recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Rover SD1** er et kodenavn på en serie store kombibiler produsert av British Leyland og Rover mellom 1976 og 1987.

Historie
--------

I 1971 begynte Rover (den gang en del av British Leyland) utviklingen av en ny bil som skulle erstatte modellene P6 og Triumphs 2000/2500. Designerne hos både Triumph og Rover leverte planer for den nye bilen, og den siste ble valgt. Rovers David Bache ble satt til å lede designteamet, inspirert av eksotiske biler som Ferrari Daytona og et designstudie Pininfarina gjorde for BMC, *BMC 1800*, som også var inspirasjon for Citroëns CX. Spen King var ansvarlig for den tekniske utviklingen. De to hadde tidligere arbeidet sammen med Range Rover. Først fikk prosjektet kodenavnet *RT1* (for *Rover Triumph Nr. 1*), men det ble raskt endret til *SD1* (*Specialist Division nr. 1*), da Rover og Triumph begge ble plassert i British Leylands nye *Specialist Division*.

Designet ble utviklet med enkel produksjon i bakhodet, i motsetning til P6, som hadde et relativt komplisert design. Denne tilnærmingen ble gjort fordi undersøkelser hadde vist at selv om motorpressen ble imponerte av innovative løsninger ble ikke kjøperne det, så lenge bilen var komfortabel og praktisk.

Rovers planer om å bruke sin den gang relativt nye 2,2 l firesylindrede motor ble snart forkastet, fordi BL-ledelsen bestemte at en redesignet versjon av Triumps sekssylindrede motor skulle brukes i stedet. I toppmodellen ble Rovers V8-motor plassert under panseret.

Bilen ble lansert i juni 1976 i kombiform, med varianter med 2,3 l og 2,6 l motorer året etter. Bilen ble godt mottatt av pressen og vant prisen *Årets bil i Europa* i 1977. Opprinnelig planla Rover også en stasjonsvognutgave, som aldri ble satt i produksjon.

Mellom 1976 og 1981 fikk bilen små oppgraderinger, blant annet nye logoer (foran og bak) og krommede sidespeil. I 1979 ble den nye V8-S-modellen lansert.

### Ansiktsløftning

Tidlig i 1982 presenterte Rover den ansiktsløftede utgaven. Bilen hadde fått små kosmetiske endringer utvendig samt et helt nytt interiør. Modellene kan skilles fra hverandre ved at den nye hadde fått kromlister rundt hovedlyktene, samt annerledes lister under baklyktene og vindusvisker på bakruten.

Omsider ble bilen også levert med en firesylindret motor (2,0 liter, hentet fra Moris Ital). Samtidig introduserte Rover en ny utgave av sin V8-motor, med elektronisk bensininnsprøytninng. Denne motoren ble kun levert på *Vitesse*-modellen, som var etterfølgeren etter den tidligere sportsmodellen *V8-S*. Den ble også levert som standard i den amerikanske V8-utgaven, på grunn av strengere utslippsregler.

Standard 2000
-------------

Etter at bilen ble tatt ut av produksjon i England dukket SD1 opp i en kort periode i India, som **Standard 2000**. Den ble bygget på den nå nedlagte fabrikken til *Standard Motor Products of India Ltd* midt på 1980-tallet. Bilen var utstyrt med en gammel 2,0-liters motor og ble ingen suksess. Kort tid etter sluttet Standard med bilproduksjon.

Eksterne lenker
---------------

* Rover SD1 tidslinje
**Gustav Severin Henriksen** (født 25. oktober 1872 i Tune, død 8. oktober 1939) var en norsk skipsreder som ledet Den norske Amerikalinje (NAL) fra den ble grunnlagt i 1910 til han døde i 1939.

Biografi
--------

Gustav Henriksen var sønn av skipskaptein Christian Henriksen og kona Marthe. Han gikk ut av Oslo Handelsgymnas i 1889. Han var kontorsjef i Otto Thoresens Linje til 1911, da han begynte i NAL. Han ble 6. juni 1908 gift med Lisken Dall, født 11. juni 1882, datter av dampskipsekspeditør Hans Chr. Dall og kona Elise i Kristiansund. Gustav Henriksen var far til Rein Henriksen og Hans Christian Henriksen og svigerfar til Tor Skjønsberg.

Ifølge «Den norske Amerikalinje 1910-1960» var det Henriksens store fortjeneste at han klarte å forene foretakets nasjonale karakter med et nøkternt forretningsmessig grunnlag. I årene 1911 og 1912 kjempet Henriksen mot en mur av passiv motstand og mistro, men i kraft av sin personlige anseelse og ved stor innsats klarte han å skaffe til veie den nødvendige kapitalen slik at man kunne gå til kontrahering. Da linjen først var kommet i gang, viste han snart at den hadde sin eksistensberettigelse.

Under Henriksens ledelse ble virksomhetsområdet for Den norske Amerikalinje etter hvert utvidet, slik at i 1939 seilte Linjens skip ikke bare mellom Norge og USA, de anløp også de øvrige skandinaviske land og Canada, det europeiske kontinent og Afrika. Passasjerfarten utviklet seg fra en opprinnelig enveis emigrantfart til en ny reisetrafikk der strømmen av reisende var jevnt fordelt på begge veier. Endelig ble begynnelsen gjort til Amerikalinjens deltagelse på det internasjonale cruisemarked.

Verv
----

Gustav Henriksen var blant annet også president i Norges Rederforbund fra 1921 til 1924. Han var formann i direksjonen for Bennets Reisebureau fra 1925, formann i D/S-ekspeditørenes Arbeidsgiverforening 1927 og i Landslaget for Reiselivet i Norge 1929. Han var representantskapets ordfører i Den norske Creditbank fra 1928.

