recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Idar Laurits Karevold** (født 4. desember 1942, død 13. april 2010) var en norsk musikkprofessor ved Norges musikkhøgskole. 

Karevold hadde i 1975 et opphold som gjesteforeleser ved Augsberg College. Siden var han ansatt ved Norges musikkhøgskole, fra 1976 som førsteamanuensis, og fra 2004 som professor. Han var i mange år musikkmedarbeider i *Aftenposten*. Han var også utdannet organist. 

I 2007 gav han ut en bok om Johann Sebastian Bachs *Sechs Sonaten*. Det var den første boken om disse sonatene siden Walter Emerys bok fra 1957. Karevold var også med på redigeringen av bind 1 i Norges musikkhistorie.

Priser
------

I oktober 2009 mottok Karevold Kommandørtegnet av Finlands Løves Ridderorden. Han fikk samme måned Sibeliusprisen for 2009, utdelt i forbindelse med Oslo-Filharmoniens konsert i Oslo Konserthus.

Bibliografi
-----------

* 2007: *J.S. Bachs Sechs Sonaten - Om deres tilblivelse, form og egenart*  ISBN 8205208840

Referanser
----------

1. ↑  ballade.no (16. april 2010): *Idar Karevold* Arkivert 20. april 2010 hos Wayback Machine. (nekrolog) Besøkt 20. april 2010
2. 1 2  «J.S. Bachs Sechs Sonaten». unipub.no. [*død lenke*]
3. ↑  referanse
4. ↑  flagstad-festival.no *Kunstnerisk råd*[*død lenke*] Besøkt 20. april 2010

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz
 |
«John Clayton (bassist)» har flere betydninger.

**John Travis Clayton jr.** er en jazz- og klassisk bassist fra USA dom har mottatt grammyprisen.

Musikk
------

John Travis Clayton jr. startet som 16-åring å studere kontrabass under legenden Ray Brown. Som 19-åring ble han bassist for Henry Mancinis TV-serie *The Mancini Generation* og ble uteksaminert i 1975 fra universitetet i Indiana.

Han dro på turne med Monty Alexander Trio og Count Basie Orchestra før han besatte stillingen som hovedbassist i Amsterdam Philharmonic Orchestra i Amsterdam. 
Men etter fem år returnerte han til USA for å ta en pause fra den klassiske musikken og heller fokusere på jazz og jazzkomposisjon. Han startet opp Clayton-Hamilton Jazz Orchestra sammen med sin bror, saksofonisten Jeff Clayton, og trommeslageren Jeff Hamilton. Han og broren startet også The Clayton Brothers.

Fra 1999 til 2001 hadde han stillingen som *Artistic Director of jazz* for Los Angeles Philharmonics program på Hollywood Bowl.

For tiden har han stillingen som *Artistic Director* for Lionel Hampton Jazz Festival, Sarasota Jazz Festival, Santa Fe Jazz Party, Jazz Port Townsend Summer Workshop,

Han underviser også ved University of Southern California Thornton School of Music og er president i International Bassist Association (som har over 1 500 medlemmer).

Han har komponert og arrangert musikk for artister som The Count Basie Orchestra, Diana Krall, Whitney Houston, Carmen McRae, Nancy Wilson, Joe Williams, Ernestine Anderson, Quincy Jones, Dee Dee Bridgewater, Natalie Cole, og Tonight Show Band.

Hans sønn, Gerald Clayton, er en habil jazzpianist som kom som nummer to i «the Thelonious Monk International Jazz Piano Competition» i 2006.

Grammyprisen
------------

I 2007 vant John Clayton en Grammy for «*Instrumental Arrangement Accompanying Vocalist(s)*» for sitt arrangement på : *I'm Gonna Live Till I Die,* (Queen Latifah).
I desember 2009 bvle *Brother To Brother* av «The Clayton Brothers» nominert til en Grammy i «*Best Jazz Instrumental Album, Individual or Group*» kategorien.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 27. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Social Networks and Archival Context, oppført som John Clayton (bassist), SNAC Ark-ID w657289w, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3   The Encyclopedia of Popular Music, besøkt 31. desember 2022[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   jazztimes.com, besøkt 31. desember 2022[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Discogs, besøkt 31. desember 2022[Hentet fra Wikidata]
6. ↑  *Seattle Times*: (en) *Hampton fest får ny director*
7. ↑  *Jazz at Centrum*: (en) *Artistic Director: John Clayton* Arkivert 22. mai 2011 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted

* (en) John Clayton – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Offisiell biografi
* (en) BH Hopper biografi
* (en) Clayton-Hamilton Jazz

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
Fransk-Flandern i gult innenfor dagens Nord-Pas de Calais, Lys er vist i blått.
**Fransk Flandern** (fransk: *La Flandre française*, nederlandsk: *Frans-Vlaanderen*) er en del av nordvestlige Frankrike, ved grensen til Belgia, som tidligere hadde et flertall av flamskspråklige innbyggere. Områdene tilsvarer omtrentlig dagens arrondissementer Lille, Douai og Dunkerque.

Geografi
--------

Fransk Flandern består hovedsakelig av lavtliggende myrområder i det kullrike området sør for Nordsjøen. Fransk Flandern består av de to regionene:

1. Fransk Westhoek i nordvest mellom Lys og Nordsjøen.
2. Wallonsk Flandern (fransk: La Flandre Lilloise, nederlandsk: Rijsels-Vlaanderen) i sørøst sør for Lys.

Historie
--------

Territorialforandringene etter Traktaten i Pyreneene.
Området som i dag er Fransk Flandern var tradisjonelt del av grevskapet Flandern frem til slutten av trettiårskrigen da området ble avgitt til Frankrike gjennom Pyreneene-traktaten av 1659. Andre deler av regionen tilfalt Frankrike etter traktater i 1668 og 1678.

Under andre verdenskrig ble Fransk Flandern administrert av tyske myndigheter som en del av Belgia som del av *Belgien-Nordfrankreich*.

Språk
-----

Utdypende artikkel: Fransk-flamsk

Utvikling av fransk-flamsk i Fransk Flandern.
Det tradisjonelle språket i Fransk Flandern har vært en dialekt av nederlandsk kalt vestflamsk og fransk-flamsk) som har 20 000 daglige brukere og 40 000 som behersker språket. Området har siden 1853 blitt frankifisert og det tidligere majoritetsspråket har gått tilbake og blitt et minioritetsspråk. Det tradisjonelle språket i Wallonsk Flandern er pikardisk.

Referanser
----------

1. ↑  Flemish in France

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**John Rhodes Cobb** (født 2. desember 1899, død 29. september 1952) var britisk racerfører. Inntektene hans kom fra pelsbransjen som direktør for pelshandlerfirmaet *Anning, Chadwick and Kiver* og han hadde økonomisk anledning til å dyrke sin hobby og lidenskap, motorsport med racerbiler. Han var født og bodde i Esher, Surrey, nær Brooklandsbanen.

Bilsport
--------

Han hadde den absolutte rekorden på Brooklandsbanen, hvor han kjørte en 24-liters Napier-Railton med en gjennomsnittsfart på 143,44 mph (230,84 km/t) som ble satt 7. oktober 1935, etter å ha slått tidligere rekord fra 1931 satt av Sir Henry «Tim» Birkin med en *Bentley Blower No. 1*. Cobbs brøt fartsrekorden på Bonneville Salt Flats den 23. august 1939 da han kjørte sin Railton Special og oppnådde en fart på 367.91 mph (592.09 km/h). Uten at denne rekorden ble slått av noen annen, satte han igjen ny rekord på 394.19 mph. (634.39 km/h) i 1947.

Flyver under andre verdenskrig
------------------------------

Under andre verdenskrig gjorde han innsats som pilot i Royal Air Force mellom 1943 og 1945 i Air Transport Auxiliary. I 1941 deltok han i en propagandafilm *Target for Tonight*. Han oppnådde kapteins grad.

John Cobbs gravstøtte

Personlig liv
-------------

John Cobb var gift to ganger, først med Elizabeth Mitchell-Smith i 1947. Etter hennes død giftet han seg med Margaret Glasd (1917-2007) i 1950. Han døde i 1952, under et forsøk på å sette hstighetsrekord til vanns, på Loch Ness i den jetdrevne speedbåten *Crusader* med fart på 320 km/t. Båten traff en bølge, noe som enkelte har ment skyldes at sjøormen i Loch Ness hadde forårsaket bølgen. På stedet et det reist et minnesmerke, reist av innbyggerne i Glenurquhart. Han ble gravlagt ved Christ Church.

Anerkjennelse
-------------

* Han ble tilkjent *Segrave Trophy* i 1947.
* Han ble også tilkjent *Queen's Commendation for Brave Conduct* med følgende ord, sitat:

«*John Rhodes Cobb (avdød), Racing Motorist. For services in attempting to break the world's water speed record, and in research into high speed on water, in the course of which he lost his life.*»

Referanser
----------

1. 1 2   Encyclopædia Britannica Online, oppført som John Rhodes Cobb, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/John-Rhodes-Cobb, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Find a Grave, oppført som John Rhodes Cobb, Find a Grave 11852492, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Social Networks and Archival Context, oppført som John Cobb (racing driver), SNAC Ark-ID w6x9656b, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «John Cobb». *Flight*. LXII (2280): 439. 3. oktober 1952. Besøkt 9. juni 2015.
5. ↑  *The London Gazette*: (Supplement) no. 39813. p. 1806. 27 March 1953.

Litteratur
----------

* Davis, S.C.H "Sammy" (1953). *The John Cobb Story*. London: G. T. Foulis.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Austin Lane Poole** (født 6. desember 1889, død 22. februar 1963) var en britisk historiker med middelalderen som spesialfelt.

Han kom fra en imponerende akademisk slekt, sønn av Reginald Lane Poole (arkivar ved University of Oxford), nevø av Stanley Lane Poole (professor i arabisk ved Trinity College i Dublin), og sønnesønn av Reginald Stuart Poole (professor i arkeologi ved University of Cambridge). 

Austin Poole studerte ved Magdalen College School og Corpus Christi College ved Oxford, og ble senere lærer ved Selwyn College og St John's College ved Cambridge. Han ble medlem og senere president ved sistnevnte fakultet (1947–1957), hvor han fra 1913 underviste i moderne historie. Han var også medlem av Corpus Christi. Han ga sin Ford-forelesning i 1944; *Obligations of society in the 12th and 13th centuries*.

Under den første verdenskrigen tjenestegjorde han som løytnant i Gloucestershire Regiment.

Austin Poole skrev det tredje bindet av Oxford History of England; *From Domesday Book to Magna Carta 1087–1216*. Verket var en milepæl av et betydningsfullt århundre i middelalderens engelske historie. Han skrev også *Medieval England* (1958) i to bind.

Han redigerte også samlinger av Thomas Grays poesi.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Galbraith, V. H.: *Austin Lane Poole, 1889–1963*, Oxford University Press 1964. (Bibliografi)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** BNE
 |
**John Rouse Merriott Chard** (født 21. desember 1847, død 1. november 1897) var en britisk offiser som fikk Victoriakorset for sin rolle i forsvaret av Rorke's Drift i 1879 under Zulukrigen.

Han ble født i Plymouth i Devon som sønn av William Wheaton Chard og Jane Brimacombe. Han hadde to brødre: William Wheaton og Charles Edward, og fem søstre: Charlotte Maria Herring, Mary Jane, Jane Brimacombe, Florence og Margaret Edith.

I 1868 vervet han seg i Royal Engineers og tjenestegjorde på Bermuda og Malta før han ble sendt til Sør-Afrika. Som løytnant kommanderte han forsyningsdepotet ved Rorke's Drift da det ble angrepet av zuluer 22. januar 1879. Etter slaget ble han umiddelbart forfremmet til kaptein og også midlertidig major. 

Fra 1892 til 1896 var han øverstkommanderende for Royal Engineers i Singapore som oberstløytnant. Han ble utnevnt til oberst i 1897 og skulle bli forflyttet til Perth i Skottland, men fikk kreft og døde i Hatch Beauchamp ved Taunton.

I filmen *Zulu* ble han spilt av Stanley Baker, som fra 1972 også eide Chards victoriakors og zulukrigsmedalje. 

Frem til 2003 delte den sørafrikanske hæren ut en medalje oppkalt etter Chard (John Chard Decoration).

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage, The Peerage person ID p55766.htm#i557656, oppført som Colonel John Rouse Merriott Chard, V.C.[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Find a Grave, oppført som John Rouse Merriott Chard, Find a Grave 11681, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND
 |
**John Collet Bredesen** (født 20. januar 1806 på Breen, død 15. april 1880 på Jølstad) var en norsk verkseier og stortingsmann for Hedemarkens Amt i 1848 og 1851.

Han var sønn av bonde og tømmermerker Lars Bredesen og Ragnild Olsdatter. Han drev Hvam gård 1830–42 og eide Odals Verk 1842–65. Han var gift med Anne Pedersdatter Sæther fra Vinger og hadde en rekke barn.

Bredesen gikk konkurs i 1866 og mistet da alle sine eiendommer.

John Bredesen var oppkalt etter den norske slekten Collett, men uten å nedstamme fra denne. Blant hans etterkommere er bl.a. Grete Prytz Kittelsen.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 126[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Tom Jøran Bauer, *Gamle Hvam, Gårdens historie og veileder til samlingene*, Gamle Hvam Museum 1990, ISBN 82-90967-00-4

Eksterne lenker
---------------

* (no) John Collet Bredesen hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Domkirken i Bergen. Klosteret lå inntil i sør.
**Fransiskanerklosteret i Bergen** ble grunnlagt i kong Håkon Håkonssons regjeringstid, trolig en gang i 1240-årene. Klosteret ble bygget rundt den allerede eksisterende Olavskirken i Vågsbotnen. Klosteranlegget har ligget inntil Bergen domkirke, som er lokalisert i Kong Oscarsgate, i sør. Den ble nedlagt under reformasjonen.

Klosteret nevnes i samtidige kilder først i 1263, og i 1276 anføres det at klosterkirken brant, og året etter ga kong Magnus Lagabøte penger til å gjenreise anlegget. Han ble gravlagt i kirken i 1280. I 1464 brant kirken igjen, men må ha blitt ganske raskt satt i stand igjen, da klosteret var sete for et større møte i 1484. Antakelig har klosteret forfalt i årene opp til reformasjonen, men fransiskanerbrødrene i Bergen er nevnt så sent som i 1534.

I 1537 ble det besluttet å oppruste kirken for å nytte den som domkirke i Bergen. Den var allerede da bygget ut til den lengden den har i dag, og i kirken er det bevart mange partier fra den opprinnelige klosterkirken. Etter reformasjonen ble klosteret brukt som bispegård. I 1834 ble eiendommen kjøpt opp og bygningene på bispegården revet for å gi plass for den nye Bergen katedralskole. Enkelte bygningsdeler fra bispegården og klosteret er inkorporet i skolebygget: flere marmortrinn ved skolens inngang og ornamenter i kleberstein på bygningens sørside. I 1882 fant P.A. Blix også rester av murer etter klosterbygningene på sørsiden av domkirken.

Referanser
----------

1. ↑  «Fransiskanerklosteret i Bergen», *Kirkehistorie*

Litteratur
----------

* Lidén, H.-E. og E. M. Magerøy (1980). *Norges kirker. Bergen, bind 2*. s. 9-109. ISBN 82-05-14299-8.

Eksterne lenker
---------------

* «Fransiskanerklosteret i Bergen», *Norske middelalderklostre - vegetasjon og flora, hagebruk, reliktvekster og klosterplanter*
* «Norges klostre i middelalderen: Fransiskanerklosteret i Bergen», *Katolsk.no*
* «Fransiskanerklosteret i Bergen». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
**John Collett** (født 22. september 1758 i Christiania, død 3. februar 1810 samme sted) var en norsk forretningsmann og tilhørte den opprinnelig engelske Collett-slekten. Stamfaren, trelasthandler James Collett, slo seg ned i Norge i 1683. John Collett kom hjem fra England i 1792 for å overta familiebedriften *Collett & Søn* og bosatte seg i familiens bygård, Collettgården i Kirkegata 15. Han var blant byens rikeste menn og en sentral skikkelse i selskaps- og kulturliv. I 1793 ble han eier av Ullevål gård, som han utviklet til et mønsterbruk med imponerende hage- og parkanlegg. Der drev han også landbruksskole for unge bønder for å spre kunnskap om nye og mer rasjonelle metoder i landbruket. 

Hans gjestfrihet var stor, og mange utenlandske gjester har skildret den storslåtte bevertningen og underholdningen på Ullevål. I hagen skal han ha hatt en kunstig «kilde» hvor man fant vin i stedet for vann. Han eide også gården Flateby i Enebakk, hvor han holdt legendariske selskaper for Christiania-sosieteten i jakttiden og julen. I 1807 tok han initiativ til stiftelsen av «Aggers Sogneselskab».

Collett var en periode en av borgerrepresentantene i Christiania – «De 12 eligerede menn».

En gate og en plass på Ullevål er oppkalt efter ham.

Referanser
----------

1. 1 2   oppført som John døpt Johan Collett, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  (no) John Collett i Norsk biografisk leksikon

Eksterne lenker
---------------

* (no) John Collett i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Sigurd Vilhelm Odland** (født 5. desember 1857 i Bergen, død 30. april 1937 i Oslo) var en norsk teolog og kirkeleder. Etter teologisk embetseksamen i 1879 studerte Odland ved flere universiteter i Tyskland. Han var universitetsstipendiat i flere år inntil han i 1894 ble professor i teologi ved Universitetet i Oslo – med nytestamentlige fag som spesialområde.

Odland var fra en haugiansk slekt og stod for et sterkt og konsekvent konservativt teologisk syn. Da den liberale teologen Johannes Ording i 1906 ble utnevnt til professor i teologi, gikk Odland – i likhet med kirkestatsråd Christopher Knudsen – av i protest. En rekke mennesker i kretsen rundt Odland gikk da sammen om å stifte en uavhengig institusjon for utdanning av prester – Det teologiske menighetsfakultet, som ble opprettet i 1907. Her ble Odland lærer i Det nye testamente.

Odland etterfulgte i 1892 Gisle Johnson som formann i Det norske lutherske Indremisjonsselskap, men han forlot Indremisjonsselskapet i 1911 da Generalforsamlingen vedtok at kvinner skulle ha stemmerett i organisasjonen. I 1916 forlot han også Menighetsfakultetet da han ikke kunne være med på å utdanne prester for Den norske kirke, etter at det var blitt tillatt for kvinner å holde foredrag o.l. i kirkene. Han ble senere lærer ved Kinamisjonsforbundets (Norsk Luthersk Misjonssambands) skole til 1924.

Odland utga en rekke teologiske skrifter.

Odland var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi fra 1892. I 1904 ble han utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.

Han er gravlagt på Vår Frelsers gravlund i Oslo.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Sigurd Vilhelm Odland, Norsk biografisk leksikon ID Sigurd\_Odland, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  «Sigurd Odland – Norsk biografisk leksikon». *Store norske leksikon* **(norsk)**. Besøkt 22. juli 2017.
3. ↑  *Askøy Samskipnad av N.L.M. gjennom 50 år, 1912 - 1962*, s. 9

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**John Peirce Chase** (født 12. juni 1906 i Massachusetts, død 1. april 1994 Massachusetts) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1932 i Lake Placid.

Chase vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1932 i Lake Placid. Han spilte på det amerikanske laget som kom på andreplass, bak Canada, i OL-turneringen. Det var fire lag som deltok og alle lagene møttes to ganger. Det var to meget jevne kamper mellom USA og Canada, den første vant Canada med 2-1 etter forlengning og den andre sluttet uavgjort 2-2. Canada vant sitt fjerde strake olympiske gull i ishockey foran USA og Tyskland. Den fjerde olympiske turneringen i ishockey var også det sjette verdensmesterskapet i ishockey. Spillerne på USAs lag var Osborn Anderson, John Bent, John Chase, John Cookman, Douglas Everett, Franklin Farrell, Joseph Fitzgerald, Edwin Frazier, John Garrison, Gerard Hallock, Robert Livingston, Francis Nelson, Winthrop Palmer og Gordon Smith.

Chase spilte alle seks kampene i OL-turneringen og scoret fire mål.

OL- og VM-medaljer
------------------

* OL 1932 USAs flagg Lake Placid - Sølv Sølv i ishockey, USAs flagg USA
* VM 1932 USAs flagg Lake Placid - Sølv Sølv i ishockey, USAs flagg USA

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) John Chase – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) John Chase – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) John Chase – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) John Chase – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) John Chase – Hockeydb.com Rediger på Wikidata

* (en) John Chase – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Robert Jungk** (født 11. mai 1913 i Berlin, Tyskland, død 14. juli 1994 i Østerrike) var en østerriksk forfatter og journalist, som er kjent for sine beskrivelser av atombomben og dens konsekvenser. Han regnes som en pioner innen freds-og miljøbevegelsen. Han skrev også under pseudonymene **Robert Baum** og **Robert Baum-Jungk**.

Jungk var født inn i en jødisk familie i Berlin. Da Adolf Hitler kom til makten flyktet Jungk til Paris, hvor han tok sin utdannelse ved Sorbonne. Han flyttet videre til Spania, så til Tsjekkoslovakia, og til slutt til Sveits, hvor han tilbrakte krigsårene som journalist. Han hadde også flere opphold i Nazi-Tyskland, hvor han reiste under falskt navn.

Etter krigen oppholdt han seg i mange år i USA som korrespondent for forskjellige tyske aviser. I 1952 kom hans første bok: *Tomorrow Is Already Here*, som handlet om fremtidsspørsmål, hvor han tar for seg problemer som truer i sivilisasjonens fremtid, og hvordan de må løses allerede nå.

Boken *Som Tusen Soler: Atomforskernes skjebne* (først utgitt i 1954, på norsk i 1957)var den første beskrivelsen av forløpene som ledet til Manhattanprosjektet og utviklingen av atombomben, helt tilbake til fysikerne først kom opp med ideen om en bombe. Boken tok også for seg det nazistiske atom-bombe prosjektet, som foregikk parallelt til det amerikanske, og hvordan dette påvirket det amerikanske eksperimentet til å komme i stand. 
Han beskrev også tidlig strålingen i etterkant av den første atombomben over Hiroshima i boken *Stråler fra asken*(først utgitt 1959)

På 1970-tallet utviklet han en teknikk som han kalte *fremtidsverkstedet*, som er en metode for sosial endring og innovasjon nedenfra, som fikk stor utbredelse på kontinentet. I Norge drives i dag stiftelsen Idébanken, inspirert av Jungks ideer. 

I 1986 ble han tildelt Right Livelihood Award i Sverige.

I 1992 forsøkte han å bli østerriksk president under mandat for partiet De Grønne. Han fikk 5,8 prosent av stemmene.

Robert Jungk døde i 1994 og ligger begravet på den jødiske kirkegården i Wien.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000005752, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Salzburgwiki, Salzburgwiki ID 7506[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** HDS **·** NDL **·** NKC **·** ICCU **·** BNE **·** Munzinger (iba) **·** Discogs
 |
**Sigurd Pedersen** (født 26. januar 1893 på Espa, død 16. juli 1968) var en norsk politiker. Han ble valgt inn i Vang kommunestyre i 1924 for Arbeiderpartiet. I 1929 ble han valgt inn i kommunestyret i Hamar, og tre år senere ble han formannskapsmedlem. Den borgerlige siden og venstresiden hadde like mange representanter, og valget av ordfører ble gjort ved loddtrekning. I 1933 vant Ap, og Pedersen ble ordfører. Etter valget i 1934 fikk partiet flertall, og Pedersen fortsatte i jobben.

I 1935 ble han borgermester. Navnet på stillingen ble etterhvert gjort om til rådmann, og Pedersen var det fram til 1963. Mellom 1950 og 1953 satt han på Stortinget, som medlem av Finanskomiteen. Han fikk mange forespørsler om å ta gjenvalg til Stortinget, men han valgte å gå tilbake til rådmannsstillingen.

Han deltok i godt over hundre komiteer, kommisjoner, styrer og råd mens han var rådmann. 

1. oktober 1963 ble han utnevnt til ridder av første klasse av St. Olavs Orden.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 832[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Brynjulv Gjerdåker (1998). *Stiftstad og bygdeby: Hamars historie 1935-1991*. Hamar: Hamar kommune.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Sigurd Pedersen hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Sigurd Pedersen hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
* Bilde av Sigurd Pedersen m.fl. november 1950, Hedmarksmuseet


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Johannes Berg** | **Hamars ordfører**(1933–1935) | Etterfølger:**Kristian Bakken** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Stortinget
 |
**Pasjon** er et middelalderprosjekt med spill og parader som blir gjennomført hvert fjerde år i Stavanger. Pasjon er et historisk spill som er tuftet på middelalderens spilltradisjoner og lokal historikk. Prosjektet ble først gjennomført i 2000 etter initiativ fra Anna S. Sogne-Møller og Mette L. Arnstad.

Pasjon 2008
-----------

Pasjon 08 ble arrangert mellom 5. og 13. mars i og utenfor Stavanger domkirke. Kunstnerisk ansvarlig var som tidligere år, Anna S. Songe-Møller.

Gjennom syv delprosjekter fikk publikum opplevelser som hadde elementer fra den geistlige, verdslige og folkelige middelaldertradisjonen. Delprosjektene var:

* Mysteriespillet «Over alt» i Stavanger domkirke
* Middelalderspill i byparken og rundt Breiavannet
* Etterklang på Domkirkeplassen
* Ridderturnering i Kongsgården
* Gjøglerparade gjennom byens gater
* Figurteater for barnehager
* Skoleprosjektet med tema middelalder i grunnskolen.

Pasjon 2008 hadde et budsjett på 4,8 millioner, og nærmere 2000 aktører deltok som frivillige i prosjektet. Blant annet var mange organisasjoner og institusjoner involvert, slik som studenter ved Universitetet i Stavanger, elever ved videregående skoler i Stavanger, Steinerskolen, kulturskolene og profesjonelle kunstnere nasjonalt og internasjonalt. Henrik Høie og Trond Sørlundsengen hadde prosjekt- og kunstnerisk ledelse for Gjøglerparaden gjennom byen, og opptrinnene i paraden. De var også ansvarlige for den utendørs forestillingen "Faste og Karneval" som ble spilt utenfor Domkirken før Pasjonsspillet inne i kirken, de utviklet manus og Henrik Høie ga liv til skikkelsen Faste, Trond Sørlundsengen spilte Karneval-skikkelsen.

Se også
-------

* Mysteriespill

Eksterne lenker
---------------

* Pasjon 2008 blir gigantisk
* Ånden styrker Pasjon Arkivert 27. oktober 2016 hos Wayback Machine.
* Gjøglere i duskregn Arkivert 27. oktober 2016 hos Wayback Machine.
* Pasjon, historikk Arkivert 27. oktober 2016 hos Wayback Machine.
Interiør med gjester og servitører 1973. Foto: Leif Ørnelund (1914–1992) 
**Theatercaféen** er en del av Hotel Continental i Stortingsgaten i Oslo sentrum, med plass til ca. 240 gjester. Caféen åpnet 22. desember 1900, vis-à-vis Nationaltheatret, som hadde åpnet året før.

Hotel Continental / Theatercaféen var opprinnelig bygget og eid av Foss Bryggeri. I 1909 overtok Caroline og Christian Boman Hansen leieavtalen, og etter tre års drift kjøpte de Hotel Continental av bryggeriet. Elisabeth C. Brochmann er fjerde generasjons eier av Theatercaféen. Hun overtok etter sin mor Ellen Brochmann i 1985.

Theatercaféen ble «modernisert» i 1949, og mye av det gamle særpreget ble borte. I 1971 ble Theatercaféen tilbakeført til original, opprinnelig jugendstil, under ledelse av arkitekt Hans-Gabriel Finne. Deler av originalinventaret var intakt, og gjennom studier av eldre fotografier ble det mulig å bringe Theatercaféen tilbake til sin opprinnelige form. Inspirasjonen ble også hentet fra reiser til Paris, København og Stockholm. Gulvet er lagt med ett hundre tusen små linoleumsbiter. En ny epoke startet i 2010 med et nytt chambre séparée og en egen Theatercafébar.

Theatercaféen ble fra første stund et fast møtested for sentrale personer fra norsk kunst- og kulturliv, deriblant Sigurd Bødtker, Sven Elvestad, Herman Wildenvey og mange av skuespillerne fra Nationaltheatret. I 1924 ble de første portrettene av disse stamgjestene hengt opp i caféen. Samlingen omfatter nå 81 portretter (2017) av forfattere, skribenter, skuespillere, malere, fotografer, musikere og komponister. Felles for dem alle er at de har vært trofaste gjester i hotell- og restauranthuset. De fleste portrettene er tegnet av Henrik Lund, Gösta Hammarlund, Pedro og Ulf Aas. Ellers finner vi arbeider av Finn Graff, Nils Aas, Per Palle Storm, Arne Raknes, Knut Hermod Knudsen, Kristofer Sinding-Larsen, Yukon Gjelseth, Odd Nerdrum og Arne Nøst.

«Valsekongen» Reidar Thommessen (1889–1986) ledet i mange år Theatercaféens orkester. Theatercaféen er i dag et samlingssted for mange, spesielt kulturpersonligheter, forretnings- og finansfolk.

Den står på The New York Times liste over verdens ti mest berømte caféer i denne sjanger.

Litteratur
----------

* Paul Grøtvedt. Caféen med veggene, levende portretter og morsomme døde. Oslo 1991
* Walter Øverland. Sett og hørt på Theatercaféen; med tegninger av Pedro og fotografier. Oslo 1991
* Ellen Brochmann. Til bords og til veggs i Theatercaféen – taler holdt i Theatercaféen. Oslo 1998
* Caspar Brochmann: Mors hus, Hotel Continental – en personlig affære gjennom 75 år. Oslo 1986.

Referanser
----------

1. ↑  «Theatercafeen: Frommer's Review». The New York Times.

Eksterne lenker
---------------

* www.theatercafeen.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon
 |
Ghaffar Khan med Mahatma Gandhi
**Khan Abdul Ghaffar Khan** (pashto/urdu: خان عبد الغفار خان; født ca. 1890 i Hashtnagar, Utmanzai, Peshawar, Britisk India, død 20. januar 1988 i Peshawar, Pakistan) var en pashtunsk politiker og spirituell leder kjent for sin ikke-voldelige motstand mot britisk styre i India. Khan var livslang pasifist, troende muslim og alliert med Mahatma Gandhi.

Etter å ha vært vitne til hvor samtlige opprør mot britiske Raj, besluttet han at sosial aktivisme og reformer ville være mer hensiktsmessig for pashtunere. Det førte til sist til opprettelsen av bevegelsen Khudai Khidmatgar («Guds tjenere»). Da bevegelsen fikk en viss suksess, ble de slått hardt ned på og Ghaffar Khan og hans tilhengere ble sendt i landflyktighet. Det var på dette stadiet på slutten av 1920-tallet at han dannet en allianse med Mahatma Gandhi og det indiske Kongresspartiet som varte fram til delingen av India i 1947.

Etter delingen ble Ghaffar Khan hyppig arrestert av de pakistanske myndighetene delvis for hans tilknytning til India og delvis for hans opposisjon til myndighetens autoritære tendenser. Han tilbrakte det meste av 1960- og 1970-tallet enten i fengsel eller i landflyktighet.

I 1985 ble han nominert for Nobels fredspris. I 1987 ble han den første person uten indisk statsborgerskap som ble belønnet med Bharat Ratna, Indias fremste sivile utmerkelse. Ved hans død i 1988 ble han etter eget ønske gravlagt i Jalalabad. Til tross for store kamper på denne tiden, gikk begge parter med på våpenhvile for å tillate at han ble gravlagt.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 119269244, besøkt 12. august 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, oppført som ʻAbdulg̲h̲afār K̲h̲ān, BNF-ID 12411802g[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Encyclopædia Britannica Online, oppført som Abdul Ghaffar Khan, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Khan-Abdul-Ghaffar-Khan, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   www.nytimes.com[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   arkiv-URL web.archive.org[Hentet fra Wikidata]
6. ↑  «Abdul Ghaffar Khan». *Encyclopædia Britannica*
7. ↑  «Abdul Ghaffar Khan». *I Love India*

Eksterne lenker
---------------

* Khan Abdul Ghaffar Khan, biografi på *Afghan Wiki*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Theano** (gresk: Θεανώ; sjette århundre f.Kr.) er navnet gitt til kanskje to pytagoreiske filosofer. Hun har blitt kalt eleven, datter og kone av Pythagoras, men andre gjorde henne hustru av Brontinus. Hennes fødested og identiteten til faren hennes er usikker, noe som fører til at forfattere antyder at det var mer enn en person hvis detaljer har blitt slått sammen (disse er noen ganger referert til som Theano og Theano II). Noen få fragmenter og brev tilskrevet henne har overlevd som er av usikkert forfatterskap. Hun kan også ha vært lærer i den pythagoreiske skolen, som hadde 28 kvinnelige pythagorere.

Lite er kjent om livet til Theano, og de gamle kildene er forvirret. Ifølge en tradisjon, kom hun fra Kreta og var datter av Pythonax, men andre sa hun kom fra Croton og var datter av Brontinus. Hun ble sagt av mange å ha vært gift med Pythagoras, selv om en annen tradisjon gjorde henne hustru Brontinus. Iamblichus refererer til Deino som hustru Brontinus.

Barna tilskrevet Pythagoras og Theano inkluderte tre døtre, Damo, Myia og Arignote, og en sønn, Telauges.

De skrifter tilskrives Theano var: *Pythagoreiske apofthegmer*, *Kvinnelig råd*, *Om dygd*, *Om fromhet*, *Om Pythagoras*, *Filosofiske kommentarer*, og *Brev*. Ingen av disse skriftlig har overlevd unntatt noen få fragmenter og brev av usikre forfatterskap. Forsøk har blitt gjort for å tildele noen av disse fragmentene og brev til den opprinnelige Theano (Theano I) og noen til et senere Theano (Theano II), men det er sannsynlig at de er alle pseudonyme fiksjoner av senere forfattere, som forsøker å anvende Pythagoras filosofien til en kvinnes liv. Den overlevende fragment av *Om fromhet* gjelder et pytagoreisk analogi mellom tall og objekter, de ulike overlevende bokstavene takle innenlandske bekymringer: hvordan en kvinne skal oppdra barn, hvordan hun skulle behandle tjenere, og hvordan hun skal oppføre seg dydig mot ektemannen.

Mary Ritter Beard hevdet at avhandlingen *Om dygd* inneholdt læren om den gyldne middelvei.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** CiNii
 |
**Khandaker Shaheed Uddin Firoz** (bengali: কে এস ফিরোজ, bedre kjent som **KS Firoz**, (født 7. juli 1946 i Lalbagh Thana i Dacca i Britisk India, død 9. september 2020 i Dhaka) var en bangladeshisk forfatter.

Han ble født i en familie som opprinnelig var fra Barisal. Han trådte inn i hæren i Bangladesh i 1967, og steg til majors grad inntil han sluttet i 1977.

Han var aktiv i teaterlivet i Dhaka og ble kjent for sin tolkning av King Lear. Han debutrerte på fjernsynet med *Dweep Tobuo Jwoley* og i kinofilm med *Lawarish*. Han ble ofte benyttet i roller som patriark eller myndig mann.[]

Han giftet seg med Madhobi i 1974, og fikk tre døtre.

Han døde på Combined Military Hospital i Dhaka av covid-19.

Referanser
----------

1. ↑   en.prothomalo.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.dhakatribune.com[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Eminent actor KS Firoz passes away». *Dhaka Tribune*. 9. september 2020.
4. ↑  «Actor KS Firoz passes away at 74». *The Daily Star*. 9. september 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Khandaker Shaheed Uddin Firoz på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Khami** var en by i det sørlige Afrika, i det som nå utgjør vest- og sentral-Zimbabwe. Khami ligger 22 km vest for byen Bulawayo, provinshovedstad i Matabeleland North. Ruinene av Khami er i dag et nasjonalmonument i Zimbabwe, og har siden 1986 også stått på UNESCOs verdensarvliste.

Khami var hovedstad for Torwadynastiet som hersket i området fra 1450-1683. Byen ble i 1683 okkupert og ødelagt av en opprørshær fra *Munhumutapastammen*, ledet av *Changamire Dombo*. Etter alt å dømme har det ikke vært noen bosetting i byen etter dette, og det etterfølgende Rozvidynastiet etablerte seg med sin nye hovedstad i Dhlo-Dhlo (*Danamombe*). 

Byen hadde sju høytliggende områder beregnet på kongelige, og åpne områder i dalen som var beregnet på andre innbyggere. Ruinene omfatter et kongelig tilfluktssted, et kors som antas plassert der av samtidige misjonærer, innhegninger og en støttemur. Muren er dekorert i rutemønster. 

Byplanen er en videreutvikling fra Great Zimbabwe, som var den forutgående regionale hovedstaden.

Eksterne lenker
---------------

* Pictures of Khami Ruins,Bulawayo Zimbabwe
* Trail Guide of Khami Ruins,Bulawayo Zimbabwe

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Mujangga** (mandsjuisk: ; kinesisk: 穆彰阿, pinyin: *Mùzhāng'ā*; født 1782, død 1856) var en mandsjuisk statsmann i Qingdynastiets tid. 

Han var bannermann tilhørende *det innrammede blå banner*. Han fikk høyeste plassering ved den keiserlige embedsmannseksamen i 1805 og steg raskt i gradene i embedsverket. Han ble medlem av Storrådet i 1828 og fikk etterhvert en avgjørende politisk innflytelse under Daoguang-keiserens styre. 

Etter Cao Zhenyongs fall ble Mujangga Storrådgiver (Storrådets leder) i 1837. Da spenningene mellom Kina og Storbritannia tiltok i 1839, ble han en hovedtalsmann for en fleksibelt ettergivende politikk overfor britene. Etter første opiumskrigs utbrudd gikk han inn for å avsette Lin Zexu fra hans stilling som keiserlig kommissær i september 1840. Mujanggas politiske forsoningslinje skapte spenninger med tronfølgeren, og etter at denne kom på keisertronen som Xianfeng-keiseren, ble Mujangga avsatt fra alle sine embeder i 1851.

Referanser
----------

1. 1 2   China Biographical Database[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Pamela Kyle Crossley: *Orphan Warriors: Three Manchu Generations and the End of the Qing World*, s 256. Princeton University Press, 1990.
* Arthur William Hummel: *Eminent Chinese of the Ch'ing period (1644-1912)*. 2 vols. Washington: United States Government Printing Office, 1943.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
*To khaner i turkmenske stammekostyme, ett av 274 årgangsfotoer*. Brooklyn Museum, USA.
**Khan** (fra tyrkisk «prins, fyrste»), også stavet som *kan, xan, han, ke-han*, er en historisk tittel med mange betydninger, opprinnelig kommandør, leder eller hersker på mongolsk og tyrkisk språk. Det er en tittel på en selvstendig fyrste i tatarenes områder, dokumentert fra ca. 1400. Den tyrkiske betegnelsen har vært kjent i språkene i Europa siden 1200-tallet; sammenlign med middelalderlatinske *chanis*, middelaldergreske *kanes*, gammelfranske *chan*, russisk *khanu*. Med tiden utartet det seg og ble en tittel på respekt. Den kvinnelige formen er *khanum* (1824), fra tyrkisk *khanim*. Khan kan også bety leder for en stamme, stammehøvding. I dag eksisterer khaner mest i sørlige Asia og i Sentral-Asia. En khan hersker over et *khanat*. Tittelen oversettes ofte til keiser.

I Seldsjukkriket var khan den høyeste adelstittelen, rangert over malik («konge») og emir («fyrste, kommandant», generelt overhode for et muslimsk område). I Mongolriket betydde det herskeren av en horde (tyrkisk *ordu*, «hær»), mens herskeren over alle mongolene var *khaganen* eller den store khanen. Tittelen avtok deretter i betydning. I Safavid-dynastiets Iran var det tittelen på en hærgeneral, og i Mogulrikets India var det en høy edel rang begrenset til hoffmenn. Etter Mogulrikets fall ble det brukt broket og ble et etternavn. Khan og dens kvinnelige former forekommer i mange personnavn, vanligvis uten noen adelsfamilie av politisk relevans, selv om det fortsatt er en vanlig del av adelige navn også.

Den høyere, bortimot keiserlige tittelen *khagan* (persisk: خاقان), det vil si «khan av khaner» er gitt den mest berømte hersker kjent som khan: den mongolske keiserlige dynasti til Djengis-khan hvis egentlige navn var Temujin, og dennes sønnesønn Kublai-khan som grunnla det mongolske rike og senere grunnla Yuan-dynastiet i Kina. De herskende etterkommerne til Djengis-khan er referert til som stor-khaner. Stor-khan er teknisk sett ikke korrekt, men har blitt etablert gjennom konvensjoner i over lang tid.

I dagens Mongolia er tittelen blitt til *khaan* hvor 'g'-lyden har blitt bortimot stum eller ikke-eksisterende.

Referanser
----------

1. ↑  «khan», *NAOB*
2. 1 2  «khan (n.)», *Online Etymology Dictionary*
3. ↑  «khanate (n.)», *Online Etymology Dictionary*
4. ↑  «malik», *Wikionary*
5. ↑  «emir», *NAOB*
6. ↑  «horde», *NAOB*
7. ↑  Boyle, J.A. (1978): «Khān» i van Donzel, E.; Lewis, B. et al (red.): *The Encyclopaedia of Islam*, New Edition, Volume IV: Iran–Kha. Leiden: E. J. Brill. OCLC 758278456, s. 1010.

Litteratur
----------

* Garthwaite, Gene R. (2017): «Khan», *Encyclopaedia Iranica*.
* Karim, Abdul (2012): «Khan», i Islam, Sirajul; Jamal, Ahmed A. (red.): *Banglapedia: National Encyclopedia of Bangladesh* (2. utg.). Asiatic Society of Bangladesh.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Hybridfly** som også teknisk sett betegnes som **hybridelektrisk fly**, er et fly med et hybridfremdriftssystem – det vil si både elmotor og forbrenningsmotor. Et problem med elektriske fly ligger i strømlagringen som må skje med batterier som har høy vekt og lav energitetthet i forhold til flybrensel. Man kan dermed ikke skifte helt om til helelektrisk drift for større fly, derfor ble flere prosjekter basert på en kombinasjon av den tradisjonelle flymotoren – stempelmotor eller jetmotor tilkoblet forbrenningsdrift – startet i det tjueførste århundret. Ideen om hybridelektrisk drift på et fly er av eldre dato, det første prosjektet, «The Electrical Airplane» kom på tegnebrettet i 1920 i Storbritannia.

I skrivende stund (juli 2019) er det en lang rekke ulike prosjekter, blant annet Airbus E-Fan X hvor et vanlig jetdrevet passasjerfly, en BAe 146, skal ha en elektrisk prøvemotor på to megawatt. Prosjektet ble skrinlagt i april det neste året grunnet ressursmangel som kom fra covid-19. Et annet realistisk prosjekt er VoltAero Cassio hvor et eksisterende fly av type Cessna Skymaster ombygges for kombinert drift med to elmotorer og en forbrenningsmotor. Interessen for hybridelektriske fly som innebærer betydelig brenselsbesparing er så stor, at utviklingen skjer i et meget stort tempo. 

Et av de første hybridflyene som flyr, var den 6. juni 2019 da flyselskapet Mokulele Airlines finansierte firmaet Ampaire i California, USA omkring Cessna 337 Skymaster som er enkelt å ombygge som et fly med kombinerte traktor- og skyvefly-konfigurasjon med en traktormotor og en skyvemotor i det samme skroget. Skyvemotoren ble byttet ut med en elmotor, og flyet, *Ampaire Electric EEL*, kom i luften – det skal settes i tjeneste i 2021.

Referanser
----------

1. ↑  Kevin Desmond, s. 129
2. ↑  Airbus bygger nytt hybridelektrisk fly nov. 2017
3. ↑  Om tre år skal denne til værs – på strøm og litt bensin
4. ↑  «Ampaire Announces First Public Electric Flight». Arkivert fra originalen 26. juni 2019. Besøkt 3. juli 2019.

Litteratur
----------

Kevin Desmond; *Electric Airplanes and Drones - A history* McFarland & Company Inc. 2018 ISBN 978-1-4766-6961-8

Eksterne lenker
---------------

* Teknisk Ukeblad samlingsside om hybridfly
* SAS og Airbus skal samarbeide om å utvikle «grønne» fly
Enzo Moavero Milanesi tas i ed som Europaminister av Italias president
**Enzo Moavero Milanesi** (født 17. august 1954) er en italiensk jurist, EU-funksjonær og uavhengig politiker. Han ble utnevnt til Europaminister (formelt minister uten portefølje for Europasaker i Utenriksdepartementet) i Mario Montis regjering 16. november 2011. Milanesi beholdt denne statsrådsposten i regjeringen statsminister Enrico Letta dannet 28. april 2013.

Han ble statssekretær for Europasaker i Italia allerede i 1994 og var kabinettssjef for Mario Monti, daværende EU-kommissær for konkurranse og det indre marked, fra 1995 til 2000. Fra 2002 til 2005 var han visegeneralsekretær for Europakommisjonen.

Han er etterkommer etter Ferdinando Bocconi, som grunnla Università Commerciale Luigi Bocconi i Milano. Han er utdannet jurist ved La Sapienza i Roma og har en LL.M.-grad fra Europa-colleget i Brugge, hvor han studerte fra 1981 til 1982. Han har vært professor i rettsvitenskap (i bistillinger) ved La Sapienza, LUISS, Bocconi-universitetet og Europa-colleget.

Referanser
----------

1. ↑  *Dichiarazione del Presidente del Consiglio incaricato Enrico Letta e lettura della lista dei Ministri*[*død lenke*], Palazzo del Quirinale, 27. april 2013.
2. ↑  «Enzo Moavero Milanesi appointed Deputy Secretary General of the European Commission». Europa. Besøkt 9. september 2012.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** ICCU
 |
**Clausberget gruve** eller **Klasberget** var en de mindre gruvene til Røros Kobberverk for utvinning av kobbermalm. Gruven ligger i Klasberget tre km nordøst for det mer kjente Storwartsfeltet i retning Aursunden og ca 13 km nordøst for Røros. Gruven hadde regulær drift 1652-93 og forsøksdrift 1914-18.

Forekomsten ble oppdaget 1648 av Joen Ryen og Anders Skotte og mutet av Kobberverkets første bergskriver Claus Rasmussen i 1656/57, derav navnet Clausberg. Rasmussen drev gruven for egen regning, men finansiert av finansmannen Heinrich Müller, under navnet Øresundske Kobberverk, sammen med Brekken skjerp (Gruvsjøforekomsten) og Klinkenberg gruve. For å smelte malmen oppførte Øresundske sin egen smeltehytte ved Nøren i Os i 1654, omkring 10 km sørvest for Bergstaden. Gruven og hytten lå imidlertid innenfor Kobberverkets *sirkumferens*, hvis direktør Joachim Irgens hevdet at det ikke var nok skog til to bergverk. Rasmussen fikk avskjed som bergskriver og etter en herredagsdom av 1656 fradømt retten til gruven, ettersom den lå for nær Røros. Clausbergets gruve og Nøren hytte ble således overtatt av Kobberverket dette året. Driften ved hytten fortsatte til 1672, mens gruven hadde diskontinuerlig drift til 1691, senere usikkert. Gruven ble drevet på tre nivåer og består egentlig av to atskilte forekomster som er mineralogisk forskjellige. Det øvre nivået ble lenset i 1742, men det ble ingen produksjonsdrift. Det var også prøvedrift i nedre nivå under Første verdenskrig.

Malmdatabasen, NGU
------------------

* Clausberget, nedre gruve: *NGU-ID 1640-071*
* Clausberget, øvre skjerp: *NGU-ID 1640-049*
* Elementer: Kis, Cu

Kilder
------

* Malmdatabasen, NGU
* Verdensarven Røros – Røros kobberverk
* Gunnar Brun Nissen, *Røros Kobberverk 1644-1974*, ISBN 82-7175-008-9