recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Rasmus Johannes Mork** (født 19. januar 1896 i Ørsta, død 23. mai 1974) var en norsk samfunnsøkonom med meieridriftslære som spesialfelt.

Mork tok eksamen som meierikandidat i 1917, og begynte så å arbeide ved Statens rasjonaliseringsdirektorat. Han ble cand.oecon. i 1920, og året etter ble han utnevnt til dosent i meieridriftslære ved Norges Landbrukshøgskole. Han ble professor der i 1942, og i perioden 1946–1953 var han høyskolens rektor. Mork ble en internasjonal kjent skikkelse innenfor meieribruk, og også en premissleverandør for hvordan melkeorganisasjonene skulle organiseres i Norge. Han innledet et nært samarbeid mellom landbruk og forskning, og deltok i utbyggingen av landbrukets økonomiske organisasjoner. Ved avskjeden som professor i 1966 hadde han vært høyskolelærer i hele 45 år.

Mork hadde en rekke tillitsverv, og var blant annet preses og æresmedlem i Det internasjonale meieriforbundet, formann i Statens ernæringsråd, Det internasjonale meieriforbunds norske komité og i Norges landbruksvitenskapelige forskningsråds arbeidsutvalg. Han var ordfører i Bøndernes Banks representantskap, og medlem av Nansenskolens råd.

Under andre verdenskrig ble han utpekt til å representere landbruket i Administrasjonsrådet i 1940. Senere i krigen sørget han for å hindre den tyske okkupasjonsmaktens planer om standardisering av konsummelken.

I 1951 ble Mork utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden.

Han var sønn av Rasmus P. Mork.

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Aftenposten, side(r) 15, type referanse dødsannonse, utgitt 25. mai 1974[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Aftenposten, side(r) 29, utgitt 27. mai 1974[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2 3  «Rasmus Mork død». *Aftenposten*, 27. mai 1974.
5. 1 2  Breirem, Knut: «Rasmus Mork in memoriam». *Nationen*, 8. juni 1974.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Rasmus Mork hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
En **filigranssølvsmed** er en håndverker som lager filigransarbeider, det vil si metallgjenstander der tynne tråder og små kuler er loddet sammen til en helhet. Det mest kjente eksempelet er kanskje smykker av tråder i sølv og gull, da spesielt søljer til bunader.

Håndverket har flere tusen år gamle tradisjoner, blant annet fra Asia og middelhavsområdet. Ordet filigran kommer fra latin *filium*, som betyr tråd, og *granum*, som betyr korn. I Norge har filigransarbeider også blitt kalt *viraverk*.[]

Utdanning
---------

I Norge på 2000-tallet kan man utdanne seg til dette yrket på videregående skole, innen utdanningsprogrammet design og håndverk. Du må gå to år på skole og to år i lære ute i bedrift. Første skoleåret er Vg1 Design og håndverk og andre skoleåret er Vg2 Design og gullsmedhåndverk. Tidligere var faget en del av gullsmedfaget, og ble lagt inn under lov om fagopplæring i 1953.

Filigranssølvsmedfaget er (pr. 2016) med på Utdanningsdirektoratets liste over små og verneverdige håndverksfag. Dette innebærer blant annet at bedrifter innen faget mottar utvidet støtte fra fylkeskommunen når de tar inn nye lærlinger.

Referanser
----------

1. ↑  Utdanningsdirektoratets informasjon om ordningen Arkivert 10. juni 2016 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Design og håndverk – Filigransarbeider
* Opplæringskontoret for søm og små verneverdige fag Arkivert 9. november 2005 hos Wayback Machine.
* Mesterregisteret

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***Pseudovadonia livida*** er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). I Norden finnes den i det sørligste Danmark og ved Göteborg i Sverige. Sommeren 2010 ble den første gang funnet i Norge, i Østfold.

Utseende
--------

En liten (5–9 mm), middels kraftig, svart trebukk med gulbrune dekkvinger. Den kan kjennes på liten og tetbygd kropp, forholdsvis stort og bredt hode, og at kroppen er kledt med ganske lange, fine hår. Antennene er noe kortere enn kroppen, hodet forholdsvis kort og bredt, pronotum litt lengre enn bredt med litt avrundede bakhjørner, grovt punktert. Dekkvingene har markerte, rettvinklede skuldre og er ganske grovt punkterte, litt blanke med lang, fin hårkledning. Beina er middels lange og ganske kraftige.

Levevis
-------

 Barnålsopp. Artens larver lever trolig av hyfene til denne.
Larven utvikler ikke i død ved som hos de fleste andre trebukker, men kryper omkring i barskog-førna og spiser mer eller mindre nedbrutt råhumus. Førnaen bør være infisert av soppen barnålsopp (*Micromphale perforans*), det er trolig mest denne soppens hyfer larven lever av.
Utviklingen tar to år. Arten er hyppigst funnet i glenner eller skogkanter i tørr, sandete furuskog. De voksne billene er aktive i juni-juli og besøker gjerne blomster, særlig skjermplanter.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i Mellom- og Sør-Europa og østover til Syria og det vestlige Sibir. I norden forekommer den på Sønderjylland og Øerne i Danmark, og det er en nyoppdaget bestand nær Göteborg i Sverige. Sommeren 2010 ble den for første gang funnet i Norge.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
				+ Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
					- Underfamilien blomsterbukker, Lepturinae – 130 arter i Europa
						* Stammen Lepturini Latreille, 1802
							+ *Pseudovadonia livida* (Fabricius, 1776) (synonymer *Leptura livida*, *Anoplodera livida*, *Pseudoalosterna livida*)

Kilder
------

* Ehnström, B. og Holmer, M. 2007. Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna. Skalbaggar: Långhorningar. Coleoptera: Cerambycidae. ArtDatabanken SLU, Uppsala. 298 sider. ISBN 978-91-88506-62-7

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Pseudovadonia livida* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Pseudovadonia livida* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Pseudovadonia livida* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Pseudovadonia livida* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Pseudovadonia livida* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Pseudovadonia livida* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Pseudovadonia livida* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Pseudovadonia livida* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Pseudovadonia livida* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Oreo** er et merke sandwichkjeks produsert av den amerikanske matvaregiganten Nabisco. Den ble introdusert på markedet i 1912. Kjeksen består av to runde sjokoladekjeks presset sammen med søt, hvit fyllmasse (ofte kalt *krem*, selv om det teknisk sett ikke er krem) i midten.

