recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Grønlandshavet grenser til Norskehavet.
**Grønlandshavet** er havområdet som ligger mellom Island, Jan Mayen, Svalbard og Grønland. I nord danner linja mellom nordspissen av Spitsbergen og nordspissen av Grønland grense mot Polhavet. Mot Norskehavet avgrenses Grønlandshavet av ei linje fra Sørkapp på Svalbard, over Jan Mayen til østspissen av Island. I sørvest danner linja fra nordvestspissen av Island til Kapp Nansen på Grønland (68°15'N) grense mot Atlanterhavet. I mange sammenhenger regnes Grønlandshavet som en del av Norskehavet. Grønlandshavet blir ofte definert som å være en del av Nordishavet, og andre ganger som en del av Atlanterhavet.

I nord danner Nansenryggen fra nordkysten av Svalbard til nordkysten av Grønland overgangen til Polhavet, mens Mohnryggen mellom Jan Mayen og sørspissen av Svalbard avgrenser Grønlandshavet mot Norskehavet. I de sentrale områdene har Grønlandshavet et dyp på ca. 3500 m. Utenfor kysten av Nordøst-Grønland har kontinentalsokkelen en bredde på opptil 200 km, mens kontinentalskråningen ned mot dyphavsbassenget befinner seg nær land utafor Spitsbergen.

Referanser
----------

1. 1 2  «Greenland Sea | Map, Ice, Location, & Facts | Britannica». *www.britannica.com* **(engelsk)**. 26. oktober 2023. Besøkt 9. desember 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Greenland Sea – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** BNE **·** GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |
Beliggenheten til Kapp Tsjeljuskin nord på Tajmyrhalvøya.
**Kapp Tsjeljuskin** (russisk мыс Челюскина eller *mys Tsjeljuskina*) er det nordligste punktet på det eurasiatiske kontinentet og ligger 1 370 km fra Nordpolen og ytterst på Tajmyrhalvøya, sør for øygruppa Severnaja Zemlja i Krasnojarsk kraj i Russland. Det ble først kalt *Kapp Aust-nord*, men fikk nytt navn i 1842 til ære for Semjon Tsjeljuskin som omtalte området etter en ekspedisjon i mai 1742.

Historie
--------

I 1919 seilte Roald Amundsen med «Maud» forbi Kapp Tsjeljuskin og lot to menn, Peter Tessem og Paul Knutsen, bli igjen etter at ekspedisjonen hadde overvintret der. «Maud» fortsatte østover Laptevhavet og mennene ble bedt om å vente her til Karahavet frøs til og så bruke kjelke sørvestover mot Dikson med brev fra Amundsen. De to mennene forsvant derimot uten spor og ble aldri funnet igjen. I 1922 ba den norske regjeringen en sovjetisk ekspedisjonen ledet av Nikifor Begitsjev om å lete etter spor etter Peter Tessem og Paul Knutsen, men intet ble funnet som kunne forklare deres skjebne. 

I 1922 fant Begitsjev og Urvantsev postpakkene, et kompass og teodolitt ni mil fra Dikson. Noe nærmere Dikson fant de norske ski merket «Hagen & Co Christiania». Bare tre kilometer fra telegrafstasjonen i Dikson fant de et lik med en giftering i beltet merket «Din Pauline» og man antok at liket var Tessem. Senere ble det reist tvil om liket i stedet kunne være Knutsen.

En værstasjon og en hydrologisk forskningsbase kalt Polarstasjonen Kapp Tsjeljuskin ble bygd i 1932 og bestyrt av Ivan Papanin. Stasjonen fikk navnet «E.K. Fjodorov Hydrometeorologiske Observatorium» i 1983.

På neset ligger den nordligeste flystripen i Eurasia.

Referanser
----------

1. ↑  Dag og Tid, 19. september 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Chelyuskin Cape – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Ekspedisjon fra 1600-tallet[*død lenke*]
* Russisk-sovjetiske polarstasjoner og deres rolle for utforskingen av Nordishavet
* Drivende stasjoner rundt Nordpolen (1930-1980-åra)


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
Typisk landskap i Hravtsko Zagorje
Trakošćan slott ble bygget på 1200-tallet
Zagorje-landskap med borgen Veliki Tabor
**Hrvatsko Zagorje** («Kroatisk Zagorje»; *zagorje* betyr «bak åsene») er en region og historiske landskap i det nordlige Kroatia, tradisjonelt adskilt fra landets hovedstad Zagreb av Medvednica-fjellet. Det omfatter hele området nord for Medvednica opp til Slovenia i nord og vest, og opp til regionene Međimurje og Podravina i nord og øst. Området er administrativt delt mellom Krapina-Zagorje fylke og den vestlige og sentrale delen av Varaždin fylke. Befolkningen i Zagorje kan anslås å overstige 300 000 innbyggere.

I Kroatia blir området vanligvis bare referert til som *Zagorje* (med hensyn til Medvednica).

Sentrene i Hrvatsko Zagorje er Varaždin og Krapina. Regionen, og Krapina spesielt, blir ofte omtalt som senter for den kajkaviske dialekten av det kroatiske språket. Festivalen for kajkavisk kultur (*Festival kajkavske popevke*) finner sted hvert år i Krapina.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen mangler oppslag i Wikidata*
Kart over Øst-Sibir-havet
**Øst-Sibir-havet** (russisk: Восто́чно-Сиби́рское мо́ре) er havområdet utafor kysten av Øst-Sibir, mellom Nysibirøyene og Vrangeløya. Øst-Sibir-havet regnes som et randhav til Polhavet.

Øst-Sibir-havet er et grunt sokkelhav med største dyp 155 m. 70 % av havet er grunnere enn 50 m. Kystene er lave, med noe mer fjell i øst. Gjennomsnittlig lufttemperatur er omkring 0°C om sommeren og ned mot -30°C om vinteren. Største havn er Pevek.

Havet har drivis året igjennom, men er seilbart om sommeren. Allerede på 1600-tallet kryssa russiske sjøfarere havet. I 1648 seilte Semjon Dezjnjov og Fedot Aleksejev kysten fra munningen av Kolyma til Beringstredet.

Se også
-------

* Nordøstpassasjen
* Nordlige sjørute

Referanser
----------

1. 1 2 3  «East Siberian Sea | Frozen Tundra, Wildlife & Fisheries | Britannica». *www.britannica.com* **(engelsk)**. Besøkt 9. desember 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) East Siberian Sea – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
***Systaltocerus*** er en slekt av soppsnutebiller som lever av sopp som vokser på død ved.