Heder
-----

Gustav Henriksen ble utnevnt til Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden 29. september 1920 og Kommandør av St. Olavs Orden 20. mai 1938 for «fortjeneste for norsk skipsfart». Han var også ridder av 1. klasse av den svenske Vasaordenen og kommandør av den danske Dannebrogordenen

Redningsskøyten RS 87 «Gustav Henriksen» var oppkalt etter ham.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Gustav Severin Henriksen, Norsk biografisk leksikon ID Gustav\_Henriksen, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Erik Vea, Johan Schreiner, og Johan Seland (1960) «Den norske Amerikalinje 1910-1960», *Grøndahl & Søn Forlag* Oslo.
* «Den Kongelige norske Sankt Olavs orden 1847-1947», utgitt av ordenskanselliet ved O. Delphin Amundsen (1947), *Grøndahl & Søn Forlag* Oslo.
* Hvem er Hvem 1938 side 220

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |
Julskinka
Den svenske **julskinkan** er en lettsaltet skinke fra gris. Skinken kan kokes eller ovnsbakes. Deretter griller man den med sennep og strøbrødbasert skorpe. Sjyen spares ofte til å doppa brød i, ofte vørtbrød, "Dopp i grytan", hvilket er en gammel svensk sed. Julskinke anses av mange i Sverige som obligatorisk julemat og serveres på juleaften og i de øvrige juledagene. Den serveres med sennep under hele julen.

Juleskinkene som kan kjøpes i svenske forretninger er *sukkersaltet*, noe som er vesentlig for produktet.

### Innhold

Når fettet er fjernet på skinken er det cirka 3% fett i den. Det er også cirka 3% salt i den ferdigkokte skinken. Mange skinker inneholder nitrit for at den skal holde seg lengre. Skinker uten nitrit er gråere og har dårligere holdbarhet.

### Historie

Begrepet julskinke beskrives første gang hos Olof Rudberg den eldre i hans Atlantica (1677-1702). Den bruktes da mest av overklassen der man stekte den på spyd. På 1700-tallet ble skinken mer brukt på herregårder, under 1800-tallet ble den griljerte skinken populær,  men ikke vanlig før på 1900-tallet.

I seinere tid har ferdig skinke blitt vanlig i butikkene. Til og med sjyen kan kjøpes ferdig.

Referanser
----------

1. ↑  Tidholm, P. & Lija, A. (2014). «Culture-Tradition: Christmas: A Family Affair». *Sweden.se*. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
2. 1 2  «Allt du behöver veta om julskinka». Svenskt Kött.
3. ↑  Johansson, Roland. «Doppet och korven äldst på julbordet». *Göteborgsposten*. Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp).
4. ↑  *Fil, fläsk och falukorv - Svenska mattraditioner genom tiderna*, Jan-Öjvind Swahn

Eksterne lenker
---------------

* Recept på julskinka

* N24: 4 steg – så går det till när grisen blir till julskinka

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas
 |
**Val di Sole** er en dal og et forvaltningsdistrikt (*comprensorio*) nordvest i den italienske provinsen Trentino. Dalen gjennomstrømmes av elven Noces øvre løp fra vest mot øst, og munner etter Cavizzana ut i Val di Non ved Lago di Santa Giustina.

Val di Sole begrenses av Ortlermassivet i nord (3769 moh. i Monte Cevedale) og av Presanella- (3556 moh.) og Brentafjellene i syd (3176 moh. i Cima Tosa). Lengst vest i dalen består det en veiforbindelse over Tonalepasset til Val Camonica i Lombardia.

Det italienske språket som tales i Val di Sole og Val di Non har visse fellestrekk med retoromanske språk. Dette kan være rester etter et eldre retoromansk språk, som gradvis har blitt italienisert. Vanligvis regnes språket som en dialekt av italiensk, men det fins også lokale krefter som ønsker å få det anerkjent som et eget minoritetsspråk.

Kommuner
--------

Val di Sole har 14 kommuner:

* Caldes
* Cavizzana
* Commezzadura
* Croviana
* Dimaro
* Malè
* Mezzana
* Monclassico
* Ossana
* Peio
* Pellizzano
* Rabbi
* Terzolas
* Vermiglio

| * v
* d
* r
Distrikter i Trentino |
| --- |
| Alta Valsugana **·** Alto Garda e Ledro **·** Bassa Valsugana e Tesino **·** Fascia / Val di Fassa **·** Primiero **·** Val di Fiemme **·** Val di Non **·** Val di Sole **·** Vallagarina **·** Valle dell'Adige **·** Valli di Giudicarie | Italias flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Jerry Gustave Hasford** (født 28. november 1947 i Russellville i Alabama i USA, død 29. januar 1993 på øya Egina i Hellas), også kjent under sitt pseudonym **Gustav Hasford**, var en amerikansk forfatter, militærjournalist og poet. 

Hans roman *The short-timers* fra 1979 lå til grunn for kinofilmen *Full Metal Jacket* (1987). Boken bygger på hans opplevelser som soldat i US Marines og krigskorrespondent for det amerikanske forsvar under Vietnamkrigen. Under sin postering til Vietnam mottok Hasford Navy & Marine Corps Achievement Medal med Valor Device under slaget om Huế i 1968.

Dreieboken for *Full Metal Jacket*, som ble nominert for en *Oscar*, ble skrevet av regissøren Stanley Kubrick, forfatteren Michael Herr, og av Hasford selv, skjønt omfanget av ghhans bidrag ble gjenstand for strid mellom de tre; Hasford bestemte seg for ikke å møte frem til Oscar-seremonien.

Bibliografi
-----------

* 1979: *The Short-Timers*
* 1990: *The Phantom Blooper*
* 1992: *A Gypsy Good Time*

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Babelio, Babelio forfatter-ID 129204[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Find a Grave, oppført som Jerry Gustave Hasford, Find a Grave 34923728[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Internet Speculative Fiction Database, ISFDB forfatter-ID 891, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  Lewis, Grover (4. juni 1993). «The Killing of Gus Hasford». *LA Weekly*. BronxBanter blog. Besøkt 16. mars 2014.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU **·** BNE
 |
**Konsubstansiasjon** (latin *con*, sammen, og *substantia*, vesen, innhold) er en prosess ved hvilken Kristi legeme og blod i luthersk teologi tenkes å forene seg med brødet og vinen i nattverden under feiringen av en messe.

Konsubstansiasjon er således en forklaringsmodell for realpresensen, den kristne lære om Kristi sanne legemes og blods presens/nærvær ved konsekrasjonen. Kristi kropps och blods substanser anses ifølge konsubstansiationslæren å sameksistere med brødets og vinens substanser, til forskjell fra transsubstansiasjonslæren, som mener at brødets og vinets substanser opphører å eksistere. Begge modellene hevder at de ytre aksidenser forblir brødets og vinen, likeså at Kristi legemes og blods substanser blir virkelig nærværende.

Dette er en integrert del av den gjengse nattverdslæren i luthersk tradisjon, men allerede fra 1500-tallet har også andre kompletterende teologiske modeller for realpresens forekommet innen trossamfunn med luthersk-melanchthonsk teologi. Ifølge Confessio Augustanas apologi forvandles brødet og vinen uttrykkelig til Kristi legeme og blod. Konkordieformelen tilslutter seg *impanasjonslæren*. Nykonfesjonalismen på 1800-tallet og lutherrenessansen foretrakk en beskrivelse av Kristi legemes og blods nærvær «i, med og under» brødets og vinens gestalter, basert på et antall luthersitater.

Den reformerte delen av kristenheten tar avstand fra konsubstansiasjonslæren idet man anser at den ikke har støtte i Bibelen. I reformasjonstiden ble det utformet flere forskjellige lærer, av blant andre Calvin og Zwingli, som imidlertid har det til felles at de ikke regner med noen realpresens i tradisjonell mening, hvilket den katolske kirke har til felles med den evangelisk-lutherske.

Referanser
----------

1. ↑  Konsubstantiation i *Nordisk familjebok* (2. utgave, 1911)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
Fridtjof Bacher-Grøndahl og Karl Nissen ca. 1920. Sammen spilte de blant annet Mozarts dobbeltkonsert for to klaverer.
**Karl Nissen** (født 27. februar 1879, død 14. mai 1920) var en norsk pianist og pedagog, musikkjournalist og dirigent.

Han var sønn av pianist Erika Nissen og lege Oscar Nissen, og gikk i lære hos moren. Han opptrådte første gang offentlig på sin mors konsert i 1897. 

Nissen studerte hos den verdenskjente Ferrucio Busoni i Berlin, og foretok konsertreiser til blant annet Berlin, Praha, Antwerpen, Odessa og flere steder i Skandinavia. Han slo seg deretter til ro i hjembyen, og ga konserter med blant andre skuespilleren Gyda Christensen 1908-10. Han ga også en rekke duo-konserter sammen med pianistene Nils Larsen og Fridtjof Backer-Grøndahl, blant annet Mozarts dobbeltkonsert for to klaverer.

Karl Nissen ble i 1907 gift med skuespillerinne ved Nationaltheatret Aagot Kavli, søster av maleren Arne Kavli.

Nissen var lærer ved Musikkonservatoriet i Oslo. Blant hans elever var David Monrad Johansen, og Elisabeth Munthe-Kaas som debuterte 1906. Han var formann i Norske Musikklæreres Landsforbund fra 1918 til 1920.

I 1911 ble han dirigent for det blandete koret Cæciliaforeningen, etterfulgt etter sin død av Leif Halvorsen. Nissen dirigerte også Musikforeningen fra 1913 til 1918 og
Handelsstandens Sangforening i Oslo fra 1919 til sin død. Han var musikkanmelder i Aftenposten fra 1912 til 1917.

Karl Nissen mottok Kongens fortjenstmedalje i gull i 1912.

Referanser
----------

1. ↑   www.begravdeioslo.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  Libæk, Rudolf J. (1979). «Cæciliaforeningen under Karl Nissen». *Cæciliaforeningen gjennom 100 år*. Oslo. s. 52.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |
En nederlandsk ku av sorten Friesen, i Sverige kalt Svensk låglandsboskap.
**Svensk låglandsboskap**, også kalt **Svensk lågland**, **SLB** eller **Svensk Holstein** er betegnelsen på svenske kyr av rasen Holstein-Friesian.

På 1800-tallet begynte importen av Holstein-kyr til Sverige, primært til Skåne. I 1913 ble det opprettet en egen forening for rasen i Sverige, og stambok ble etablert. Rasen ble heretter omtalt som Svensk låglandsboskap. Siden slutten av 70-tallet har man også importert avlsmateriale fra nordamerikansk Holstein. I dag er Svensk låglandsboskap den dominerende kurasen i Sverige sammen med Svensk röd och vit boskap, I 2007 var det i underkant av 170 000 SLB-kyr i Sverige, og rasens utbredelse øker.

SLB-kyr er svarte og hvite, 145–150 cm høye og veier 600–650 kg. Rasen er en god melkerase, med gjennomsnittlig årsavdrått på 9200 kg melk.

Eksterne lenker
---------------

* Om rasen hos NordGen[*død lenke*]
* World Holstein-Friesian Federation
* Avelsföreningen för Svensk Låglandsboskap (ASL)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** NKC
 |
Vakttårnets logo
Et tidlig nummer av *Vakttårnet*
***Vakttårnet – Forkynner av Jehovas rike*** er et blad som utgis av Jehovas vitner gjennom Vakttårnets bibel- og traktatselskap. Bladet ble til da Charles Taze Russell og hans medarbeidere bestemte seg for å utgi et tidsskrift i 1879. Russell inngikk en avtale med utgiveren av et kristent tidsskrift som het *The Last Trumpet*, som ikke lenger kunne ta hånd om utgivelsen av tidsskriftet sitt, og dermed fikk bladet *Watch Tower* overta Trumpets 5000 abonnenter.

Bladet ble den første tiden kalt *Zion's Watch Tower and Herald of Christ's Prescence*. Senere skiftet det navn til *The Watch Tower and Herald of Christ's Prescence*, og i dag kalles det *The Watchtower Announcing Jehovah's Kingdom* (*Vakttårnet – Forkynner av Jehovas Rike*).

Bladet kommer ut to ganger i måneden. Det inneholder artikler med et tydelig bibelsk teologisk og historisk preg. Det andre bladet som Jehovas vitner utgir, er *Våkn opp!*

*Vakttårnet* blir trykket to ganger i måneden (inkludert punktskriftutgaver og videoutgaver på tegnspråk). Fra og med 1. januar 2008 har *Vakttårnet* forskjellig fokus i det første og det andre nummeret hver måned. Nummeret som blir utgitt den første dagen i hver måned, fokuserer på religiøse artikler som kan tilbys publikum utenfor Jehovas vitner. Nummeret som blir utgitt den femtende dagen i hver måned, inneholder studieartikler for menigheten og saker som angår organisasjonen internt. Dette nummeret distribueres til medlemmene og andre interesserte via de lokale menighetene, men det tilbys ikke aktivt til allmennheten, slik tilfellet er med det første nummeret.

Hvert nummer av Vakttårnet inneholder følgende korte forord:

> Formålet med *Vakttårnet* er å opphøye Jehova Gud som universets Overherre. Bladet iakttar begivenhetene i verden og peker på hvordan de oppfyller bibelens profetier. Det trøster alle folkeslag med det gode budskap om at Guds rike om kort tid skal tilintetgjøre dem som undertrykker sine medmennesker, og at det skal gjøre jorden til et paradis. Det oppfordrer sine lesere til å vise tro på Guds regjerende Konge, Jesus Kristus, som utøste sitt blod for at menneske skulle kunne oppnå evig liv. *Vakttårnet* er blitt utgitt av Jehovas vitner helt siden 1879 (på engelsk). Det er upolitisk og bruker Bibelen som autoritet.
> 
> 
>

Eksterne lenker
---------------

* Jehovas vitners offisielle web-side (norsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** ISSN
 |
**Kapp Arktis** (russisk: Мыс Арктический – *Mys Arktitsjeskij*) er det nordligste punktet på øygruppa Severnaja Zemlja i Krasnojarsk kraj i Russland. Neset strekker seg ut mot Nordishavet fra Molotovbreen på nordspissen av Komsomoletsøya. Det ligger bare 990,7 kilometer fra Nordpolen, og er ofte utgangspunkt for ekspedisjoner mot polpunktet.

Kapp Arktis er imidlertid ikke det nordligste punktet i Russland, som er Kapp Fligely på Rudolføya på øygruppa Frans Josefs land. Det nordligste punktet på det asiatiske fastlandet er Kapp Tsjeljuskin på Tajmyrhalvøya, 430 kilometer sør-sørøst for Kapp Arktis. Kapp Arktis danner også grensen mellom Karahavet i vest, Laptevhavet i øst og Nordishavet i nord.

Kapp Arktis ble oppdaget under Vilkitskij-ekspedisjonen i 1913, og fikk navnet Kapp Zjokhov etter navnet til vakthavende betjent. I mai 1931 ble Severnaja Zemlja kartlagt av ekspedisjonen til Usjakov og Urvantsev, og neset ble da kalt Kapp Molotov, etter Formann for folkekommissærenes råd i Sovjetunionen, Vjatsjeslav Molotov. På slutten av 1950-tallet fikk den det politisk nøytrale navnet Kapp Arktis.

|  |
| --- |
| Tomme oljefat på Kapp Arktis (2014). |

Referanser
----------

1. ↑  Marguerite Del Giudice (januar 2007). «Arctic Dreams & Nightmares» (PDF). National Geographic. Besøkt 2. juni 2020.
2. ↑  «Информация об арктических морях». AARI. Arkivert fra originalen 10. mars 2012. Besøkt 2. juni 2020.
3. 1 2  Viktor Rykov (februar 1998). «Арктические миражи или метаморфозы топонимики». Vokrug sveta (2689). Besøkt 2. juni 2020.
4. ↑  William James Mills (Desember 2003). *Exploring Polar Frontiers: a Historical Encyclopedia*. 2. ABC-CLIO. s. 668. ISBN 1-57607-422-6. «Ushakov and his two companions explored the west coast of the large central island—October Revolution—before crossing a strait to Komsomolets Island and sledging to the northernmost point of the archipelago. This is now known as Arctic Cape, though Ushakov originally named it for the later disgraced politician Vyechyslav Molotov.»

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Svenning Tausen** (født 12. april 1936 i Hov, død 5. november 2013 i Tórshavn) var en færøysk forfatter, redaktør, translatør og lærer.

Biografi
--------

Han ble født i landsbyen Hov på den sørligste øya Suðuroy i 1936. Han flyttet til Tórshavn, hvor han ble utdannet som lærer. Først arbeidet han som lærer ved Færøyene Mellem- og Realskole til 1961. Efter 1961 underviste han på realskolen (ungdomsskolen), som var i samme bygning som Færøyenes Gymnasium i Hoydalar (Føroya Studentaskúli) 1961–1974, og deretter ble han utnevnt til viserektor for den nye skolen *Eysturskúlin* i den østlige delen av Tórshavn, frem til 1996 da han ble pensjonert.

Tausen hadde en stor interesse for det færøyske språket og han jobbet mye for at færøyske barn fikk færøyske undervisningsmateriell. Han var redaktør for *Min jólabók* (Min julebok) i mange år. Han var også redaktør av Barnablaðið 1959–1973.

Han var styremedlem i Bókadeild Føroya Lærarafelags 1958–1965 og igjen 1987–2001. Han var en av dem som etablerte Bókamiðsølan i 1968 og var styreleder frem til 1981. Bókamiðsølan sikrer distribusjon av færøyske bøker fra utgivere til bokhandlere og i noen tilfeller direkte til forbruker.

Han giftet seg med Amy Tausen, født Olsen, sammen hadde de to barn: Durita og Magnus. Sønnen Magnus er direktør for Nám, som er en institusjon under færøysk Kulturdepartementet, etablert i 2010, ble kåret Nám í 2011.

Utgivelser
----------

* 1962: *Bíbliusøgur* (Bibelhistorier)
* 1965: *Hans Andrias Djurhuus*, utgitt i "Barnajól" (Børnejul)
* 1968: *Gleðilig jól* (Glædelig jul) utgitt i "Barnajól"
* 1969: *Friður á foldum* (Fred på jord) utgitt i Mín jólabók
* 1971: *At spæla grýla* utgitt i novellesamlingen "Sig mær eina søgu 1", før det var den utgitt i Barnablaðið.
* 1978: *Bíbliusøgur*

Priser
------

1990: Mentanarvirðisløn M. A. Jacobsens

Referanser
----------

1. ↑  «bfl.fo, Svenning farin». Arkivert fra originalen 10. juni 2015. Besøkt 15. november 2013.
2. ↑  Søgan um STROK Arkivert 10. juni 2015 hos Wayback Machine.
3. ↑  Lararafelag.fo
4. ↑  «Bms.fo». Arkivert fra originalen 6. september 2013. Besøkt 15. november 2013.
5. ↑  «Nam.fo, Starvsfólk». Arkivert fra originalen 25. oktober 2013. Besøkt 15. november 2013.
6. ↑  «Nam.fo, Um Nám». Arkivert fra originalen 25. oktober 2013. Besøkt 15. november 2013.
7. ↑  Bfl.fo, Sig mær eina søgu 1 Arkivert 10. juni 2015 hos Wayback Machine.
8. ↑  Svenning Tausen på Bókadeildin Arkivert 10. juni 2015 hos Wayback Machine.
9. ↑  bfl.fo, Svenning Tausen Arkivert 10. juni 2015 hos Wayback Machine.

Portaler: Litteratur | Færøyene
**Vakuumering** eller **vakumering** (også kjent som **vakuumpakking**) er en prosess for å skape vakuum (et lufttomt rom). Metoden er ideell til å konservere mat med, spesielt for kortere tid. Vakuumet hindrer oksidering og vekst av mikroorganismer, slik at maten blir holdbar i noe lengre tid enn i sin ferske tilstand. Vakuumering hindrer imidlertid ikke vekst av stafylokokker og bakterien Clostridium botulinum.

I tiden før moderne maskiner gjorde sitt inntog på markedet, brukte folk graving for å hindre oksidering og vekst av mikroorganismer. I dag brukes moderne vakuumeringsmaskiner, som pakker maten i plast og fjerne luften. Holdbarhetstiden er imidlertid gjerne ikke like god, men anvendelsesområdet er så bredt at det langt overstiger denne lille bakdelen. Smak og egenskaper beholdes dessuten mer i tråd med det opprinnelige produktets potensial.

Litteratur
----------

* Marit Hauglie med flere (2000). *Kjøkkenhygiene*. Yrkeslitteratur as. ISBN 8258404407.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Leidnerflaske
**Leidnerflaske** eller **Leiden-flaske** er en elektrisk kondensator, som kan lades opp og bevare strøm. Oppfinnelsen ble gjort omtrent samtidig i Cammin (1745,  *Den kleistske flaske*) og så i Leiden (1746). Benjamin Franklin benyttet samme prinsippet i Franklins tavle (1751), som besto av tinnfolie på begge sider av en glassplate.

Den består av et glasskar som er belagt med stanniol (tinnfolie) utvendig og innvendig, men ikke heldekkende. Den indre folien lades ved å påføre spenning (likestrøm) på den utvendige.

Beskrivelse
-----------

På 1700-tallet brukte man fortrinnsvis elektrifisermaskiner når man skulle fremstille elektrisitet til forskning og underholdning.

Den første oppfinner av leydnerflasken var den tyske juristen og fysikeren Ewald Georg von Kleist som i 1745 var kommet på ideen at man burde kunne oppbevare den fremstilte elektrisitet for eksempel ved å overføre den på flasker. Han bekledte det innvendige av en glassflaske med sølvfolie og forbant konstruksjonen med en elektrisermaskin. Da denne hadde virket i noen tid fjerner han flasken og fikk et kraftig støt. Elektrisiteten var blitt lagret i flasken.

I 1746 kom den hollandske legen, naturvitenskapsmannen og oppfinneren Petrus van Musschenbroek, som arbeidet ved universitetet i Leiden med samme tanker. Han konstruerte en lignende flaske. Det ble på grunnlag av hans beskrivelser av flasken at oppfinnelsen fikk sitt navn.

De første flaskene kunne være fylt med vann ut over metallfolien, idet man hadde en hypotese om at elektrisiteten var en slags væske som kunne oppløses i vann. De var utstyrt med metallfolie både innvendig og utvendig. De to foliene var ikke forbundet og utgjorde dermed de to platene i en kondensator med glasset som dielektrikum. Leydnerflasker ble gjerne utformet med en (eventuelt vinkelbøyd) metallstang på halsen, avsluttet med en metallkule. Med denne kulen kunne man overføre den ofte høyspente ladningen til isolatorer som for eksempel plarer av lakk. Ved å drysse harpikspulver på, ville pulveret sette seg der ladningen var overført.

Kilder
------

* Leydnerflaske *i Salmonsens konversationsleksikon* København 1923.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Leyden jars – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND
 |
**Konsum** er et begrep innen økonomi som betegner forbruket av varer og tjenester på siste hånd, det vil si hos forbrukere i sluttleddet i verdikjeden. Inntekter i sluttleddet som ikke konsumeres går til sparing, enten i form av finanssparing, investering, eller eksportoverskudd. Opplysninger og informasjon om konsumet i Norge blir levert av Statistisk sentralbyrå. Med *konsumvarer* eller *forbruksvarer* menes alle varer og produkter som egner seg for direkte konsum av sluttforbrukerne, f.eks privatpersoner, skoler eller sykehus. Motsatt er *kapitalvarer* eller *innsatsvarer* betegnelsen på råvarer, halvfabrikata eller maskiner som ikke brukes direkte, men som anvendes i produksjon av andre varer.

Innen samfunnsøkonomien beregnes to typer av konsum. *Offentlig konsum* er de utgifter som stat og kommuner har for eksempelvis offentlige tjenester. Offentlig konsum omfatter tjenester og varer som brukes av offentlige institusjoner, eid av staten, fylker eller en eller flere kommuner. *Privat konsum* er kjøp av varer og tjenester til forbruksformål gjort av husholdninger og ideelle organisasjoner. Det inkluderer også beregnet avkastning på boligkapitalen for husholdninger som eier egen bolig. Derimot regnes kjøp av bolig som realinvestering, ikke konsum.

Fordeling av konsum på forskjellige varer og tjenester avhenger blant annet av pris og inntekt. I henhold til den modell som *forsørgelsesbalansen* er bygd opp på, kan de produserte varer og tjenester enten konsumeres eller investeres.

Det er vanlig å beskatte konsum med merverdiavgift («moms»), i vestlige land med om lag 7-25 % av varens eller tjenestens verdi. Avgifter på konsum kan innrettes for å påvirke konsumentenes atferd, eksempelvis gjennom høyere avgifter på bensin, flyreiser eller biler enn hva man legger på andre varer. Fordelings- og miljøhensyn er de vanligste motivene for å beskatte konsum, men (progressiv) inntektsskatt vil nesten alltid ha større fordelingseffekt enn forbruksbeskatning.

Eksterne lenker
---------------

* Statistisk sentralbyrå: Forbruk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL
 |
Val Badias beliggenhet (blå) i Nord-Italia i forhold til de andre ladinske dalene
**Val Badia** (tysk *Gadertal* eller *Abteital*) er en alpedal i Dolomittene i Syd-Tirol. Dalens 10 300 innbyggere er overveiende ladinsktalende (94 %), resten snakker tysk eller italiensk.

Geografi
--------

Val Badia er en sydlig sidedal til Pustertal og strekker seg oppover mot Sela i syd. Dalen er omgitt av høye fjell på alle kanter: Fanes (opptil 3064 moh.) i vest; Sela (3152 moh.) i syd; Pöz- (2918 moh.) og Odlegruppa (3025 moh.) i vest.

Elva *La gran Ega* («det store vannet»; tysk *Gader*, italiensk *Gadera*) renner gjennom dalen. Der elven forlater Val Badia, danner den et dypt juv. Tilgangen til dalen er derfor bare mulig over fjellsider eller -pass. Øverst i dalen danner passene forbindelsen mellom Val Badia og de andre ladinskspråklige dalene:

* *Ju de Frara* (grödnerladinsk *Jëuf de Frea*, it. *Passo Gardena*, ty. *Grödnerjoch*, 2121 moh.) fører til Gherdëina i vest;
* *Ju de Campolongo* (fodomladinsk *Plan de Ćiaulunch*, it. *Passo di Campolongo*) til Fodom i syd; og
* *Ju de Valparola* (anpezoladinsk *Jou de Valparora*, it. *Passo di Valparola*, 2168 moh.) til Anpëz (it. *Ampezzo*) i øst.

Dessuten forbinder Börzpasset (2003 moh.) med den tysktalende Villnösstal i vest, som har vært ladinsktalende i historisk tid.

Kommunene i Val Badia er (oppover dalen, dvs. fra nord til syd):

* Mareo (som utgjør en østlig sidedal av Val Badia),
* San Martin de Tor,
* La Val,
* Badia, og
* Corvara.

Historie
--------

Funn av steinverktøy ved Frarapasset viser at de øvre delene av dalen ble brukt som fjellbeite allerede i steinalderen. Permanente bosetninger fantes derimot sannsynligvis ikke før det 11. århundre, da dalen ble kolonialisert av to grunneiere: Dalens venstre (vestre) del hørte til fyrstbispedømmet Brixen og ble bosatt fra Eisacktal (over Frara- og Börzpasset). Dalens østre side, dvs. til høyre for La gran Ega, lå under klosteret Sonnenburg og ble bosatt fra Pustertal.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** LIR **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Song for Eirabu** er en fantasyserie skrevet av Kristine Tofte. Det første bindet i serien, *Slaget på Vigrid*, ble utgitt i 2009 på Tiden Norsk Forlag, mens den andre og siste boken, *Vargtid*, ble utgitt i 2012. Bøkene er skrevet på nynorsk.

Handling
--------

Kongerikene i Eirabu står på randen av krig. Kong Jorol av Syrren ønsker å legge under seg samtlige riker i den frie verdenen, noe som vil oppfylle første ledd i en spådom om jordas undergang. Midt i dette dramaet står to ungjenter, Ragna og Berghitte Saksedotter, døtre av sverdsmeden Sakse i det nordlige riket Blåinn. På hvert sitt vis blir de dratt inn i kampen som skal avgjøre verdens skjebne.

Bøker i serien
--------------

| # | Tittel | Sider | Kapitler | Utgitt |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | *Slaget på Vigrid* | 555 | 118 | 2009 |
| 2. | *Vargtid* | 598 | 129 | 2012 |

Inspirasjon
-----------

Mye av innholdet i bøkene er basert på norrøn kultur og gudetro. Handlingen er tett bygget rundt en spådom om verdens skjebne, en spådom som bærer stor likhet med eddadiktet Voluspå. Videre gjennomføres det typiske norrøne ritualer som blot, og gudeskikkelser som Freyr og Jolnir går igjen.

Referanser
----------
**«Song for a Winter's Night»** er en amerikansk sang med melodi og tekst av Gordon Lightfoot. Den ble opprinnelig utgitt på hans album *The Way I Feel* (United Artists) i april 1967)

Lightfoot spilte egentlig inn to versjoner av sangen. Den andre finnes på hans album  *Gord's Gold* fra 1975 en *greatest hits*-samling hvor også andre nyinnspillinger er med.

Coverversjoner av sangen har blitt gjort mange ganger, innbefattet av Sarah McLachlan på hennes julealbum, *Wintersong* fra 2006 og som «The Hands I Love» med The Raftsmen.

Norsk versjon
-------------

Terje Mosnes har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Din lune sterke favn».

### Innspilling

* Inger Lise Andersen, Sigurd Jansens orkester. Utgitt på LP-platen *Inger Lise* (RCA LPNES 302) i 1970.

Referanser
----------

1. ↑  «allmusic ((( The Way I Feel > Overview )))». Arkivert fra originalen 6. februar 2005. Besøkt 27. mai 2010.
2. ↑  allmusic ((( Gord's Gold )))
3. ↑  allmusic ((( Wintersong > Overviev )))
4. ↑  Se plateetiketten
**Diego Della Valle** (født 30. desember 1953 i Casette D'Ete, Marche, Italia) er en italiensk foretaksmann.

Della Valle er jurist fra Universitetet i Bologna og arbeidet en kort tid i USA før han i 1975 gikk inn i familiens skobedrift, som han ledet sammen med faren. 1980-tallet var for ham en periode med stor økonomisk ekspansjon, og bedriften utvidet seg i hele Italia og ble notert på børsen.[] *Tod's* skotøy ble meget populære, hvilket bidro til at Della Valles økonomiske situasjon forbedret seg betraktelig.[]

Merkene *Hogan*, *Fay* og, fremfor alt, *Tod's* ble symboler for «made in Italy».[] I 1996 ble Della Valle utnevnt til ridder av *Arbeidets fortjenstorden* (it. *Cavaliere del Lavoro*). Tre år senere gikk han inn i styret for banken *Comit*, før han i 2002 kjøpte fotballklubben ACF Fiorentina, som han fortsatt eier.

I 1994 var han blant dem som økonomisk støttet Silvio Berlusconi i dannelsen av Forza Italia.[] Ved valget i 2006 deltok han han i en polemikk med statsminister Berlusconi, og trakk seg fra styret av industriorganisasjonen Confindstria.[] Han ble tilbudt, men avslo, politiske posisjoner for opposisjonen.[]

Senere samme år ble han tiltalt og senere dømt for sin rolle i dommerskandalen i italiensk fotball.[]

Referanser
----------

1. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000027129, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** ICCU **·** Munzinger (iba)
 |
***Planetarium*** er en fransk dramafilm regissert av Rebecca Zlotowski. Natalie Portman og Lily-Rose Depp spiller to søstre som tror de kan snakke med døde. Filmen hadde verdenspremiere under filmfestivalen i Venezia 6. september 2016.

Handlingsreferat
----------------

Mot slutten av 1930-tallet reiser to amerikanske søstre, Laura og Kate Barlow, til Frankrike hvor de forsøker å kommunisere med ånder etter døde mennesker. En offentlig forestilling av dem blir lagt merke til av den franske film-produsenten Andre Korben. Imponert over deres spirituelle handlinger, bestiller han dem til en privat økt og blir rørt av ånden som besøker ham. Korben føler seg kvalt over mangelen på innovasjon innen den franske film-industrien, og overbeviser investorer om å filme Barlow-søstrene sin seanse.

Dessverre for Andre Korben ser opplegget deres latterlig ut på film. Men hans regissør begynner snart å bli romantisk tiltrukket av Laura. Kate og Laura flytter snart inn hos Korben. Imidlertid fortsetter han å holde private séanser sammen med bare Kate. Etter hvert blir Laura tvunget til å reise til kysten, for å fortsette resten av film-innspillingen. Samtidig tar Korben med Kate til en forsker, i ett forsøk på å filme øktene deres sammen.

Ved kysten innser Laura etter hvert at økningen av antisemittisme betyr at tidevannet vender seg mot Korben. Ryktene om at han en gang opptrådte i porno florerer, og noen er negative ovenfor Laura på grunn av hennes samarbeid med jøder. Korben viser filmen for produsenter og investorer. Men regissøren av filmen mener at Korben kastet bort tid og penger på å jage etter spøkelser. I mellomtiden blir Kate syk, og avslører at hun virkelig kan se spøkelser. Kate har fått leukemi, som var en dødsdom på den tiden.

Medvirkende
-----------

Natalie Portman
* Natalie Portman som Laura Barlow
* Lily-Rose Depp som Kate Barlow
* Louis Garrel som Fernand Prouve
* Emmanuel Salinger som Andre Korben
* Amira Casar som Eva Said
* Pierre Salvadori som Andre Servier
* Rosa Bursztein som operatør

Referanser
----------

1. ↑  Ritman, Alex (28. juli 2016). «Venice Film Festival Unveils Lineup for 73rd Edition». *The Hollywood Reporter*. Besøkt 19. august 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Planetarium* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Planetarium* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Planetarium* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Planetarium* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Planetarium* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *Planetarium* på Metacritic Rediger på Wikidata
Kapp Finisterre

**Kapp Finisterre** (på spansk *Cabo Finisterre*, direkte oversatt *Kapp landende*) er en bergfast halvøy i den nordvestlige delen av Galicia i Spania.

Ved Kapp Finisterre vant Storbritannia et sjøslag mot Frankrike i 1747 under den østerrikske arvefølgekrig; og i 1805 nok en gang under Napoleonskrigene.

Kapp Finisterre har en viss betydning i norsk moderne historie under unionen med Sverige da norske skip som seilet sør for Kapp Finisterre inntil 11. april 1838 måtte seile under unionsflagget som var i bruk 1818–44. Først etter denne datoen kunne det norske flagget brukes på alle hav. Bakgrunnen var at Sverige hadde betalt for beskyttelse mot sjørøverne i Nord-Afrika. Fra 1844 ble sildesalaten innført.

Tidligere var Kapp Finisterre også navnet på et sjøområde i britisk værmelding for sjøfolk, men dette mer nordlige området ble i 2002 omdøpt til *FitzRoy* for ikke å bli forvekslet med det spanske området med samme navn.

Referanser
----------

1. ↑  Fotografi av Kapp Finisterre, sett fra luften, utsyn nordover

Eksterne lenker
---------------

* (en) Cape Finisterre – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Cabo Fisterra – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |

‎
**Leica Camera AG** er et tysk foretak som produserer fotografiapparater, linser, kikkerter, geværsikter, mikroskoper og brilleglass. Firmaet ble etablert i 1869 av Ernst Leitz. Navnet Leica er avledet av de tre første bokstavene i grunnleggerens etternavn (Leitz) og de første to bokstavene i ordet kamera, skrevet på tysk (camera).

Per 2020 eier firmaet The Blackstone Group 45 % av foretaket. The Blackstone Group har lisens fra firmaet Leica Microsystems GmbH til å benytte Leica som merkenavn.

I september 2017 overtok Mattias Harsch rollen som administrerende direktør hos Leica Camera. Harsch overtok lederstillingen etter Oliver Kaltner, som hadde fungert som adm.dir. siden april 2015.

Referanser
----------

1. ↑  «Kamerahersteller Leica streicht 80 Stellen». 13. september 2019. Besøkt 20. april 2020.
2. ↑  .
3. ↑  «Exclusive: Blackstone in talks to sell stake in camera maker Leica - sources». *Reuters* **(engelsk)**. 2. august 2017. Besøkt 7. september 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND **·** GND **·** LCCN **·** LCCN **·** HDS
 |
**Quintette du Hot Club de France** (etablert 1933 i Paris, nedlagt 1948) var et fransk jazzorkester (swing), opprinnelig bestående av kvartetten Stéphane Grappelli fiolin, Django Reinhardt gitar, Roger Chaput gitar og Louis Vola bass.

Etter første utgivelse (1934) ble bandet (med variert besetning, deriblant tilkom
Joseph Reinhardt gitar) meget populært, og foretok en rekke innspillinger og internasjonale turneer, bare avbrutt av den andre verdenskrig. De spilte blant annet i Carnegie Hall, samt ga ut plate med Coleman Hawkins (1937). Ensemblet regnes som et Europas viktigste bidrag til jazz og stilen referes i dag ofte til som String Swing. På 1990-tallet fant man **New Quintette du Hot Club de France** med Romane og Babik Reinhardt som medvirkende.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Quintette du Hot Club de France på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Quintette du Hot Club de France på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Quintette du Hot Club de France på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* redhotjazz.com Arkivert 26. september 2010 hos Wayback Machine. har bilder, lydklipp, besetningsliste og verksliste

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** Discogs
 |


1. ↑  «Gypsy Jazz Music | Discogs».
Kapp Horn sett fra sør.

**Kapp Horn** (nederlandsk: *Kaap Hoorn*; spansk: *Cabo de Hornos*), navngitt etter den nederlandske byen Hoorn, er en odde som ligger lengst sør i øygruppen Tierra del Fuego (Ildlandet) i sørlige Chile, og er lokalisert på den smale øya Hornos. Selv om det ikke er det aller sørligste punktet i Sør-Amerika, som er de mer avsidesliggende Diego Ramírez-øyene, omtrent 100 kilometer sørvest for Kapp Horn, markerer Kapp Horn den nordlige grensen til Drakestredet og er således stedet hvor Atlanterhavet og Stillehavet møtes. I mange tiår var dette stedet en betydelig milepæl for skipstrafikken. Havene rundt Kapp Horn er særdeles risikable og farlig grunnet sterke vinder, store bølger, sterke strømmer og isfjell; disse farene har gjort stedet og passasjen beryktet som skip og sjøfolks gravsted.

Behovet for skip å runde Kapp Horn ble i stor grad redusert ved åpningen av Panamakanalen i 1914. Å seile rundt Kapp Horn er betraktet som en av de største utfordringene for seilsporten. Av den grunn er det en del seilskip som fortsetter å seile denne ruten, tidvis som en del av en jordomseiling, og bortimot alle velger ruter som går gjennom kanalene som går nord for Kapp Horn.

Kapp Horn ble første gang rundet 25. januar 1616 av Willem Schouten og Jacob le Maire fra Nederlandene i seilskuten «Eendracht». De kalte stedet for Hoorn etter den nederlandske byen med samme navn. Fra 1700-tallet blir rundingen av Kapp Horn en del av verdens viktigste handelsrute, «Clipper Route». 9. mai 2006 ble nordmannen Audun Nordhus den første som rodde rundt Kapp Horn i robåt.

Referanser
----------

1. ↑  Benavente, Roberto: «Cape Horn Memorial» Arkivert 26. september 2005 hos Wayback Machine. *Caphorniers*
2. ↑  «Cape Horn (55°58′ S, 67°16′ W)», «At this spot the Atlantic and Pacific oceans meet...»
3. ↑  «Cape Horn», *Encyclopedia of Earth*
4. ↑  South, Mary (13. mai 2010): «Cape Horn Bound: The Sailor’s Graveyard», *Yachting Magazine*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Cape Horn – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Cape Horn – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* International Association of Cape Horners
* Chilean Brotherhood of Cape Horn Captains (Caphorniers)
* Eventyrer George Kourounis' ekspedisjon til Kapp Horn
* «Et monument ved verdens ende», den chilenske skulptøren José Balcells' artikkel på spansk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
«Lys» har flere betydninger.

**Leie** (nederlandsk: **Lys** på fransk) er ei elv i Frankrike og Belgia, og ei av sideelvene til Schelde fra venstre. Kilden til Leie ligger i Pas-de-Calais i Frankrike, og den munner ut i elva Schelde i Gent i Belgia. Leie er 202 km lang.

Leie er en svært forurenset elv på grunn av byene og industriområdene i Nord-Frankrike og Belgia. Historisk sett var Lysdalen kjent for spinning og veving av lin. Området mellom Deinze og Gent var i første halvdel av 1900-tallet et populært sted for malere. Under første verdenskrig var området rundt elva åsted for harde kamper mellom allierte og tyske styrker. Blant annet under slaget om Lys under den tyske våroffensiven i 1918.

Leies kilde ligger nær landsbyen Lisbourg, øst for Fruges, i departementet Pas-de-Calais i Frankrike. Den renner hovedsakelig gjennom: 

* Pas-de-Calais (F): Thérouanne, Aire-sur-la-Lys
* Nord (F): Merville, Armentières, Halluin
* Hainaut (B): Comines-Warneton
* Vest-Flandern (B): Menen, Kortrijk
* Øst-Flandern (B): Deinze, Gent

Eksterne lenker
---------------

* (en) Lys – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames **·** GeoNames
 |
**Konsul Frederik Hansens hus** er en fredet bygning på Skagen i Stavanger kommune. Den har gateadresse Skagen 18.

Bygningen er oppført på begynnelsen av 1700-tallet, men man er usikker på hvem som var arkitekten. Senere har den blitt bygget på flere ganger, i 1787 fikk bygningen den karakteristiske fasaden med ni joniske pilastre som fortsatt står. Ole Smith Plough etablerte handelsvirksomhet i huset i 1768, senere ble virksomheten overtatt av den danske konsulen Frederik Hansen, derav har bygget også fått sitt navn.

I 1923 ble huset fredet etter bygningsfredningsloven av 1920. Riksantikvaren har rangert det som en av de flotteste norsk rokokkobygninger som er bevart.

Referanser
----------

1. 1 2  Flatøe, Geir (3. februar 2019). «Huset er like sjarmerende som det er skeivt». *Stavanger Aftenblad*.
2. ↑  Reidar Frafjord. «Skagen 18». Byhistorisk Forening Stavanger.

Litteratur
----------

* Andersen, Arne Bang: «Handelshuset på Skagen gjennom 200 år», 1969

Eksterne lenker
---------------

* «Konsul Frederik Hansens hus». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Quintus Lollius Urbicus** var en romersk politiker og embetsmann i det 2. århundre.

Han ble født i provinsen Africa. Etter en rask karriere gjorde han tjeneste under det jødiske opprøret i 132–135. Omkring 135 var han konsul, antagelig bare deler av året ettersom han ikke opptrer i listene over regulære konsuler, og deretter ble han guvernør i Germania Inferior.

En av Antoninus Pius' første handlinger som keiser var å utnevne Lollius til guvernær i Britannia i 138. Han fikk ordre om å erobre det skotske lavlandet, som var under piktisk og keltisk kontroll. I 139 eller 140 bygde han opp igjen et forlatt fort ved Corbridge. Minnemynter slått i Britannia i 142 eller 143 forteller om en seier i provinsen. Det er sannsynlig at Lollius i omkring 141 ledet en legion, antagelig II Augusta, inn i området. 

For å sikre området begynte man i 142 å bygge den antoninske mur, som sto ferdig i 144. Omtrent på den tiden hvor muren var klar avsluttet han sitt embete som guvernør.

Litteratur
----------

* Horst Wolfgang Böhme: *Römische Beamtenkarrieren* (= *Kleine Schriften zur Kenntnis der römischen Besetzungsgeschichte Südwestdeutschlands.* 16). Limesmuseum, Aalen 1977, S. 50–55.

  



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**antagelig Publius Mummius Sisenna** | **Romersk guvernør i Britannia**(138–ca. 144) | Etterfølger:**Gnaeus Papirius Aelianus** |