recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jenter i Forsvaret** er et sosiale medier-prosjekt som ble startet av Jennie-Lovise N. Bjerke i 2014 for å spre informasjon om kvinners rolle og muligheter i det norske Forsvaret.

Per 2023 utgjør instagramkontoen @jenteriforsvaret og nettstedet www.jenteriforsvaret.no til sammen en uoffisiell «forsvarsprofil», som har som formål å dele erfaringer og gi informasjon til jenter som ønsker seg inn, eller jobber i Forsvaret. Disse plattformene skal også bidra til å skape trygge og motiverende omgivelser for kvinner i Forsvaret.

Bakgrunn
--------

Bjerke avtjente sin førstegangstjeneste i 2014/2015, og startet da Instagram-kontoen @jenteriforsvaret og nettsiden www.jenteriforsvaret.no.

Priser og nominasjoner
----------------------

### Forsvarsmedaljen med laurbærgren

Den 8. juni 2021 mottok Jennie-Lovise N. Bjerke forsvarsmedaljen med laurbærgren for sitt initiativ med å starte «Jenter i Forsvaret». Medaljen ble overrakt av sjef Heimevernet generalmajor Elisabeth Michelsen, som fremhevet at initiativet var av stor betydning for Forsvaret og at Bjerke gjorde «en uvurderlig innsats». Instagramkontoen @jenteriforsvaret hadde da nesten 40 000 følgere. I begrunnelsen for tildelingen påpekes det at Jenter i Forsvaret i dag fremstår «som en viktig informasjons og rekrutteringskanal for hele Forsvaret som fremviser mangfoldet av kvinner i Forsvaret».

### Jenteprisen 2023

I 2023 ble Jenter i Forsvaret nominert til Jenteprisen, som deles ut av organisasjonen Plan International Norge på FNs internasjonale jentedag den 11. oktober.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Om oss». *Jenter i Forsvaret* **(norsk)**. Besøkt 4. oktober 2023.
2. 1 2  Solheim, Axel; Hem, Mikal (8. juni 2021). «Jenter i Forsvaret-grunnlegger fikk Forsvarsmedaljen». *www.forsvaretsforum.no*. Besøkt 4. oktober 2023. «Bjerke er soldat i Innsatsstyrke Polar Bear VI i HV-01, men er bedre kjent som grunnleggeren av nettsiden Jenter i Forsvaret. På Instagram har hun nesten 40.000 følgere. | Dekorasjonen fant sted på Sjømilitære Samfund i Horten, før en presentasjon holdt av Bjerke selv. Medaljen ble overrakt av Sjef Heimevernet Generalmajor Elisabeth Michelsen. (---) – Forsvaret opplever effekten av jobben hun gjør. Dette har hun bidratt til helt frivillig, uten å ha fått noe for det, annet enn gleden hun får av å hjelpe andre, og det er en uvurderlig innsats, og jeg har stor respekt for det, sier Michelsen i en pressemelding fra Heimevernet.»
3. ↑  «Jenteprisen». *Plan International Norge*. 10. august 2022. Besøkt 4. oktober 2023.
**Norsk internasjonalt skipsregister** (forkortet NIS) ble opprettet i 1987 og er et skipsregister som skal sikre rettsvern til registrerte rettigheter i norske skip og være et ledd i den offentlige kontrollen med skip og skips eierforhold. Skipsregistrene NIS/NOR er et eget forvaltningsorgan underlagt Nærings- og handelsdepartementet, med kontor i Bergen.

Erling Dekke Næss var den første som tok til orde for opprettelsen av et norsk internasjonalt skipsregister og markerte seg som en sterk forkjemper for denne saken. Hovedformålet med opprettelsen av NIS var å sikre at norskeide skip ble registrert under norsk flagg, bedre konkurransevilkårene for norskregistrerte skip i utenriksfart samt å opprettholde sysselsetting av norske sjøfolk. Ved etableringen av NIS ble det åpnet for bruk av utenlandsk mannskap på hjemlandets lønnsvilkår.

Skip som er registrert i NIS seiler under norsk flagg og er undergitt norsk jurisdiksjon. Norsk skipslovgivning gjelder for skip registrert i NIS med visse unntak. Det er ikke krav til at eierselskapet er etablert i Norge, men teknisk eller kommersiell drift av skipene må skje fra Norge. Skip registrert i NIS tillates ikke å føre last eller passasjer mellom norske havner eller å gå i fast rute mellom norsk og utenlandsk havn. I september 2003 var det 28 NIS-skip som hadde dispensasjon for å gå i norsk innenriksfart.

Passasjerskip og lasteskip, luftputefartøy, boreplattformer og andre flyttbare innretninger kan registreres i NIS. Fiskefartøy kan ikke registreres.

NIS bestod av 637 skip i 2006, mot 629 skip i 2005. Av disse var 245 skip registrert med utenlandske eiere. Det ble slettet 73 skip i registeret i 2006 mot 128 i 2005.

Referanser
----------

1. 1 2  Nærings- og Handelsdepartementet, St.meld. nr. 31 (2003–2004)
2. 1 2  «Norsk internasjonalt skipsregister: Om NIS». Arkivert fra originalen 15. november 2011. Besøkt 16. januar 2009.
3. ↑  Nærings- og Handelsdepartementet, St.prp. nr. 1 (2007–2008)

Eksterne lenker
---------------

* Skipsregistrene, Norsk internasjonalt skipsregister og Norsk ordinært skipsregister Arkivert 15. november 2011 hos Wayback Machine.
* Lovdata.no: Lov om norsk internasjonalt skipsregister

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Bergen byleksikon
 |
Aggersborg ved Limfjorden, sett fra midten av anlegget. Hustufter framstår som mørke ringer i gresset. I bakgrunnen restene av jordvollen. Foto: Erlend Bjørtvedt 
**Aggersborg** er restene etter en ringborg fra vikingtiden ved Limfjorden på Vendsyssel, Nord-Jylland. Det er også Nord-Europas største borg fra vikingtiden. I vikingtiden lå Danmark lavere, og det var en åpen sjøforbindelse ut i Jammerbugt ved Aggersborg. Følgelig kontrollerte borgen fjorden i ikke bare tre retninger som idag, men også nordover mot overfarten til Norge. Fra Aggersborg gikk Hærvejen sydover gjennom Jylland til grensen mot Tyskland (Danevirke).

Aggersborg er en såkalt trelleborg oppført av kong Harald Blåtann omkring 980 e.Kr, og byggingen tok bare 1-2 år. Det var tilsvarende, men langt mindre samtidig oppførte anlegg ved Hobro *(Fyrkat)*, ved Odense *(Nonnebakken)* og på sørvestre Sjælland (Trelleborg). Mens Aggersborgs diameter er 288 meter (48 langhus), var disse tre andre danske trelleborger på mer beskjedne 120 meter i diameter og rommet om lag 16 langhus hver. 