Utseende
--------

En middelsstor (7-8 millimeter), avlang soppsnutebille med et nokså oppsiktsvekkende utseende. Hodet er ganske stort, med en lang, timeglass-formet snute (i alle fall hos hannen), oransjerødt bortsett fra fasettøynene, som sitter nær bakkanten. Antennene er svarte, omtrent så lange som kroppen, ytterst med en smal, spoleformet klubbe. Pronotum er rektangulært sett ovenfra, bredere enn langt, matt svart med en lysgrå midtstripe og kommaformede, lysgrå flekker ved bakhjørnene. Dekkvingene er knapt så brede som hode og pronotum, nokså jevnbrede, mattsvarte med omfattende, lysgrå tegninger, sømmen er rød i den bakre halvdelen. Beina er forholdsvis lange, ensfarget svarte. Hunnen har en kortere, jevnbred snute og kortere antenner, men er farget som hannen.

Levevis
-------

Både larvene og de voksne billene ernærer seg for det meste av sopp, særlig sopp som vokser på død ved. De kan finnes både i svært hard og ganske morken ved, også under barken på døde trær, gjerne på kvister og smågreiner. Noen få arter lever på levende planter. Noen få arter er rovdyr, og noen lever på lav og frø. Denne arten lever i regnskog.

Utbredelse
----------

Arten er vidt utbredt i det nordlige Sør-Amerika og er kjent fra Fransk Guyana, Ecuador, Peru, Brasil og Bolivia .

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien **soppsnutebiller, Anthribidae** Billberg, 1820
					- Underfamilien soppsnutebiller, Anthribinae Billberg, 1820 – ca. 2650 arter
						* Stammen **Gymnognathini** Valentine, 1960
							+ Slekten ***Systaltocerus*** Labram & Imhoff, 1840
								- *Systaltocerus platyrhinus* Labram & Imhoff, 1840

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 11. september 2020. Besøkt 11. september 2020.
2. ↑  Jose Ricardo Miras Mermudes (2002) *Systaltocerus platyrhinus* Labram & Imhoff, 1840: redescrições e considerações sobre a sinonímia com *Homalorhamphus vestitus* Haedo Rossi & Viana, 1957 (Coleoptera, Anthribidae, Anthribinae).
*Revista Brasileira de Entomologia* 46(4): 579-590. DOI: 10.1590/S0085-56262002000400013

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Nylig avdød:** Artikkelen handler om en person som døde nylig. Slike biografier kan bli hyppig endret og oppdatert. Les som vanlig Wikipedia med kritisk sans.

**Emiko Miyamoto** (1937–2023) var en japansk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker i 1964 i Tokyo.

Miyamoto ble olympisk mester i volleyball under Sommer-OL 1964 i Tokyo. Hun var med på det japanske laget som vant volleyballturneringen for damer foran Sovjetunionen og Polen. Det ble spilt en enkeltserie med seks lag. Japan vant alle sine fem kamper i turneringen.[]

OL-medaljer
-----------

* 1964 Japans flagg Tokyo - Gull **Gull** i volleyball damer Japans flagg Japan

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5   Olympedia[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   (på en) *Olympedia*, 2006, Wikidata Q95606922,

Eksterne lenker
---------------

* (en) Emiko Miyamoto – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Emiko Miyamoto – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | WikiTree
 |
Vestby kirke
**Vestby prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Follo prosti i Borg bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Vestby kommune i Akershus fylke, og hovedkirken var Vestby kirke.

Vestby prestegjeld og dets sogn er nå en del av Vestby kirkelige fellesråd underlagt Søndre Follo prosti.

Historikk
---------

*Vestbjár sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Den eldste kjente kirken på stedet, *Vestbýjar Maria kirkja*, ble oppført okmring år 1200. Det var en romansk langkirke i stein som lå like vest for den nåværende kirken. Mariakirken hadde rektangulært skip og rett avsluttet kor med vegger som var hvitkalket utvendig og innvendig, samt et tømret våpenhus. Kirken ble revet i 1885 og ny kirke oppført.

Middelalderkirken er omtalt i Biskop Eysteins jordebok fra 1397 som *Vestbjár kirkja*.

Vestby prestegjeld antas å gå tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden. I middelalderen omtales tre kirker i prestegjeldet:

* Vestby
* Såner
* Garder

Senest rundt reformasjonen ble Vestby hovedkirke, og i Povel Huitfeldts Stiftsbok fra 1574-77 omtales følgende kirker i *Wessby Sogenn*:

* Wessby Hoffuidt Kiercke
* Gaarder Annex
* Sonne Annex

Prestegjeldet er oppført i Skattematrikkelen 1647 som *Wesbye præstegield* i Folloug fougderie.

Vestby prestegjeld dannet grunnlaget for Vestby formannskapsdistrikt opprettet i 1837.

Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket.

Menigheter
----------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende menigheter:

* Vestby
* Såner
* Garder
* Hvitsten

Referanser
----------

1. ↑  Rygh, O. (Oluf) (1898). *Norske Gaardnavne*. Kristiania: Fabritius. s. 1.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 12.
3. ↑  Vestby kirke
4. ↑  Hole, Ivar (1950). *Hosanger kyrkje og Hosanger prestegjeld gjennom 200 år*. s. 18-19.
5. ↑  Christie, Sigrid (1969). *Norges kirker*. Land og kirke. s. 1.
6. ↑  *Kommune- og fylkesinndelingen i et Norge i forandring*. no#: Statens forvaltningstjeneste, Seksjon Statens trykking. 1992. s. 364-70. ISBN 8258302612.
7. ↑  Endringer i gravferdsloven og kirkeloven - Rundskriv 20.12.2011. regjeringen.no
8. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
**Nylig avdød:** Artikkelen handler om en person som døde nylig. Slike biografier kan bli hyppig endret og oppdatert. Les som vanlig Wikipedia med kritisk sans.

**Marija Pisareva** (russisk: Мария Писарева; 1934–2023) var en sovjetisk friidrettsutøver som deltok i De olympiske leker i 1956 i Melbourne.

Pisareva vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under Sommer-OL i 1956 i Melbourne. Hun kom på delt andreplass i høydehoppkonkurransen for damer med et hopp på 1,67 meter, samme høyde som Thelma Hopkins fra Storbritannia, men ni centimeter lavere enn amerikanske Mildred McDaniel som ble olympisk mester med ny verdensrekord 1,76 meter.