Kjeksen ble introdusert i Norge i 1990-årene.[]

Oreo finnes i mange forskjellige smaker og former. Noen eksempler på smaker er strawberry shortcake, starburst, cookie dough, cool mint, chocolate, golden, berry burst ice cream, watermelon, peeps, waffles & syrup, peanut butter, cinnamon bun, candy corn, red velvet, birthday flavor, hot spicy cinnamon osv. Oreo kommer også i forskjellige størrelser som for eksempel original, double stuffed, thins og ultra thins. I tillegg kan du også finne produkter som består av oreo. Eksempler på dette er Oreo kake, Oreo sjokolade, Oreo is, Oreo frokostblanding og Oreo sjokoladedrikk.

Oreo kjeks som topping på iskrem.

Etymologi
---------

Det har blitt hevdet at navnet på kjeksen kan komme av det greske ordet *Ορεο*, som betyr *godt*, *deilig*.

Referanser
----------

1. ↑  «Today in History, March 6, 1912: Oreo sandwich cookies introduced». *The Enquirer* **(engelsk)**. Besøkt 18. juli 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Oreo cookies – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Oreo på Twitter Rediger på Wikidata

* (en) Oreo på Facebook Rediger på Wikidata

* (en) Oreo på Instagram Rediger på Wikidata

* (en) Oreo på YouTube Rediger på Wikidata

* (en) Oreo på TikTok Rediger på Wikidata

* (en) Oreo på Pinterest Rediger på Wikidata
**Willy Østreng** (født 4. mai 1941) er en norsk statsviter med internasjonal politikk som spesialområde.

Østreng er utdannet cand.polit. ved Universitetet i Oslo i 1971. Han var direktør ved Fridtjof Nansens Institutt fra 1978 til 2003, professor ll ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet i Trondheim fra 1984 til 1994, og vitenskapelig leder ved Senter for grunnforskning ved Det Norske Videnskaps-Akademi i Oslo fra 2003 til 2009. 

Østreng var en av stifterne av Norges Vitenskapsakademi for Polarforskning i 2008 og ble i 2012 valgt til akademiets president for en periode på tre år. Han ble innvalgt medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim i 2002. 

Østreng har skrevet rundt 230 vitenskapelige arbeider, hvorav 25 bøker innenfor temaer som ressursforvaltning, internasjonal sikkerhetspolitikk, polar politikk både i Arktis og Antarktis, havforvaltning og interdisiplinaritet som vitenskapelig metode og tilnærming.

Østreng ble i 1994 gjort til kommandør av Finlands løves orden.

Referanser
----------

1. ↑   VIAF-identifikator, oppført som Østreng Willy, VIAF-ID 110510669, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  «Willy Østreng 60 år 4. mai». *NTBtekst*, 11. april 2001.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**John Hastings, 2. jarl av Pembroke** (født 29. august 1347, død 16. april 1375) var en engelsk adelsmann og soldat. Han var sønn av Lawrence Hastings, 1. jarl av Pembroke, som døde før John ble født, og Agnes Mortimer, datter av Roger Mortimer, 1. jarl av March.

Den 19. mai 1359 giftet han seg med Margaret Plantagenet, datter av Edvard III av England og Philippa av Hainault. De to hadde vokst opp sammen, og hadde gjennom hele barndommen vært svært nær hverandre. Margaret døde i 1361 bare femten år gammel, og paret fikk ingen barn.

I juli 1368 giftet han seg for annen gang, med Anne Manny, en datter av sir Walter Manny. Anne overlevde ham.

Pembroke deltok i felttoget i Castilla i 1367, som ble ledet av hans svoger Edward, den svarte prinsen. I 1369 ble han ridder av Hosebåndordenen. Han ble nesten tatt til fange under et raid i Poitou det året. Før raidet hadde han nektet å dele kommandoen med sir John Chandos, men da Chandos oppfattet den alvorlige situasjonen kom han til unnsetning. I 1370 utmerket Pembroke seg under plyndringen av Limoges.

Den 22. juni 1372 ble han overrasket av den kastiljansk flåten og led et kraftig nederlag i slaget ved La Rochelle. Skipene i Pembrokes flåte ble senket eller tatt. Han ble selv tatt til fange, og døde tre år senere i fangenskap i Picardie.

Sønnen John, som ble født noen få måneder etter at han ble tatt til fange, etterfulgte ham som jarl av Pembroke.

Referanser
----------

1. 1 2   The Peerage person ID p10699.htm#i106981, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Lawrence Hastings** | **Jarl av Pembroke**(1347–1375) | Etterfølger:**John Hastings** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Leirkruka fra Lopburi, Ban Chiang-kulturen
Keramikkrukke fra funnet.
**Ban Chiang** (thai: บ้านเชียง) er et fornminneområde i distriktet Nong Han i provinsen Udon Thani i Thailand. Siden 1992 har den vært en del av UNESCOs liste over verdensarven.

Ved oppdagelsen i 1957 fikk Ban Chiang stor oppmerksomhet på grunn av de vakkert rødmalte keramikkgjenstandene. Den første vitenskapelige utgravningen ble gjort i 1967, og det ble funnet flere skjeletter sammen gravgaver av bronse. Spor etter ris har også blitt funnet, hvilket indikerer at innbyggerne i bronsealderen var jordbrukere. I de eldste gravene har det ikke blitt funnet bronse, og tilhører derfor en neolittisk kultur. De yngste gravene er fra jernalderen.

De første dateringene ble utført med Termoluminiscensdatering og resulterte i en datering mellom 4420 f.Kr. og 3400 f.Kr. hvilket gjorde Ban Chiang til den eldste bronsealderkulturen i verden. Ved en senere utgravning, i 1974–1975, fant man tilstrekkelig med materiale til å kunne gjennomføre karbondatering, hvilket resulterte i en mye yngre datering. Den eldste gruppen fra bronsealderen dateres fra rundt 2100 f.Kr. til mellom 1320 f.Kr. og 1000 f.Kr..