Aggersborg var knyttet til kirkestedenet Sebbersund og Ålborg lenger øst i Limfjorden. Borgen hadde trolig en strategisk militær betydning og en plass i innkrevingen av skatter. Den ligger svært sentralt plassert i skipsleden gjennom Limfjorden.

Restene av Aggersborgs jordvoll med Limfjorden i bakgrunnen. Foto: Erlend Bjørtvedt 
Aggersborg var et sirkelrundt anlegg med fire meter dype diker og fire meter høye jordvoller, rundsatt med palisader, og med beboelseshus innenfor murene. I dag er diket og jordvollene bare om lag en meter høye, og restene av hustufter er synlige som mørke ringer i gresset. Det var 48 store langhus hus innenfor sirkelen, som målte 288 meter i diameter.

På 1000-tallet ble det oppført en kongsgård ved Aggersborg, og den bestod gjennom hele middelalderen. Omkring år 1100 ble Aggersborg kirke oppført, tett inntil borgen.

Referanser
----------

1. 1 2  ; *Wiki Loves Monuments' database*; utgivelsesdato: 6. mai 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Om Aggersborg hos Kulturarvsstyrelsen

| * v
* d
* r
Verdensarvsteder i Danmark (liste) |
| --- |
|  | 
* Jellingmonumentene: Gravhauger
* runesteiner og kirke (1994)
* Kronborg slott (1995)
* Ilulissatfjorden (Grønland) (2004)
* Roskilde domkirke (2005)
* Stevns Klint (2014)
* Den danske delen av Vadehavet (2014)
* Parforsejaktlandskapet på Nord-Sjælland (2015)
* Christiansfeld (2015)
* Trelleborgene (2023)
	+ Aggersborg
	+ Borgring
	+ Fyrkat
	+ Nonnebakken
	+ Trelleborg
* Kujataa (Grønland) (2017)
* Aasivissuit–Nipisat (Grønland) (2018)

 | Danmarks flagg |
| Årstallene angir når stedet ble tatt opp på verdensarvlisten |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |

Portaler: Danmark | Historie
**Martin Pope** (født 22. august 1918) er en kjemiker og professor emeritus ved New York University (NYU).

Martin Pope studerte ved City College of New York og ble uteksaminert med en bachelorgrad i kjemi i 1939. Etter sine studier vervet han seg til militæret og var utstasjonert i Stillehavet under andre verdenskrig, der han nådde rang som løytnant. Etter den andre verdenskrig arbeidet Pope ved Balco Research Laboratories, der han fikk to patenter for sine to oppfinnelser om tynn film. Han mottok en grad i 1950 fra Brooklyn Polytechnic Institute. Han sluttet seg til fakultetet ved New York University i 1956 som forsker. I 1988 pensjonerte han seg som professor i kjemi. 

For hans mange vitenskapelige arbeider ble Dr. Pope tildelt Davymedaljen fra det britiske Royal Society i 2006. Pope har bistått med kjernefysiske eksperimenter ved Columbia University sammen med flere andre nøkkelpersoner i utviklingen av kjernefysisk fisjon. Siden 1988 har Pope vært professor emeritus i fysisk kjemi ved NYU. Han er fremdeles aktiv innenfor forskning. Pope giftet seg med Lillie Pope, en pedagogisk psykolog og forfatter, i 1946. De er bosatt i Brooklyn.

Priser og utmerkselser (utvalg)
-------------------------------

* 2006 – Davymedaljen

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6p299j1, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.nytimes.com[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   «Award winners : Davy Medal», verkets språk engelsk, besøkt 30. desember 2018[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Martin Pope – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Martin Pope home page
* Radiation and Solid State Physics Lab photogallery

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** CiNii
 |
**Lambertseter senter** er et kjøpesenter i drabantbyen Lambertseter, bygget av OBOS.

Opprinnelig var senteret delt over flere byggetrinn på begge sider av Lambertseterveien. I 2010 ble det åpnet et stort senter på nordsiden av veien, der de fleste butikkene, i tillegg Symra kino og Deichmanske bibliotek til fikk plass. Senteret har 700 parkeringsplasser og direkte atkomst til Lambertseter stasjon.

Historie
--------

### Det første senteret

Den eldste delen av Lambertseter senter ble bygget i 1957 og var Norges andre kjøpesenter. Dette senteret besto av et 20-talls butikker i en handlegate, som kunne minne om skomakergata, og en 13 etasjer høyblokk med deichmanske avdeling i kjelleren. Dette senteret fantes på sydsiden av Lambertseterveien. 

I 1999 kom et påbygg på nordsiden av Lambertseterveien som utvidet senteret med omkring 10 butikker. Dette ble bygget ved siden av det første senteret. Dette påbygget ble bygget inn i det nye senteret.

### Det andre senteret

Det andre senteret som ble bygget kom på sydsiden av Lambertseterveien. Dette bestod av omkring 40 butikker og kaféer samt helsesenter, legesenter og tannlege. Dette senteret var delvis utendørs og delvis innendørs. 

### Det nye senteret

Når planene for det nye senteret skulle gjennom bystyret var det bare RV og Venstre som sa nei til planene.

12. juni 2008 startet man rivingen av det første senteret vest for Lambertseterveien. Påbygget og Symra kino ble beholdt og bygget inn i et nytt og større senter. 
I byggeperioden ble prosjektet rangert som Oslos fjerde største. Senteret regner et kundegrunnlag på 45 000 innbyggere. 90 prosent av disse har måttet reise ut av bydelen for å handle. 

I 2020 ble det bygget et helsehus på taket av senteret.

Bilder
------

* Lambertseter senter
* Før 1961Før 1961
* Foto: Ukjent / Oslo byarkiv1962. Lambertseter skole bak til høyre
* 20142014
* 2014. Lambertseter senter Sør2014. Lambertseter senter Sør
* 2009. Senteret sør for Lambertseterveien2009. Senteret sør for Lambertseterveien
* 20182018
* 20182018
* 20182018
* 20182018

Referanser
----------

1. ↑  Opsahl, Erik (1993). *Fra bønder til blokker : historien om Lambertseter - Norges første drabantby*. Oslo: Søndre Aker historielag. s. 215-217. ISBN 8299123917.
2. ↑  Widing, Glen (23. oktober 2019). «(+) Bygger helsehus oppå parkeringshuset». *www.estatenyheter.no* **(norsk)**. Besøkt 13. september 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Lambertseter senter
* Obos

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
**Tjenesteorientert arkitektur** (engelsk: *service-oriented architecture*, SOA) er en arkitekturstil laget for å integrere datasystemer på en mer kostnadseffektiv måte.

Når den er riktig utformet gir tjenesteorientert arkitektur muligheten for løst koblede applikasjoner. Dette i motsetning til tett koblede applikasjoner. Endringer i tett koblede systemer er veldig kostnadskrevende da alle systemene som integrert må endres hvis ett system endres. Ved hjelp av tjenesteorienterte arkitekturmønstre kan man få til løst koplede systemer der man får et mellomlag i arkitekturen som isolerer endringen fra de tjenestekonsumentene. Systemer som bruker tjenesten forholder seg til en kontrakt (WSDL) som danner tjenestens grensesnitt. Hvordan dette grensesnittet er implementert holdes usynlig for tjenestekonsumenten.

For eksempel tilbyr vevtjenester (*web services*) de åpne standardene som er nødvendige for å kunne implementere allsidige, gjenbrukbare forretningsfunksjoner slik at man kan dele opp komplekse forretningsprosesser til enkle, administrerbare enheter.

Sentralt i den tjenesteorienterte arkitekturen er komponenten kalt tjenestebuss (*enterprise services bus*, ESB). Denne danner limet mellom de forskjellige systemene som skal integreres. Tjenestebussen skal etter beste praksis være tynn og kun utføre VETRO (*verify*, *enrich*, *transform*, *route*, *operate,* direkte oversatt: «verifisering, berikelse, transformasjon, ruting og drift»). Tilstand og logikk skal ikke implementeres på tjenestebussen, men i andre lag i arkitekturen.

Til behandling av tilstand og logikk i såkalte orkestreringsprosesser har man utviklet standarden Business Process Execution Language (BPEL). BPEL muliggjør orkestrering, det vil si å sette sammen tjenester til mer sammensatte tjenester, som da kan leve over lengre tid. En BPEL prosess kan vare lenge og huske sin tilstand. Det er mulig at prosessen dehydrerer (lagres på disk) for så å våkne ved en hendelse som vekker opp prosessen igjen.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN
 |
Teknologisk Instituts hovedsete i Taastrup er tegnet av Vilhelm Wohlert
**Teknologisk Institut** er en dansk selveiende institusjon som har status som *godkendt teknologisk serviceinstitut* (GTS).

Formål og aktiviteter
---------------------

Teknologisk Institut har som hovedformål å utvikle, anvende og formidle forsknings- og teknologibasert viten til gavn for det danske erhvervsliv. Det skjer blant annet gjennom utviklingsprosjekter i samarbeide med utdannelsesinstitusjoner i Danmark og utlandet, gjennom rådgivning og standardiseringer. Teknologisk Institut betrakter det som sin viktigste oppgave å sikre at ny viten og teknologi hurtig kan omsettes til verdi for kundene i form av nye eller forbedrede produkter, materialer, prosesser, metoder og organisasjonsformer. Instituttet samarbeider med eksisterende og nye virksomheter enkeltvis og i grupper om teknologisk og ledelses­messig fornyelse og effektivisering, såvel bredt som på avanserte områder.

Dansk Teknologisk Institut blev etablert i København i 1906 og fusjonerte siden med en rekke andre mindre institutter, blant annet Jysk Teknologisk Institut i 1990. Navnet var frem til 1999 Dansk Teknologisk Institut. Instituttets aktiviteter er oppdelt i divisjoner som beskjeftiger seg med en lang rekke områder innenfor blant annet byggeri, klima og energi, robot­teknologi, erhvervsutvikling, transport og logistikk, matvarer, slakteri­teknologi og landbruk m.v. Derutover har instituttet en stor kursaktivitet som henvender seg til såvel offentlige som private virksomheter. Dessuten eier Teknologisk Institut datterselskapet Danfysik ⅍, som utvikler og produserer høyteknologisk partikkel­akselerator­utstyr til anvendelse innenfor forskning, medisin og industri.

Instituttet fungerer på markedsvilkår, og finansieres således primært av de mere enn 12.000 unike virksomheter som bruker instituttet. En mindre del av omsetningen utgjøres dog av resultatkontrakter med Videnskabsministeriet. I 2018 omsatte Teknologisk Institut for 1.122 millioner kroner og hadde vel 1.100 ansatte (årsverk). Hovedkontoret er i Taastrup, mens det er avdelinger i Århus, Odense, Skejby og Sønder Stenderup ved Kolding. Teknologisk Institut har dessuten datterselskaper eller avdelinger i Sverige og Spania.

Dronning Margrethe er beskytter for instituttet.

Referanser
----------

1. ↑  Dronningen, Danske protektioner Arkivert 28. april 2019 hos Wayback Machine. Arkivert 2019-04-28 hos Wayback Machine på kongehuset.dk

Eksterne lenker
---------------

* Teknologisk Instituts hjemmeside

(en) Teknologisk Institut – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Grev Baltzar von Platen

**von Platen** er en adelsslekt som stammer fra Rügen i Pommern med en gren som innvandret til Sverige og en til Danmark og Norge. Medlemmer av slekten bor i flere land.

Stamfar for slekten er «dominus Otto, advocatus» hos fyrst Jaromar II av Rügen. Han er dokumentert i 1252 og i 1255 med betegnelsen «Otto cum plata». En slektsgren i Sverige ble anerkjent («naturalisert») som svensk adel i 1751. I Sverige ble to grener senere utnevnt til friherrer, og av disse ble Baltzar von Platen (død 1829) utnevnt til greve i 1815. Det lever også andre grener av slekten i Sverige.

En gren av slekten i Tyskland var friherrer og fikk tittel av riksgreve på 1700-tallet med navnet *von Platen-Hallermund*. Slektsgrener har fra middelalderen eid godseiendommer i Pommern, og hatt høytstående stillinger i tyske områder som hoffmarskalk, generalløytnant, geheimråd, viseadmiral, statsråd, general og annet.

I Norge er slekten spesielt kjent for stattholderen grev Baltzar von Platen (1766-1829). Han er i Sverige kjent bl.a. som admiral, kanalbygger og grunnlegger av arbeidene med Göta kanal. I Sverige har medlemmer av slekten også hatt stillinger som blant annet feltmarskalk, generalguvernør, hoffmarskalk, utenriksminister og sjefredaktør.

Slektsvåpen
-----------

Epitafium med våpenet i St. Johanneskirche, Schaprode, Rügen
Våpenskjoldet til slekten, stamvåpenet, er fra middelalderen. Skjoldet har i sølv to svarte ørnevinger som ender øverst i hoder til katt (eller løve). Hjelmtegnet er en svart strutsefjær mellom to sølv strutsefjær og på en krans av svarte og sølv roser. I hjelmtegnet er også brukt en sølv strutsefjær mellom to svarte.

Friherre- og grevegrenene av slekten har mer sammensatte våpen, med flere felter i skjoldet der det opprinnelige slektsvåpenet står i et hjerteskjold, samt med flere hjelmtegn og med skjoldholdere.

Litteratur
----------

* *Sveriges ridderskaps och adels kalender*, utgis av Riddarhusdirektionen, Stockholm
* *Genealogisches Handbuch des Adels*, Adelslexikon Band X, Band 119 der Gesamtreihe, C. A. Starke Verlag, Limburg an der Lahn 1999, ISSN 0435-2408
* Carl Gustav von Platen: *Geschichte des Geschlechtes von Platen*, 3 bind

Eksterne lenker
---------------

* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND
 |
«Diego Garcia» har flere betydninger.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**Diego Garcia** er en britisk øy i Indiahavet, 1600 km syd for sydspissen av India. Øya har fungert som militærbase for amerikanske militære siden 1960-tallet. Den opprinnelige befolkningen ble derfor tvangsforflyttet. 

Øya er del av Chagosøyene, en øygruppe som inngår i Det britiske territoriet i Indiahavet. 

Diego Garcia har et totalt areal på ca. 44 km², og omfatter en stor amerikansk-britisk marine- og luftforsvarsbase. I praksis er basen amerikansk; det er bare noen få britiske mannskaper der. Diego Garcia er en viktig forsyningsbase, men den store flyplassen, som er i stand til å ta i mot og betjene også verdens største fly, har også vært utgangspunkt for bombetokter over Irak under begge gulfkrigene, og over Afghanistan i 2001. 

Portugiserne oppdaget øya tidlig på 1500-tallet. Det antas at *Diego Garcia* var navnet enten på kapteinen eller navigatøren på oppdagernes skip. På 1700-tallet ble øyene underlagt franske som del av den da franske besittelse Mauritius. I 1814 overtok britene, og frem til 1965 ble øya styrt fra den da britiske kolonien Mauritius. Den lokale befolkningen, kalt *ilois*, levde av fiske og drev kopra- og kokosplantasjer. 

I 1966 inngikk Storbritannia en 70-års avtale med USA om bruk av øya som militærbase. Mellom 1967 og 1973 tvangsflyttet den britiske regjering alle øyboerne – ca. 2 000 – for å legge til rette for basen. De ble lokket, lurt og truet, og de siste gjenværende ble tvunget ombord på skip med tillatelse til å ta med seg kun et kolli. De måtte forlate hjemmene med møbler og alt øvrig.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** Ramsar
 |
**Michael Didi Adgum Mangoria** (født 1. januar 1959 i Engoth) er en sudanesisk geistlig og katolsk erkebiskop av Khartoum.

Liv og virke
------------

### Prest

Michael Didi Adgum Mangoria ble presteviet den 10. mai 1992. Han virket i sjelesorgen i erkebispedømmet Khartoum og tok så videreførende studier ved Urbaniana i Roma fra 1997 til 2001. Fra 2001 til 2008 var han medlem av presterådet i Khartoum og i 2008 ble han rektor for presteseminaret.

### Koadjutorbiskop av El Obeid

Pave Benedikt XVI utnevnte ham til koadjutorbiskop av El Obeid den 29. mai 2010.[1] Erkebiskopen av Khartoum, kardinal Gabriel Zubeir Wako, ordinerte ham til biskop den 15. august samme år; medkonsekratorer var Macram Max Gassis M.C.C.J. biskop av El Obeid, og Antonio Menegazzo M.C.C.J. emeritert apostolisk administrator av El Obeid. 

### Biskop av El Obeid

Etter den aldersrelaterte fratreden av hans forgjenger Macram Max Gassis, ble han biskop av El Obeid den 28. oktober 2013.[2]

### Koadjutorerkebiskop av Khartoum

Pave Frans utnevnte ham til koadjutorerkebiskop av Khartoum den 15. august 2015. Samtidig ble han utnevnt til apostolisk administrator av El Obeid for perioden med bispestoilen der var vakant.[3]

### Erkebiskop av Khartoum

Med den aldersrelaterte fratreden av kardinal Gabriel Zubeir Wako den 10. desember 2016, etterfulgte han ham som erkebiskop av Khartoum.[4]
**Ole Kristian Haagensen** (født 14. november 1839 i Onsøy, død 7. januar 1919 samme sted) var en norsk stortingsmann, lekpredikant og sagbruksarbeider. Han var stortingsmann for Smaalenenes amt fra 1895 til 1900, som representant for Høyre. Han var blant partiets tidlige arbeiderrepresentanter.

Liv og virke
------------

Han ble født på en husmannsplass under Elingaard herregård i Onsøy. Foreldrene var Haagen Haagensen og Pauline Kristensdatter. Ole begynte å arbeide på Julius Nicolai Jacobsens sagbruk på Gressvik omtrent ved etableringen. Bebyggelsen på Gressvik vokste opp rundt sagbruket. Ole Haagensen fikk ord på seg for å være en dyktig og pålitelig arbeidskar, og han «arbeidet seg frem til en god økonomisk stilling».

Han ble likevel mest kjent for sin virksomhet som lekpredikant og avholdsmann. Han skal ha vært både belest og veltalende. Selv venstrepressen skrev at han nøt stor tillit blant arbeidskameratene.

Det var med sagbrukseiernes støtte at Høyre fremmet Ole Haagensens kandidatur ved stortingsvalget i 1894. Han ble siden gjenvalgt i 1897. Historiker Harald Hals betegner ham som «dypt preget av gammel paternalistisk tankegang» i synet på fagorganisering, som eksempel. Hele tiden satt han i Stortingets tollkomité.

Han satt også i skolestyret i Onsøy herred.

Han var gift med Bolette Jansdatter. Han døde på Gressvik i 1919.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 316[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 21[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4 5  Lindstøl, Tallak (1914). *Stortinget og statsraadet 1814–1914. Bind 1, del 1: Biografier A–K*. Kristiania. s. 316.
4. 1 2  Hals, Harald (2002). «Høyres arbeiderbevegelse cirka 1884–1912». *Arbeiderhistorie: Årbok for Arbeiderbevegelsens arkiv og bibliotek*: 158–183. ISSN 0801-7778.
5. 1 2  «Smaalensrepræsentanterne». *Morgenbladet*: 1. 31. oktober 1894.
6. ↑  «Storthingsmand Haagensen». *Smaalenenes Amtstidende*: 1. 18. mai 1895.
7. ↑  Bull, Edvard (1972). *Arbeidermiljø under det industrielle gjennombrudd: tre norske industristrøk*. Oslo, Bergen og Tromsø: Universitetsforlaget. s. 238. ISBN 82-00-03212-4.
8. ↑  «Ole Haagensen». *Aftenposten* (morgen utg.): 7. 12. januar 1919.
**Hasseldalens Jernskibsbyggeri** var et skipsverft som lå i Hasseldalen i Grimstad. Verftet ble etablert i 1899. Det ble bygget syv skip på verftet før virksomheten ble innstilt i 1903.

Historikk
---------

I 1841 ble det første skipsverftet anlagt i Hasseldalen ved innløpet til Vikkilen ved Grimstad. Verftet ble grunnlagt av Mathias Gundersen. I 1848 ble verftet solgt til skipsreder Morten Smith Petersen. Da han døde i 1872 overtok sønnen Fredrik Smith Petersen. På 1890-tallet ønsket han å etablere et dampskipsverft i Hasseldalen. I 1899 ble *Aktieselskabet Hasseldalens Jernskibsbyggeri* etablert. Aksjekapitalen var på 150.000 kroner. Det var tilsammen 122 aksjonærer. Styret bestod av Bendix Jørgensen Grefstad, N. Jacobsen, Molland, Morten Kallevig og M. Oppen og Fredrik Smith Petersen som styreformann.

Skipsbygging
------------

Det ble bygget syv skip ved Hasseldalens Jernskibsbyggeri. Fem skip ble levert til Bergen, ett til Oslo og ett til Tvedestrand. Verftet bygget kun skrog, da det ikke hadde et mekanisk verksted. Derfor måtte skip som ble bygd på verftet fullføres andre steder. På det meste arbeidet det over 300 personer ved verftet.

Avvikling
---------

Det siste skipet "Hild" ble bygget i 1903. Sommeren samme år måtte verftet innstille driften grunnet lave konjunkturer og manglende ordre. Alle ansatte ble sagt opp. Tomten ble i 1906 solgt til firmaet Jørgensen og Vik som holdt på med produksjon av sjekter, gigger, prammer, lystbåter, samt livbåter.

Arkivet
-------

Arkivet etter Hasseldalens Jernskibsbyggeri befinner seg på KUBEN i Arendal. En forhandlingsprotokoll, avtaler, korrespondanse og årsberetninger inngår i arkivet etter skipsreder Bendix J. Grefstad. Han var styremedlem i Aktieselskabet Hasseldalens Jernskibsbyggeri. Et aksjebrev fra verftet inngår i arkivet etter Grimstad Industri og Håndverksforening. Videre finnes det en kopibok for årene 1899-1900 i Samling av forretningsarkiv.

Referanser
----------

1. ↑  Skipsbygging i Hasseldalen, Avtrykk.no, 14.09.2018
2. ↑  Aanby, Anne Tone, "Skipsbyggmesternes tid - Skipsbygging i Vikkilen 1750-1920", KA forlag, 2012
3. ↑  Dannevig, Birger, "Hasseldalen 1842-1992", Naper 1991

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arkiv etter Hasseldalens Jernskibsbyggeri på Arkivportalen
**Hisøens båtbyggeri** ble etablert på Hisøya utenfor Arendal i 1915. Båtbyggeriet ble etablert av brødrene Hans Christian Thorkildsen (1890–1950) og Laurits Theodor Thorkildsen (1892–1959). Firmaet bygde fiskeskøyter, lektere, seilbåter, motorbåter. Spesialiteten var livbåter, redningsflåter og motorsnekker.

Historikk
---------

Brødrene Thorkilden hadde virket som båtbyggere i USA i noen år, men returnerte til Norge i 1915 og starte sitt eget eget båtbyggeri på Guldsmedenga på Hisøya i 1917. Virksomheten ble senere flyttet til Notodden. 
De begynte med å bygge lektere, men spesialiserte seg etterhvert på livbåter og redningsflåter. På 1930-tallet hadde båtbyggeriet 7-8 ansatte. Virksomheten ble gradvis redusert på 1950-tallet og man gikk over til å bygge prammer. 
Virksomheten ble lagt ned i 1967.

Arkivet
-------

Arkivet etter Hisøens båtbyggeri befinner seg på Aust-Agder museum og arkiv i Arendal. Arkivet omfatter blant annet korrespondanse og regnskap.

Referanser
----------

1. ↑  *Industrieventyret: fra jernmalm til høyteknologi*. [Stavanger]: Wigestrand. 1999. s. 123. ISBN 8291370192.
Hovedbygningen i Changi Prison, bygd i 2000.
**Changi Prison** er et fengsel i Changi i den østlige delen av Singapore.

Fengselet ble bygget av den britiske administrasjonen i Straits Settlements som et sivilt fengsel i 1936. Under andre verdenskrig holdt de japanske okkupantene 3 000 sivile fanger i fengselet, som da var bygget for 600. 50 000 krigsfanger ble holdt innesperret i den britiske militære forlegningen nær fengselet, som ble en del av fengselet dengang.

Et nytt fengsel ble bygget rett ved det gamle, og det gamle ble revet i 2000. Det nye fengselet har de mest belastede kriminelle i Singapore, både langtidsfanger og de som venter på dødsstraff. Dødsstraffen foregår ved hengning, normalt på fredags morgen. I fengselet blir også straffen til de som blir dømt til stokkeslag utført (men ikke det eneste stedet), og dette gjøres normalt annenhver uke.

Fotnoter
--------

**Type nummerering**
1. ↑  kinesisk: 樟宜监狱; Malay: Penjara Changi; Tamil: சாங்கி சிறைச்சாலை

Referanser
----------

1. ↑  «Changi Prison». Besøkt 02.08.2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Changi Prison Complex – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
**Home Free** er en amerikansk country a cappella-gruppe med fem stemmer, stiftet i Mankato, USA i januar 2001. Gruppen har siden sommeren 2016 bestått av Austin Brown, Rob Lundquist, Adam Rupp (det eneste medlemmet som har vært med siden stiftelsen i 2001), Tim Foust, og Adam Chance. Home Free omfatter en hovedtenor, en høy tenor, en baryton, en bass og en beatboxer. Hovedtenoren, som ofte fronter gruppen, er Austin Brown som synger i registeret til en høytenor. Tradisjonell tenor synges av Rob Lundquist, baryton synges av Adam Chance, og Tim Foust synger bass. Av og til bytter de to sistnevnte sangstemmer seg imellom. I tillegg til de fire stemmene har de Adam Rupp som leverer *beatboxing* (engelsk: «menneskelig trommemaskin»). Alle fem synger solo for gruppen. Opprinnelig var den en tradisjonell a cappella-gruppe, men har igjennom årene blitt mer countrypreget i stil. 

Home Free i 2018
I 2013 vant Home Free den fjerde sesongen av sangkonkurransen *The Sing Off* i den amerikanske fjernsynsstasjonen NBC. Premien besto av 100 000 dollar og en platekontrakt med Sony Music Entertainment.

Totalt har gruppen utgitt 13 album fra 2007 til 2021.

Referanser
----------

1. ↑  «The History of Home Free - Episode 1 (ft Adam, Chris and Matt)» **(engelsk)**. Youtube. Besøkt 25. mai 2022.
2. ↑  «Important Announcement From Home Free». Youtube. Besøkt 25. mai 2022.
3. ↑  «Minneapolis group Home Free wins NBC's The Sing-Off». *citypages.com*. 28. desember 2013. Archived from the original on 28. desember 2013. Besøkt 25. mai 2022. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)

Eksterne lenker
---------------

* (en-US) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Home Free – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Home Free på Apple Music Rediger på Wikidata

* (en) Home Free på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Home Free på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Home Free på SoundCloud Rediger på Wikidata

* (en) Home Free på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Home Free på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Home Free på Last.fm Rediger på Wikidata

* (en) Home Free på Genius — sangtekster Rediger på Wikidata

* (en) Home Free på AllMusic Rediger på Wikidata
* Home Free på Twitter Rediger på Wikidata

* Home Free på Twitter Rediger på Wikidata

* Home Free på Facebook Rediger på Wikidata

* Home Free på Instagram Rediger på Wikidata

* Home Free på YouTube Rediger på Wikidata

* Home Free på TikTok Rediger på Wikidata

* Home Free på Patreon Rediger på Wikidata
**Beady Belle** er artistnavnet til Beate S. Lech, som i 1999 dannet bandet med samme navn. Musikkstilen beskrives som funky elektronisk jazz med sterke soulinnslag preget av Beate Lechs vokal. Beate S. Lech er både tekstforfatter, komponist, arrangør og frontfigur. Bandet ble startet sammen med Marius Reksjø og etter hvert Erik Holm. Det ble oppløst i 2015, og Beate S. Lech fortsatte som artisten Beady Belle med ulike musikere i bandet.

Beady Belle vakte internasjonal oppmerksomhet med debutalbumet *Home* (2001), og hun drev intensiv turnévirksomhet i Europa og Asia i tiåret som fulgte. Beady Belle har gitt ut 9 album på Bugge Wesseltofts plateselskap Jazzland Recordings i tidsrommet 2001 - 2018, og hvert album utforsker ulike stilretninger. Internasjonale stjerner som Jamie Cullum, India Arie, Joshua Redman (saksofon) og Gregory Hutchinson (trommer) har spilt på albumene hennes, samt Jarle Bernhoft og Lars Horntveth.

Beady Belle er kjent for sine intense improviserende sceneopptredener, slik at konsertene er forskjellige fra studioinnspillingene. Musikere som har spilt med Beady Belle på konserter er bl.a. Marius Reksjø (bass), Erik Holm (trommer), David Wallumrød (tangenter), Bugge Wesseltoft (tangenter), Jørn Øien (tangenter), Anders Aarum (tangenter), Lars Andreas Aspesæter (tangenter), Bjarne Gustavsen (tangenter), Sofie Tollefsbøl (backingsvokal), Anja Martine Mørk (backingsvokal), LaSharVu (backingsvokal), Bjørn Sæther (trommer), Thomas Gallatin (trommer), Andreas Bye (trommer), Geir Sundstøl (gitar), Kjetil Stensnes (gitar), Bjørn Lier (gitar) og Tommy Kristiansen (gitar).

Artisten Beady Belle deltok i Stjernekamp 2019 på NRK og kom til 7. runde.

Plateutgivelser
---------------

* Home (2001)
* Cewbeagappic (2003)
* Closer (2005)
* Belvedere (2008)
* At Welding Bridge (2010)
* Cricklewood Broadway (2013)
* The Best of Beady Belle (2015)
* On My Own (2016)
* Dedication (2018)
* Nothing but the Truth (2022)

Referanser
----------

1. ↑  «Beady Belles hjemmeside». Besøkt 16. januar 2020.
2. ↑  Fredrik Wandrup (17. oktober 2016). «Sangen som slynger seg som usynlig røyk rundt whiskeyglassene». Dagbladet. Besøkt 17. januar 2020.
3. ↑  «Artistomtale Beady Belle». Jazzland Recordings. Besøkt 18. januar 2020.
4. ↑  Helene Amlie (7. juni 2019). «Her er artistene i høstens Stjernekamp». NRK. Besøkt 16. januar 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Beady Belle – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Beady Belle på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Beady Belle på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Beady Belle på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Beady Belle på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Beady Belle på Last.fm Rediger på Wikidata

* (en) Beady Belle på AllMusic Rediger på Wikidata

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Aina Berg** (født 7. januar 1902 i Göteborg, død 7. oktober 1992 i Göteborg) var en svensk svømmer og som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen og 1924 i Paris.

Berg vant en olympisk bronsemedalje i svømming under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Hun var med på det svenske laget som kom på tredjeplass på 4 x 100 meter fri med tiden 5.43,6 bak USA som satte ny verdensrekord med 5.11,6 og Storbritannia. De andre svømmerne på det svenske laget var; Emily Machnow, Carin Nilsson og Jane Gylling. Det var kun tre lag som deltok på 4 x 100 meter fri for damer som ble avviklet 29. august 1920.

Fire år senere, under OL 1924 i Paris vant hun en ny bronsemedalje på 4 x 100 meter fri sammen med Gurli Ewerlund, Wivan Pettersson og Hjördis Töpel.

OL-medaljer
-----------

* Bronse 1920 Belgias flagg Antwerpen - Bronse i svømming, 4 x 100 meter fri damer Sveriges flagg Sverige
* Bronse 1924 Frankrikes flagg Paris - Bronse i svømming, 4 x 100 meter fri kvinner Sveriges flagg Sverige

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aina Berg – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Aina Berg – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Aina Berg – Olympedia Rediger på Wikidata

* (sv) Aina Berg – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt kvinnobiografiskt lexikon **·** Prabook
 |
**Kroppsmodifikasjon**, på engelsk også kalt **body-mod**, er en varig eller forbigående forandring av menneskekroppen påført av ikkemedisinske, kosmetiske (estetiske) og kulturelle grunner.

I moderne, vestlig tradisjon er kroppsmodifikasjon særlig populært i subkulturer, blant annet punkekulturen. Skikken med kroppsendringer og -dekorasjoner stammer imidlertid fra urbefolkninger rundt om i hele verden, og moten i nyere tid kan derfor ses på som et uttrykk for «de moderne primitive». Et eksempel er leppeplate-piercingen fra hovedsakelig Afrika.

Motivene for å påføre seg kroppmodifikasjoner som for eksempel piercinger og tatoveringer, handler ofte om identitet, sosial rolle og egen iscenesettelse, både som seksuell og religiøs markør eller av andre personlige og psykologiske grunner.

Se også
-------

* Tatovering
* Piercing
* Kosmetisk kirurgi
* Fotbinding, tradisjonell, kinesisk fotsnøring
* Tannregulering
* Korsett
* Kunstig skalleforming, villet misforming av mennesklige hodeskaller

Eksterne lenker
---------------

* Body Modification Arkivert 17. mai 2008 hos Wayback Machine. interessenettsted for kroppsendring

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Panoramabilde av Vigra. Øya har et flatemål på 20 kvadratkilometer. Høyeste punkt er Molnesfjellet med 123 meter over havet. Foto: 2006 
Vigra er den største av øyene i Giske kommune like nord for Ålesund i Møre og Romsdal fylke.
Artikkelen omhandler øya, sognet og den tidligere kommunen Vigra
**Vigra** er den største av øyene i Giske kommune like nord for Ålesund i Møre og Romsdal fylke. Ålesund lufthavn er plassert midt på øya, og utgjør den viktigste arbeidsgiveren. For øvrig drives vesentlig primærnæringene jordbruk og fiske. Innbyggertallet var 2 179 per 1. januar 2019. De fleste er bosatt på Roald, Molnes og Synes. Andre stedsnavn er Blindheim, Blindheimsvika, Gjøsund, Rørvika, Røysa og Røsvika.

Vigra har et flatemål på 20 kvadratkilometer, og er relativt flat med bare småfjell. Høyeste naturlige punkt er Molnesfjellet med sine 123 meter over havet.

Historie
--------

Det er gjort rike funn av gravhauger og bosetninger fra jernalderen, og lokale stednavn på øya stammer tilbake fra denne perioden. Ifølge tradisjonen kommer Gange-Rolv og Ragnvald Mørejarl fra Vigra.

Gårdene på Vigra hørte til Gryta skipreide før 1822.

Vigra var del av Haram kommune fram til 1. januar 1890, da den ble skilt ut som egen kommune, Roald herad. 1. januar 1919 ble navnet endret til Vigra herad, og i 1964 ble heradene Vigra og Giske slått sammen til Giske kommune.

Administrativ historie
----------------------

*Se også: Liste over ordførere i Vigra*
Vigra kirke fra 1894. Foto: Henny Stokseth, 2012 
Vigra var del av formannskapsdistriktet Haram herad fram til 1. januar 1890, da den ble skilt ut som egen kommune, Roald herad (NO-1533). 1. januar 1919 ble navnet endret til Vigra herad, og i 1964 ble heradene Vigra og Giske slått sammen til Giske kommune.

Lensmannsdistriktet var felles med Haram helt fram til 1964.

Samferdsel
----------

Vigra er forbundet til fastlandet via bro til Valderøy, som i sin tur er forbundet med undersjøisk tunnel til Ålesund via Ellingsøy. Tunnelen åpnet i 1987, og før dette gikk det bilferge mellom Valderøy og Ålesund.

Ålesund lufthavn, Vigra (IATA: **AES**, ICAO: **ENAL**) på øya åpnet i 1958. Flyplassen fikk nytt terminalbygg og forlenget rullebane i 1986 og ble oppgradert vesentlig i 2009.

Norkrings kringkaster for mellombølge på Synes har en mast som var tidligere 242 meter høy, senere forkortet til 227 meter på grunn av sikkerheten til masten, og for å være til mindre sjenanse for innflygingen til Ålesund lufthavn. Vigra kringkaster ble lagt ned 30. juni 2011 og masten revet 8. september 2011.

Kultur
------

Vigra IL er det lokale idrettslaget på øya.

Barneskolen Vigra skule på Roald hadde 200 elever i 2018/19. Skolen er opprinnelig fra 1957, og fikk nye bygg i 1964 og 1991.

Litteratur
----------

* Ulstein, Ragnar (1920-) (1980). *Småsamfunn i storkrig: historia om Giske 1940–1945*. Oslo: Samlaget. ISBN 8252118410.

Se også
-------

* Vigra kringkaster
* Ålesund lufthavn, Vigra
* Giske kommune
* Årsskrifta til Vigra sogelag

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Schipperke
**Schipperke** (FCI #83) er klassifisert som en liten fårehund og tilhører som sådan gruppen bruks-, hyrde- og gjeterhunder.

Schipperke er en fårehund og tilhører gruppe 1 "Bruks-, hyrde- og gjeterhunder" i NKKs raseinndeling.

Schipperke er en av Belgias nasjonalraser. Det er en gammel hunderase, og allerede i år 1500 er schipperke omtalt i en krøniker av munken Wenceslas. Schipperke er en omskriving av scheperke som betyr «liten gjeter», og rasen fikk sitt navn av innbyggerne i provinsen Brabant.

På slutten av 1600 – tallet paraderte skomakere med sine sorte hunder på det store markedet. Hver søndag paraderte de først og fremst for å vise fram flotte håndlagede halsbånd som var spesielt tilpasset schipperkenes krage. Noen av disse halsbåndene er stilt ut i museet i Brüssel.
Schipperken ble brukt til å holde rotteplagene under kontroll på bryggeriene i Leuven og til å passe på ender o.l. på gårdene.
I 1882 begynte Belgia å registrere rasen, og samme år ble schipperke første gang stilt på utstilling. I 1888 gikk en gruppe schipperkeeiere sammen og dannet en raseklubb. Denne klubben var faktisk den første offisielle raseklubben som ble godkjent av kennelklubben i Belgia. Raseklubben utarbeidet blant annet en offisiell standard for schipperke.

Schipperke ble første gang offentlig registrert i Norsk Kennel Klub i midten av 1960 – årene.

Vi vet at Dronning Maud hadde med seg en schipperketispe til Norge på begynnelsen av dette århundret. 
Sannsynligvis var dette en engelsk schipperke. Det er tatt flere bilder av dronningen og hennes schipperke, og hunden er også med på flere filmopptak.

Atferd
------

Hunderasen er en anerkjent bruks- og familiehund med mange gode kvaliteter som kan brukes i sport. Den er aktiv, bevegelig, utholdende, smidig, livlig, rask, robust og nysgjerrig på alt omkring seg. Den fager gjerne mus, rotter og lignende.

Den regnes også som en lojal og våken vakthund som gjerne varsler når det kommer fremmede. 
Rasen er bestemt, viljesterk og krevende. De trenger en erfaren eier og konsekvent oppdragelse. 
De har kallenavnene "The little black devil" og "Den tasmanske jævel", ikke uten grunn.

Referanser
----------

NKKs rasestandar


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
**Bodø Radioskole** var en skole som først og fremst utdannet telegrafister primært til den norske handelsflåten, men hadde også utdanning i elektrofag. De siste årene hadde skolen 6–7 klasser, derav to klasser – ettårig og toårig kurs – i telegrafistutdanning.

Skolen som var den første radioskole i Nord-Norge ble i 1959 etablert i lokalene til Salten Yrkesskole i Amtmann Hegges vei i Bodø (hvor Bodø videregående skoles avdeling nå ligger), og var på dette tidspunktet underlagt Handels- og skipsfartsdepartementet. Det pedagogiske innholdet ble styrt av Telegrafstyret. Skolen ble ikke integrert i yrkesskolen siden den var underlagt Kirke- og undervisningsdepartementet. Den første perioden utdannet skolen ca. 50 elever i året.

Fra og med skoleåret 1963–64 og frem til 1984 lå skolen i forretningsbygget Norbygg i Sjøgata 3 og hadde lokalfellesskap med Bodø Maskinistskole. Fra 1. januar 1965 overtok Nordland fylkeskommune som eier av skolen, men Telegrafstyret hadde fremdeles det pedagogiske ansvaret.

Radioskolen ble i 1984 slått sammen med flere andre yrkesskoler som inngikk i den nye Bodin videregående skole på Mørkved. Rektor ved Bodø Radioskole i 20 år, Fritz Leif Jeppesen var med fra planleggingsfasen og ledet også oppbyggingen av avdelingene for elektronikk og nautikk som ble opprettet ved Bodin.
Det siste kullet telegrafister i Bodø ble trolig utdannet skoleåret 1988–89), og den tidligere radioskolen ble fra skoleåret 1984-85 integrert som en del av Bodin videregående skole med videregående kurs II kommunikasjonsteknikk.

Ledere
------

* 1959–61: Bestyrer Peter André Hjelmervik
* 1961–64: Bestyrer Gudmund Solstad
* 1964–84: Bestyrer/rektor Fritz Leif Jeppesen

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  Gudmund Solstad: Telegrafisten 1855–2005. Eget forlag, Fosnavåg 2005.
**Color Scandi Line AS**, også forkortet til **CSL**, var et norsk ferjeselskap som lå under Color Line AS. Selskapet, ble dannet i 1999 da Color Line kjøpte og tok over Scandi Line AS og det resterende av konsernet Larvik Scandi Line ASA.

Color Scandi Line opererte med to faste skip som seilte daglig fra Sandefjord til Strømstad med hjemmehavn i Sandefjord.

Hovedkontoret lå i Sandefjord på samme området der Scandi Line AS og samt Color Line har sin fergeterminal i dag.

Historie
--------

Allerede i 1996 kjøpte Color Line AS Larvik Line AS i konsernet Larvik Scandi Line ASA og fikk dermed Larvik-Fredrikshavn linjen og skipene som seilte under Larvik Line, mens Scandi Line AS delen i konsernet forble selvstendig frem til 1999 da Color line kjøpte og tok over resterende av firmaet og konsernet og dannet Color Scandi Line AS og dermed så fikk Color Line AS Sandefjord-Strømstad linjen og skipene som seilte der under Scandi Line navnet. Hensikten var å samle alt under et felles varemerke og at Scandi Line delen skulle få lov til å drive som før, men bare under Color Line sitt merke og farge.

I 1999 bestemte allerede Color Scandi Line å erstatte ene skipet deres M/S Sandefjord som hadde seilt på strekningen Sandefjord-Strømstad siden 1992, grunnet økonomisk utfordringer med kapasitet og vedlikeholds problemer, løsningen ble dermed å kjøpe Silja Line sitt skip M/S Stena Invicta med pengene man fikk etter salget av M/S Sandefjord. Skipet ble døpt om til M/S Color Viking og ble tatt i bruk Juni 2000 med hjemmehavn i Sandefjord, og med dette så var en epoke over da Color Line AS ikke så noen grunnlag økonomisk eller praktisk å ha egen selskap for strekningen Sandefjord-Strømstad og valgte dermed å slå sammen hele firmaet helt under Color Line AS i januar 2001.

Selskapets Skip og linjer
-------------------------

### Sandefjord-Strømstad

* M/S Bohus (1999-2001, sammenslåingen med Color Line AS)
* M/S Color Viking (2000-2001, sammenslåingen med Color Line AS)

  

**Tidligere skip på linjen**

* M/S Sandefjord (1999-2000, solgt for å kjøpe M/S Color Viking)

Referanser
----------

1. ↑  Om Larvik Scandi Line og Color Scandi Line på båt siden Larviksfergene  Arkivert 3. september 2018 hos Wayback Machine.

Litteratur
----------

* Bruce Peter; *Color Line - and the development of Norwegian international Ferry services since 1825* Ferry Publications 2020 ISBN 978-1-911268-39-0
En boks med kokosmelk fra butikkjeden ICA.
**Egne merkevarer** (**EMV**) er merkenavn som markedsføres av virksomheter (som dagligvareforretninger) i forskjellige bransjer som alternativer til regionale, nasjonale eller internasjonale varemerker. Egne merkevarer blir ofte produsert eller levert av andre selskap enn de som markedsfører dem.

Innen dagligvarer har produktene tradisjonelt vært posisjonert som lavprisalternativer, slik som NorgesGruppens «First Price», men det finnes også egne merkevarer som konkurrerer på kvalitet, slik som NorgesGruppens «Jacobs utvalgte». I 2011 sto egne merkevarer for 12,4 prosent av den totale omsetningen i dagligvarehandelen, ifølge Nielsen Norge.

Billigalternativene i dagligvarebutikkene kan ligne på markedslederen i sin kategori både i farge og utforming, men har gjerne en enklere emballasje. Egne merkevarer som kopierer andre merkevarer kan føre til at merkevareprodusentene legger mindre i innovasjon.

Referanser
----------

1. 1 2 3  NorgesGruppen (9. juli 2012): Egne merkevarer – venn eller fiende?

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** NDL **·** NKC
 |