OL-medaljer
-----------

* 1956 Australias flagg Melbourne - Sølv Sølv i friidrett, høydehopp damer Sovjetunionens flagg Sovjetunionen

Referanser
----------

1. ↑   rusathletics.info[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Marija Pisareva – Olympedia Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Store Slavesjø** er en innsjø i den sørlige delen av Nordvestterritoriene i Canada. Den er Nord-Amerikas dypeste innsjø med en maksimal dybde på 614 meter og verdens niende største innsjø. Den er 480 km lang og 19 til 109 km bred. Den har et areal på 27 200 km². Den har et vannvolum på 2 090 km³. Innsjøen ble oppkalt etter indianerstammen Slavey, og har ingenting å gjøre med slaveri. Byer ved innsjøen: Yellowknife, Fort Providence, Hay River og Fort Resolution. Den eneste bosetningen i den østlige armen er Lutselk'e, et tettsted med rundt 350 innbyggere, hovedsakelig Chipewyan-innfødte av Dene-nasjonen.

Historie
--------

De første som bosatte seg ved sjøen var innfødte folk, som blant annet opprettet bosetningen Dettah som fremdeles eksisterer.

Den britiske pelshandleren Samuel Hearne utforsket området i 1771 og krysset den tilfrosne innsjøen, som han opprinnelig kalte Lake Athapuscow (etter en fransktalendes feilaktige uttale av Athabaska).

På 1930-tallet ble det oppdaget gull i området, noe som førte til grunnleggingen av byen Yellowknife, som skulle bli Nordvestterritorienes hovedstad.

I 1967 ble det bygget en helårsvei rundt sjøen, opprinnelig en forlengelse av Mackenzie Highway, men som nå er kjent som Yellowknife Highway eller Highway 3.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Lakepedia.com: *Great Slave Lake*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Great Slave Lake – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Great Slave Lake – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Mackenzies nedbørfelt med Store Slavesjøs beliggenhet i det vestlige Canada
Den østlige armen av Store Slavesjø.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Canadian Encyclopedia **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** GeoNames
 |
**Ren Mat** er et mat- og livsstilsmagasin, nettsted og podcast som utgis av den ideelle organisasjonen Økologisk Norge. Papirmagasinet gis ut fire ganger i året, og utkom i sin nåværende form første gang i 2012. Det distribueres medlemmer av Økologisk Norge, per abonnement, og fra 2019 også i løssalg.

Ren Mat omtaler økologisk mat og landbruk generelt, men også som et helse- og ernæringsmessig fenomen. Det beskriver hvilke økologiske produkter som finnes på markedet, hvordan de fremstilles og hvordan de konkret kan anvendes, gjennom utvikling av oppskrifter og menyer. Ren Mat omtaler også forskning og aktuelle samfunnsspørsmål innenfor økologisk mat og landbruk spesielt, men også innenfor bærekraft, miljø og klima.

Bladets stab holder til i Oslo og består (2021) av en redaktør, en journalist og en administrasjonsrådgiver. Redaktør siden 2018 er Kjersti Skar Staarvik.

Magasinet er medlem av Fagpressen. Ren Mats daværende redaktør Marte Ulltveit-Moe og frilanser Tarjei Leer-Salvesen mottok i 2008 Fagpressens journalistpris for artikkelen "Hotellkongen holder ikke ord".

### Bakgrunn

Ren Mat ble startet i 2003 av Jordvett-redaksjonen i Bergen. Jordvett var den norske øko-avisa som ble utgitt av organisasjonen Oikos (som senere skiftet navn til Økologisk Norge). Jordvett het tidligere Jordsøkjarsambandet, og før det "Alternativt Jordbruk".

Redaktører
----------

2003 - 2004: Henrik A Berg

2004 - 2010: Marte Rostvåg Ulltveit-Moe

2011: Marit Grinaker Wright

2012 - 2018: Wanda Widerøe

2018 - Kjersti Skar Staarvik

Referanser
----------

1. ↑  «Utsalgssteder». *www.renmat.no*. Arkivert fra originalen 7. desember 2015. Besøkt 6. januar 2016.
2. ↑  «Om Ren Mat». *www.renmat.no*. Arkivert fra originalen 7. desember 2015. Besøkt 6. januar 2016.
3. ↑  «Fagpressekatalogen». *Fagpressen*. Besøkt 26. november 2023.
4. ↑  Leer-Salvesen, Tarjei (februar 2007). «Hotellkongen holder ikke ord». *Ren Mat*. s. 6-7. «Clarion Royal Christiania skulle være hotellkonge Petter Stordalens økologiske utstillingsvindu. Ren Mats restaurant-anmeldere er grundig skuffet, og antagelig bryter Stordalen markedsføringsloven.»
5. ↑  Wright, Marit Grinaker (august 2008). «Journalistpris». *Ren Mat*. s. 10. «Ren Mat vant Fagpressens journalistpris for 2007, og fikk i tillegg hederlig omtale under utdeling av Årets Fagblad.»
6. ↑  arkivfoto, Tekst Emil Mohr Foto Minna Wetlesen /. «Historien om økologisk landbruk i Norge». *REN MAT*. Besøkt 24. november 2023.

Eksterne lenker
---------------

* renmat.no
* Oikos nettsider Arkivert 22. juli 2005 hos Wayback Machine.
**Slave** er ei elv i provinsen Alberta og Nordvestterritoriene i Canada. Den renner fra Athabascasjøen og munner ut i Store Slavesjø. Den er 434 km lang, men med tillegg av tilførselselven Peace på 1 923 km er elveføret 2 357 km langt. Det har et nedbørfelt på 616 400 km².

Elvenavnet antas å komme fra det athabaskiske «Deh Gah Got'ine», som er navnet på slavey-gruppen av dene-urbefolkningen og har ingenting å gjøre med slaveri.

Slave har sitt utspring i Peace-Athabascadeltaet ved Athabascasjøen, hvor elvene Peace og Athabasca møtes. Elva renner derfra nordover inn i Nordvestterritoriene og munner ut i Store Slavesjø nord for Fort Resolution. Fra Store Slavesjø renner elva Mackenzie videre til Beauforthavet.

Slave og strykene ved Fort Smith er blant de beste områdene for elvepadling i verden. Det er fire strykstrekninger: Pelican Rapids, Rapids of the Drowned (*De druknedes stryk*), Mountain Portage Rapids, og Cassette rapids. Strykene spenner fra lette i klasse I, til ufarbare stryk i klasse VI, hvor flere padlere har omkommet. 