I likhet med Norden ser det ut som om teknikken har kommet til landet ferdig utviklet, ettersom det ble brukt lite rent kobber. I den tidligste perioden (til og med ca. 900 f.Kr.) ble det brukt en legering med tinn, som ikke gir en bedre hardhet enn rent kobber, muligens fordi de store tinnforekomstene i fjellet gjorde dette relativt billig å bruke.

I den yngste perioden, 300 f.Kr. til 300 e.Kr. hadde legeringene en svært stor andel tinn, formodelig for å få det til å ligne gull, men som også gjør legeringene svært sprø.

Litteratur
----------

* Charles Higham, *Prehistoric Thailand*, ISBN 974-8225-30-5, pp 84-88

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ban Chiang culture – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* The Ban Chiang project Arkivert 17. juli 2006 hos Wayback Machine. ved the University of Pennsylvania
* Ban Chiang gallery ved the University of Hawai'i

| * v
* d
* r
Verdensarvsteder i Thailand (liste) |
| --- |
|  | 
* Ayutthaya med tilhørende områder (1991)
* Sukhothai med tilhørende områder (1991)
* Huai Kha Khaeng (1991)
* Ban Chiang (1992)
* Khao Yai (2005)

 | Thailands flagg |
| Årstallene angir når stedet ble tatt opp på verdensarvlisten. |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie
 |
En mørk jevning som blir rørt.
En lys jevning.
**Jevning** betegner både en matlagingsteknikk og ingrediensene som brukes til dette formålet, dvs. å gjøre væske mer tyktflytende. Dette gjøres ved å blande stivelse og væske slik at det får den ønskede konsistens; til en suppe, en saus, en krem eller stuing. 

Hvetemel og potetmel brukes ofte til jevning av saus til tradisjonelle norske retter. Ellers kan man også jevne med Maizena som er utrørt i vann. Til mange klassiske retter brukes eggeplommer og fløte sammen som jevning i den tilhørende sausen, som f.eks smørsausene hollandés og béarnaise. 

I f.eks brun og hvit saus lages jevningen først som basis for sausen, mens væske tilsettes etter hvert. En toppjevning tilsettes når sausens ingredienser forøvrig er ferdig tilberedt og klar for servering.

Det finnes tre typer jevninger: Kalde, varme og legeringer.

Kalde jevninger: potetjevninger, maisennajevninger, meljevniger og arrowrotjevning.

Varme jevninger: lys og brun jevning. 

Legeringer : Kremfløte, eller kremfløte og eggeplomme. Legeringer vil da si at man tilsetter kremfløte eller da en blanding av eggeplomme og kremfløte like før servering. Må ikke koke opp etter at eggeplommen er tilført. Dette gjøres for å gi sausen/suppen en fyldigere konsistens.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Roux (food) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Faray** (norrønt: *Færey*) er en liten øy i den skotske øygruppen Orknøyene, og ligger mellom øyene Eday og Westray. Øya er lav og flat og var befolket frem til 1930-årene. Den har en stor koloni av havert (gråsel).

Stedsnavn
---------

Bukta Scammalin Bay, nær det sørøstlige hjørnet av Faray med Eday i det fjerne
Gården med det norskklingende navnet Hamar. I 1881 hadde Faray 9 navngitte gårder og med 8 personer som bodde i Hamar.
Øyas navn Faray er avledet fra norrøne *Færey*, og må ikke forveksles med Fara nær Hoy. Stedsnavnet har opphav i sauedriften som har vært aktivt på øya i tusen år, som også på andre gamle norrøne områder som har avsatt seg i stedsnavnene, eksempelvis Færøyene.

Geografi og geologi
-------------------

Faray og Holm of Faray er dannet av en ås av gammel rød sandstein som strekker seg sørover fra Weather Ness på sørspissen av øya Westray og nesten forbinder Westray med Eday. De to øyene er atskilt av sundet Lavey Sound.

Historie
--------

Den eneste menneskeskapte levninger er en kammergrav ved siden av Lavey Sound. Faray hadde en befolkning på åttito i 1861, og falt til femtiåtte i 1891. På slutten av 1930-tallet bodde det åtte familier på øya. De hadde tuft/husmannsplass og supplerte inntektene med hummerfiske. Andre verdenskrig førte til mange flyttet ut. I 1947 hadde den siste øyboeren forlatt Faray, og bortsett fra sporadiske bosetninger i sommermånedene, var øya øde. En vei går fortsatt opp den sentrale ryggraden på øya og gir tilgang til de spredte tomme husene.

I desember 1908 gikk fiskefartøyet «Hope» fra Peterhead på grunn på Holm of Faray under en storm. «Fem modige menn fra Faray» trosset stormen for å ro over sundet Lavey Sound og berget mannskapet som var strandet på klippene. De ble belønnet med en tur til det skotske fastlandet for å møte kong Edvard VII på Balmoral, hvor de fikk hver sin medalje, sammen med «en god pipe og litt tobakk».

Bevaring
--------

Øya er nå befolket av sauer, sjøfugler og gråsel. Faray og nabolandet Holm of Faray er utpekt som et spesialområde for bevaring for en veletablert hekkekoloni for havert (gråsel eller havkobbe). Øyene støtter den nest største avlskolonien i Storbritannia, og bidrar med rundt 9 % av den årlige britiske produksjonen av selunger.

Referanser
----------

1. ↑  Anderson, Joseph, red. (1893): *Orkneyinga Saga*. Overs. Jón A. Hjaltalin & Gilbert Goudie. Edinburgh. James Thin and Mercat Press (1990 oppt.). ISBN 0-901824-25-9
2. 1 2  Welstead, Julia (16. juli 2005): «The heroic five men of Faray», *The Scotsman*
3. ↑  «Faray»[*død lenke*], *Lonelyisles.com*
4. ↑  «Faray», *Everything.com*
5. ↑  «havert», *NAOB*
6. ↑  «Faray and Holm of Faray» Arkivert 9. desember 2007 hos Wayback Machine. *JNCC*

Eksterne lenker
---------------

*Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata*


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Vaniljestenger.
**Vaniljesukker** i sin alminnelige form består av sukker (melis) og 1–3 % kunstig vaniljearoma, vanillin. En mer korrekt betegnelse ville derfor være vanillinsukker. Enkelte typer vaniljesukker inneholder også mindre mengder med klumpforebyggende middel som for eksempel maisstivelse.

Vaniljesukker benyttes hovedsakelig i søte næringsmidler som iskrem og bakevarer, for å gi vaniljearoma.

I andre land er det vanlig å bruke flytende vanillinessens istedenfor vaniljesukker. Det produseres også ekte vaniljesukker, laget på basis av sukker og vaniljestang. Disse kjennetegnes ofte av at de inneholder vaniljefrø sett som små sorte prikker. Det finnes imidlertid også vanillinsukker med kunstige vaniljefrø.

Referanser
----------

1. ↑  «vaniljesukker». *Store norske leksikon* **(norsk)**. 18. januar 2018. Besøkt 31. juli 2023. «Vaniljesukker er sukker som er tilsatt 1–2 % vanillin. Det finnes også varianter av vaniljesukker som bruker aroma av ekte vanilje.»

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vanilla sugar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Karlstadbuss båtbuss
**Båtbuss** er begrepet på en passasjerbåttrafikklinje i den svenske byen Karlstad opprettet av Karlstads og Hammarö kommuner for en del av den lokale kollektivtrafikken. Passasjerbåtene består stort sett av eldre sightseeingbåter med en tidstabell som er integrert med den øvrige busstrafikken.

Historien begynte i 2009 da busstrafikkselskapet Karlstadbuss med hjelp av rederiet Sola-Båten Rederi AB opprettet den såkalte *Båtbusstrafik* mellom Karlstad og Hammerö med båtene M/S «Sola III» bygd i 1950 og M/S «Sola IV» bygd i 1946. To år senere ble båten M/S «Nobella» kjøpt fra Bergslagskanalen og omdøpt til M/S «Sola V». I det samme året ble båtbusstrafikken utviklet med oppkjøpet av rederiet Tärnaline AB i Mellerud så man fikk tak på fire ekstra båter; M/S «Dalsland» bygd i 1949, M/S «Tärnan» bygd i 1948, M/S «Laxen» bygd i 1947 og M/S «Omega» i 1961. 

Etter Tärnaline AB gikk konkurs i våren 2014 måtte båtbusstrafikken omorganiseres med det nye rederiet Karlstads Sjötrafik AB som deretter anskaffet seg tre nye båter; MS «Monica Zäta» bygd i 1980, MS «Zarah Leander» bygd i 1952 og MS «Hulda III» bygd i 1968. Medregnet disse var «Laxen» og MS «Strömkarlen» leiet fra disses eierskap.

De svenske båtbussene har blitt populært som sightseeingbåter i sommersesongen ettersom de inngikk i busslinjene i sesongen 2014; Linje 91 Residenset-Mariebergsskogen, Linje 92 «Karlstad runt» , Linje 93 Inre Hamn, Linje 94 Karlstad-Skoghall, Linje 95 Karlstad-Hammarö-Kristinehamn. I tillegg til deres funksjon som sightseeingbåter for turister fungerte de også som regulære ferjebåter i sommertid for reisende.

Galleri
-------

* «Stina Stursk» i 2015«Stina Stursk» i 2015
* MS «Per Persa» i 2015MS «Per Persa» i 2015
* MS «Monica Zäta» i Lambergshamnen i høsten 2015MS «Monica Zäta» i Lambergshamnen i høsten 2015
* MS «Storholmen 2»MS «Storholmen 2»
* MS «Zarah Leander»MS «Zarah Leander»

Referanser
----------

1. ↑  "Båtbussarna"
2. ↑  [  Arkivert 6. november 2018 hos Wayback Machine.. Båtbusstidar]

Eksterne lenker
---------------

* Karlstadsbuss Båtbuss Arkivert 23. oktober 2018 hos Wayback Machine.
Rådhuset i Jelenia Góra
**Jelenia Góra** (tysk *Hirschberg*, tsjekkisk *Jelení Hora*, tidligere *Hiršberk*) er en distriktsnivåby i det sørvestlige Polen.

Byen ligger nord i Jelenia Góra-dalen i det nederschlesiske voivodskap nær grensen mot Tsjekkia, og er omgitt av fjell og åser. I sør ligger Karkonosze med sine vintersportsteder. Innenfor kommunegrensen ligger kurstedet Cieplice Śląskie-Zdrój (tysk: *Bad Warmbrunn*) med varme svovelkilder. Elvene Bóbr og Kamienna møtes like nord for bykjernen.

Historie
--------

Byen skal ha blitt grunnlagt mellom 1108 og 1111 og ble utvidet av hertug Bolesław II av Legnica i 1241. Landsbyen ble by etter magdenburgsk rett i 1288. I 1526 kom byen under det habsburgske Østerrike som *Hirschberg*, og ble senere annektert sammen med Nedre Schlesien av Kongeriket Preussen under de schlesiske krigene. Byen ble del av det tyske riket etter samlingen av 1871, og var en av de største byene i provinsen Schlesien. Etter første verdenskrig ble byen del av provinsen Nedre Schlesien i 1919. Etter slutten av andre verdenskrig kom byen under polske myndigheter som følge av Potsdamkonferansen, og ble offisielt kjent under sitt polske navn *Jelenia Góra*. De gjenværende tyske innbyggerne ble utvist vestover og erstattet med polske nybyggere.

Vennskapsbyer
-------------

Bautzen, Cervia, Erftstadt, Heidelberg, Jablonec nad Nisou, Randers, Sievjerodonetsk, Tequila, Tyler, Valkeakoski, Vladimir

Fotnoter
--------

**Type numrering**
1. ↑  Betydning på både polsk, tysk og tsjekkisk: «Hjorteberg»

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 3. oktober 2022; filformat: JSON.

Eksterne lenker
---------------

* (pl) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Jelenia Góra – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Jelenia Góra – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Ernst Bryne Marstrander** (født 13. november 1908 i Harstad, død 4. januar 1943) var en norsk marineoffiser (kapteinløytnant).

Marstrander hadde gått Sjøkrigsskolen og Statens gymnastikkskole, da han tok admiralstabsutdannelse. Seinere fikk han ytterligere marineutdannelse i Sverige. Under krigshandlingene i Norge i 1940 tjenestegjorde han først ved Sjøforsvarsjefens staben i 2. Sjøforsvarsdistrikt (som strakte seg fra Jærens rev til Nordland fylke) i Bergen, seinere ved Sjøforsvarets overkommando i Tromsø. Han fulgte med kongen og regjeringa på krysseren «Devonshire» til London.

Han hadde så tjeneste på Island, før han ble tilknytta Forsvarets overkommando i London. Han deltok på en ekspedisjon til Norge med «Bodø», men omkom da skipet på tilbaketuren traff ei mine. I juni 1943 ble kapteinløytnant Marstrander *post mortem* tildelt Krigskorset for planlegging, deltakelse og ledelse av operasjonen med hvalbåten «Bodø».

Utmerkelse
----------

Marstrander var høyt dekorert: I tillegg til Krigskorset med sverd, ble han tildelt Krigsmedaljen, Deltagermedaljen, Haakon VIIs 70-årsmedalje og *Order of the British Empire.*

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Utmerkelser

|  |
| --- |
| Krigskorset med sverd |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Krigsmedaljen | Deltagermedaljen | Haakon VIIs 70-årsmedalje | Order of the British Empire |

 |

Referanser
----------

1. ↑   Krigsseilerregisteret, norsk krigsseileregister person-ID 584499, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Tim Greve: *Bergen i krig* (s. 16), J.W. Eide forlag 1978, ISBN 82-514-0132-1
3. ↑  *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*, s. 100–101.

Kilder
------

* *Våre falne 1939–1945*; utgitt av Den norske stat 1949–51

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Krigsseilerregisteret **·** Våre falne

 |

Portal: Andre verdenskrig
**Călărași** (/kə.lə'raʃʲ/) er administrasjonssted i fylket Călărași i Romania. Byen ligger sørøst i landet ved *Borcea*, en sidearm av Donau. Călărași ligger i regionen Valakia, ca 12 km fra grensen til Bulgaria og 125 km fra București.

Historie
--------

Călărași ble grunnlagt av fyrstene av Valakia som en hvilestasjon for hesteryttere (*călărași*) langs veien til Istanbul. Byen ble fylkeshovedstad i 1834.

Befolkning
----------

Byen har ca 74 000 innbyggere. Befolkningstallet synker med gjennomsnittlig ca 1,1 % i året. I 2007 var arbeidsledigheten ca 23,7 %, 18,4 % av befolkningen var under 15 år og 2,5 % over 75 år.

Klima
-----

Klimaet er kontinentalt med en årlig gjennomsnittlig temperatur på 11,3 °C. Den laveste noterte temperatur i byen er – 30 °C 9. januar 1938 og den høyeste 41,4 °C 10. august 1957.

Næringsliv
----------

Călărași har industri for produksjon av cellulose, glass, tekstiler, medisinsk utstyr og næringsmidler.

Severdigheter
-------------

Severdig i byens sentrum er tinghuset og rådhuset, enkelte gamle kirker og dessuten et kulturhus fra kommunisttiden. Byen ligger vakkert til langs Borcea med badestrender, dyrepark og botanisk hage.

* Donaus sidearm BorceaDonaus sidearm Borcea
* TinghusetTinghuset
* Monument over Burebista, konge av DakiaMonument over Burebista, konge av Dakia
* Vinterliv langs elvenVinterliv langs elven

Referanser
----------

1. ↑   *2021 Romanian census*, Romanias statistikkbyrå, Wikidata Q106566382,
2. ↑  «City history» **(engelsk)**. Byens internettside. Arkivert fra originalen 14. januar 2016. Besøkt 13. oktober 2015.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Călărași – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**James Wolfe** (født 2. januar 1727 i Westerham, Kent, England, død 13. september 1759 i  Québec, Ny-Frankrike) var en offiser (general) i den britisk hæren, kjent for opplæringsreformene sine, men mest kjent for seieren over franskmennene i Canada i Ny-Frankrike og opprettelsen av det britiske styret deretter. Han var sønn av en utmerket general og gikk inn i militærtjeneste i ung alder, og var tidlig i krig på kontinentet under den østerrikske arvefølgekrig. Han tjente i Flandern og Skottland, der han tok del i handlingene mot jakobineropprøret. Han gjorde det godt, men da freden kom i 1748 var han de neste åtte årene i garnisonstjeneste i Det skotske høylandet. 

Da sjuårskrigen brøt ut i 1756 ga det Wolfe nye muligheter for avansement. Han tok del i det mislykkede raidet mot Rochefort i 1757 ledet av William Pitt, som utpekte ham til nestkommanderende under erobringen av Louisbourg. Etter at denne operasjonen ble en suksess, ble han kommandant over en styrke som skulle seile opp St. Lawrence-elven for å ta  Québec. Etter ei lang beleiring slo Wolfe den fransk styrken under Montcalm og de britiske styrkene kunne ta byen. Wolfe ble drept i slaget av fransk geværild. 

Wolfe ble kjent etter han døde for erobringen av Quebec i 1759 og han ble et ikon for den britiske seieren i sjuårskrigen og områdene de tilegnet seg da.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/James-Wolfe, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   GeneaStar, GeneaStar person-ID wolfej[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id wolfe-james, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Joseph-Edmond Roy.*Histoire de la Seigneurie de Lauzon*, volume 2, Mercier et Cie, 1997 .
* Joy Carroll. *Wolfe et Montcalm : la véritable histoire de deux chefs ennemis*, Montréal : Éditions de l'Homme, 2006, 362 p. (ISBN 2-7619-2192-5)

Portal: Militærhistorie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Canadian Encyclopedia **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Izmajil** (ukrainsk Ізмаїл, russisk Измаил – *Izmail*, rumensk Ismail, tyrkisk İşmasıl eller Hacidar), er en by ved Donau i Odesa oblast i Ukraina. Antall innbyggere er omtrent 85 000, de fleste russere (43,7%), men også ukrainere (38%), bessarabiske bulgarere (10%) og moldavere (rumenere) (4,3%). 

