat i Larvik ved kommunevalget i 2003, men kom ikke inn. 

Etter stiftelsen av partiet Rødt i 2007 har Ness deltatt i partiets arbeid lokalt i Larvik og på fylkesnivå i Vestfold.

Referanser
----------

1. ↑  Kvamme, Nils-Erik (25. april 2015). «Erik den røde». Østlandsposten.  Bruk av `|besøksdato=` krever at `|url=` også er angitt. (hjelp)
2. ↑  Kvamme, Nils-Erik (25. april 2015). «Erik den røde». Østlandsposten.  Bruk av `|besøksdato=` krever at `|url=` også er angitt. (hjelp)
3. ↑  Forlaget Rødt!: Om forlaget
4. ↑  Thjømøe, Silje Løvstad (28. august 2013). «Mer fritid til folket». Østlandsposten.  Bruk av `|besøksdato=` krever at `|url=` også er angitt. (hjelp)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Andreas Hofgaard (A.H.) Winsnes** (født 25. oktober 1889 i Nord-Odal, død 9. juli 1972) var en norsk litteratur- og idéhistoriker.

Etter examen artium 1908 fra Kristiania katedralskole og cand.philol. 1913 fra Det Kongelige Frederiks Universitet, forsket han videre samtidig med undervisning ved blant andre Halling skole. Han tok doktorgraden i 1920 med en avhandling om Johan Nordahl Brun, ble professor i europeisk litteratur ved Universitetet i Oslo fra 1938 og professor i idéhistorie 1946–1959. I periodene 1940–42 og 1945–46 var han redaktør for Samtiden. Som skribent huskes han best for biografien om vennen Sigrid Undset, og for sitt bidrag til *Norges litteraturhistorie*, kjent som Bull-Paasche-Winsnes-Houm. Winsnes var en aktiv riksmålsmann, og var en av grunnleggerne av Det Norske Akademi. Han huskes også for sin innsats i Myklesaken, der han vitnet for påtalemyndigheten mot forfatteren Agnar Mykle og boken *Sangen om den røde rubin*.

A.H. var sønn av sogneprest Frederik Vilhelm Winsnes (1837–1920) og Agnete Helweg (1850–1918). I 1915 giftet han seg med Haldis Knutsen (1892–1968). De var foreldre til ambassadør Egil Winsnes (1919–1991). A.H. Winsnes var svoger til ingeniør Otto Falkenberg (1885–1970).

Verker
------

* *Den norske roman i 1870–80-aarene* (1920)
* *Det norske selskab: 1772–1812* (1924)
* *Niels Treschow: en opdrager til menneskelighet* (1927)
* *Skillelinjer: fem artikler om samtidig tenkning* (1929)
* *Den annen front: engelske idealister* (1932)
* *Norges litteratur: fra februarrevolutionen til verdenskrigen* (bd. 5 av *Norges litteraturhistorie*, 1937)
* *Sigrid Undset: en studie i kristen realisme* (1949)
* *Diktning og livssyn* (1949)

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, Norsk biografisk leksikon ID A\_H\_Winsnes, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Lars Roar Langslet, Winsnes, A. H. i Store norske leksikon.

Eksterne lenker
---------------

* Digitaliserte bøker av Winsnes og om Winsnes hos Nasjonalbiblioteket

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** ICCU
 |
**«A-oa-oa-oa»** er en norsk sang, skrevet av George Keller med tekst av Philip Kruse. Den var ett av bidragene til Melodi Grand Prix 1984, den norske uttakingen til Eurovision Song Contest 1984. Sangen ble framført av gruppa Silhouette og endte på tredjeplass i den norske finalen.

Melodi Grand Prix
-----------------

Vinneren ble kåret av fem aldersinndelte juryer. Etter en spennende avstemning vant «Lenge leve livet» med 45 poeng. Sølvvinneren kom to poeng bak, mens «A-oa-oa-oa» og «Vindar» begge endte tre poeng bak vinneren. Silhouette var favoritt hos to av juryene.

Etter finalen mente flere at Silhouette skulle ha vunnet. *Aftenpostens* anmelder var enig og mente Silhouette hadde det beste showet: «De gjorde seg best på TV-skjermen. Friskt, svingende, charmerende.» Etter sendingen utførte ScanFact en meningsmåling for *VG,* og hele 47 prosent av de spurte mente at Silhouette og «A-oa-oa-oa» skulle ha vunnet. 17 prosent hadde «Lenge leve livet» som favoritt.

Komikeren Linn Skåber sang et utdrag fra «A-oa-oa-oa» i humorserien *Hjerte til hjerte* på NRK i 2007.

**Poeng i Melodi Grand Prix 1984**| Tittel | Under 20 | 20–30 | 30–40 | 40–50 | Over 50 | Totalt | Plass |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| «A-oa-oa-oa» | 7 | 4 | 7 | 12 | 12 | 42 | 3. |

Innspilling
-----------

* Silhouette. Utgitt på singelen RCA Victor PB 60152.

Referanser
----------

1. ↑  «Melodi Grand Prix 1984 – norsk finale». Norsk rikskringkasting. 7. april 1984. Besøkt 17. september 2016.
2. ↑  Marcussen, Tor (9. april 1984). «Med filler i håret». *Aftenposten*. s. 52.
3. ↑  Bakkemoen, Kurt (9. april 1984). «A-oa-oa-oa vi seiret». *Verdens Gang*. s. 36 og 37.
**A.C.T** er et svensk band stiftet i 1994 i Malmö under navnet *Fairyland*, og spiller progressiv rock. Bandet har siden den tid byttet ut flere medlemmer, og den nåværende sammensetningen består av Herman Saming som vokalist, Ola Andersson på gitar, Peter Asp på bass, Jerry Sahlin på keyboard og Thomas Lejon på trommer.

Historie
--------

Bandet ble stiftet i 1994 under navnet *Fairyland*, og da var besetningen som følger: Ola Andersson på gitar, Tomas Erlandsson på trommer, Jens Appelgren som vokalist og Jerry Sahlin på både keyboard og trommer. Alle disse hadde gått på en musikkskole i Malmö. I 1995 byttet de navn til *A.C.T*, og i 1996 kom de i offentlighetens søkelys da de kom seg helt til finalen i en svensk musikkonkurranse, men vant ikke.

I 1997 spilte de inn en demo, og de turnerte masse i Sverige, og etter hvert spilte de inn sitt debutalbum, *Today's Report*, som ble utgitt i 1999. Etter at albumet ble sluppet, turnerte de rundt om i Skandinavia med progrock-bandet Saga. I 2001 spilte de inn sitt andre album, *Imaginary Friends*, før de fikk en ny manager. Samme år turnerte de rundt om i Europa med artisten Fish.

I 2003 slapp de sitt tredje album, *Last Epic*, og bandet dro på en Europa-turné med den tidligere Genesis-vokalisten Ray Wilson. I 2006 signerte de med plateselskapet InsideOut og ga ut albumet *Silence*. InsideOut har senere utgitt de tre første albumene på nytt som spesialutgaver med bonusspor og forbedrede hefter.

Over de neste årene var det mye usikkerhet rundt det femte albumet, som egentlig skulle komme i 2008/2009. Flere produksjonsvideoer ble lagt ut på bandets offisielle Facebook-side.

I 2014, åtte år etter utgivelsen av albumet *Silence,* ga de ut sitt femte album *Circus Pandemonium.* De turnerte rundt i Sverige og begynte produksjonen av en Live-DVD.

Medlemmer
---------

### Nåværende medlemmer

* Herman Saming—vokal
* Ola Andersson—gitar
* Peter Asp—bass
* Jerry Sahlin—keyboard, vokal
* Thomas Lejon—trommer

### Tidligere medlemmer

* Tomas Erlandsson—trommer
* Jens Appelgren—vokal

Diskografi
----------

### Demo

* *Early Recordings* (1996)

### Studioalbum

* *Today's Report* (1999)
* *Imaginary Friends* (2001)
* *Last Epic* (2003)
* *Silence* (2006)
* *Circus Pandemonium* (2014)

Referanser
----------

1. ↑  A.C.T - *Artrock.se*
2. ↑  ProgArchives A.C.T-artikkel
3. ↑  «"InsideOut artist page"». Arkivert fra originalen 5. oktober 2013. Besøkt 17. september 2013.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (en) A.C.T på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) A.C.T på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) A.C.T på Songkick Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Den forente opposisjonen** var en opposisjon innen Sovjetunionens kommunistiske parti (SUKP) ledet av Lev Kamenev, Grigorij Sinovjev og Leo Trotskij. Kampen mellom flertallet i partiledelsen og Den forente opposisjonen var den siste i Sovjetunionens historie som foregikk i åpenhet.

Det var flere årsaker til at Den forente opposisjonen ble dannet. Allerede i 1921 hadde det utkrystallisert seg en venstreopposisjon i partiet, hvis ideologiske leder var Jevgenij Preobrasjenskij. Særlig var denne kritisk til den nye økonomiske politikken (NEP) og ønsket å gå fortere frem. Et særlig krav var at industriutviklingen skulle forseres på bekostning av bondebefolkningen. Alle lederne av Den forente opposisjonen var i utgangspunktet positive til NEP, men særlig Trotskij ble snart utålmodig og begynte å støtte venstreopposisjonens standpunkter, noe som var den direkte foranledningen til at Sinovjev og Kamenev sammen med Stalin fikk skjøvet Trotskij ut på sidelinja. Dette var imidlertid ikke mer enn gjort før alliansen brøt opp, da Kamenev og Sinovjev begynte å nærme seg Trotskij. Det var altså både politikk og maktallianser involvert i disse prosessene.

Det var fremfor alt Trotskij som tok initiativ til å danne opposisjonen, som hadde til hensikt å fjerne Stalin, Bukharin og de nå ledende bolsjevikene fra partiledelsen. De oppnådde imidlertid liten støtte, og ble rammet av fraksjonsforbudet som var iverksatt i partiet i 1921. I stedet for å fjerne partiledelsen oppnådde Sinovjev og Trotskij å bli ekskludert fra partiet, mens Kamenev ble ribbet for posisjoner. Trotskij forble ekskludert, rømte landet i 1929 og forble i eksil til han ble drept i 1940. Sinovjev krøp til korset og ble tatt opp igjen i partiet i 1928. Sammen med Kamenev ble han imidlertid blant de første ofrene for Moskvaprosessene da de ble henrettet i 1936.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Grensevakter og politi i Helsingfors havn
Hundepatrulje fra Grensevakten
**Den finske grensevakten** (finsk: *Rajavartiolaitos*; svensk: *Gränsbevakningsväsendet*) er en finsk militær etat underlagt Innenriksministeriet. Den har et mannskap på 3 600 personer, hvorav 500 er vernepliktige. Ved mobilisering inngår etaten i det finske forsvaret og får et mannskap på omkring 23 000 personer.

Historikk
---------

Ved vinterkrigens utbrudd fantes det ni grensekompanier (finsk: *Rajakomppania*) på Det karelske nes. Nord for Ladoga hadde Grensevakten seks frittstående bataljoner (finsk: *Erillinen pataljoona*). Lengre nordover, i Petsamo, var forsvaret overlatt til 10. frittstående kompani (finsk: *10. Erillinen komppania*). Etter vinterkrigen belønnet øverstkommanderende Mannerheim alle grensevakter i 1941 med tittelen «grensejeger» (finsk: *rajajääkäri*).

Under fortsettelseskrigen ble grensekompaniene slått sammen til åtte grensejegerbataljoner (finsk: *Rajajääkäripataljoona*) og senere, under lapplandskrigen, til en grensejegerbrigade (finsk: *Rajajääkäriprikaati*).

Hovedoppgaver
-------------

* Bevokte Finlands landgrenser og territorialfarvann.
* Passkontroll ved grensekontroller, flyplasser og havner.
* Redningsoperasjoner (hovedsakelig til sjøs).
* (I krigstid) patruljevirksomhet og geriljakrigføring bak fiendens linjer.

Vernepliktsutdanning
--------------------

Grensejegerkompaniene i Onttola og Ivalo utdanner grensejegere for oppgaver i krigstid og unntakstilstand. Utdanningen er enten innrettet mot strid eller spaning. Grensejegerkompaniet i Onttola utdanner også kvinner som har søkt seg til frivillig militærtjenste. De som utdannes til reserveoffiserer gjennomgår reserveoffiserskolen i Fredrikshamn. Reserveunderoffiserer utdannes ved kompaniene.

Utdanningen til «spesialgrensejeger» innen Grensevakten gis ved Grensevaktskolens spesialgrensejegerkompani i Immola, Imatra. Årlig antas en kontingent i juli utgående fra søknader og på basis av utvalgsprøver som holdes i februar-mars.

Utrustning
----------

Grensevaktskipet *VL Tavi*
Do-228 tilhørende Grensevakten
### Fartøy

* 8 havpatruljefartøy (5 i Vest-Finland, 2 i Finskebukta, 1 andre steder)
* 7 luftputefartøy (5 i Vest-Finland, 2 i Finskebukta)
* 81 kystpatruljebåter (56 i Vest-Finland, 25 i Finskebukta)

### Fly

* 2 Dornier Do-228 MP

### Helikoptere

* 3 Eurocopter AS.332 Super Puma
* 4 Agusta-Bell AB-206
* 4 Agusta-Bell AB-412

Referanser
----------

1. ↑   Arkivert 20. oktober 2008 hos Wayback Machine. 2009-03-11

Eksterne lenker
---------------

* Den finske grensevakten

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Uppslagsverket Finland **·** ISNI
 |
**Gobind Singh** dji (punjabi ਗੁਰੂ ਗੋਬਿੰਦ ਸਿੰਘ ਜੀ; født 22. desember 1666 i Patna i Bihar, India, død 7. oktober 1708) var den tiende og siste av de ti sikh-guruene og ble guru den 11. november 1675 som etterfølger etter sin far, guru Tegh Bahādur. 

Før guru Gobindh Singh døde, utpekte han sikhenes hellige skrift sri Gurū Granth Sāhib dji som den neste, evige sikh-guruen. Denne granth (boka) er mer enn en hellig bok for sikhene. 

Rollen som guru Gobindh Singh (også noen ganger skrevet som «Govind»), den tiende og siste av de ti sikh-gurūene og grunnleggerne av sikh-troen, var monumental.[] Han levde som et eksempel på sikhtroen gjennom et liv med store personlige tap: Gobindh mistet sin far, sin mor og alle de fire sønnene sine i den religiøse krigen mot mughal-keiseren Aurangzeb. Aurangzeb krevde at alle sikher skulle konvertere til islam eller bli drept.[] Det var i denne krigen at guru Gobindh led så store personlige tap. 

Guru Gobindh Singh sies å ha knyttet sammen de løse trådene i sikh-troen.[] Han erklærte seg selv som den siste sikh-guruen. Men autoriteten som Gurū Granth Sāhib fikk var en åndelig autoritet; fysisk, tidsbundet autoritet ble gitt til sikhene som helhet.[] Guru Gobindh grunnla også sikhdåpen med mottakelse av vievann.

Det følgende er en oppsummering av de viktigste høydepunktene i livet til guru Gobindh Singh: 

* Han samlet og redigerte boka Dasam Granth Sāhib (1428 s.)
* Han skrev forskjellige bānier som sikhene resiterer daglig: «Djāp Sāhib», «Tjåpæ» o.a.
* Han lot bygge forskjellige gurdvārāer — slik som Kesj Garh Sāhib o.a.
* Han utviklet Anandpūr Sāhib som et hovedsenter for sikhismen.
* Han videreutviklet strukturen i sikh-samfunnet ved innføring av forskjellige administrasjonssystem.
* Han sendte det berømte brevet Zafarnāmā til Aurangzeb.

Referanser
----------

1. ↑   Encyclopædia Britannica Online, oppført som Gobind Singh, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Gobind-Singh, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Govind Singh i *Nordisk familjebok* (2. utgave, 1909)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** CiNii
 |
**The Upsetters** var studiobandet til den jamaicanske produseren Lee «Scrath» Perry. Bandet har skiftet navn flere ganger, men er aller mest kjent under navnet The Upsetters. Bandet er kanskje mest kjent for sitt arbeid med Max Romeo, bla på albumet «War in a Babylon». Bassisten Aston «Familyman» Barrett og trommeslageren Carlton Barrett var begge medlemmer av The Upsetters før de ble medlem av Bob Marleys band the Wailers. 

Fra starten av het bandet «Gladdy`s All-Stars» ledet av pianisten Gladstone Anderson. Det var Gladdys All-Stars som opprinnelig spilte inn de internasjonale hitene «Live Injection» og «Return of Django». Den gang, i 1969, het de «Hippie Boys». Samme år dro de på turne i Storbritannia. Bandet besto da av Alva Lewis på gitar, Glen Adams på orgel, Aston «Familyman» Barrett på bass og Carlton Barrett på trommer. 

I 1972 forlot Barrett-brødrene the Upsetters til fordel for Bob Marley, Peter Tosh og Bunny Wailers band, the Wailers. Barrett-brødrene var vanskelig å erstatte for «Scratch», men han fikk trommet sammen flere musikere for å holde liv i the Upsetters. Etter Aston og Carlton Barrett var det flere musikanter innom bandet. I 1975 var det Boris Gardiner på bass, Mikey Richards, Sly Dunbar og Benbow Creary på trommer, Earl «Chinna» Smith på gitar, Winston Wright og Keith Stirling på keyboard.

Eksterne lenker
---------------

* (en) The Upsetters på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) The Upsetters på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) The Upsetters på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) The Upsetters på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) The Upsetters på AllMusic Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** NKC **·** NKC **·** BBC Things **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Maltasjøen** er en kunstig innsjø i Poznań i Polen. Den ble danna i 1952 da det ble bygd ei demning i elva Cybina. Den er om lag 2,2 km lang og i snitt 3,1 meter dyp. På det dypeste er den om lag 5 meter. Det er flere muligheter for fritidsaktiviteter i og rundt innsjøen, inkludert ei skiløype, en skøytebane, en dyrehage, 
den smalspora jernbanelinja Kolejka Parkowa Maltanka og Frihetshaugen. 

Innsjøen er også en av de eldste menneskeskapte robanene i Europa. Det er avholdt mange løp her i verdenscupen i roing siden 1952. VM i roing 2009.

Navnet på innsjøen kommer av Maltesarordenen. Innsjøen ble danna på landområder som var eid av St. Johannes av Jerusalem utenfor murene-kirka og som ble gitt til ordenen i 1187 av hertug Mieszko III den gamle.

* Frihetsshaugen og skiløypaFrihetsshaugen og skiløypa
* Botn av innsjøen vinteren 2004/2005.Botn av innsjøen vinteren 2004/2005.

Kilder
------

* (no) Maltasjøen i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Malte Wadman** (født 1946) er en svensk dokumentarfilmskaper med virksomhet i Norge. Han ble 1997 den første faglige leder av Den norske filmskolen på Lillehammer.

Wadman har røtter i det radikale svenske dokumentarfilmmiljøet, men ble kjent gjennom sitt samarbeid med Sølve Skagen i 1970-årene. Sammen laget de flere engasjerte filmer som bidrag til 1970-årenes polariserte samfunnsdebatt, bl.a. *Hvem eier Tyssedal?* (1975), *Bravo! Bravo!* (1978) og *Tvers igjennom lov* (1979). Den originale spillefilmen *Ja vi elsker* (1983), laget sammen med Skagen og Andrew Szepessy, er en advarsel mot diktatur både fra venstre og høyre. Wadman har siden vekslet mellom filmarbeid og offentlige verv. 

Wadman mottok Amandakomiteens Gullklapper under Amandaprisen 2009. Gullklapperen er Amandas høythengende fagpris som deles ut til den i filmbransjen som har gjort en særskilt innsats.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Malte Wadman på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Malte Wadman i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) Malte Wadman på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Malte Wadman hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Malteserkors i rød farge, men det brukes ofte svart på sølv bunn og i andre farger.
**Malteserkorset** har vært et kjennetegn brukt fra middelalderen av kristne riddere, men det er usikkert om det i denne formen ble brukt allerede under de første korstogene. Malteserkorset består av fire like store V-formede armer som er satt sammen i den smale enden. I den ytre enden har hver arm to spisser.

Korset er fortsatt symbol for Malteserordenen, og blir også brukt i en rekke fortjenesteordener og våpenskjold. I distriktet Mecklenburg-Strelitz inngår det i landskapsvåpenet, i Queensland i Australia er det delstatens kjennetegn, og det inngår i Wallis og Futunas flagg, for å nevne noen eksempler. I Storbritannia var det første stempelet som ble brukt på frimerker, i 1840-årene, utformet som et malteserkors. 

Både St. Olavs Orden og det engelske Victoria Cross har ordenstegn formet som malteserkors. 

Klasseselskaper (som DNV GL) bruker malterserkorset som tegn i klassenotasjonene for at skipet er bygget under dette klasseselskapets overvåking, og ikke er overført fra et annet klasseselskap.

Litteratur
----------

* Herman L. Løvenskiold: *Heraldisk nøkkel*, Oslo 1978, side 95
* Ottfried Neubecker: *Heraldik. Kilder, brug, betydning*, København 1979 (oversatt og bearbeidet for Skandinavia av Nils G. Bartholdy)
* Jan Raneke (redaktør): «Nordisk heraldisk terminologi», Lund 1987 (med heraldiske faguttrykk på bokmål og nynorsk) nr 135
* Harald Nissen og Monica Aase: *Segl i Universitetsbiblioteket i Trondheim*, Trondheim 1990, side 140 (Henrik E. Støren)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Maltese cross – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** MathWorld
 |
**Snaregade** er en gate i Indre By i København. Den ligger i forlengelse av Magstræde mot øst fra Knabrostræde til Naboløs, hvoretter den fortsetter som Gammel Strand. 

Den smale gaten har sitt navn etter Erling Jonssøn Snare, som var rådmann i årene 1489–1504. Han leide i 1501 grunnen til nr. 14, men navnet dukket først opp i 1607 i forbindelse med *Snarens Gård*. Snaregade unngikk delvis og helt bybrannene i 1728 og 1795.

Snaregade 1 / Nybrogade 2 ble i årene 1729–30 oppført som en trefløyet eiendom til Snaregade, Gammel Strand og Nybrogade, for konferensråd og borgermester Christian Bjerregård. Etter forskjellige eierskift kjøptes gården i 1757 av *Søetatens Kvæsthus* og *Assistenshuset*, som i 1765 lot arkitekten Philip de Lange tegne fløyen ut mot kanalen. Her har det danske kulturministerium holdt til siden 1962.

Gatens beboere
--------------

Maleren Wilhelm Marstrand bodde i nr. 4 i årene 1849–1854. Oldtidsforskeren Carl Christian Rafn bodde til Snaregade som ung, hvor han være løytnant og lærer. I 1851 hadde historieprofessor og overbibliotekar ved Det Kongelige Bibliotek, Erich Christian Werlauff, sin bolig i Snaregade 10. I nr. 12 hadde arkitekten N.S. Nebelong sin bolig i henholdsvis 1852–1853 samt i 1855–1858.

Referanser
----------

1. ↑  Bogan, Evan: *Københavns Gadenavne ... fra Kokkedal til Ishøj og fra Dragør til Væreløse*, Bogans Forlag, 1993, s. 238
2. 1 2  *Snaregade*, indenforvoldene.dk. Besøkt 15. oktober 2016 Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.
3. ↑  Sandua, T. M.: *Hvem boede hvor. Kendte danskere i 1800-tallets København*, Sesam, 2001, s. 127

Portal: Danmark
Formen på tre vanlige typer snakkebobler i tegneserier: for tale, tanker og rop.
Snakkeboble med tegn som i tegneseriene vanligvis uttrykker banning og raseri
**Snakkeboble** er et bobleformet tekstfelt som blir brukt for å presentere tale fra figurene i en tegneserie eller liknende bildeuttrykk.

Snakkebobler er grafiske symboler som kan ha forskjellig form. Størrelsen er tilpasset tekstmengden slik at den den avrundete boblekonturen omslutter teksten og får en «hale» eller spiss som viser hvor ordene eller lydene kommer fra. Utseendet på boblen, halen og bokstavene, og plasseringa av dem, kan også variere med hvordan eller hva som sies. 

*Tankebobler* er bobler som uttrykker tanker, og har en skyliknende kontur og retningsspiss i form av små, stigende bobler.

En takkete boblekontur kan vise at ordene ropes ut eller at lyden kommer fra et elektrisk apparat. Fortellerkommentarer i plasseres vanligvis i et firkantet tekstfelt inntil rammen på bilderutene i tegneserien.

Replikker som er plassert i snakkebobler er blitt et av de vanligste kjennetegnene ved tegneserier, men det finnes fortsatt enkelte serier der tale, kommentarer og lyder står skrevet under bilderutene. Dette er særlig vanlig i gamle norske tegneserier, som for eksempel Jens von Bustenskjold og Stomperud.

Forløpere for moderne tegneseriebobler
--------------------------------------

* Rute fra den amerikanske serien Atomic War! (1952) som viser taggete og vanlige snakkebobler.Rute fra den amerikanske serien *Atomic War!* (1952) som viser taggete og vanlige snakkebobler.
* Før 1700-tallet ble tale i europeisk billedkunst ofte formidlet med tekst på banderoler, bånd, flagg, skriftruller og papirark. Bildeutsnitt fra «Sankt Anna og engelen» malt av Bernhard Strigel 1506.Før 1700-tallet ble tale i europeisk billedkunst ofte formidlet med tekst på banderoler, bånd, flagg, skriftruller og papirark. Bildeutsnitt fra «Sankt Anna og engelen» malt av Bernhard Strigel 1506.
* Satirisk avistegning fra Boston 1775 med tidlige former for snakkebobler. Vitsetegningen er fra en avis som støttet de britiske lojalistene, og motivet latterliggjør militsstyrker av «yankie doodles» som omringer byen. Satirisk avistegning fra Boston 1775 med tidlige former for snakkebobler. Vitsetegningen er fra en avis som støttet de britiske lojalistene, og motivet latterliggjør militsstyrker av «yankie doodles» som omringer byen.
* Replikkene til The Yellow Kid ble vanligvis skrevet direkte på figuren, mens de andre i serien uttrykte seg i snakkebobler. The Yellow Kid regnes som verdens første moderne tegneserie. Den ble utgitt regelmessig fra 1895.Replikkene til *The Yellow Kid* ble vanligvis skrevet direkte på figuren, mens de andre i serien uttrykte seg i snakkebobler. *The Yellow Kid* regnes som verdens første moderne tegneserie. Den ble utgitt regelmessig fra 1895.

Se også
-------

* Banderole, dekorativ tekststrimmel eller smal etikett

Eksterne lenker
---------------

* (en) Speech balloons – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Historisk utvikling av snakkebobler (på engelsk)

Portaler: Litteratur | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Snare** er en eldgammel form for jaktredskap, konstruert for fangst av småvilt og fugler. Dette fangstredskapet er kjent helt tilbake til steinalderen, da det ble laget av tynne vidjekvister, dyresener eller skinnstrimler. Senere ble snaren laget av hestetagl, og etter det av tynn metalltråd.

Snaren ble gjerne festet slik at viltet fikk hodet inn i en renneløkke, og deretter fikk den blodpropp/blodtrannsporten til hjernen stoppet når det prøvde å frigjøre seg. Viltet dør etter få sekunder. Rype, storfugl og hare har vært de vanligste byttene ved snarejakt.

Utformingen av snarer har tradisjonelt blitt gjort etter hvor dyrene ferdes. Rype og storfugl ble gjerne fanget på bakken, ved at en laget et enkelt gjerde av kvister som ledet til åtet, som gjerne besto av tørkede bær. Åtet ble plassert på begge sider av en port, der løkken ble plassert i hodehøyde. Byttet ville først spise tomt på ene siden, og så prøve seg på andre siden, med døden til følge. 

Skulle snaren settes i et tre, dvs. henges opp, bruktes en klavelignende gren, der løkkene (oftest to, for å sikre at byttet ikke kunne smette unna) sto midt i åpningen, med agnet bundet fast under. Fuglen ville bruke klaven som vagle, og rakk sjelden ned til maten. 

Det er adgang til snarefangst etter ryper fra og med 1. november til utgangen av jakttiden for ryper i følgende kommuner:

* **Oppland** Lesja, Dovre, Skjåk, Lom, Vågå, Nord-Fron, Øyer, Etnedal, Øystre Slidre og Vang.
* **Telemark** Hjartdal, Seljord, Fyresdal, Tokke, Vinje og Tinn.
* **Aust-Agder** Bygland, Valle og Bykle.
* **Vest-Agder** Åseral, Hægebostad, Kvinesdal og Sirdal.
* **Rogaland** Bjerkreim, Forsand, Hjelmeland, Gjesdal og Suldal.
* **Hordaland** Odda, Eidfjord, Voss, Vaksdal og Kvam.
* **Møre og Romsdal** Rauma, Norddal og Stordal.
* **Trøndelag** Røros, Holtålen, Midtre Gauldal, Tydal, Oppdal, Verdal, Steinkjer, Snåsa, Lierne, Namsskogan, Overhalla, Røyrvik, Høylandet og Meråker.
* **Nordland** Grane, Hattfjelldal, Rana, Hemnes, Beiarn, Brønnøy, Steigen, Sørfold, Øksnes, Evenes, Tysfjord og Narvik.
* **Troms** Bjarkøy, Ibestad, Tranøy, Kvænangen, Nordreisa, Skjervøy, Kåfjord, Storfjord, Lyngen, Karlsøy, Tromsø, Balsfjord, Målselv, Bardu, Salangen, Dyrøy, Sørreisa, Lenvik, Skånland, Lavangen og Gratangen.
* **Finnmark** Alle kommuner unntatt Vardø.

Den som skal bruke snarer til fangst av rype plikter å føre regelmessig tilsyn med snarene minst hver andre dag.

  

En variant av snaring er å bruke en løkke av messingtråd til å fange større ørret og laks med, mens fisken står stille på ett sted. Løkken må da tres inn på fisken bakfra uten at fisken aner uråd og forsvinner. Feste for tråden er like foran halefinnen.

Se også
-------

* Fangst
* Jakt
* Felle
***Snart 17*** er en norsk dramafilm fra 1984 med Gerd Brotnow i hovedrollen som den overvektige tenåringsjenta Marianne. Regien er ved Laila Mikkelsen, og det var siste del i en trilogi som startet med hennes Liten Ida i 1981 og Søsken på Guds jord i 1983.

Handling
--------

Den snart 17-årige Marianne er for tykk, og sliter for å oppnå idealene for hva som gjør kvinner interessante for gutter og menn. I møte med brevvennen Svein oppdager hun andre verdifulle egenskaper ved seg selv.

Nye problemer venter imidlertid når hun blir gravid med Svein, et faktum hun hverken tør betro ham eller foreldrene. Hennes isolasjon og manglende evne til å få oppmerksomhet fra de selvopptatte omgivelsene hindrer henne i å få støtte i en vanskelig situasjon. Etterhvert kretser spørsmålet om hun i denne situasjonen skal makte å ta avgjørelsen om en eventuell abort

### Mottakelse

Filmen fikk dårlig mottakelse av norske filmanmeldere. Arbeiderbladets Bjørn Granum skrev blant annet «Sjelden har vi sett en film til de grader ribbet til beinet – psykologisk, sosialt episk. Hadde regissøren hatt en aldri så liten meddiktende evne, kunne det kanskje ordne seg noenlunde». Dagbladets Thor Ellingsen skrev «Filmen bærer preg av lavbudsjett og enkle løsninger» og «Vi kommer ikke personen, det unge mennesket Marianne nærmere i løpet av filmen».

### Litterære referanser

Karin Sveen brukte først og fremst novella «fett» fra 1979 som basis for manus til filmen. Denne novella handler om ei jente med identitetsproblemer knytta til fedme. Ellers er filmen inspirert av Ingeborg Refling Hagens novelle Loke sår havre, som den også henter scener og replikker fra. Denne novellen handler om ei ung jente som får et uønsket barn, og hvordan hun selv tar ansvaret for det. I både novelle og film lar hovedpersonene gutten stå fritt. *Snart 17* er lagt til moderne tid, og abort blir løsningen på problemet, mens jenta i den opprinnelige novellen kaster seg i et tjern med barnet sitt.

Rolleliste
----------

* Gerd Brotnow – Marianne
* Kirsten Hofseth – Moren
* Helge Jordal – Faren
* Runar Kristiansen – Svein
* Hildegunn Eggen – Skolesøster
* Ann-Kristin Lepsøe – Bente
* Arne Lindtner Næss – Lærer
* Sven Tore Anderson – Roar
* Ane Hoel – Gymlærer
* Liv Berhoft Osa – Ekspeditrise

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Snart 17* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Snart 17* i Nasjonalbibliotekets filmografi Rediger på Wikidata

* (no) *Snart 17* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Snart 17* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata
Pugatsjovs rett, Vassilij Perov (1879)
**Pugatsjov-opprøret**, også kalt **den russiske borgerkrig 1773–1775**, begynte som et opprør blant Ural-kosakkene mot den russiske øvrighet. Den utviklet seg til en stor bondekrig under ledelse av Jemeljan Pugatsjov. 

Pugatsjov utgav seg for å være tsar Peter III, som i denne alternative virkelig hadde klart å komme levende fra Katarinas mordforsøk.[*klargjør*] Peter hadde før han ble myrdet i 1762 kunngjort å ville foreta store reformer, blant annet avskaffelse av livegenskapet. Denne keisers positive ry blant vanlig folk var stor, og vedvarte i en tiårsperiode.

Denne omstendighet var Pugatsjopv i stand til å dra nytte av.

Portrett av Jemeljan Ivanovitsj Pugatsjov
Opprøret herjet ikke bare i et kjerneområde rundt Ural-elven, men spredte seg raskt i området rundt Orenburg, egnen rundt Kama, Basjkiria, en den av vestre Sibirs og områder ved midtre og nedre del av Volga. Foruten kosakker var opprørere også basjkirer, tatarer, kasakher, kalmyker, arbeidere i Ural og tallrike livegne fra de berørte russiske guvernementer.

Medlemmer av flere russiske adelsfamilier ble drept, deres gods plyndret og den økonomiske og infrastrukturelle utvikling i de sørøstlige regioner satt tilbake flere årtier. Opprøret ble nedkjempet av russerne under Aleksander Suvorov tidlig i 1775, og endte med at Pugatsjov ble tatt til fange og henrettet.

Litteratur
----------

* Valentin Gitermann: *Geschichte Russlands*. 2. Band. Europäische Verlagsanstalt, Frankfurt am Main 1965, S. 223–234. Dokumente S. 457–461.
* Donnert E. "Ideologie und Gesellschaftsideal der PugačevBewegung. Gesellschaft und Kultur Rußlands in der 2. Hälfte des 18". Jahrhunderts, Halle 1982. S. 87–120
* Kersten E.-C. "Pugatschow-Aufstand 1773–1775 – Beteiligte und Motive". GRIN Verlag, München 2007. ISBN 978-3638675826
* Peters D. "Politische und gesellschaftliche Vorstellungen in der Aufstandsbewegung unter Pugačev (1773–1775)". Wiesbaden, Berlin 1973. ISBN 3447014954
* Plambeck P. "Publizistik im Russland des 18. Jahrhunderts: Analyse der Aufrufe zur Zeit des Pugačev-Aufstandes, 1773–1775". Hamburg 1982. ISBN 9783871185069
* Plate A. "Der Pugacev-Aufstand: Kosakenherrlichkeit oder sozialer Protest. Volksaufstände in Rußland. Von der Zeit der Wirren bis zur «Grünen Revolution» gegen die Sowjetherrschaft". Wiesbaden 2006. ISBN 978-3-447-05292-4

Eksterne lenker
---------------

* Stavropol and Pugachyov’s rebellion
* Bauernkrieg unter Pugatschow in Rußland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** NDL
 |
***Pughish*** er et musikkalbum av Pugh Rogefeldt utgitt 1970 av plateselskapet Metronome, innspilt i april og mai 1970. Dette var Rogefeldts andre album. Foruten Rogefeldt, som synger og spiller gitar på albumet, deltar Jojje Wadenius på gitar og bassgitar og Janne "Loffe" Carlsson, kjent fra blant annet duoen Hansson & Karlsson, på trommer.

Albumet ble produsert av Anders Burman og lydtekniker var Michael B. Tretow. Albumet-coveret ble designet av Stig Söderqvist og omslagsfotoet ble tatt av av Torbjörn Calvero.[1]

*Pughish* er antageligvis Rogefeldts mest eksperimentelle og progressive album. Albumet starter med den litt psykedeliske låten «Stinsen i Bro» og etter den kommer «Aindto» som påminner litt om dadaistiske dikt. «Föräldralåten», som blander engelsk og svensk i teksten, var den første låten på B-siden og en "Tio i topp-hit".

Produsenten Burman oppfordret Rogefeldt til å leke med språket når han skrev sine tekster. Burman gjorde dette så ivrig at Rogefeldt fikk det vanskelig å skrive tekster og som et resultat av dette, skrev han to låter på et rent nonsensspråk, "Pughish". En av låtene ble nevnt i "Stinsen i Bro", der refrenget lyder: "Swan tiamon/sene koa loa ness/Ban tiamon/wene sia bia less/Skrea peon kola loa tess".

Albumet ble gitt ut på CD i 2004 i en umastret versjon.

Albumet er en av titlene i boken *Tusen svenska klassiker* utgitt i 2009.

Sporliste
---------

Alla låter skrevet av Pugh Rogefeldt.

**Side 1**

* 1. «Stinsen i Bro» – 9:55
* 2. «Aindto» – 6:34

**Side 2**

* 1. «Föräldralåten» – 3:33
* 2. «Klöver Linda» – 4:49
* 3. «Om du vill ha mej» – 3:34
* 4. «Sail with Me, Come on and Try - I Love You» – 2:35

Personell
---------

* Anders Burman – produsent
* Janne "Loffe" Carlsson – trommer
* Torbjörn Kalvero – foto
* Pugh Rogefeldt – sang, gitar
* Stig Söderqvist – design
* Michael B. Tretow – lydtekniker
* Jojje Wadenius – gitar, elektrisk bassgitar

Eksterne lenker
---------------

* *Pughish* på Allmusic.[*død lenke*]
* *Pughush* på Discogs
* *Pughish* på Amazon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
*Pugioo* med *vagina* fra den romerske grensebyen Carnuntum, 100-tallet etter vår tdsregning
En **pugio** er en type bredbladet dolk brukt av romerske soldater fra siste århundre av den romerske republikken og under mesteparten av keiserriket. I form kunne den minne om en kort, kompakt utgave av en tidlig *gladius hispaniensis* med et blad med tydelig «midje».

Historie
--------

Pugioen utviklet seg som gladiusen fra spanske forbildet. De ble først vanlig på 100-tallet før vår tidsregning. De tidlige utgavene var smalere og lettere enn senere typer, og liknet på de dolkene som ellers var vanlige i middelhavsområdet den gang. Slirene var av tre og trukket i metall. Metalltrekket var gjerne rikt dekorerte. Etter 100-tallet etter vår tidsregning ble slike våpen mindre vanlig, men de dukker opp igjen i funn fra slutten av 200-tallet og utover 300-tallet i en bredere og tyngre utgave. Disse hadde også enklere slirer med mindre metall, og ser ut til i større grad å ha vært bruksvåpen. Mot slutten av Romerriket ble pugioen i stor grad erstattet av kampkniver i bruk blant de mange leiesoldatene som fylte de romerske legionene, men var forsatt i bruk som paradevåpen blant offiserer og endog keisere helt til oppløsningen av Vestromerriket på slutten av 400-tallet.

Usikker funksjon
----------------

Hva pugioene faktisk ble brukt til har vært omdiskutert. De kan åpenbart ha fungert som ekstravåpen, i Roma by hadde for eksempel ikke soldater vanligvis adgang til å bære sverd, men de kunne bære sine militære cingula, som dolken var en del av. Imidlertid ser ikke alle soldater ut til å ha båret pugio. Det er også ukjent om de ble utlevert sammen med annen våpen og utrustning, eller var noe soldatene måtte kjøpe privat. De har vært lite egnet som brukskniver, hvilket bekreftes av de mange funn var mange slags arbeidskniver fra utgravinger av romerske militærleire. De mange påkostede slirene med metallarbeider i bronse, sølv og emalje antyder at pugionene både har fungert som et investeringsobjekt.

Referanser
----------

1. ↑  M.C. Bishop & J.C.N. Coulston (1993). «Roman Military Equipment M. C. Bishop, J. C. N. Coulston: Roman Military Equipment from the Punic Wars to the Fall of Rome. London: B. T. Batsford». *The Classical Review*. 44 (01): 137–138. doi:10.1017/S0009840X00290938.
2. ↑  Tacitus, *Annales* 11.18
3. ↑  Michael D. Coe & al. (1989). *Swords and hilt weapons* (1. utgave utg.). New York: Weidenfeld & Nicolson. ISBN 1555842909.
*For øya i Fransk Polynesia, se Puka Puka*

Flyfoto av Pukapuka
**Pukapuka** er en atoll i Cookøyene. Det er den øya som ligger lengst nordvest i landet. I 2011 bodde det 451 mennesker på øya.

Geografi
--------

Pukapuka er en atoll med tre småøyer, Pukapuka eller Wale, Kavata (Kotawa) og Ko (Koe), som til sammen har et areal på 1,3 km². Høyeste punkt er 30 moh. De tre småøyene er bundet sammen av brede korallrev.

Pukapuka ligger 715 nautiske mil fra Rarotonga og 48 nautiske mil fra Nassau.

Historie
--------

Innbyggerne kom opprinnelig fra Samoa på 1300-tallet[]. Kulturen og språket på Pukapuka reflekterer dette. Utgravninger viser imidlertid at det har bodd mennesker her siden 400-tallet.[]

Spanjolen Álvaro de Mendaña ble i 1595 første europeer som kom til øya. I 1765 kom John Byron på det britiske skipet HMS «Dolphin» over den igjen. Byron ga øya navnet Danger Island på grunn av revet og de høye bølgene som gjorde at han ikke fikk gått i land.

Storbritannia annekterte øya i 1892. USA gjorde krav på Pukapuka som en av guanoøyene. Kravet ble oppgitt ved traktaten USA og Cookøyene undertegnet i 1980.

Samfunn
-------

Folketellingen i 2011 viste et innbyggertall på 451. I 1902 bodde det 505 mennesker på øya. Etter en nedgang, økte folketallet fra 1920-årene til 797 i 1981. Folketallet har deretter sunket.

Folket bor i tre landsbyer på den nordlige øya, Pukapuka (Wale). På de to andre øyene bor det ingen, de brukes kun til dyrking av mat. Viktige matkilder er skalldyr, som er sesongavhengig, og lokale frukter. 

I likhet med på naboøya Nassau er språket pukapukansk, et språk som er i slekt med samoansk.

Pukapuka fik i 1993 flyplass. Den 1550 meter lange rullebanen ble anlagt på den sørligste av de tre småøyene i atollen.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Pukapuka Atoll», *Encyclopædia Britannica Online*. Lest 19. desember 2015.
2. ↑  *Cook Islands 2011 Census of Population and Dwellings. Main Report*, s. 7.
3. ↑  «Formerly Disputed Islands», U.S. Department of the Interior. Lest 19. desember 2015.
4. ↑  *Cook Islands 2011 Census of Population and Dwellings. Main Report*, s. 39.
5. ↑  «Pukapuka», Cook Islands Tourism. Lest 19. desember 2015.
6. ↑  «Pukapuka», *Ethnologue*. Lest 19. desember 2015.
7. ↑  «Other Airports of the Cook Islands», Cook Islands Airports. Lest 19. desember 2015.

Kilder
------

* *Cook Islands 2011 Census of Population and Dwellings. Main Report*, Statistics Office

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** GeoNames
 |
**Pukerud** er et område i Drammen, mellom Gulskogen og Mjøndalen. Det ligger på sydsiden av Drammenselva og er en del av Gulskogen bydel i Drammen kommune.

Navnet Pukerud kommer fra gården Pukerud. Navnet har tidligere blitt skrevet på forskjellige måter, Puggerød (1593), Puggerødt (1604) og Pugerød (1723), det er sannsynlig at navnet kommer fra "pukkel i terrenget", og 1,2 km lenger øst ligger Rødskog, på Gulskogen.

Blant de tidlige eierne finner man for eksempel Hannibal Sehested som disponerte Pukerud på slutten av 1640-tallet, sammen med 318 andre gårder i distriktet.

I forbindelse med gruvedriften på Konnerud ble det anlagt en dobbeltsporet kabelbane ned til Pukerud hvor i det ble anlagt et malmknuseri og vaskeri. Herfra ble malmen fraktet på elva.

Pukerud Papirfabrik, senere Jarlsberg Paper Mills, ble i 1899 anlagt på området hvor malm-anlegget tidligere lå.

En strekning på Sørlandsbanen ble anlagt mellom Drammen og Kongsberg i 1871 og det var et stoppested på Pukerud, stoppestedet ble nedlagt i 1989.

Fra Pukerud kan man gå over ei bru ut til Sølfastøya hvor det er en park med lekeplass og store plenarealer for ballspill og annen aktivitet.

Området består for det meste av jordbruk, noen mindre boligområder og Langum Transformatorstasjon.

Pukerudlinna eller Kjerraten
----------------------------

Fra Pukerud og opp til Konnerud går Pukerudlinna, det er i dag en bratt sti men tidligere lå det en kabelbane her, den ble kalt kjerrat men var egentlig ikke det.

Fra 1866 var det gruvedrift på Konnerud og det ble anlagt en ca. 1.2 km lang dobbeltsporet kabelbane ned til malm-anlegget på Pukerud, like ved Drammenselva. Vognene ble lastet med malm på Konnerud og vognene på vei ned til Pukerud trakk de tomme vognene opp igjen til Konnerud.

Pukerudlinna er i dag et kulturminne, men traseen ble delt i to av den nye E134 mellom Drammen og Mjøndalen.

Den er i dag populær blant mosjonister og det "konkurreres" om de raskeste tidene opp.

Referanser
----------

1. 1 2  «Pukerud (gnr. 102) | Drammen Byleksikon». *byleksikon.drmk.no*. Besøkt 25. januar 2023.
2. ↑  «Jarlsberg Paper Mills A/S | Drammen Byleksikon». *byleksikon.drmk.no*. Besøkt 25. januar 2023.
3. ↑  «Søl(v)fastøya | Drammen Byleksikon». *byleksikon.drmk.no*. Besøkt 25. januar 2023.
4. ↑  «Pukerudlinna (Kjerraten) | Drammen Byleksikon». *byleksikon.drmk.no*. Besøkt 25. januar 2023.