Elva er hjemsted for den nordligste kolonien av amerikapelikan i Nord-Amerika. Pelikanene hekker på mange av øyene i Mountain Portage Rapids. Øyene er et fuglereservat, og er stengt for menneskelig trafikk fra 15. april til 15. september, ettersom kan forlate reirene sine i stort omfang hvis de blir forstyrret.

Referanser
----------

1. ↑  Rivers Arkivert 4. april 2007 hos Wayback Machine. i Atlas of Canada. Besøkt 7. november 2008
2. ↑  Slave River. (2006) i Encyclopædia Britannica. Besøkt 7. november 2008

Eksterne lenker
---------------

* (en) Slave River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Mur** (tysk) eller **Mura** (slovensk, kroatisk og ungarsk; prekmurisk *Müra* eller *Möra*) er en elv i Sentral-Europa, og en sideelv til Drava, som igjen renner ut i Donau. Den har sin kilde i den østerrikske nasjonalparken Hohe Tauern, 1898 m over havet, og har en total lengde på ca. 464 km, der 326 km er i Østerrike, 95 km i Slovenia, og resten utgjør grensen mellom Ungarn og Kroatia.

Den største byen ved elven er Graz i Østerrike, hvorfra elven flyter sydover mot Slovenia, hvor den dreier østover og utgjør grensen mellom de to land til den passerer Bad Radkersburg på østerriksk side (nord) og Gorna Radkona på slovensk side (syd). Herfra flyter elven sydøstover til Kroatia hvor den utgjør grensen mellom de to land til trerikspunktet med Ungarn ved Muraszemenye. Herfra til samløpet med Drava ved Legrad danner den grensen mellom Ungarn (nord/øst) og Kroatia (syd/vest).

Mur har gitt navn til et område i Slovenia kalt Prekmurje («Trans-Mur-land») og ett område i Kroatia benevnt Međimurje («mellom-Mur-land»). I dette området kan en ennå benytte kabelferge som transportmiddel. 

I vestlige (eller øvre) deler av Medjimurje flommer Mur relativt ofte over og renner sakte mot nord, til venstre for seg selv. Her finner man de største skogene langs elven, *Murščak*, som ligger mellom Domašinec og Donji Hrašćan, (*hrast* er eik på kroatisk).

Siden 300-tallet har det vært flytende møller drevet av strømmen i elven. Den eldgamle teknologien ble senere tatt opp av slaverne og siden av ungarerne. På 1920- og 1930-tallet var mange av disse møllene fremdeles i drift langs elva, og minst en gammel mølle – *Babičev mlin* nær Veržej i Slovenia – er fortsatt i drift i dag. 

Elven munner ut nær i Drava nær Legrad i Koprivnica-Križevci i Kroatia.

Mur er kjent for å inneholde små mengder gull, men ikke nok til at det kan utnyttes i dag. I eldre dager ble det derimot lett mye etter gull i elva, og organisert leting etter gull startet i 1772.

Referanser
----------

1. ↑  Schilcher, Landesentwicklung-Land Steiermark, Christine. «Digitaler Atlas der Steiermark». *www.landesentwicklung.steiermark.at* **(tysk)**. Besøkt 25. april 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mur River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Mur – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** GeoNames
 |
Kart som viser Storsjöns plassering i Sverige.
**Storsjön** er Sveriges femte største innsjø, med et areal på 464 km². Innsjøen ligger i Jämtlands län, i kommunene Östersund, Berg, Krokom og Åre. På den østlige bredden av Storsjöen ligger byen Östersund, og Frösön er den største øya i innsjøen.

Geologisk ligger Storsjön helt i den østre utkanten av de nordiske Kaledonidene, og tilhører nedre skyvedekke fra den Kaledonske fjellkjedefolding for 400 millioner år siden. Berggrunnen består av leirskifer og kalkstein fra midtre og øverste ordovicium. Helt i øst starter det svekofinniske grunnfjellet. På sørbredden av Storsjöen er det et mindre meteorittkrater som i dag preges av leirskifer- og breksjebergarter.

Trafikverket Färjerederiet driver to gratis ferjeruter på Storsjön, en mellom Norderön og Håkansta og en mellom Isön og Norderön. Om vinteren brøytes det vei på isen som erstatning for ferjene.

Storsjön er Östersunds drikkevannskilde. I november 2010 ble tusenvis av mennesker i Östersund rammet av magesyke med diaré. Det viste seg å skyldes parasitten *Cryptosporidium* som hadde kommet med drikkevannet fra Storsjön.

Det er ingen restriksjoner på fisket i Storsjön, men i vassdrag som munner ut her, er det kun tillatt med håv og håndredskap.

Se også
-------

* Slaget på Storsjöns is
* Liste over innsjøer i Skandinavia

Referanser
----------

1. ↑  *Berggrunnskart over Norge* - NGU, 2006.
2. 1 2  Östersund Turist & Kongress[*død lenke*].
3. 1 2  «"Storsjöns rena vatten en myt"». Länstidningen. 1. desember 2010. Arkivert fra originalen 3. desember 2010. Besøkt 2. desember 2010.
4. 1 2  «Flere tusen slått ut av diaré». NRK. 1. desember 2010. Besøkt 2. desember 2010.
5. ↑  Sandström, A. Asp, A. Bergek, S. Johansson, M. Petersson, E. & H. Ragnarsson Stabo† (2016). «Fiskefredning i sjöar. I vilken mån används fredningsområden för fiske i Sveriges 205 största sjöar?» (PDF). *Aqua reports*. Drottningholm Lysekil Öregrund: Institutionen för akvatiska resurser, Sveriges lantbruksuniversitet. 12: 15. Arkivert fra originalen (PDF) 20. mai 2018. Besøkt 20. desember 2018.

Utsikt over Storsjön med Åreskutan i bakgrunnen.
Portal: Sverige


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GeoNames **·** VISS
 |
**Indigirka** (russisk: Индиги́рка) er ei elv i Republikken Sakha i Russland. Den er 1 726 kilometer lang og har et nedbørfelt på 360 000 km². Den munner ut i Østsibirhavet.

Elva fryser over i oktober og er islagt til mai-juni. Indigirka er meget rik på mange forskjellige sorter fisk. Viktigste elvehavner er Khonuu, Druzjina, Tsjokurdakh, Tabor. Det foregår leting etter og utvinning av gull i Indigirkabekkenet.