Izmajil har det største havneanlegget ved Donau. Havna fungerer som et transportknutepunkt for handelen med varer mellom landene langs Donau og Tyrkia, Hellas, Iran, Russland, de baltiske statene og Skandinavia.

Historie
--------

*Erobringen av Izmajil* ble malt av Alexej Kiwschenko (1851–97) i 1877. Det viser byen under den niende russiske tyrkerkrigen i 1790
Byen ble bygd av genovesiske handelsmenn på 1200-tallet. Første gang byen ble nevnt, var det under navnet *Şmil*, oppkalt etter en tyrkisk grandvisier.

På midten av 1400-tallet tilhørte byen Moldavia, men i 1484 kom den under osmansk tyrkisk herredømme. I 1770, etter å ha blitt angrepet av Russland, ble byen forskanset så sterkt at sultanen uttalte den var en by som ikke kunne inntas av noen hær. Men russerne greide å innta byen i 1790 (under den russisk-tyrkiske krig (1787–1792)). Denne seieren ble temaet for Russlands første nasjonalsang, ром побе́ды, раздава́йся! Ved krigens slutt ble Izmail gitt tilbake til Det osmanske riket. Men russerne inntok byen en gang til, i 1809. Ved Bukaresttraktaten ble hele Bessarabia som Izmajil var en del av, overtatt av Russland. Da Russland tapte Krimkrigen, ble området gitt til Moldavia. Senere ble byen en del av Donaufyrstedømmene (Valakia og Moldavia). Da Donaufyrstedømmene ble forent med Transilvania i 1918, ble Izmajil en del av Romania. Byen var rumensk til 1940 da Sovjetunionen overtok. I 1941 ble Bessarabia igjen en del av Romania. Da den andre verdenskrigen sluttet, ble Izmajil igjen en del av Sovjetuniunen. Siden august 1991 er Izmajil en del av den uavhengige republikken Ukraina.

Referanser
----------

1. ↑   (på fr) *Wikipedia på fransk*, Wikidata Q8447,

Eksterne lenker
---------------

* (uk) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Izmail – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Ізмаїл – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Byer i Odesa oblast |
| --- |
| Administrativt senter: Odesa |
|  | Ananjiv **·** Artsyz **·** Balta **·** Berezivka **·** Bilhorod-Dnistrovskyj **·** Biljajivka **·** Bolhrad **·** Tsjornomorsk **·** Izmajil **·** Juzjne **·** Kilia **·** Kodyma **·** Kotovsk **·** Reni **·** Rozdilna **·** Tatarbunary **·** Teplodar **·** Vylkove | Ukrainas flagg |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Donji Milanovac** (serbisk: Доњи Милановац; «Nedre Milanovac») er en by i Majdanpek kommune i distriktet Bor øst i Serbia. Byen ligger ved Donaus høyre bredd, nær inngangen til Kazan-juvet i Jernporten. Utgravningsstedet Lepenski Vir med 9 000 år gamle arkeologiske funn ligger 10 kilometer nord for byen.

Historie
--------

Byen er fra det femtende århundret kjent som Poreč og den lå da på en øy i Donau med samme navn. Som følge av oversvømmelser ble byen flyttet i 1830 til Donaus høyre bredd. Samtidig fikk den navnet Milanovac etter Milan Obrenović II fyrste av Serbia fra 1839. Fra 1856 heter byen Donji (nedre) Milanovac etter at Gornji (øvre) Milanovac ble grunnlagt.

Byggingen av kraftverket i 1970 førte til at vannspeilet på Donau ble hevet og deler av byen måtte derfor også flyttes. Donau er ved Donji Milanovac ca. 2 kilometer bred og kalles på stedet Djerdapsjøen.

* Donau sett nordoverDonau sett nordover
* Donau ved Donji MilanovacDonau ved Donji Milanovac
* GågatenGågaten
* HotelletHotellet

Referanser
----------

1. ↑  «Donji Milanovac». Beautiful Serbia. 14. oktober 2015. Arkivert fra originalen 1. august 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Donji Milanovac – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Sigmaringen** er en by i den tyske delstaten Baden-Württemberg, Bezirk Tübingen, ved øvre løp av elven Donau i det sydvestlige Tyskland. Byen har 17 000 innbyggere (2007). Byen har høyskole og jernbanelinjer til blant annet Ulm og Tübingen.

Under urnegravkulturen i bronsealderen bodde det mennesker i bydelen Laiz, omkring 1000-500 f.Kr. Det finnes rike gravfunn fra den keltiske Hallstatt-perioden i tidlig jernalder. Her gikk det en trebro over Donau i Romertiden, på veien nordover til Bingen (Bingium). De eldste av byens maleriske og vakre borganlegg skriver seg fra det 11.århundre, da byen gradvis ble underlagt Hohenzollerne, som etter å ha tapt byen til huset Württemberg i 1325, igjen tok kontroll med byen fra 1540. Slottet Schloss Sigmaringen ble reist av hohenzollerne og er byens største praktbygg og landemerke.

I 1250 fikk Sigmaringen byprivilegier. Byen var på svenske hender 1632-33, under tredveårskrigen. I hele perioden 1576-1850 var byen hovedstad for fyrstedømmet Hohenzollern-Sigmaringen, og fra 1850 til Andre verdenskrig var byen sete for den prøyssiske administrasjon i området. Det prøyssiske Staatsarchiv Sigmaringen fra 1865 har dokumenter og arkiver fra store deler av Baden-Württemberg for lange perioder.

I oktober 1944, mens den franske, tysk-vennlige Vichy-regjeringen flyktet fra framrykkende allierte styrker, tok Vichy-regimet sete i Sigmaringen hvor de ble til frigjøringen av Tyskland i april 1945. Den franske marskalk Henri Philippe Petain og ministerpresident Pierre Laval opprettet de facto den franske hovedstad i byen i dette halvåret.

Medisineren og forskeren Theodor Bilharz og politikeren Lothar Späth er født i Sigmaringen.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑   (på de) *Tysklands kommuneregister (4. kvartal 2022)*, Statistisches Bundesamt, 12. januar 2023, Wikidata Q116783074,

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Sigmaringen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Jens Kobro Daae** (født 22. april 1811 i Fana, død 11. januar 1897) var en norsk prest. Han tok teologisk eksamen 1837, og ble kapellan hos faren i Fana samme år. Faren var den velstående presten Iver Munthe Daae (f. 1771) som var sogneprest i Lindås og senere i Fana. Moren var Edvardine Magdalene Fritzner (1781-1864). Halvbroren Ludvig Daae (1795-1865) var gift med Helene Fritzner (1790-1850), morens søster.

Den eldre broren Claus Daae var stiftsprost i Bergen og politiker. Jens Kobro Daae ble sogneprest i Haram på nyåret 1853, der var han også ordfører. Han flyttet til Bø i Telemark 1866 og gikk av i 1878. Han var gift med sitt søskenbarn Nicoline Friis Daae (f. 1820) datter av Christen Daae (sogneprest i Lindås), hans svoger var Ludvig Kristensen Daa. Johan Christopher Haar Daae var en annen av hans onkler.

Sønnen Anders Daae (1852-1924) var lege i Chicago, der fungerte han også som Aftenpostens korrespondent. Datteren Edvardine Magdalene Margrethe Daae (1841–1921) var gift med professor Frederik Wilhelm Bugge.

Referanser
----------

1. ↑  Lampe, Johan Fredrik (1895): Bergens Stifts Biskoper og Præster efter Reformationen: Biografiske Efterretninger. Kristiania: Cammermeyers Boghandel, s.292. (Daaes dødsdato ikke oppgitt av Lampe - levde muligens da Lampe samlet sine opplysninger.)
2. ↑  Brinchmann, Chr. Anders Daae, K.V. Hammer (1912): Hvem er hvem? Haandbok over samtidige norske mændt og kvinder. Kristiania: Aschehoug.
3. ↑

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
I J.R.R. Tolkiens fiktive univers Midgard var **Balin** en dverg av Durins folk. Han var sønn av Fundin, og eldre bror av Dwalin. Balin var født i 2763 i det tredje tideverv. Balin var en av de dvergene som reiste med Thorin Eikenskjold, Bilbo Lommelun og Gandalv i Hobbiten, som drar ut for å drepe dragen Smaug og gjeninnta *kongeriket under fjellet* altså Erebor.

Han var den andre dvergen som ankom huset til Bilbo i Hobbiten, og det var Dvalin som kom først. Balin hadde rød hette og kappe og spilte violin, som sin bror.
Blant dvergene i Thorins følge var Balin den nest eldste (etter Thorin), og derfor var det han som snakket for følget blant annet hos alvekongen Thranduil i Myrkskog.

Balin er beskrevet som følgets *alltid på vakt*-mann. Det er han som ser Bilbo komme løpende ved den Grønne drake, og det er han som ser bålet til Trollene, og det er han som først oppdager alvene i Myrkskog. Men han så ikke Bilbo, som er usynlig p.g.a. ringen, da han var utkikkspost for følget etter at de unnslapp fra orkene i Tåkefjellene. Etter denne hendelsen begynner Balin å få respekt for Bilbos evner. Han er den eneste dvergen som følger Bilbo et stykke på veien inn i gangen mot Smaug. Og av alle dvergene er han den eneste man vet om har besøkt Bilbo i Lommekroken etter eventyret.

I 2989 T.T. dro Balin fra Erebor og gikk inn i Moria sammen med Flói, Óin, Ori, Frár, Lóni, og Náli. Han ble drept av en av orkenes bueskyttere i Dimrenndalen i 2994 i T.T..

I Ringenes herre, Ringens brorskap, oppdager brorskapet Balins grav i Mazarbuls kammer.

Balins familietre
-----------------

```
              kong Náin II
                   |
             -------------
             |           |
       kong Dáin I     Borin
                         |
                       Frain
                         |    
               -----------------------
                |                  |
              Gróin             Fundin
                |                  |
                |                  |
      ----------------        -----------------
       |           |            |             |
       |           |            |             |
      Óin        Glóin        Balin         Dwalin
                   |
                   |
               Gimli *Alvevenn*
```

  

Portal: Litteratur
**Otto Christian Christophersen** (født 16. mars 1867 i Kristiania, død 30. august 1928 i Hønefoss) var prost i Ringerike prosti i 1926–1927.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Otto Christian Christophersen var sønn av sogneprest Carl Bertrand Christophersen (født 2. september 1830, død 30. januar 1889) og Johanne Ditlovna Hald (født 12. juli 1832, død 15. februar 1909). Faren var prest i Ådal, og der tilbragte han mange av sine ungdomsår. Han ble gift 3. november 1892 i Hval kirke i Ådal, med Ragna Lie (født 26. april 1870 i Hønefoss). Hun var datter av overrettssakfører Thorvald Lie (født 24. oktober 1836, død 12. oktober 1911) og Julie Rønnerud (født 28. desember 1840, død 23. oktober 1917).

### Prest

Christophersen ble student i 1885, cand.theol. i 1890 og tok praktikum i 1891. Han ble personellkapellan i Ullensvang i 1892 og bruksemissær ved brukene fra Hønefoss til Hen i 1894. Han ble deretter konstituert residerende kapellan i Norderhov i 1896 og tredjeprest i Norderhov i 1900. Han var sogneprest i Hønefoss kirke fra 1913 til han døde i 1928, der han ble den første sognepresten i det nyopprettede Hønefoss prestegjeld.

Han ble religionslærer ved Hønefoss middelskole i 1896-1913. Han var senere religionslærer ved gymnaset i Ringerike høyere skole i 1920-1922 og 1925-1928.

### Politiker

Christophersen var medlem av bystyret i Hønefoss, bl.a. 1914-1916. Han var også medlem av formannskapet, samt skolestyret i Hønefoss. Han var medlem i styrene i fattigpleien, Hønefoss barnehjem, Norderhov/Hønefoss barnehjem og Hønefoss gamlehjem.

I 1920 skrev Christophersen sitt testamente, hvor han skjenket 20 000 kroner til et legat hvor rentene skulle brukes til opphold i Tyskland, Frankrike eller England for ungdom fra Hønefoss by. Midler fra legatet skulle ikke tildeles noen før Christophersens enke Ragna døde. Den første tildelingen skjedde derfor først i 1947, til filologen Einar Gandrud. Senere tildelinger gikk bl.a. til zoologen Kåre Elgmork, kunstneren Per Christiansen og sangeren Per Vollestad. Legatet ble opphevet av Stiftelsestilsynet i 2008.

Kilder
------

* Norges geistlighet og andre teologiske kandidater i fast stilling i 1925, side 68-69
* Tverran, Frank: Otto Christian Christophersen (1867-1928), i Heftet Ringerike 2013 Arkivert 17. april 2017 hos Wayback Machine. side 14-15
* Lien, Ragnvald: Prost Christophersens skolelegat, i Heftet Ringerike 2009 Arkivert 17. april 2017 hos Wayback Machine. side 60-65
* Den høyere skolen i Hønefoss 1884-1984, side 69
* Hønefoss. Byens historie 1814-1914

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
***Folket i Bild/Kulturfront*** er et partipolitisk uavhengig svensk tidsskrift som gis ut av en forening med samme navn. Tidsskriftet har kommet ut jevnlig siden 1972, først som ukeavis, siden som månedsmagasin.

Tidsskriftet har som formål å fremme ytringsfriheten og trykkefriheten, fremme folkets kultur og støtte «de antiimperialistiske kreftene». Det befinner seg innenfor en klar venstreradikal politisk tradisjon, men har også enkelte mer konservative skribenter.

Tidsskriftets største scoop var da journalistene Jan Guillou og Peter Bratt i 1973 publiserte en artikkel som avslørte eksistensen av en hemmelig svensk etterretningsorganisasjon, Informationsbyrån, som hadde til oppgave å overvåke svenske venstreradikale, og som også bedrev spionasje rettet mot andre stater. Jan Guillou og Peter Bratt ble begge dømt til ett års fengsel for avsløringene.

Blant kjente skribenter for *Folket i Bild/Kulturfront* er Jan Myrdal, Jan Guillou, Peter Bratt, Erik Wijk, Gösta Hultén, Fredrik Virtanen, Peter Birro, Gun Kessle, Robert Aschberg, Margareta Zetterström, Crister Enander, Vilhelm Moberg og Ivar Lo-Johansson. 

Astrid Lindgren var medlem av foreningen.

Referanser
----------

1. ↑  Korsvold (19. november 2017). «- En eldre mann er det mest motbydelige man kan være for tiden». *Aftenposten* **(norsk)**. Besøkt 7. april 2018.
2. ↑  Ighanian (17. februar 2013). «Agent-kone graver i gammel spionsak: Mener Guillou var konspiratorisk». *VG* **(norsk)**. Besøkt 7. april 2018.
3. ↑  «Folket i Bild Arkivet: För en folkets kultur». Arkivert fra originalen 8. april 2018. Besøkt 7. april 2018.
4. ↑  Hummelgren (14. januar 2015). «Vad skulle Astrid ha gjort?». *Corren* **(svensk)**. Arkivert fra originalen 8. april 2018. Besøkt 7. april 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Folket i Bilds hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Frivillig.no** er en nasjonal oppslagstavle for frivillige oppdrag. Siden ble lansert 3. desember 2015. og driftes av Frivillighet Norge, med støtte fra Gjensidigestiftelsen, Sparebankstiftelsen DNB, Oslo Kommune, Kulturdepartementet og Helsedirektoratet. Per juni 2017[oppdater] brukes Frivillig.no av over 1000 foreninger som har mottatt over 14 000 henvendelser fra folk som ønsker å bli frivillige.

Frivillig.no er en del av en større kampanje for økt fellesskap og sosial støtte. Kampanjens målsetning er å fremme sosiale fellesskap, inkluderende møteplasser og senke terskelen for deltagelse i alle typer frivillige organisasjoner over hele landet. Kampanjen skal forebygge ensomhet ved å sørge for at folk enkelt kan finne noe de kan bidra med i en organisasjon. 

Frivillig.no deler årlig ut prisen Årets nykommer i frivilligheten. Prisen går til en person som har utmerket seg i en ny organisasjon i løpet av det siste året. Prisen deles ut i anledning FNs internasjonale dag for frivillighet og utdelingen av den nasjonale Frivillighetsprisen. I 2016 gikk prisen til Sang Bui for sin innsats som aktivitetsvenn i Nasjonalforeningen for folkehelsen og i 2017 gikk prisen til Frank Sandbye-Ruud fra Rubicon Norge.

Lignende nettsteder er vanlige i flere andre land, som Volontärbyrån i Sverige, frivilligjob i Danmark og Do-it i Storbritannia.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 27. juni 2017. Besøkt 23. juni 2017.
4. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 27. juni 2017. Besøkt 23. juni 2017.
5. ↑
6. ↑  «Kirkens SOS er tildelt Frivillighetsprisen» **(norsk)**. 5. desember 2017. Besøkt 12. januar 2018.
7. ↑
8. ↑
9. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 29. juni 2017. Besøkt 23. juni 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Frivillig.no på YouTube Rediger på Wikidata
«Visegrad» har flere betydninger.

**Visegrád** er en by nord for Budapest i Ungarn. Den tilhører Pest fylke, og ligger langs den delen av Donau som kalles Donaukneet. Det bor ikke mer en 1 500 mennesker i byen, men den er kjent for sin historie og er et populært mål for turister.

Historie
--------

Donaukneet
Visegrad er først nevnt i et dokument fra 1009. Etter mongolinvasjonen i 1241 der store deler av landet ble lagt i ruiner, ble Visegrad et enda viktigere sted historisk sett. På 1300-tallet ble det gjort til Ungarns hovedstad. Dette varte i ca. 100 år, før den på ny ble flyttet tilbake til Buda. Etter at muslimene invaderte Ungarn etter slaget ved Mohacs, ble byen mindre og mindre viktig.

Visegrad ga navnet til Visegrádgruppen etter et møte i 1991 mellom de landene som er medlemmer av gruppen. Den fikk bystatus i 2000.

Referanser
----------

1. ↑   (på hu, en) *Detailed Gazetteer of Hungary*, Ungarns sentrale statistikkontor, KSH-kode 28413, Wikidata Q88686710,

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Visegrád – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Visegrád – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |