recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Behind the Scenes*** er en amerikansk stumfilm fra 1914, regissert av James Kirkwood.

Handling
--------

Dolly Lane er en fattig ung kvinne som har ambisjoner om å bli berømt på scenen. En sen kveld, mot slutten av et stykke, kaster hun og kollegaene hennes konfetti over publikum. Men en ung mann, som sitter på en av de fremste radene, blir truffet i øyet. Den unge mannen, Steve Hunter, får deretter muligheten til å komme bak kulissene etter forestillingen. Der møtes han og Dolly, og romantikken mellom dem blomstrer snart. De velger å gifte seg kort tid senere.

Men en dag får Steve beskjed om at en gammel onkel er døende, og at Steve burde komme til onkelen sin umiddelbart. Samtidig som Steve er bortreist, får Dolly for første gang muligheten til å opptre i en viktig hovedrolle. Men det viser seg snart Steve er den eneste arvingen til sin døde onkels store hvete-gård. Dolly forteller også om sine egne nyvunne muligheter, men i stedet for å gratulere henne forteller Steve at hun straks må forlate posisjonen sin på scenen - og reise vestover sammen med ham. Dolly gir snart etter, avbryter sin egen karriere, og reiser sammen med ektemannen sin.

Men Dolly blir snart lei av det stille lvet på gården, og Steves tilsynelatende forsømmelse av henne på grunn av alt det tunge arbeidet sitt. En dag vender hun derfor tilbake til storbyen. Der blir hun snart oppdaget av en velstående mann, som gir henne en viktig rolle i et nytt skuespill han planlegger å sette opp. Hun forsøker å glemme Steve, og kaster hele sjelen inn i ambisjonene sine. Det nye stykket, og Dolly som hovedperson, blir den store sensasjonen i teater-verdenen. Men snart dukker Steve opp igjen, og ønsker å få med seg kona tilbake til gården deres.

Skuespillere
------------

* Mary Pickford som Dolly Lane.
* James Kirkwood som Steve Hunter.
* Lowell Sherman som Teddy Harrington.
* Ida Waterman som Mrs. Harrington.
* Russell Bassett som Joe Canby.

Referanser
----------

1. ↑  Behind the Scenes
2. ↑  Behind the Scenes

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Behind the Scenes* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Behind the Scenes* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Behind the Scenes* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Behind the Scenes* på Silent Era Rediger på Wikidata
**«Christian II undertegner dødsdommen over Torben Oxe»** er et historiemaleri av Eilif Peterssen malt 1875–1876. Det ble til i München hvor det vakte stor oppsikt og maleriet ble kjøpt inn av Verbindung für historische Kunst i Stuttgart før Peterssen hadde gjort det ferdig.
Det har vært i Nasjonalgalleriets/Nasjonalmuseets eie siden 1977.

Handlingen foregår i 1517. Maleriet fremstiller øyeblikket rett før kong Christian II er i ferd med å underskrive dødsdommen over Torben Oxe, kongens lensmann på Københavns slott. Han var blitt anklaget for
giftmord på Dyveke Sigbrittsdatter, kongens elskerinne, men frikjent av Riksrådet. Kongen sørget imidlertid for at han ble anklaget på nytt overfor et birketing, som dømte ham til døden. Kongen sanksjonerte dommen, til tross for appeller fra riksrådet, hoffet og dronning Elisabeth.

Bildet viser kongen sittende ved bordenden med dokumentene liggende foran seg og til sammen ni andre personer rundt seg og i bakgrunnen.. Han er i tvil om han skal undertegne eller ikke. Han er klar over at han vil få adelen i mot seg dersom han undertegner, samtidig vil han svikte Dyveke om han benåder Oxe.

Dette er det sentrale motivet i maleriet: kongens tvil. Han er fjern i blikket, leppene er presset sammen og hendene er knyttet. Didrik Slagheck er personen til venstre med fjærpennen i hånden, han prøver å overtale kongen til å undertegne. På den andre siden av kongen er dronning Elisabeth og hennes hoffdamer. Dronningen ber for Oxe og ber kongen spare livet hans.

Personene oppe i høyre hjørne symboliserer adelen som planlegger å iverksette komplott mot kongen. Mannen kledd i rød kappe og med rød kalott på hodet er Johan Arcimboldus.Johannes Angelus Arcimboldus var pavens utsending og er særlig kjent for sin handel med avlatsbrev i Norden.

Torben Oxe ble halshugget ved dagens Kultorvet i København 29. november 1517.

Referanser
----------

1. ↑  Eilif Peterssen fra Norsk biografisk leksikon
2. ↑  Christian II undertegner dødsdommen over Torben Oxe fra DigitaltMuseum
3. 1 2 3 4 5  Tommy Sørbø: *Norges nasjonalmalerier*, Schibsted forlag 1995, side 46 og 47, ISBN 8251615801
digital utgave
4. ↑  Johannes Angelus Arcimboldus fra Store norske leksikon
5. ↑  Torben Oxe Arkivert 22. juli 2012 hos Wayback Machine. fra Danske konger.dk

Eksterne lenker
---------------

* Bildet i gigapixeloppløsning fra Googel Art Project

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nasjonalmuseet
 |
**Jupedalens Pøbb Ensemble** er et band fra Sør-Aurdal i Valdres som spiller i sjangeren country/roots/blues/folkerock. Bandet ble startet i 1998. De synger på valdresmål.

Bandet har utgitt låter som *Lapptopp-Budeie* og *Tannlause Gomma* som har hatt spilletid i programmet Norsk på norsk på Norsk rikskringkasting. De var 10 uker på Norsktoppen med låta *Sakkarias*. Denne låta omhandler en lokal bygdeoriginal. Selv sier bandet om musikken at de «låtene tar for seg livet på bygda» og at stilen er «traktorrock som ein si i Valdres». Bandet har opptredd sammen med blant annet Vestlandsfanden, Hellbillies og Vazelina Bilopphøggers.

> – Vi må ha folk fulle før vi begynner å spille. Da låter det ikke fullt så j…li!
> 
> 
> 

Bandet er kjent for å være et showband, hvor presentasjon, fremføring og virkemidler er vel så viktige som musikken. Etter platelanseringen av *Tronge tie* ble det kjent at bandet hadde servert «rødbrus med 'någo attåt'». Bandets bassist har også utstyrt seg med en bass omtalt som «Jævelgreipet», et fullt spillbart møkkagreip med strenger. De har også turnert med et «rullende salgsapparat», et heimbrentsapparat montert på gammel DBS-sykkel i beste Kjell Aukrust-stil.

I alt har Jupedalens Pøbb Ensemble solgt over 20 000 plater.

Medlemmer
---------

*Lista stemmer ikke med oppføringen i Ballade*

nåværende
* Harry Sagstuen: Keyboard, gitar, trekkspill, saksofon, fløyte og sang
* Kristen Stavdahl: Bass
* Lene Nerli: Sang
* Simen Motrøen: Trommer og sang
* Terje Kristiansen: Akustisk og elektrisk gitar

Tidligere
* Arne Nygård: Gitar
* Kjetil Kjelle
* Jan Bragerhaug

Diskografi
----------

CD – utgivelser:

* 1998: *Borte bra men heimebrent*
* 2000: *Arving på Harley* (*ballade sier 1999*)
* 2001: *Det heng'kje på greip*
* 2003: *Trånge tie*
* 2005: *På Valdresmål*

Bandet har også gitt ut 2 singler og en video.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Mic: Jupedalens Pøbb Ensemble[*død lenke*], fra *Norsk pop- og rockleksikon*, Vega Forlag (2005).
* Aftenposten: Godt og folkelig fra Valdres
* Fredrikstad blad: Borte bra, men heimebrent
**Val Müstair** (retoromansk; tysk *Münstertal*) er den østligste dalen i Sveits og utgjør en selvstyrt krets (*circul*) og en kommune (*comuna*) av Graubünden. Dalen ligger på sydøstsiden av Alpenes hovedkam, slik at den fra Sveits bare er tilgjengelig via Fuornpasset fra Engadin. Geografisk kan Val Müstair sies å høre til Vinschgau i Syd-Tirol. Dalens elv, Rom (tysk *Rambach*), drenener nemlig til Etsch (italiensk *Adige*) i øvre Vinschgau. Nederst i *dalen* (men ikke *kretsen*) Val Müstair ligger også en sydtirolsk kommune (Taufers im Münstertal).

Også historisk har det vært minst like mye kontakt mellom Val Müstair og Vinschgau som mellom Val Müstair og Engadin. Administrativt og kulturelt utgjør derimot Val Müstair en enhet sammen med Nedre Engadin: administrativt, fordi de tilsammen utgjør forvaltningsdistriktet (*dertgira*) En; kulturelt, fordi det dominerende språket i begge daler er vallader-dialekten av det retoromanske språk. Ved siden av retoromansk taler 23 % av befolkningen tysk. Den lokale tyske dialekten er ikke alemannisk, som ellers i Sveits, men bairisk som i Syd-Tirol.

Det meste av kommunens areal er høyfjell (om lag 45 %). Fra og med 2009 ble dalens tidligere seks kommuner (Fuldera, Lü, Müstair, Santa Maria, Tschierv, Valchava) slått sammen til én. Den laveste landsbyen (1273 moh.) er Müstair, som er oppkalt etter benediktinerklosteret fra ca. 775. Den høyeste landsbyen (1920 moh.) er Lü. Hovedlandsbyen er Santa Maria Val Müstair (1375 moh.). Kommunens høyeste punkt er Piz Tavü (3168 moh.).

Steder i Val Müstair
--------------------

* TschiervTschierv
* TschiervTschierv
* FulderaFuldera
* LüLü
* ValchavaValchava
* ValchavaValchava
* Klosteret St. Johann i Müstair er fra 700-tallet.  Foto: Georg MitteneckerKlosteret St. Johann i Müstair er fra 700-tallet.  Foto: Georg Mittenecker
* MüstairMüstair
* MüstairMüstair

Referanser
----------

1. ↑  Statistikk for Val Müstair

Eksterne lenker
---------------

* (en) Val Müstair – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** HDS **·** LIR **·** GeoNames
 |
***Major Grom: Plague Doctor*** (originaltittel: *Майор Гром: Чумной Доктор*) er en russisk film fra 2021, regissert av Oleg Trofim.

Handling
--------

Igor Grom arbeider for politiet i St. Petersburg, og følger etter tre bank-ranere kledd i røde sportsdresser og forkledd som hockey-spillere. Han arresterer dem, men samtidig forårsaker han betydelig skade på eiendom. Han blir derfor irettesatt av sin overordnede: Fjodor Prokopenko. Like etter begynner en rettssak mot Kirill Gretsjkin, som står tiltalt for å ha skadet en jente med bilen sin. Til tross for alle bevisene mot ham, blir Gretsjkin frikjent.

Broren til den avdøde, Ljosja Makarov, mistenker at retten er korrupt. IT-millionær Sergej Razumovskij, grunnlegger av det sosiale nettverket «Vmeste» - samt vennen Oleg Volkov, som vokste opp ved samme barnehjem som den avdøde kvinnen, blir også rasende over rettens avgjørelse. Samtidig begynner det å dukke opp videoer på internett – en person har opprettet sitt egen borgervern i maske og drakt, og bevæpnet med bomber og flammekastere - som lover å rense byen for kriminelle.

Personen brenner først Kirill Gretsjkin til døde i bilen hans. Etter drapet kommer Oleg til Razumovskij, og innrømmer at han stod bak dette angrepet. Razumovskij blir opprørt over dette, men nøler med å overgi kameraten sin til myndighetene. Grom, som var vitne til drapet, forsøker å etterforske saken - men den ansvarlige anses nå av mange for å være en helt. Jevgenij Strelkov fra FSB kommer fra Moskva for å arrestere den ansvarlige.

I mellomtiden redder Grom en ung kvinne fra kjeltringer, men hun viser seg å være journalisten og bloggeren Julija Ptsjolkina - og hun iscenesatte angrepet mot seg selv, i håp om å komme nærmere Grom, og få mer informasjon til bloggen hennes. Samtidig blir andre skurker også angrepet: lederen for en bank som har svindlet kundene sine, og eieren for et deponi som driver med forurensning - sammen med hele sistnevntes familie.

Skuespillere
------------

* Tikhon Zhiznevskij som Igor Grom
* Ljubov Aksjonova som Julija Ptjolkina
* Aleksej Maklakov som Fjodor Prokopenko
* Aleksandr Setejkin som Dmitrij "Dima" Dubin
* Sergej Gorosjko som Sergej Razumovskij

Referanser
----------

1. ↑  .
2. 1 2 3 4 5   (på ru) *Kinopoisk*, Wikidata Q2389071,
3. ↑   (på en) *Internet Movie Database*, Wikidata Q37312,
4. ↑   *filmkreditering*, Wikidata Q4458345
5. ↑  .
6. ↑  "Майор Гром" вошел в топ-21 просматриваемых фильмов на Netflix за год
7. ↑  Майор Гром: Чумной Доктор (2021)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Major Grom: Plague Doctor* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (fr) *Major Grom: Plague Doctor* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Major Grom: Plague Doctor* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Major Grom: Plague Doctor* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
Plassen sett sydover med Lakkegata og Lakkegata skole til venstre Foto: Helge Høifødt 
Plassen sett nordover Foto: Helge Høifødt 
Mosse Jørgensens plass i 2015. Foto: Jan-Tore Egge 
**Mosse Jørgensens plass** er en plass på Sofienberg i bydel Grünerløkka i Oslo. Plassen har form som en spiss trekant, ligger foran Lakkegata skole og avgrenses av Lakkegata, Trondheimsveien og Blytts gate. 

Plassen er oppkalt etter pedagogen Mosse Jørgensen. Hun var blant annet en av stifterne av Forsøksgymnaset, som lenge holdt til på Lakkegata skole. Plassnavnet blei vedtatt av Grünerløkka bydelsutvalg 14. april 2011 som del av en pakke for å øke antall veier oppkalt etter kvinner. Plassen het *7. juni plass* fra 1913. Dagens 7. juni-plassen fikk sitt navn i 1962.

Størrelsen er 1,95 dekar og grunnen er eiet av Oslo kommune.

I 1855 ga bryggerieier Christian Julius Schou eiendommen som i dag er Mosse Jørgensens plass til Selskabet for Oslo Byes Vel. Slottsgartneren laget tegninger til parken, som ble opparbeidet under hans og veimester Iversens overoppsyn. Kommunen anla ny beplantning i 1872–73 og satte opp ny innhegning, og plassen ble parklagt på nytt i 1910. Etter et innbyggerinitiativ fra foreldre ved skolen i 2015 ble plassen i 2018 omgjort til en lekeplass som er innlemmet i skolegården.

Plassen kalles også *Strykejernet* og *Strykejernsparken* på grunn av formen.

Referanser
----------

1. ↑  Knut Are Tvedt: *Oslo byleksikon*, 2010-utgaven, side 553.
2. ↑  *Grøntregistreringer*. Oslo kommune, Plan- og bygningsetaten, 2009, ifm. Grøntplan 2009. Arealnummer 23200. Ikke lenger tilgjengelig på internett.
3. ↑  Arno Berg: *Selskabet for Oslo Byes Vel 1811–1936*. Oslo, Det Mallingske boktrykkeri, 1938, side 200 og 202.
4. ↑  *Femtiaars-Beretning om Christiania Kommune for Aarene 1837-1886*. Christiania Magistrat, 1892, side 244.
5. ↑  *Beretning om Kristiania kommune for årene 1887-1911*. Kristiania kommune, 1914, side 239.
6. ↑  *–Det nytter å kjempe, forteller foreldre ved Lakkegata skole. Får tredoblet skolegården.* vartoslo.no, 28.8.2018. Besøkt 23.6.2019.
7. ↑  *Oslos trangeste skolegård skal utvides*. aftenposten.no, 2.3.2016. Besøkt 23.6.2019.

Kilder
------

* Protokoll og sakspapirer fra bydelsutvalgets møte (sak 46/11)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mosse Jørgensens plass, Oslo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
**Marinens logistikkommando** (MLK) er en avdeling i Marinen som skal støtte avdelingens kampfartøy og landavdelinger i daglig drift, under øvelser og operasjoner.

Oppdrag
-------

Avdelingen skal gi Marinen økt tilgjengelighet og utholdenhet gjennom å utføre logistikk­operasjoner der kampfartøyene befinner seg.  

Operasjonskonseptene er derfor basert på mo­bilitet og fleksibilitet. Under lengre øvelser og skarpe operasjoner vil avdelingen bli forster­ket med personell fra Forsvarets logistikkorganisasjon.

Fartøy
------

Logistikkommandoens hovedfartøy er KNM «Maud» som kan bistå Marinens kamp­fartøyer med blant annet drivstofftilførsel. I tillegg er kystvaktfartøyene «Olav Tryggvason» og «Magnus Lagabøte» overført til Marinen.

Avdelingen drifter og vedlikeholder også KS «Norge» og har ansvaret for å bemanne fartøyet. KS «Norge» blir brukt av kongefamilien til offisielle representas­jonsoppgaver og private turer i inn- og utland.​

Andre avdelinger
----------------

I tillegg til støttefartøyene bidrar også Logistikkbase Sjø (LBS) med støtte til kampenhetene.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 7. april 2019. Besøkt 7. april 2019.
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Pressemelding - Nytt logistikkfartøy
* KNM Maud - Teknisk Ukeblad
T-14 i parade
**T-14 Armata** (russisk Т-14 «Армата») er en stridsvogn basert på Armata universell våpenplattform. Det er den første serieproduserte (2015) i neste generasjons stridsvogn, men ikke alle tester er gjennomført ennå (2018). Når dette skjer, skal etter planen 2. motoriserte infanteridivisjon ta i bruk denne stridsvognen for videre utprøving. T-14 skulle fungere som Russlands storstilte nye stridsvogn, men grunnet president Putins storstilte invasjon av Ukraina i februar 2022 har utviklingen stagnert ettersom ressursene stort sett har blitt omfordelt.

Design
------

Den viktigste nye funksjonen på denne stridsvognen er et tårn uten soldater som skal fjernstyres av et mannskap på tre som sitter i en panserkapsel fremme i skroget på stridsvognen.

Bevæpning
---------

Hovedvåpenet er en 125-mm kanon med betegnelsen 2A82-1M. Avfyringsenergien skal være større enn den på Leopard 2 med Rheinmetall og 120 mm kanon, og med forbedret presisjon og ildkraft med 10 skudd per minutt.

Mobilitet
---------

T-14 blir drevet av en ChTZ 12Н360 (A-85-3A) dieselmotor som produserer opp til 1 500 hk, med digital styring. Toppfart er 80–90 kilometer i timen og rekkevidden er om lag 500 kilometer.

Beskyttelse
-----------

Tårnet på T-14 med radar og stridskameraer
Mannskapet på tre er beskyttet av en intern panserkapsel med over 900 mm RHA-ekvivalent panser. Både chassis og tårn skal utrustes med reaktivt panser (ERA) fremme, på sidene og på toppen. Stridsvognen bruker et integrert, digitalt styresystem som overvåker funksjon og tilstand hos alle stridsvognmoduler, og i strid kan denne programvaren analysere trusler basert på utvendige sensorer og enten foreslå eller ta foranstaltninger for å eliminere disse truslene. Dette er en del av Afganit (russisk: Афганит) aktivt vernesystem som inneholder en radar i millimeterbølgeområdet (26,5–40 GHz) som oppdager, oppsporer og registrerar innkommende panservernmissil, både kinetiske prosjektil og tandem-ladninger. Radaren har en rekkevidde på om lag 100 kilometer.

Kommando og kontroll
--------------------

T-14 bruker kryptert samband som binder sammen flere stridsvoner med ledelse og stab, og kan gi måldata til artilleri og tjene til luftforsvar og etterretning.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
Kart av Gambia med byen Kerewans beliggenhet
Kerewan LGAs beliggenhet mot nord
**Kerewan** er navnet på en av de åtte administrative regioner (Local Government Area (LGA)) i Gambia, og navnet på regionhovedstaden. Regionen ligger på nordbredden av elven Gambia med et grenseromfang tilsvarende den tidligere administrative regionen North Bank Division. Regionen ligger mot landets nordlige grense mot Senegal. Befolkningen i Kerewan LGA var 221 054 ved folketellingen i 2013, med 3500 innbyggere i selve byen Kerewan.

Gambiaelven er en viktig trafikkåre til regionen. På nordsiden av elven går North Bank Road som hovedvei gjennom landet sammen med South Bank Road som følger elvens meander på sørsiden.

Elven Mini Minium Bolon renner gjennom regionen fra Senegal i nord og tømmer til elven Gambia. Elven er farbar med båt en stykke nordover. På østsiden av denne elven ligger regionhovedstaden Kerewan.

Regionens næringsliv er i hovedsak landbruk, der hovedavlingene er peanøtter, ris, mais og hirse.

Byen Kerewan
------------

Regionhovedstaden Kerewan ligger omtrent 60 kilometer øst fra hovedstaden Banjul. Byen hadde ca 2700 innbyggere ved folketellingen i 2013. Beliggenheten nær elven Mini Minium Bolon er viktig for byens plassering. Suware Kunda er nærmeste landsby ca 2 km mot nord og Kinteh Kunda drøyt 3 km mot nordøst.

Byen har to moskéer, *Kerewan Central Mosque* mot sør, og *Kerewan Mosque* nord i byen. Kerewan Senior Secondary School, en videregående skole med hovedsakelig yrkesrettet opplæring. Like ved skolen ligger *Kerewan football field*, byens fotballstadion.

Referanser
----------

1. ↑  «Distribution of Population by Gender and LGA». *GBoS*. 20. september 2017. Arkivert fra originalen 16. mars 2023. Besøkt 9. juni 2022.

Kilder
------

* *Discover Kerewan in Gambia*

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata*
Brinco de Ouro under en kveldskamp
**Estádio Brinco de Ouro** er et fotballstadion som ligger i Campinas i Brasil. Det er også kjent som **Estádio Brinco de Ouro da Princesa** eller bare **Brinco de Ouro**. Det er hjemmebanen til fotballklubben Guarani Futebol Clube.

Stadionet ble innviet 31. mai 1953 med en kamp hvor hjemmelaget Guarani slo Palmeiras 3-1. Nilo var spilleren som fikk æren av å score det første offisielle målet på det nye stadionet.

Det brasilianske landslaget benyttet stadionet ved to anledninger i 1966, da de spilte to treningskamper mot lag fra Campinas som del av forberedelsene til VM i 1966 i England. Brinco de Ouro ble også benyttet som hjemmebane for landslaget 5. mai 1990 da Bulgaria ble beseiret med 2-1. Med 51 720 betalende tilskuere trakk kampen mot Bulgaria det neste høyeste tilskuertallet i stadionets historie. Det høyeste tilskuertallet registrert var de 52 002 betalende som 24. april 1982 overvar en kamp mellom Guarani og Flamengo.

Referanser
----------

1. ↑   GeoNames, besøkt 6. april 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Brinco de Ouro da Princesa» **(portugisisk)**. Guarani Futebol Clube. 30. desember 2015. Besøkt 24. september 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Estádio Brinco de Ouro da Princesa – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Foto over utsikten fra Grande Dixence-demningen.
Kart over Dix-reservoaret med Grande Dixence-demningen.
**Grande Dixence** er et vannkraft-kompleks bestående av den 285 meter høye ***Grande Dixence-demningen*** og kraftstasjonene *Bieudron*, *Fionnay*, *Nendaz* og *Chandoline* i kantonen Valais, helt sørvest i Sveits. 

**Bieudron-stasjonen** i Cleuson har tre Peltonturbiner hver på 432 – 449 MW, med totalt installert vannkrafteffekt på 1 269 MW. Direkteeffekten av Grand Dixence og litt kraft fra Mauvoisin-demningen (128 MW), gir en vannkraftproduksjon på inntil 1 800 – 2 100 MW i hele komplekset.

Grande Dixence vannkraftverk er et kompleks som omfatter følgende fire kraftstasjoner:

* **Bieudron** – 1.269 MW, 3 turbiner, høydefall 1.883 m
* Fionnay – 290-321 MW, 12 turbiner, høydefall 874 m
* Chandoline – 150 MW, 10 turbiner, høydefall 1.748 m
* Nendaz – 390-408 MW, 12 turbiner, høydefall 1.008 m

Reservoarene omfatter Lac de Cleuson på 0,51 km², og Lac des Dix på 3,65 km². Sistnevnte reguleres av Grande Dixence-demningen, som er hele 285 meter høy og dermed den høyeste i Europa. Demningens vekt er 15 millioner tonn, mer enn vekten av Keops-pyramiden. Innsjøen, som ligger 2 364 moh. blir inntil 284 meter dyp når den er fylt opp med inntil 400 millioner m³ vannmengder. 

De fire kraftstasjonene ligger 1 800 meter lavere enn demningen, altså på om lag 550 moh. nede i Rhône-dalen. Det er i tillegg egne pumpestasjoner i Arolla, Ferpècle, Stafel og Z'Mutt. Operatørselskapet er det lokale konsortiet Grande Dixence SA, som ble grunnlagt i 1950 og holder til i byen Sitten. Årlig produksjon er på om lag 2 TWh, som utgjør om lag en femtedel av den elektriske kraften som produseres ved hjelp av oppdemming i Sveits.

Den første demningen i Grande Dixence ble anlagt 1922–47, men dagens store demning ble nyanlagt fra 1951 til 1965, gjennom 15 års anleggsarbeid. I 1958 ble vekselstasjonen i Chamoson satt opp, og i løpet av tjue år var totaleffekten oppe i 800 MW. Dette ble mer enn doblet gjennom anleggsarbeider 1993–98, da kraftstasjonen i Cleuson ble bygget ut.

I år 2000 inntraff det et brudd i det ene avløpsrøret for vann fra demningen, og anlegget ble stengt for rekonstruksjon. Dette startet i 2005 og er planlagt ferdigstilt i 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Grande Dixence – hjemmeside på engelsk.
* Grande Dixence – historie.
* Historisches Lexikon der Schwaiz – «Grande Dixence».
**Snemyr** (kvensk: *Lumijänkkä*) er ei grend i Reisadalen i Nordreisa kommune, ca. 4 km fra Storslett sentrum langs fylkesveg 865. Nærmeste flyplass er Sørkjosen lufthavn, om lag 9 km unna, via Storslett og videre sørover langs E6.

Grenda ligger ved foten av fjellet Venetvaara (Båtfjellet) og fjelltoppen Jyppyrä.

Reisa Montessoriskole er lokalisert i Snemyr. Den private skolen ble startet opp høsten 2005 etter nedleggelse av den kommunaleide Snemyr skole. Fra høsten 2012 var også ungdomstrinnet en del av skoletilbudet. Skolen er godkjent for inntil 62 elever fra 1.-10. klassetrinn, og er i dag samlokalisert med Reisa Montessoribarnehage.

Kjelderen og Snemyr Grendelag er tilknyttet Snemyr.

Historie
--------

Opprinnelig var Snemyr, som mange andre grender, én gård. Siden er gården delt opp i flere bruk, og her nevnes Snemyr, Ringstad, Bakkehaug, Seljelund, Bakketun og Blomli.

De første oppsittere på Snemyr var brødrene Mathis Isaksen (1772-1861) og Ole Isaksen (1805-88). Den eldste broren, Mathis, finner en av matrikkelen bosatt på Snemyr senest i 1838. Han var gift med Inger Pedersdatter, sammen hadde de to døtre; Anna og Berith Mathisdatter, samt sønnen Per Mathisen. Mathis og Ole var sønner av Isak Johannesen fra Røyelen, og de skal angivelig ha vært kvensktalende.

Snemyr har sannsynligvis fått sitt navn fra det kvenske navnet Lumijänkkä - *lumi* 'snø', *jänkkä* 'myr'.

Den nærmeste gården, like nedenfor Snemyr, er Andsjø gård. Første oppsitter her var sersjant Elias Ingebrigtsen Ansjøn (1781-1859). De kvensktalende i området kalte gården Kersanti (sersjant) og senere Mikkeli  (Mikkel). Svigersønnen Mikkel Klaussen overtok nemlig gården, siden overtok sønnen Elias Mikkelsen, før hans sønn, Nils Ansjøn, tok over i 1906. Hovedhuset på gården overlevde brenningen under 2. verdenskrig og står fremdeles.

Referanser
----------

1. ↑  «Nordlys - Stenger skolen og sparker alle lærerne». *www.nordlys.no* **(norsk)**. Besøkt 24. juli 2017.
2. ↑  «Lag og foreninger - Nordreisa kommune». *www.nordreisa.kommune.no* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 20. september 2015. Besøkt 24. juli 2017.
3. ↑  Hansen, Emil 1875-1962 (1957). *Nordreisa bygdebok*. Nordreisa: Nordreisa kommune.
4. ↑  «Kvenske stedsnavn». *www.kvenskestedsnavn.no*. Besøkt 24. juli 2017.
5. ↑  Kersantti
6. ↑  Mikkeli
*Se også: Karleby (tidligere kommune)*

**Karleby** (finsk: *Kokkola*) er en by og kommune i landskapet Mellersta Österbotten i Finland. Kommunen har rundt 45 600 innbyggere og et areal på 1 486 km².
Karleby grenser til kommunene Larsmo, Kronoby, Kaustby, Halso, Lestijärvi, Toholampi, Kannus og Kalajoki.

Karleby er en tospråklig kommune med finsk som majoritetsspråk (84 %) og svensk som minoritetsspråk. Byen er forøvrig den nordligste kommunen i Finland med en betydelig andel svensktalende.

Karleby ble grunnlagt i år 1620 av Gustav II Adolf. Byen er i dag et administrativt, kulturelt og økonomisk senter i Mellersta Österbotten. 

Byen het på svensk **Gamlakarleby** frem til 1. januar 1977 da byen Gamlakarleby (fi. *Kokkola*) ble slått sammen med den omgivende landkommunen Karleby (fi. *Kaarlela*). På svensk har således den nye bykommunen navnet til den tidligere landkommunen, mens på finsk har bykommunen navnet til den tidligere byen. Den 1. januar 2009 ble kommunene Lochteå, Kelviå og Ullava slått sammen med Karleby.

Chydeniusparken i byen er oppkalt etter Anders Chydenius, som virket som prest, politiker, økonom og filosof i Gamlakarleby.

Vennskapsbyer
-------------

* Sveriges flagg Härnösand, Sverige
* Sveriges flagg Mörbylånga, Sverige
* Sveriges flagg Ullånger, Sverige
* Norges flagg Kristiansund, Norge
* Danmarks flagg Fredericia, Danmark
* Litauens flagg Marijampolė, Litauen
* USAs flagg Fitchburg, Massachusetts, USA
* Canadas flagg Greater Sudbury, Canada
* Ungarns flagg Hatvan, Ungarn
* Tysklands flagg Ratingen, Tyskland
* Kinas flagg Fushun, Kina

Bilder
------

* Karleby sognekirkeKarleby sognekirke
* Karleby jernbanestasjon rådhusKarleby jernbanestasjon rådhus
* Statue av Anders ChydeniusStatue av Anders Chydenius
* Padagogisk skole, K.H Renlund museumPadagogisk skole, K.H Renlund museum

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Kokkola – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Kommuner i landskapet Mellersta Österbotten |
| --- |
| Landskapets våpen | Halso **·** **Kannus** **·** **Karleby** **·** Kaustby **·** Lestijärvi  **·** Perho **·** Toholampi  **·** Vetil | Finlands flagg |
| **Tidligere kommuner:** Karleby **·** Kelviå **·** Lochteå **·** Ullava **·** Öja |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Uppslagsverket Finland **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Nord-Marianenes herrelandslag i fotball** representerer Nord-Marianene i fotball på herresiden. Laget er underlagt landets fotballorganisasjon, Papua New Guinea Football Association, som er assosiert medlem av OFC.

De er medlem av East Asian Football Federation (EAFF). I desember 2006 tok EAFF opp Nord-Marianene som midlertidig medlem, og ga dem fullt medlemskap i september 2008.

Frem til 2009 hadde førstelaget kun spilt mot naboer Guam - i Østasiamesterskapet 2008 og den årlige Marianas Cup. Kvalifiseringsprosessen for det Østasiatiske mesterskapet i 2010 ble endret fra forrige mesterskap, som betød at laget møtte lag fra lenger bort.

I juli 2009 ble AFCs 'Executive Committee *enige om å godta Nord-Marianenes fotballforbund, Northern Mariana Islands Football Association (NMIFA) som assosiert medlem av Asian Football Confederation, etter at NMIFA trakk seg fra Oceania Football Confederation (OFC) i juni 2009.*

Den 19. juni 2010 spilte Nord-Marianene 1-1 mot deres nabo Guam i 2010 Marianas Cup. Kampen endte uavgjort, fordi det var for lite lys til å fortsette med ekstraomganger. Joe Miller scoret for Nord-Marianene i det 68. minutt, og Jason Cunliffe utlignet i det 89. minutt.

Managere
--------

* USAs flagg Jeff "Ziggy" Korytoski (2007)
* USAs flagg Jason Higgins (2007)
* USAs flagg Nicolas Swaim (2008)
* Japans flagg Sugao Kambe (2009)
* Japans flagg Kiyoshi Sekiguchi (2010)

Spillere og rekorder
--------------------

Lagets toppscorer er Joe Miller, med 3 mål. Den spilleren med flest landskamper er David Duenas, som har spilt 6 kamper.

Den største seieren de har greid er 13–0 mot Pohnpei i juni 1998. Deres største tap er 9-0 mot Guam, den 1. april 2007.

Referanser
----------

1. ↑  Saipan Tribune - *CNMI strikers to challenge Japanese*[*død lenke*], 1. desember 2010
2. ↑  Saipan Tribune - *EAFF grants NMIFA full membership* Arkivert 14. februar 2012 hos Wayback Machine. 24. oktober 2008
3. ↑  AFC – *Northern Mariana Islands join AFC as Associate Member*

Eksterne lenker
---------------

* NMIFA – Offisiell hjemmeside
* East Asian Football Federation – Northern Mariana Islands FA Information

| * v
* d
* r
Nasjonale fotballandslag i Asia (AFC) |
| --- |
|  | 
* Afghanistan
* Australia
* Bahrain
* Bangladesh
* Bhutan
* Brunei
* Burma
* De forente arabiske emirater
* Filippinene
* Guam
* Hongkong
* India
* Indonesia
* Iran
* Irak
* Japan
* Jemen
* Jordan
* Kambodsja
* Kina
* Kirgisistan
* Kuwait
* Laos
* Libanon
* Macao
* Malaysia
* Maldivene
* Mongolia
* Nepal
* Nord-Korea
* Nord-Marianene
* Pakistan
* Palestina
* Oman
* Qatar
* Saudi-Arabia
* Singapore
* Sri Lanka
* Syria
* Sør-Korea
* Tadsjikistan
* Taiwan
* Thailand
* Turkmenistan
* Usbekistan
* Vietnam
* Øst-Timor

 |  |
| 
* Tidligere:
* Nord-Vietnam
* Sør-Vietnam
* Sør-Jemen

 |
**Husneger** var en pejorativ betegnelse på den ene formen for negerslave i USA. Slavene ble gjerne delt i to hovedgrupper; en «husneger» (*house negro*) jobbet i herskapets hus, mens en «plantasjeneger» (*field negro*) jobbet på plantasjejordene. «Husnegrene» levde gjerne sammen med herskapet, hadde bedre klær, fikk bedre mat. Siden de levde sammen med herskapet og f.eks. tok seg av herskapets barn fikk husnegrene et nærmere forhold til de hvite herrene, slik at det oppstod lojalitetsbånd. Ofte var det slik at svarte med lysere hud ble «husnegre» mens svarte med mørkere hud ble «plantasjenegre». Seksuelt samkvem mellom svarte kvinner og hvite menn forekom ofte; barna ble da slaver som moren, men ble i mange tilfeller behandlet bedre enn andre svarte. Den amerikanske presidenten Thomas Jefferson hadde f.eks. flere husslaver som var avkom av medlemmer av Jefferson-familien og svarte slavekvinner.

Borgerrettsforkjemperen Malcolm X brukte begrepet «husneger» om en svart som er underdanig de hvite, tilegner seg deres livsstil og gjerne vil leve sammen med de hvite (jf. begrepet «kokosnøtt», dvs. svart utenpå og hvit inni): «Hvis herrens hus tok fyr, ville husnegeren kjempe hardt for å hjelpe herren med slukkingen [...] Plantasjenegeren, derimot, hatet herren sin».

Eksterne lenker
---------------

* Tale av Malcolm X hvor han diskuterer «husnegre»
Maos "lille røde" til salgs i NKPs bokhandel i Oslo
**Esther Bergerud** var en av lederne for venstreopposisjonen i Norges Kommunistiske Parti på slutten av 1960-årene. Hun var sentralstyremedlem i NKP og dermed den fremste representant for venstreopposisjonen i NKP. I 1969 ble første nummer av tidsskriftet «Røde Fane» utgitt av NKPs opplysningsutvalg for Oslo og Akershus, med Esther Bergerud som ansvarlig redaktør. Hun ledet bokhandelen «Oslo Bok- og Papirhandel».

Første utgave av "Røde Fane" - mars 1969
I juli 1970 ble 27 medlemmer av  kretsen rundt «Røde Fane» ekskludert fra NKP. Blant disse var Esther Bergerud og Kjell Hovden. Disse var ledende i «Marxist-leninistisk Front i NKP» (MLF), en organisering av venstrelinja i partiet. Esther Bergerud var den eneste kvinnen i sentralstyret av NKP da hun ble ekskludert.

Etter eksklusjonen fra NKP tok MLF navnet «Marxist-leninistisk Front». Fronten opplevde splittelser. I oktober 1972 tok MLF initiativet til å stifte Kommunistisk Arbeiderforbund (KA), en partibyggende kommunistisk organisasjon, som samarbeidet med Kommunistisk Universitetslag (KUL). Esther Bergerud var i årene 1972-76 redaktør for KAs tidsskrift «Røde Fane».

Referanser
----------

1. ↑  Kleven, Hans I. (1926-2014) (1990). *Parti i flammer: dokumentasjon og betraktninger omkring "oppgjøret" i Norges Kommunistiske Parti 1949-50*. Oslo: Falken forlag. s. 223. ISBN 8270092746.
2. ↑  «Rød 8. mars: Heder og ære til Esther Bergerud»
3. ↑  Røde Fane 1969-71
4. ↑  «Fra MLF til Kommunistisk Arbeiderforbund og AKPs sjåvinisme»
5. ↑  *Finnmarken 1970.08.13*. Vadsø. 1970-08-13. s. 4.
6. ↑  *Finnmarken 1971.10.26*. Vadsø. 1971-10-26. s. 11.
**Neskil bro** er en liten bro innerst i Neskilen, og den første broen, som var en-felt, ble bygget i 1922. Ny bro kom i 1967, som er breiere og tar to felt. Denne står fremdeles.

Under broa renner utløpet av Molandsvassdraget, og over broa går fylkesvei 410. Broen knytter nedre del av Eydehavn til Saltrød og videre til Arendal. Før broen var det blant annet en fergekone som sto for ferjetransport over til den nedre delen av Eydehavn. Viktigheten av broen var stor, da både Nitriden og Arendal Smelteverk ble etablert ti år tidligere på Staksnes, og var avhengig av båt for å få fraktet materiell og personell som ikke bodde lokalt til fabrikkene, frem til broen ble bygget. Broen var også et viktig ledd i den nye hovedveien mellom Arendal og Tvedestrand som var under arbeid.

Se også
-------

* Liste over broer i Norge
* Liste over broer i Norge etter lengde

Referanser
----------

1. ↑   *nasjonal vegdatabank*, Nasjonal vegdatabank-ID 272300238, Wikidata Q55698494,

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister **·** Nasjonal vegdatabank
 |
**Walter *Butzi* Schmidt** (født 29. desember 1920 i Sighișoara, Romania) er en tidligere utendørshåndballspiller og -trener fra Romania. 

Schmidt, som tilhører Siebenbürgen-sakserne, var yngste barn av ni søsken hvis foreldre hadde et bakeri. Etter grunnskoleutdanning i hjembyen gikk han på en yrkesskole og tok kjøpmannsutdanning. Deretter arbeidet bl. a. i en bondebistandsforening.

Han var med i det første håndballaget som ble stiftet i Sighișoara i 1935, som en avdeling av *Schäßburger Turnverein*. Neste år ble han skadet i høyrearmen, sin kastearm, og gikk over til å spille fotball. Andre verdenskrig tilbrakte han i det rumenske militæret, og i 1945 var han med å starte det nye håndballaget *Victoria CSM Sighișoara* i hjembyen. I mellomtiden hadde han trent opp sin venstre arm til bruk som kastearm, men klarte kun underarmkast. Med *Victoria GSMS Sighișoara* (som senere skiftet navn til *Flamura Roșie* og igjen til *CFR Sighișoara*) vant han landsmestertittelen i 1946 og i 1948. I 1947 og 1949 ble de viselandsmestre. I 1949 ble han, ved siden av å være aktiv spiller, også trener for kvinnelaget *Flamura Roșie Sighișoara* (som senere skiftet navn til *CFR Sighișoara* og senere til *Spartak Sighișoara*), som ble viselandmestre samme året og i 1951. Schmidt var også medlem av trenerstaben for Romanias kvinnelandslag.

Han var gift med Liane Schmidt-Roth, som han hadde tre barn med. Familien emigrerte til Vest-Tyskland i 1983 og bosatte seg i Gummersbach.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Otto Schuster (Desember 2010). «Butzi Schmidt zum 90. Geburtstag» (PDF). Schäßburger Nachrichten. Besøkt 30. juli 2017.
2. ↑  «I S T O R I A H A ND B A L U L U I RO M ÂN E S C CRONOLOGIE, PARTEA A II-A 1946 – 1962» (PDF). Romanias Håndballforening. Arkivert fra originalen (PDF) 13. mai 2016. Besøkt 30. juli 2017.
3. ↑  «Geschichten rund um den Handball in Siebenbürgen (XVIII) - Siebenbürgische Zeitung». *www.siebenbuerger.de* **(tysk)**. Besøkt 30. juli 2017.
***Metoecus*** er en slekt av snyltebiller som skiller seg ganske mye fra andre biller når det gjelder utseende og levevis. De er blant de svært få billene som lever som parasittoider, det vil si at larvene utvikler seg på en vert som de til slutt dreper, i motsetning til ekte parasitter som ikke dreper verten sin. Noen arter ligner på broddbiller (Mordellidae) men skiller seg fra disse på at bakkroppen ikke er trukket ut til en spiss, og at antennene er kam- eller buskformede. Andre har svært reduserte dekkvinger og ligner lite på biller i det hele tatt, snarere på store viftevinger (Strepsiptera).

Utseende
--------

Små til middelsstore (4 – 12 mm) biller med sterkt varierende kroppsform. Hannene har buskformede antenner. De typiske gruppene har en kileformet kropp og ligner broddbiller (Mordellidae). Likson disse er de mer hvelvet på undersiden enn på oversiden, og dekkvingene dekker ikke hele bakkroppen. Noen arter har et sterkt avvikende utseende og det er vanskelig å kjenne dem igjen som biller. Hodet er temmelig lite og ofte mer eller mindre skjult under brystskjoldet. Antennene er middels lange og buskformede hos hannene, ofte ganske korte og trådformede hos hunnene. Dekkvingene er oftest korte, og møtes ikke fullstendig i midten, slik at bakkroppen og flygevingene ikke er fullstendig dekket. Hos noen arter er de redusert til små skjell. Beina er lange og tynne. Det er ofte stor forskjell på kjønnene, og hunnene er mye større og tyngre enn hannene. Hos noen arter beholder hunnene mange larvelignende trekk, og utvikler ikke vinger.

Levevis
-------

Snyltebillene lever som parasitoider på andre insekter, det vil si at larvene utvikler seg på eller inne i en vert som de til slutt dreper. Dette i motsetning til såkalte ekte parasitter, som ikke dreper verten sin. Blant vertene finnes kakerlakker, treborende biller, bier og veps. De nyklekte larvene, som blir kalt planidium-larver, er små, langbeinte og kjappe. De kryper omkring til de finner en passende vert og hekter seg fast i denne, og forandrer seg deretter til en tykk, kortbent larve som spiser på verten.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia
			* Overfamilien heteromerer, Tenebrionoidea
				+ Familien **snyltebiller**, Ripiphoridae (=Rhipiphoridae) Gemminger & Harold, 1870
					- Underfamilien Ripiphorinae Gemminger & Harold, 1870
						* Stammen Macrosiagonini Heyden, 1908
							+ Slekten ***Metoecus*** Dejean, 1834
								- *Metoecus javanus* (Pic, 1913)
								- *Metoecus morawitzi* (Semenov, 1891)
								- *Metoecus paradoxus* (Linnaeus, 1761) - tallrike synonymer finnes
								- *Metoecus satanus* (Schilder, 1924)
								- *Metoecus sumatrensis* Nakane & Yamane, 1990
								- *Metoecus vespae* (Kôno, 1927)

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 24. oktober 2020. Besøkt 24. oktober 2020.
2. ↑  «Artsdatabankens navneopplysninger med artstre». Artsdatabanken. 24. oktober 2020. Besøkt 24. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

  

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Tromsø helsefaghøgskole** ble etablert i 1940 som *Røde Kors Sykepleierskole for Nord-Norge*. Skolen var en del av Høgskolen i Tromsø som fra 2009 ble slått sammen med Universitetet i Tromsø. 

Det har vært drevet sykepleierskole ved Universitetssykehuset Nord-Norge (tidligere Sentralsykehuset i Tromsø og før det *Troms og Tromsø sykehus*) siden 1917. På anmodning fra det offentlige ble driften av denne skolen overtatt av Tromsø Røde Kors 1. april 1940. 

I 1922 startet Hadsel Røde Kors sykepleierskole ved Stokmarknes sykehus, og i 1938 gikk Narvik Røde Kors i gang med sykepleierskole ved Narvik Sykehus. Våren 1940, etter at Tromsø Røde Kors hadde overtatt skolen ved Troms og Tromsø sykehus, ble det innledet et samarbeid ved at elevene ved de tre nevnte sykepleierskoler fikk sine lesekurs sammen med skolen i Tromsø og en del av den praktiske turnus ved Troms og Tromsø sykehus. I 1954 ble det tre skoler slått sammen til en administrativ enhet under navnet Røde Kors Sykepleierskole for Nord-Norge, Tromsø. Forskole og de to øvrige lesekurs ble heretter for samtlige elever lagt til Tromsø, mens den praktiske opplæring fortsatt fant sted ved de respektive sykehus.   
I 1958 ble der inngått kontrakt med
IS Finnmarkssykehusene om utdanning av Rødekors sykepleiere ved Hammerfest sykehus. Den sistnevnte kontrakt ble opphevet i 1961 da Finnmark sykepleierhøyskole ble opprettet i Hammerfest.

Norges Røde Kors drev sykepleieskole i Tromsø frem til 1986. Etter dette ble skolen statlig, og fikk navnet **Sykepleiehøgskolen i Tromsø**. Det ble da også startet tilbud om videreutdanning som jordmor, i psykisk
sykepleie, eldreomsorg og helsesøsterutdanning. I 1991 fusjonerte **Sykepleiehøgskolen i Tromsø** med de de tidligere skolene **Radiografhøgskolen i Tromsø** (etablert ??) og **Bioingeniørhøgskolen i Tromsø** (etablert ??) med grunnutdanningene radiograf, bioingeniør, fysioterapeut og ergoterapi integrert i Tromsø helsefaghøgskole, og i 1993 opprettes en ny videreutdanning, rusproblematikk.

Skolen ble fra 1994 en del av Høgskolen i Tromsø. Skolens filialklasse i Harstad ble fra 1986 en del av Høgskolen i Harstad.

Eksterne lenker
---------------

* Statsarkivet: *arkivkatalog Røde Kors sykepleieskole*
**«Det er her æ høre tel»** er et norsk teaterstykke skrevet av skuespilleren og forfatteren Klaus Hagerup. Skuespillet hadde premiere ved Hålogaland teater 4. mars 1973. 

«Det er her æ høre tel» markerte gjennombruddet for Hålogaland teater, et regionteater som åpnet høsten 1971 og var det første profesjonelle teateret i Nord-Norge. I tråd med den politisk radikale profilen ved teateret, der ønsket var å lage folkelig teater på nordnorsk målføre, handler stykket om regional kultur og politikk. Stykket forteller om lokalbefolkninga i fiskeværene Senjahopen og Mefjordvær på yttersida av Senja som går til skattestreik da de ikke får veiforbindelsen de har blitt lovet. 

«Det er her æ høre tel» ble vist over hele Nord-Norge og som gjestespill i Oslo og Trondheim. Siden kom stykket også i en fjernsynsversjon som ble vist i alle nordiske land og gjorde Hålogaland teater kjent over hele Skandinavia. Stykket er siden blitt et kjennetegn for teateret og den nord-norske kulturbevegelsen på 1970-tallet.
***Vett og uvett. Stubber fra Troms og Nordland*** er en bok av Einar Kristoffer Aas (1901–1981) og Peter W. Zapffe (1899–1990). Den gjengir 49 humoristiske fortellinger som overlærer Ole Heide Aas (1863–1941) nedtegnet og erindret fra sin oppvekst i Øyhelle og Raftsundet og fra sine bygdebesøk i Trondenes, der han virket. 

Arbeidet med å samle historiene, startet i 1924, da sønnen Einar K. Aas og Peter W. Zapffe studerte ved Universitetet i Oslo og den pensjonerte faren var bosatt i Tønsberg. Utover de opprinnelige fortellingene har også Zapffe laget egne fortellinger fra egen fantasi, som da utgjør bokens andre del. Illustrasjonene var graveringer av Kaare Espolin Johnson (1907–1994) og representerte dennes første bestillingsverk. Følgende viktige utgaver kan nevnes.

* Vett og uvett, med illustrasjoner av Kaare Espolin Johnson (1942), sjette opplag (1995)
* Vett og Uvett – klassikeren i norsk humor, praktutgave (1992)
* Vett og uvett, Nils Johnson leser 16 av fortellingene, utgitt som CD av Lydbokforlaget (1999).

Boken har oppnådd en enorm popularitet og er gitt ut i en rekke opplag. Filologen Nils M. Knutsen har betegnet boken som en av de viktigste bidragsytere til forståelsen av nord-norsk kultur, på linje med Petter Dass' Nordlands Trompet. Boken kalles også «nordnorsk humor-bibel».

Eksempel
--------

Brev fra Yttersia
*Herr Skollærer Aas!*
Under Uveiret på Yttersia avvigte Søndag havde famelien paa Snauholmen søgt Tilflugt i kjælderhullet formedelst Vindens hæftige anløb, der truede med at velte Huset. Enest han gammel-Jentoft havde sitt forblivende paa Loftet, hvor han Huserede i sin alderdom. Di havde da knægaaet han for at faa han ned. Som nu Stormen øgede paa og en vindskie flæktes av paa væstersia, opsendtes nye Begjæringer gjennem kjælderlemmen og Lofthullet, hvor han saaes i sin haardnakkedthed. "Jæntoft, kom ne, han tær huset." Men gammel-Jentoft svarede kuns dette: "Frykter ikke, men vogt eder selv og eders børn." Siden kom der en Rokksalving som rysket bislaget av Syllen. Da skreik dæm som et yderste: "Kom ne Jæntoft, hør nu, no tær han huset." Men den gamle var ligesom beget i sengbænken. "Ka dokker bær dokker før? Hajll kjæften dokkers, I Lidet Troende. Æ vijll sove." Litt senere kom en storm-eling som tok sengbænken ud gjennom troet, medens han selv skufledes ned gjennem Lofthullet i lag med Mønsaasen, stykker av loddpipen og en halv baatomn med varme i. "Der kjæm han," ropte ho Indianna. Men gammel-Jentoft plukkede Murpuss ut av øinene og sagde som med sig selv: "Ja saa bætterde tok han huset".
*Ærbødigst, Ingart Haldorsen Kjeila*

Eksterne lenker
---------------

* Einar K. Aas og Peter Wessel Zapffe (1957). *Vett og uvett: stubber fra Troms og Nordland*. Trondheim.
* Vett og Uvett i NRKs fylkesleksikon for Nordland, med Einar K. Aas i arkivopptak.
* *Et lite pekk tesies, litt om språket i Vett og Uvett*, av førsteamanuensis Nils M. Knutsen, Universitetet i Tromsø.

  

Portal: Litteratur