Historie
--------

Den isolerte landsbyen Russkoje Ustje, som ligger nær Indigirkas munning i Nordishavet, er kjent for den unike tradisjonelle kulturen til de russiske innbyggerne, hvis forfedre kom til stedet for flere århundre siden.[]

I 1892-1894 utførte Baron Eduard Von Toll geologiske undersøkelser i Indigirkas bekken (og også andre elver i Russlands østre deler) på vegne av Det russiske vitenskapsakademi. I løpet av et år og to dager dekket ekspedisjonen 25 000 km.[]

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Река ИНДИГИРКА». *Russlands statlige vannregister* **(russisk)**. Besøkt 26. januar 2016.
2. ↑  «Индигирка». *Store sovjetiske encyklopedi* **(russisk)**. Besøkt 26. januar 2016.

Indigirka ved Ust-Nera

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** GeoNames **·** GeoNames
 |
*«Tara» har flere betydninger*

Đurđevića Tara-broen over Tara.
**Tara**  (serbisk: Ријека Тара / Rijeka Tara) er den lengste elven i Montenegro. Elven dannes der elvene Ospanica og Veruša renner sammen i De dinariske Alper og renner 146 km nordover til den renner sammen med Piva ved grensen til Bosnia-Hercegovina. Disse elvene danner igjen Drina. Tara er grenseelv mot Bosnia-Hercegovina i nedre løp.

Tara har gravd ut Tarakløften, den dypeste kløften i Montenegro og Europa med en lengde på 78 km og et dyp på 1 300 meter på det meste. Kløften er vernet som et verdensarvsted av UNESCO og er en del av Durmitor nasjonalpark.

I Tara finnes et rikt dyreliv, og blant annet ørret, hvitfinnet steinulke *(Cottus gobio)*, harr *(Thymallus thymallus)*, og donaulaks *(Hucho hucho)*.

De bosniske og montenegrinske styresmaktene hadde planer om å bygge en demning i Tarakløften i forbindelse med reguleringen av et vannkraftverk i Drina, men planene ble skrinlagte i april 2005 etter sterke protester. I september 2006 ble det derimot signert en avtale mellom det slovenske selskapet Petrol og det montenegrinske selskapet Montenegro-Bonus om å bygge et annet vannkraftverk, til tross for alle forsøkene på å verne kløften. 

Tara er en populær elv for rafting, særlig i området gjennom Tarakløften.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Statistički godišnjak Crne Gore 2017 – Geografski pregled *monstat.org*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tara River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Gjerdrum kirke
**Gjerdrum prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Øvre Romerike prosti i Borg bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Gjerdrum kommune i Akershus fylke, og hovedkirken var Gjerdrum kirke.

Gjerdrum prestegjeld og dets sogn er nå en del av Gjerdrum kirkelige fellesråd underlagt Øvre Romerike prosti.

Historikk
---------

Ved Torshov like nord for Gjerdrum kirke finnes en rekke gravhauger fra jernalderen, og det kan ha vært et gudehov i dette området. *Enkelte historikere [[..]] har fremsat den mening, at Gaardene i Gjerdrum er saa gamle, at de [[..]] kan skrive sig fra kong Davids tid*.

*Gerðarinar sókn* (norrønt), antas å ha sin opprinnelse fra kristningen av landet. Den første kjente Gjerdrum kirke, trekirken *Gjarðarini Petri & Pauli kirkja*, var i middelalderen viet til St. Peter og St. Paulus. Kirken er første gang omtalt i et brev fra 1340, mens tidligere kirkehistorie forblir ukjent. Gjerdrum ble i senmiddelalderen omtalt som *Gjardarheim*.

Middelalderkirken er omtalt i Biskop Eysteins jordebok fra 1397 som *Gœrdinœr kirkja*.

Gjerdrum prestegjeld antas å gå tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden. I middelalderen omtales to kirker i prestegjeldet:

* Gjerdrum
* Heni

Senest rundt reformasjonen ble Gjerdrum hovedkirke, med Heni tillagt som annekskirke. Det er oppført i Skattematrikkelen 1647 som *Gierdrum sougen* i Offuer Rommeriegis fougderie.

Gjerdrum prestegjeld dannet grunnlaget for Gjerdrum formannskapsdistrikt opprettet i 1837.

Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket.

Menigheter
----------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende menigheter:

* Gjerdrum
* Heni

Referanser
----------

1. ↑  Sæter, Ivar (1915). *Gjerdrum : jubilæumsskrift 1914*. Kristiania: Arnesens Bok- & Akcidenstrykkeri. s. 4.
2. ↑  Rygh, O. (Oluf) (1898). *Norske Gaardnavne*. Kristiania: Fabritius. s. 295.
3. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 14.
4. ↑  Gjerdrum kirke, norske-kirker.net
5. ↑  *Diplomatarium Norvegicum*. Christiania: P. T. Mallings Forlagshandel. 1861. s. 871.
6. ↑  Hole, Ivar (1950). *Hosanger kyrkje og Hosanger prestegjeld gjennom 200 år*. s. 18-19.
7. ↑  Christie, Sigrid (1969). *Norges kirker*. Land og kirke. s. 200.
8. ↑  *Kommune- og fylkesinndelingen i et Norge i forandring*. no#: Statens forvaltningstjeneste, Seksjon Statens trykking. 1992. s. 364-70. ISBN 8258302612.
9. ↑  Endringer i gravferdsloven og kirkeloven - Rundskriv 20.12.2011. regjeringen.no
10. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
**Rune Nylund Larsen** (født 8. juni 1970 i Stokke i Vestfold) er en norsk fotograf og fagbokforfatter, bosatt i Søndeled i Risør kommune. Han er mest kjent som marinefotograf, og han har også drevet bokforlaget *Fryd forlag*.

Nylund Larsen har illustrert og utgitt en rekke lokale bøker, blant annet en serie om de sørlandske byer. I 2011 ga han ut boka *Over Oslo*, ei bok som viser Oslo sett fra fugleperspektiv fra mer enn 200 timer i helikopter, og som gir et bilde av hvordan Oslo så ut på dette tidspunktet. I 2006 utga han en boka *Fyrtårn – kystens katedraler*, ei bok med fotografier av 45 fyrtårn lang norskekysten. Fotografiene av fyrtårnene førte ham også til Frankrike i 2012, der han deltok på en utstilling i Brest med av 17 av sine fyrtårnbilder. Under en åpningstale til en separatutstilling med Nylund Larsens fotografier, sier ordfører Per Kr. Lunden om ham:

> I Runes motiver ligger en overordnet respekt og beundring for kystkulturens storhet og viktige betydning for landet vårt. På fine sommerdager oppfattes ofte kysten som ren idyll, i alle fall her sør. Men Rune gir oss, ofte ved hjelp av detaljer, innsikt i et større drama. Et storseil kan gi oss tanker om hjemlengsel, eventyrlyst og rikdom. En rusten mutter på et værhardt fyrtårn sier noe om et fast punkt i en kamp på liv og død. Og et slitent skrog forteller om hardt arbeid og kamp for føda. Alt dette er en svært viktig del av vår historie og det er viktig at norske fotografer formidler denne historien.
> 
> 
> 
> Ordfører Per Kr. Lunden under Risør Trebåtfestival i 2012
> 
> 

I februar 2013 ble det vist en stor utstilling med Rune Nylund Larsen og Ketil Olav Sands fotokunst i Risør kunstpark. Nylund Larsen var festivalutstiller under Risør Trebåtfestival i 2012, der temaet for utstillingen var «seil». Han har utsmykket møterommene til Fiskeri- og kystdepartementet og laget en stor permanent utstilling for Kystverkets etatsmuseum. Rune Nylund Larsen er også initiativtaker til Risør internasjonale fotofestival, hvor han har vært daglig leder.

I 2011 mottok Rune Nylund Larsen stipend fra Det faglitterære fond.

Referanser
----------

1. ↑  Ingrid Anthonsen: «Det skjuler seg mye i Aust-Agders dype skoger» i *Fædrelandsvennen,* 24. november 2010, s. 14
2. ↑  Christina Tveit: «Høster lovord om Oslo-bok» i *Aust Agder Blad,* 19. november 2011
3. ↑  Christina Tveit: «Fyller parken med foto» i *Aust Agder Blad*, 24. januar 2013
4. ↑  «Maritim fotokunst», i *Aust Agder Blad*, 15. februar 2012.
5. ↑  Anne Kathrine Tveide: «Foto-scoop» i *Aust Agder Blad*, 3. mai 2009
6. ↑  Anette Os: «55 millioner til sakprosa» i *Fædrelandsvennen*, 9. mars 2011, s. 13

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Trenger oppdatering:** Denne sportsartikkelen er ikke oppdatert med ny informasjon. Du kan hjelpe Wikipedia ved å oppdatere den.  

**Zbigniew Zakrzewski** (født 26. januar 1981 i Poznań i Polen) er en polsk fotballspiller som for øyeblikket spiller som angriper for den sveitsiske klubben FC Thun.

Zakrzewski fikk sin debut som profesjonell i polske Lech Poznań, da de spilte i den nest høyeste divisjonen i polsk fotball, i sesongene 2000/2001 og 2001/2002. Neste sesong byttet Zakrzewski klubb til Obra Kościan der han spilte fram til våren 2002. Siden spilte han for Warta Poznań og etter det i Aluminium Konin i 2002/2003. I 2003 vendte han hjem til Lech Poznań og i 2004 vant de den polske cupen og polske supercupen. Zakrzewski spilte tilsammen 96 matcher for Lech Poznań og scoret 27 mål i Orange Ekstraklasa. Han skulle så til den sveitsiske ligaen og i juni 2007 skrev han under for FC Sion, men han ble lånt bort til FC Thun rett etter årsskiftet.

Meritter
--------

* **Polsk Puchar**: 2004, med Lech Poznań
* **Polsk Supercup**: 2004, med Lech Poznań

Referanser
----------

1. ↑   transfermarkt.com, Transfermarkt spiller-ID 29862, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   90minut.pl, 90minut player ID 3838, besøkt 23. september 2022[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Zbigniew Zakrzewski – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Zbigniew Zakrzewski – Soccerway Rediger på Wikidata

* (en) Zbigniew Zakrzewski – FBref Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Nannestad kirke
**Nannestad prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Øvre Romerike prosti i Borg bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Nannestad kommune i Akershus fylke, og hovedkirken var Nannestad kirke.

Nannestad prestegjeld og dets sogn er nå en del av Nannestad kirkelige fellesråd underlagt Øvre Romerike prosti.

Historikk
---------

*Nannastaða sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Den antatt første Nannestad kirke, *Nannastaða Johannis daupar kirkja á Vestþorpi*, ble viet Johannes døperen på Sankta Agatas dag d. 5. februar. Nannestad ble i senmiddelalderen omtalt som *Vestþorpi* (Vesttorp).

Middelalderkirken er omtalt i Biskop Eysteins jordebok fra 1397 som *Nannastaða kirkja*.

Nannestad prestegjeld går antakelig tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden. I middelalderen omtales fire kirker i prestegjeldet:

* Nannestad
* Bjerke
* Holter
* Foss

Senest rundt reformasjonen ble Nannestad hovedkirke, med Bjerke og Holter tillagt som annekskirker, mens Foss kirke antas nedlagt før reformasjonen.

Prestegjeldet er oppført i Skattematrikkelen 1647 som *Nannestad sougen* i Offuer Rommeriegis fougderie.

Nannestad prestegjeld dannet grunnlaget for Nannestad formannskapsdistrikt opprettet i 1837.

Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket.

Menigheter
----------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende menigheter:

* Nannestad
* Holter
* Bjørke
* Stensgård

Referanser
----------

1. ↑  Rygh, O. (Oluf) (1898). *Norske Gaardnavne*. Kristiania: Fabritius. s. 392.
2. ↑  Nannestad kirke, norgeskirker.no
3. ↑  Kirkeby, Birger (1962). *Nannestad bygdebok*. [Nannestad]: Nannestad kommune. s. 461.
4. ↑  Hole, Ivar (1950). *Hosanger kyrkje og Hosanger prestegjeld gjennom 200 år*. s. 18-19.
5. ↑  Christie, Sigrid (1969). *Norges kirker*. Land og kirke. s. 293.
6. ↑  (no) «Tønsaker kirkested». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
7. ↑  *Kommune- og fylkesinndelingen i et Norge i forandring*. no#: Statens forvaltningstjeneste, Seksjon Statens trykking. 1992. s. 364-70. ISBN 8258302612.
8. ↑  Endringer i gravferdsloven og kirkeloven - Rundskriv 20.12.2011. regjeringen.no
9. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
**Sindre Eid** (født 29. september 1974) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er midlertidig assistenttrener for Aalesund.

Han var også en tid kaptein for U18-landslaget.

Da Norges Fotballforbund i 1992 offentliggjorde et talentutviklingsprosjekt som skulle sørge for at det norske landslaget ville kvalifisere seg for VM i 1998, var Eid listet opp som en av de 51 spillerne det skulle satses på.

Sindre Eid startet sin karriere for Langevåg Idrettslag og var blant annet på U15 (guttelandslaget) og scoret vinnermålet mot Tsjekkoslovakia i 1990, da de fikk bronse i en turnering avholdt i Polen. Etter å ha vært på U16 i 1991 og U17 i 1992 gikk han over til Molde FK som også hadde kjøpt André Nevstad fra Hødd, og lånt Roar Strand fra Rosenborg. Eid gikk på Molde videregående skole (toppidrettsgymnas) og var også blitt kaptein på U18 (juniorlandslaget) og med i Even Pellerud sitt såkalte «Prosjekt VM/98». I 1994 spilte Eid for OL-Laget, men foran 1995-sesongen gikk han til Hødd for kroner 150 000 sammen med Andre Nevstad, og fikk mange kamper i Tippeligaen 1995 som rykket ned, men han var i U21-troppen (kaptein), da og tapte 0-5 for RBK i semifinalen av Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1995.

Foran 1998-sesongen ble han forsøkt kjøpt av Bodø/Glimt, men fortsatte for Hødd som ble slått ut av Stryn i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1998. I oppkjøringen til 2000 var han innom Haugesund FK, før han returnerte til Hødd som slo ut Rosenborg av Norgesmesterskapet i fotball for herrer 2001 med en scoring fra Sindre Eid etter en stuss fra Geir Televik. På slutten av karrieren (2005) var han også trener for Langevåg Idrettslag, som lå i 3. divisjon, men ligger litt nærmere byen. Det ble bare 7.-plass, så fra 2006 ble han heller markedssjef i Hødd. Eid var i det vesentlige en midtstopper, men spilte av og til venstre back. Han hadde over 350 kamper for Hødd i Adeccoligaen og Tippeligaen.

Referanser
----------

1. ↑   www.transfermarkt.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Norges Fotballforbund, NFF-databasen, NFF person-ID 1972992, besøkt 27. mai 2022[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Hødd: Trenarteamet». Arkivert fra originalen 6. oktober 2014.
4. ↑  Sindre Eid blir ny assistenttrener
5. ↑  Øivind Monn-Iversen (18. november 1992). «Fotball-prosjektet alle misunner oss». *Aftenposten*. s. 33.
6. ↑  «Eid tilbake i norsk fotball».

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sindre Eid – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Sindre Eid – Transfermarkt (manager) Rediger på Wikidata

* (no) Sindre Eid – Norges Fotballforbund Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Aalesunds Fotballklubb – 2024 |
| --- |
| 
* 1 Grytebust
* 2 Murray
* 3 Moe
* 4 Hopland
* 8 Butli Hammer
* 9 Ammitzbøll
* 18 Ramsland
* 19 Atanga
* 21 Diop
* 22 Seehusen Karlsbakk
* 23 Ansok Frøysa
* 24 Nor Midthjell
* 25 Kitolano
* 26 Larsen
* 27 Diop
* 29 Kristensen
* 33 Vatne Haram
* 34 Aarønes Holte
* 35 Berntsen
* 37 Melland
* 39 Kilen
* 40 Strømsheim Kolve
* 41 Krogh Hagen
* Maksimov
* Jóhannsson
* Nessø

Hovedtrener: Johnsen
Assistenttrener: Eid
 |
**Ángela Covadonga Bachiller** (født 1983) er en spansk politiker fra Valladolid, som representerer partiet Partido Popular. I januar 2024 fikk hun plass i det spanske regionsparlamentet for Valencia, og ble med det landets første parlamentsmedlem med Downs syndrom.

Bachiller begynte med politikk 18 år gammel, og i 2013 ble hun byrådsmedlem i Valladolid, som Spanias første byrådsmedlem med Downs syndrom. Hun var Partido Populars kandidat nummer 18 på valglisten under kommunevalget i 2011, og partiet fikk inn 17 kandidater, men da en partifelle måtte trekke seg på grunn av korrupsjonsanklager overtok Bachiller hans plass i byrådet.

Ordfører Francisco Javier León de la Riva beskrev Bachiller som «et eksempel på en person som overvinner hindre», og hennes sjef i Valladolids sosialkontor, Rosa Hernández, sa om henne: «Det viktigste er at familien ikke overbeskyttet henne. Hun er hardhudet og greier alltid å håndtere jobben sin.» Også opposisjonspartiet PSOE støttet utnevnelsen av Bachiller. «Vi ser på dette som helt normalt», sa Óscar Puente, som ledet den sosialistiske gruppen i byrådet. «La oss håpe at dette oppmuntrer andre i hennes situasjon til å spille en større rolle i samfunnet.»"

Under regionvalget i 2023 var hun Partido Populars kandidat nummer 20 i Valencia, og partiet fikk inn 19 kandidater i regionsparlamentet. I januar 2024 måtte en av partiets regionsparlamentsmedlemmer trekke seg for å gå over i en annen rolle, og Bachiller overtok da hans plass. Hun ble med det landets første parlamentsmedlem med Downs syndrom.

Referanser
----------

1. ↑  KRTV - *Spain elects first parliamentarian with Down syndrome*, besøkt 14. januar 2024.
2. ↑  Down Syndrome Daily - *Spanish Angela Bachiller first councilwoman with Down syndrome*, besøkt 14. januar 2024.
3. ↑  El País - *Valladolid tendrá el primer edil con síndrome de Down de España*, besøkt 14. januar 2024.
4. 1 2  «'I want to be an honest politician' - The Local». *Thelocal.es*. 1. august 2013. Besøkt 13. april 2016.
5. ↑  «Valladolid appoints Spain's first Down Syndrome councillor | In English | EL PAÍS». *Elpais.com*. 8. august 2013. Besøkt 13. april 2016.
6. ↑  Publico - *Mar Galcerán é a primeira deputada com síndrome de Down de Espanha*, besøkt 14. januar 2024.
**Hans Henriksen Strand** (født 29. april 1840 i Osen i Sør-Trøndelag, død 9. januar 1922 i Leksvik i Nord-Trøndelag) var en norsk lærer, klokker og politiker (H). Han var Leksviks ordfører i til sammen 21 år.

Han var sønn av gårdbruker Henrik Pedersen Strand og hustru Martha Hansdatter Bessaker på Strand i Osen. Fra 15-årsalderen deltok han i sild- og skreifisket. Da faren døde i 1861, ble gården delt mellom Hans Strands to eldste brødre, så han begynte på Klæbu seminar, «hvorfra han gikk ut med beste karakterer i 1863». Han holdt omgangsskole i Osen før han i 1866 ble ansatt som lærer og klokker i Buvik. Fra 1882 til han tok avskjed i 1914, var Strand lærer på Myran i Leksvik og klokker i Leksvik kirke.

Strand var høyremann og valgt til ordfører i Leksvik fra 1894 til 1895 og igjen fra 1898 til 1916. «Liksom H.K. Foosnæs, P. Følling, Svend Matthiesen o.fl. var han en av de mer kjente ordførerskikkelser i amtstinget», het det i en nekrolog. Han var også overformynder i 15 år, forlikskommissær, valgmann ved flere stortingsvalg og formann i direksjonen (styret) for Leksvik sparebank.

Strand var også aktiv i avholdsbevegelsen og indremisjonen, opptrådte ofte som taler på misjonsmøter, og ble en pådriver for at Trøndelag indremisjonskrets skulle etablere folkehøyskolene på Fredly og Bakketun. I 1898 tok han permisjon fra lærerstillingen, reiste rundt i Trøndelag og holdt 158 samlinger for å sanke støtte for sin sak.

Han var gift to ganger. Sønnen Ole Strand ble misjonær på Madagaskar.

Hans Strand ble tildelt Medaljen for borgerdåd i sølv i 1916.

Referanser
----------

1. ↑  Brattgjerd, Sigurd (1993). *Bjørnørfolket. Gårds- og slektshistorie for Bjørnør. Osen, bind I*. Bjørnør bygdeboknemnd. s. 338–339. ISBN 82-992891-0-6.
2. 1 2 3  «Kirkesanger Hans Strand …». *Trondhjems Adresseavis*: 3. 12. januar 1922.
3. 1 2 3 4  Kruken, Edvard (1991). *Leksvik bygdabok, kulturbind III: Skolehistoria*. Leksvik. s. 295–296. ISBN 82-992536-0-8.
4. ↑  «Fhv. lærer og kirkesanger Hans Strand …». *Indtrøndelagen*: 2. 12. januar 1922.
5. ↑  «Ole Strand». Mission Archives. Besøkt 6. november 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Blankpil** (*Salix x meyeriana* eller *Salix fragilis x pentandra*) er et sjeldent, hybrid løvtre pilefamilien / vierfamilien (*Salicaceae*). Det er en krysning av artene skjørpil og istervier, som blir opptil 15 meter høyt. Det har blitt dyrket i Norden og er naturalisert på spredte steder ved elver og vann i Danmark, det sørlige Finland, vestkysten av Sverige, og i Norge langs kysten fra svenskegrensen og nord til Sognefjorden, med en del populasjoner rundt Bergen. Den er relativt sjelden i vårt land.

Barken er brun til brunrød og furet, ungkvister kan være klebrige. Knoppene er rødbrune eller rustrøde, eggerunde og 5-8 mm lange, og ofte klebrige, med tydelig innoverbøyd spiss. De blanke og mørkegrønne, svært fintannede bladene er 7-12 cm lange og lyse- eller blågrønne under, bladstilk 10-15 mm med inntil 12 kjertler. Bladet er 3-5 ganger lengre enn det er bredt, og er bredest nær midten (ikke elliptisk) med en smal spiss. Bladets underside har ikke hårdekke. Ørebladene er små og runde. 

Blankpil blomstrer i mai og hunntrær er meget uvanlige, de fleste individer er hanntrær. Den kan likne på elvepil i treets form, men atskiller seg ved en mer furete bark enn elvepil har. Arten vokser i fuktig, gjerne oversvømmet jord langs strender ved elver og innsjøer.

Kilder
------

* Stenberg, Lennart & Bo Mossberg, Steinar Moen (norsk red.), *Gyldendals store nordiske flora*, Gyldendal, Oslo 2007. ISBN 978-82-05-32563-0.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Blankpil* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (sv) *Blankpil* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Blankpil* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Salix* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Salix × meyeriana* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Mieczysław Bieniek** (født 19. juni 1951 i Krapkowice) er en polsk general i hæren. Han har besatt ledende posisjoner i den polske hær og NATO, deltatt i FNs fredsbevarende styrker og kjempet i Irak-krigen.

Tjeneste
--------

Bieniek ble i 1969 kadett i den polske hær. Etter Etter å ha tjenestegjort noen år gikk han fra 1978 til 1981 generalstabsskolen og fikk i 1985 befal over 6. luftbårne divisjon. Fra 1989 til 1991 tjenestegjorde han i FN-styrken UNDOF i Midtøsten. Etter et tjenesteopphold hjemme i Polen var han igjen i FN-tjeneste, denne gangen som logistikksjef i MINURSO i Vest-Sahara til 1993.

Fra 1995 til 1996 studerte han ved Royal College of Defence Studies i London. Etter å ha tatt Senior Defence Management Course i Monterey i USA ble Bieniek sjef for den nordisk-polske brigaden i SFOR i Bosnia-Hercegovina. Bieniek ledet så krisehåndteringsavdelingen i det polske forsvarsdepartementet før han fikk ansvar for øvelse, utdannelse og opplæring ved SHAPE. I 2002 ble han nestkommanderende for et av NATOs Rapid Deployable Corps i Tyrkia. I krigen i Irak, førte Bieniek i 2004 befal over Multinational Division Central-South. Han ble samme år forfremmet til generalløytnant. 

I 2007 var han spesialutsending for SACEUR i Afghanistan som rådgiver for landets forsvarsminister. Han ble deretter rådgiver i sitt eget lands forsvarsdepartement, før han i april 2009 ble utnevnt til Polens representant i NATOs militærkomité. I 2010 fulgte utnevnelse til Deputy Supreme Allied Commander Transformation og forfremmelse til general.

Utmerkelser
-----------

Bieniek har mottatt en rekke ordener og utmerkelser for sitt virke. Har kommandørkorset av Ordenen Polonia Restituta, Fortjenstkorset, Forsvarets medalje for tjeneste av fedrelandet og Det nasjonale forsvarets fortjenstmedalje. Han er tildelt USAs Bronze Star Medal. Bieniek har også mottatt FN-medaljen i bånd for UNDOF og MINURSO, samt NATO-medaljen.

Referanser
----------

1. ↑  «Deputy Supreme Allied Commander Transformation. General Mieczysław Bieniek» Arkivert 27. august 2012 hos Wayback Machine. HQ Supreme Allied Commander Transformation.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |