recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bodvar balti** (norrønt: *Bǫðvarr balti*, *Bodvar bjørn*) var en norrøn skald som virket i Norge på 1100-tallet. Han er nevnt i den islandske skaldeoversikten Skáldatal som en av hirdskaldene til den norske kong Sigurd Munn (Sigurd Haraldsson) som døde i 1155. Ingenting er kjent om hans liv, og man vet ikke om han var fra Norge eller Island.

Fire vers fra en dråpa om Sigurd Munn (*Sigurðardrápa*) er bevart i avskrifter av Morkinskinna og Snorre-Edda. De første bevarte versene beskriver Sigurds seier over Sigurd Slembe og Magnus Blinde i slaget ved Holmengrå i borgerkrigstidens første epoke i 1139.

I Morkinskinna er han benevnt med tilnavnet *Halti* (*den halte*), men dette beror sannsynligvis på en feilskrift ettersom de andre kildene bruker tilnavnet *Balti* (*bjørnen*).

Referanser
----------

1. ↑  Morkinskinna, etter Finnur Jónsson, København (1932), s 438
2. ↑  «Bǫðvarr balti, Scaldic Poetry». Arkivert fra originalen 5. mars 2016. Besøkt 28. februar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Bǫðvarr baltis dikt, originaltekst på Scaldic Poetry
* Íslenzkar æviskrár frá landnámstímum til ársloka 1940, s 290
**Irazú** er en aktiv stratovulkan i Costa Rica, 30 kilometer vest for byen Cartago. Vulkanens høyeste punkt er 3432 meter over havet (2006), og den har en uregelmessig kjegleform. Den er den høyeste aktive vulkanen i Costa Rica, og kan fint ses fra hovedstaden San José de dagene fjellet ikke er dekka av tåke.

Navnet
------

Ved foten av vulkanen levde det på 1500-tallet en folkegruppe som het istarú, og det er sannsynligvis her Irazú har fått navnet sitt fra. Det er imidlertid en liten mulighet for at ordet er baskisk, ettersom *irazú* betyr «Bregnestedet» og fjellsidene flere steder er overvokst av bregner. Navnet dukka ikke opp før på 1600-tallet; tidligere het vulkanen Cargagos.

Aktivitet
---------

Irazú har hatt mange utbrudd i moderne tid – minst 23 ganger siden det første registrerte utbruddet i 1723. Det seineste utbruddet begynte i 1963 og fortsatte til 1965. Utbruddet begynte samme dag som president John F. Kennedy var på statsbesøk i Costa Rica, og dekka hovedstaden San José og store deler av det sentrale høylandet med aske.

Siden utbruddet i 1963–1965 har vulkanen vært inaktiv, men de ofte forekommende jordskjelva i området tyder på at magmaen fremdeles beveger på seg under fjellet. Toppen av vulkanen har flere kratere, hvorav et av dem har blitt til en grønn sjø.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Kingscourt**, historisk kjent som Dunaree (irsk: Dún an Rí, «kongens festning») er en by i grevskapet Cavan i Irland. Den ligger i den østlige delen av grevskapet, nær Carrickmacross i grevskapet Monaghan. Den ligger nær grensen Cavan-Meath. Byen ble grunnlagt nær stedet for den gamle landsbyen Cabra, av Mervyn Pratt, mot slutten av 1700-tallet, og ble fullført av broren hans, pastor Joseph Pratt. I henhold til folketellingen av 2016 har byen en befolkning på 2 499 innbyggere.

Historie
--------

Cabra Castle er navnet gitt til to bygninger, det ene nå ødelagt, det andre er et slott som nå benyttes som et luksushotell. De er i nærheten av grenda Cabra, som er svært nær Kingscourt ved R179-veien (lokalt kjent som Carrickmacross Road). Cabra Castle ble bygget tidlig på 1800-talleti nygotisk stil. Slottet ble opprinnelig kalt Cormey Castle og ble bygget på stedet for et tidligere Cormey Castle som hadde blitt ødelagt under Oliver Cromwells krig og erobring av Irland (1649–1653). Slottet har på 2000-tallet blitt restaurert og utvidet og er nå et firestjerners hotell som er populært for bryllup.

Arkitektur
----------

Den lokale katolske kirken, som ligger høyt over byen, har glassmalerier fra 1940-årene av den anerkjente irske kunstneren Evie Hone, som også sørget for design for Eton College Chapel i England.

Referanser
----------

1. ↑  «Dún an Rí/Kingscourt», *Placenames Database of Ireland*. Government of Ireland - Department of Arts, Heritage and the Gaeltacht and Dublin City University. Arkivert fra originalen den 15. september 2021
2. ↑  Lewis’ Topographical Dictionary, Ireland, *From-Ireland.net*
3. ↑  «Census 2016 Sapmap Area: Settlements Kingscourt» Arkivert 10. januar 2022 hos Wayback Machine. *Central Statistics Office (Ireland)*.
4. ↑  «Superior Castle accommodation and facilities in Cavan Ireland», *Cabra Castle Hotel - Hotel History*. Arkivert fra originalen Arkivert 3. februar 2007 hos Wayback Machine. den 3. februar 2007.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kingscourt – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Kings Mountain** er et kommunefritt område og en liten by i San Mateo County i California.

Området inkluderer fylkets høyeste punkt, Sierra Morena som ligger 737 moh. Mot slutten av 1800-tallet var det en omfattende utvirking av skogen, bestående av Redwood i området, og dagens skog er hovedsakelig ettervekst av denne snauhogsten.

Området har navn etter etter et tidligere feriehotell fra 1800-tallet, med navn *Kings Mountain Browhouse*, og som ble drevet av Frank King og hans familie. Fram til 1950-årene var området hovedsakelig et ferieområde, herunder den 160 dekar store private eiendommen *Henrik Ibsen Park* som ble eiet og drevet av Sons of Norway for sine medlemmer i San Francisco. I de senere år har bedre veiforbindelse gjort at San Francisco bare er 40 minutter unna, og et voksende Silicon Valley gjort at antall fastboende har økt.

Kjente innbyggere
-----------------

* Neil Young, musiker, mellom La Honda og Kings Mountain

Eksterne lenker
---------------

* En uoffisiell nettside for of Kings Mountain
* Kings Mountain Art Fair nettside
* Kings Mountain hesteutleie med bilder fra området
**Ashton-in-Makerfield** (tidligere **Ashton-in-the-Willows**) er en liten by i Stor-Manchester i nordvestlige England. Den tilhørte tidligere Lancashire. Den ligger 6,8 km sør for Wigan, 11,3 km nord-nordvest for Warrington, 24,3 km øst-nordøst for Liverpool, og 26 km vest for byen Manchester. I henhold til folketellingen i 2001 hadde den en befolkning på 28 505 innbyggere, noe som økte lite til 28 762 ved folketellingen i 2011.

Historisk har byen vært en del av Lancashire og var i middelalderen et bydistrikt i sognet Newton-in-Makerfield (som Newton-le-Willows en tid var kjent). Med naboen Haydock var Ashton-in-Makerfield et anneks, men de to ble delt i 1845. Stedet har lenge vært et senter for framstilling låser og hengsler, men også et kullgruvefelt da Lancashire Coalfield ligger rett ved. I St. Oswalds kirke er relikvie ved hånden til Edmund Arrowsmith (1585–1628), en jesuittprest som ble henrettet i 1628, bevart.

Referanser
----------

1. ↑  «Ashton-in-Makerfield (Greater Manchester)», *City Population*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ashton-in-Makerfield – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Ashton-in-Makerfield, samfunnsinformasjon
* Historien om kullgruvedriften i Ashton-in-Makerfield

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
*For fogdegården i Høyanger, se Alværn i Lavik*.

**Alværn** er et strøk som ligger vest på Nesodden i Akershus, mellom Nesoddtangen og Fjellstrand, med adkomst fra fylkesvei 157. Navnet Alværn kommer av alle svabergene rundt bukta, som ga vern/beskyttelse mot vær og vind. Området var opprinnelig del av gårdsnummer 30 i Nesodden, To gård, men utgjør idag en sørvestlig utløper av tettstedet Nesoddtangen.

Alværn hadde sin storhetstid da det var oljelager og raffineri på øygruppen Steilene. På denne tiden bodde hundrevis av mennesker, særlig industriarbeiderfamilier, nede i Alværn. Samfunnet hadde egen skole, Alværn brugsskole, og det fantes postkontor og butikk.

Tidligere ble navnet Alværn brukt bare om dette strøket rundt Alværnbukta. Etter omfattende boligbygging gjennom de siste 40-50 år, er øvre deler av Alværn nå mer eller mindre vokst sammen med Bjørnemyr.

Det er en ungdomsskole der. Den heter Alværn ungdomsskole. Dagens lokalbutikktilbud finnes i Bjørnemyrområdet.

Fra Alværn brygge går det båt ut til Steilene. Av Steilene er det kun øya *Knerten* og halve *Fyrsteilene* som har ferdselesforbud (fuglereservat), de øvrige kan benyttes til blant annet bading. 

Nesodden Idrettsforening har en grusbane på Alværn. I 2010 ble det her lagt kuntsgress. I 2022 ble kunstgresset fjernet.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Sicards kart over Egypt av 1717, utsnitt: *«Carte des déserts de la Basse-Thébaïde aux environs des monastères de St Antoine et de St Paul hermites avec le plan des lieux par où les Israëlites ont probablement passé en sortant d'Egypte*.»
**Claude Sicard** (født 1677 i Aubagne i Frankrike, død 12. april 1726) var en fransk prest tilhørende jesuittordenen, og en tidlig vesteuropeisk besøkende i Egypt, mellom 1708 og 1712.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han var fra Aubagne og studerte i Marseille, og trådte inn i jesuittenes novisiat i Avignon i 1692. 

### Jesuitt

Etter formasjonen i ordenen underviste han ved collège de Lyon.

### Misjonær og utforsker i Syria og Egypt

Han ble sendt ut i misjonsoppdrag i 1706, og lærte seg arabisk i Syria. Han ble i 1711 utnevnt til superior for jesuittenes residens i Aleppo, og året etter ble han superior for jesuittenes misjon i Kairo. Han bereiste Egypt på kryss og tvers og forsøkte å beskrive det ved å identifisere de gamle og bibelske stedene. Han var den første vesterlending som, men er kjent med som besøkte Amarna, Abydos, Edfu og Philae; han beskrev Antinous (1715) og Akhenatens grensestele. Før pater Sicards tid hadde man bare hørt tale om Kongenes dal; man visste ikke hvor det var. 

Han produserte det første kjente kart over Egypt.

Han døde av pesten mens han stod midt i sine arbeider i 1726, noe som forhindret publiseringen av det store arbeide han arbeidet med. Det er imidlertid meget å finne fra hans reiser i *«Lettres édifiantes et curieuses de la Société de Jésus»* (bind/*tome* II, 1717; bind V, 1725; bind VI, 1727, og fremfor alt i bind VII, 1729).

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 104054700, besøkt 12. august 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   datos.bne.es, BNE-identifikator XX909591[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   opac.vatlib.it, VcBA-ID 495/374056[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 12285854s, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6xs7sh1, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
7. ↑  uwm.edu Arkivert 2007-01-22 hos Wayback Machine, Discovering Ancient Egypt

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
Asienkrisen spilte seg ut på de asiatiske børsene, som her på Tokyobørsen
Landene som ble hardest rammet av Asiakrisen.
**Asiakrisen** var en finansiell krise som i 1997 påvirket valuta, børs og priser på en negativ måte i flere asiatiske land. Mange av landene tilhørte en gruppe land som gikk under fellesbetegnelsen «tigerøkonomier», som beskrev den kraftige veksten flere asiatiske land opplevde på begynnelsen av 1990-tallet.

Starten på krisen kom 2. juli 1997 da verdien på thailandsk baht raste nedover. Krisen hadde egentlig forflyttet seg til Sørøst-Asia etter å ha rammet Sør-Amerika i 1994. Fram til juli lå verdien på bath på 25 per USD, men over natta falt verdien på bath med 25 prosent mot USD.

Blant de land som ble verst rammet av krisen var Indonesia, Sør-Korea og Thailand. Men også land som Hongkong, Malaysia, Laos og Filippinene ble rammet. Kina, India, Taiwan og Singapore kom ut av krisen relativt skadesløse.

Blant de faktorer som det i ettertid er pekt på som lå til grunn for Asiakrisen var den raske ukontrollerte liberaliseringen av landenes økonomi. Mange av landene hadde historisk fulgt en svært tradisjonell økonomisk politikk, og økonomiene var isolerte fra verden rundt, for å beskytte egen økonomi.

Mot slutten av 1980-tallet førte isoleringen til stagnering i økonomien, uten nyinvesteringer. Verdensbanken og IMF tilbød landene økonomisk hjelp, men med motkrav som blant annet betød en åpnere økonomi.

Eksterne lenker
---------------

* SNF RAPPORT NR. 11/02 Asia-krisen – fem år senere av Stig Tenold[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Universalis **·** Encyclopædia Universalis **·** GND
 |
Utsikt over Istaravshan
**Istaravshan** er en by i Sughd-provinsen ca 1000 meter over havet nord i Tadsjikistan med ca 60 000 innbyggere. 
Byen skal etter sigende være grunnlagt av Kyros ca 600 år f. Kr under navnet Cyropol. Andre navn på byen har vært Kurukada, Kir og Ustrushana. Byen bar senere navn i forskjellige varianter av Ura-Tube, Ura-Tyube eller Ura-Teppa. Sitt nåværende navn fikk byen i november 2000.

Istaravshan er en av de eldste byene i Sentral-Asia, og feiret 2500-årsjubileum i 2002. Byen hadde tidligere en 6 km lang bymur og et citadell, og har lenge vært kjent for utsøkt håndverk og handel. På 1200-tallet ble byen ødelagt av mongolene, men ble senere bygd opp igjen. Den var et viktig punkt på Silkeveien mellom øst og vest. 

Flere historiske og arkitektoniske bygninger vitner fremdeles om byens lange historie.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 11. oktober 2011. Besøkt 9. august 2011.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** GeoNames
 |
Markering av 25-års jubileumet i 1964, med ordfører Peder Esbjørnsen, fabrikkbestyrer Arne Brustad og syerske Karen Hestsveen.
**Ajak Fabrikker AS** var en større konfeksjonsfabrikk i Brumunddal i Ringsaker kommune, etablert av Arthur S. Andersen under navnet **Brumunddal Konfeksjonsfabrikk** i 1939. Bedriften endret navn til «Ajak Fabrikker AS» i 1963, et akronym for «Arthur og Jan Andersen Konfeksjon». Firmaet hadde salgs- og innkjøpskontor i Oslo, først i Kirkegata, siden i Uranienborgveien. 

Ajak produserte fra begynnelsen arbeidsklær for jord- og skogbruk, og busseruller. Under krigen produserte fabrikken arbeidsklær i papir, på grunn av mangel på tekstiler. Fra 1956 produserte fabrikken også sports- og fritidsklær. Etterhvert ble friluftsklær som nikkerser og anorakker en viktig del av sortimentet. 

Bedriften var i mange år en av de største konfeksjonsfabrikkene i landet, og en av de største arbeidsplassene i Brumunddal. Flest ansatte hadde fabrikken i første halvdel av 1970-tallet. Disponent Jan Eirik Andersen representerte bedriftsledelsene i norsk konfeksjonsindustri i det statlige *Bransjerådet for konfeksjonsindustrien* i perioden 1964–1977.

Familien Andersen hadde aksjemajoritet i bedriften i femti år. I 1985 kom Trygve Hegnar inn på eiersiden med en mindre aksjepost, og i 1989 kjøpte Hegnar resten av familiens aksjer. På samme tid ble produksjonen i Brumunddal avviklet.

Referanser
----------

1. ↑  Knut Kjeldstadli (2008). *«Helt moderne» – Uranienborgveien 11 Nord 1933-2008* (PDF). s. 18.
2. ↑  Even Lange (1998). *Samling om felles mål 1935–1970*. Aschehougs Norgeshistorie. 11. Aschehoug. s. 107. ISBN 8203220401.
3. ↑  *Stortingsforhandlinger – Vedlegg 18 Om bransjerådenes virksomhet*. Oslo: Forvaltningstjenestene. 1978. s. 77.

Kilder
------

* Sætherskar, Johs. red. (1952). *Det norske næringsliv – Hedmark fylkesleksikon*. Det norske næringslivs forlag. s. 516–517.
* Bleken-Nilssen, Toralv (1987). *Furnes bygdebok*. 4. Ringsaker: Furnes historielag. s. 149–151.
* Haug, Jan, red. (1987). *Brumunddalsboka*. Hamar: Hedmarksmuseet og domkirkeodden. ISBN 8299075254.
* Kamsvåg, John L. (1990). *Med nål og tråd gjennom 100 år*. Fellesforbundet / Tiden forlag. ISBN 8210033077.

Eksterne lenker
---------------

* Brumunddal Konfeksjonsfabrikk på Digitalt Museum
* Ajak Fabrikker på Digitalt Museum
**Sigurd Ullstreng** (født ca. 1030, død ca. 1100), var en norsk lendmann og klostergrunnlegger på slutten av 1000-tallet.

Lendmann
--------

Sigurd var sønn av Lodin Viggjarskalle, og kom fra gården Viggja sør for Trondheim. Han opptrer for første gang i Snorres Magnus Berrføtts saga, som Magnus Berrføtts (norsk konge 1093-1103) lendmann. Sigurd hjalp kong Magnus da Tore på Steig i 1095 gjorde opprør mot kongen. Sigurd omtales også i kongesagaene Morkinskinna og Fagerskinna. Han var blant annet med kong Magnus til Gøtaland for å kjempe mot svenske kong Inge, og han var Magnus' betrodde mann da den vikværske lendmannen Sveinke Steinarsson gjorde opprør.

Klostergrunnlegger
------------------

Rundt 1100 skal Sigurd ha stått bak grunnleggingen av klosteret på Nidarholm (nå Munkholmen). Slik bidro han til at klosterbevegelsen fikk innpass i Norge.

Referanser
----------

1. ↑  Snorre: Magnus Berrføtts saga, kap. 5
2. ↑  Snorre: Magnus Berrføtts saga, kap. 12-13
3. ↑  Morkinskinna: 207-209
4. ↑  NBL om Sigurd Ullstreng

Litteratur
----------

* *Fagerskinna*, oversatt av Edvard Eikill. Saga Bok, Stavanger 2007
* *Morkinskinna*, oversatt av Kåre Flokenes. Dreyer bok, Stavanger 2004
* Snorre: *Norges Kongesagaer*, oversatt av Anne Holtsmark. Gyldendal, Oslo 1979

Eksterne lenker
---------------

* Sigurd Ullstreng - Norsk biografisk leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** VIAF
 |
En elektrisk husholdningsvifte
Ei **mekanisk vifte** er et apparat som brukes til å bevege luft eller andre gasser ved hjelp av roterende blader. Ved rotasjonen øker trykket på den ene siden av bladene, mens det minker på den andre. Dermed settes lufta i bevegelse. Vifter kan brukes til å skifte ut luft i et rom, enten ved å blåse inn eller trekke ut luft. Men de kan også brukes bare for å holde lufta i bevegelse, slik som f.eks. takvifter.

Vifter
------

I nesten alle moderne maskiner med elektronikk som har en tendens til å bli varm finnes det vifter. Det er vifter i alt fra datamaskiner til blåseovner. Størrelsen på viftene varierer stort, i forhold til hva de er laget til.

Vifter i datamaskiner
---------------------

Vifter til datamaskiner
Vifter i datamaskiner brukes til å kjøle ned skjermkort, hovedkort, prosessor, platelagreosv.
De kan vanligvis rotere tusenvis av omdreininger i minuttet og også være utstyrt med temperaturføler som sørger for å øke hastigheten på viften om temperaturen stiger.
Små vifter kan flytte mindre luft enn store. Hvis små vifter skal flytte like mye luft som store må de beveges i mye høyere hastighet og da støyer de mye mer.
BTX-standarden for kabinett er utstyrt med en stor vifte istedenfor mange små og støyer mye mindre.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Jinshanling** (kinesisk: 金山岭, pinyin: *Jīnshānlǐng*) er en sektor av Den kinesiske mur i et fjellområde i fylket Luanping 120 km nordøst for Beijing, men over grensen til provinsen Hebei. Sektoren henger sammen med sektoren ved Simatai. Den ble bygd fra 1570 under Ming-dynastiet. 

Jinshanling-sektoren er 10,5 km lang med 5 pass, 67 vakttårn og to fyrtårn. Den fremre sektoren er restaurert tilbake til sin opprinnelige stand da Ming-styret forsterket og ombygde den. Men jo nærmere man kommer Simatai, jo mer forfallen og restaurert blir den.

Jenjanlingsektoren (*Jinshanling changcheng* 金山岭长城) ble i 1988 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over verneverdig kulturgods. 

Det går en taubane opp til muren på dets høyeste punkt, og stedet er blitt et utferdsmål for turister i Beijing.

* 
* 
* 
* 
* 
*

Eksterne lenker
---------------

* Fotografier av Den kinesiske mur ved Jinshanling Arkivert 20. november 2008 hos Wayback Machine.
* Fotografier av Den kinesiske mur ved Jinshanling Arkivert 9. mai 2008 hos Wayback Machine.
* Fotografier av Den kinesiske mur ved Jinshanling
* En vandring fra Jinshanling til Simatai
* Jinshanling Great Wall
Bilde av Aitutaki fra toppen
**Aitutaki** er en av de sørligste atollene i øygruppen Cookøyene.

Den er den tredje største av de sørlige øyene, og består av 3 vulkanske småøyer og 12 koralløyer. Øya har trolig vært befolket siden ca. år 900, og legenden skal ha det til at det var den polynesiske høvdingen *Ra* som oppdaget øya, og ga den navnet *Utataki Enua O Ru Ki Te Moana*, som betyr «Føringen av en last med folk av Ra over havet». Det sies at Ra tok med seg 4 koner, 4 brødre og 20 hoff-jomfruer for å befolke øya. 

Hoveddelen av befolkningen bor i landsbyen *Arutanga*, som ligger på øst-siden av hovedøya. Her ligger også en flyplass, som Air Rarotonga flyr til fra Rarotonga. Aitutaki er den nest mest besøkte av Cookøyene. Her finnes flere hoteller og andre overnattingssteder, og mange aktiviteter. Mange anser Aitutaki for å være verdens vakreste lagune. 

Første registrerte møte med europeere er *Kaptein William Bligh* på skuta «Bounty», 11. april 1789, like før det berømte *Mytteriet på Bounty*. Disse har også fått æren for å ha innført frukten *paw-paw*, som i dag er en stor eksportartikkel her.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aitutakis hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** SUDOC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
Provinsen Carolina 1663 og 1729, og den påfølgende delingen i en nordlig og en sørlig del.
**Provinsen Carolina**, engelsk *The Province of Carolina*, var mellom årene 1663 og 1729 en britisk koloni i Nord-Amerika. Provinsen ble delt 1729 i en nordlig og en sørlig provins som etter USAs selvstendighetserklæring ble delstatene Nord-Carolina og Sør-Carolina. 

Provinsen Carolina var en koloni i britiske Amerika, kontrollert av *Lord Proprietors*, eierne, en gruppe på åtte engelske adelsmenn, blant annet rikskansleren Edward Hyde, og som ble uformelt ledet av Anthony Ashley-Cooper, 1. jarl av Shaftesbury. Misnøye over styringen av provinsen førte til at en stedsfortredende guvernør ble utnevnt for å administrere den nordlige halvdelen i 1691.

Delingen av en nordlig og sørlig del ble endelig i 1712, men begge kolonien forble på hendene til den samme gruppen av eiere. Et opprør mot eierne brøt ut i 1719 som førte til at det ble utnevnt en kongelig guvernør for Sør-Carolina i 1720. Etter bortimot et tiår hvor den britiske regjeringen forsøkte å kjøpe ut eierne ble både Nord-Carolina og Sør-Carolina kongelige kolonier i 1729.

Eksterne lenker
---------------

* Royal Patent of Carolina province of 1629
* Carolina Charter of 1663
* Carolina Charter of 1665
* Concessions and Agreements of the Lords Proprietors of the Province of Carolina, 1665
* Sir Robert Heath's Patent
* The Founding of North and South Carolina Arkivert 11. mars 2016 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Jan Rohde** (født 4. juli 1942 i New York, USA av norske foreldre, død 9. oktober 2005 i Hägersten, Stockholm) var en norsk popsanger.

Som 13-åring flyttet Rohde til Norge med sine foreldre. Fra 16-årsalderen opptrådte han med ulike band slik som *The Cool Cats* (Platedebut med «Lotta Lovin'» for Odeon i 1959). Han turnerte i Europa med jentegruppen The Melody Sisters i begynnelsen av 1960-tallet. Senere ble gruppen *The Adventurers* dannet. Den ble senere omdøpt til *The Wild Ones*. Gruppen bestod først og fremst av norske og svenske musikere, men gjorde det stort også i Finland. Hele bandet, med Rohde som *popsångeren*, medvirket i filmen *Åsa-Nisse i popform* i 1964. Samme år spilte Jerry Williams inn noen låter av Jan Rohde på platen *More Dynamite*, og på hans *Mr Dynamite Explodes Again* fra 1965 er Rohde med som musiker på noen av låtene. 

Etter litt stillhet i karrieren ble Rohde på 1970-tallet kåret til *Skandinaviens Rock-Kung* på svensk TV. Etter en stund å ha hett *Jan Rohde & Grabbarna* forandret nå bandet navn til *Rohde Rockers*. Bandet ble oppløst i 1979. 

Etter sin storhetstid spilte Rohde inn noen plater til og spilte iblant på nostalgigallaer.

Referanser
----------

1. ↑   ČSFD person-ID 111112[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jan Rohde på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Jan Rohde på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Jan Rohde på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Jan Rohde på Songkick Rediger på Wikidata

* (no) Jan Rohde på Rockipedia Rediger på Wikidata

* (en) Jan Rohde på AllMusic Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Rockipedia **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Jan Rubens** (født 1530, død 1587 i Köln) var far til maleren Peter Paul Rubens, og kjent for å ha hatt et utenomekteskapelig forhold til Anna av Sachsen, Vilhelm I av Oraniens andre kone.

Biografi
--------

Han var utdannet i Italia, og fungerte som protestantisk jurist og jurymedlem i Amsterdam. Han stammet fra en velhavende familie, og 29. november 1561 giftet han seg med Maria Pypelinckx, hvormed han fikk 6 barn. Han var kalvinist og måtte derfor flykte pga. religiøse uroligheter. I 1568 reiste familien og slo seg ned i nærheten av Köln. 

Han ble advokat og rådgiver for Anna av Sachsen, og innledte etter sigende et forhold til henne. Anna fødte et barn, Christine av Diez, og pga. ryktene om ekteskapsbrudd, ble Rubens dødsdømt og satt i fangenskap i slottet Liebenscheid, av Annas mann Vilhelm. 

Takket være kone Rubens kone Marias intervensjon ble han ikke henrettet. I stedet måtte han gå i eksil i Siegen. Etter at eksilet var omme, reiste Rubens tilbake til Köln, hvor han døde i 1587.

Referanser
----------

1. 1 2   Genealogics, genealogics.org person ID I00015308[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Biografisch Portaal, «Jan Rubens», Biografisch Portaal number 76700019[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Genealogics[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BPN
 |
***The Pickwick Papers***, på norsk ofte *Pickwick-klubben*, var Charles Dickens' første skjønnlitterære verk; opprinnelig utgitt i 20 månedshefter med tittelen *The Posthumous Papers of the PICKWICK CLUB, containing a faithful record of the Perambulations, Perils, Travels, Adventures and Sporting Transactions of the Corresponding Members. Edited by "Boz". With Illustrations*, 1836—37.

«Boz» var pseudonymet Dickens benyttet som journalist, og ved utgivelsen av boken *Sketches by Boz* i 1836. Da *The Pickwick Papers* ble utgitt samlet i bokform i 1837, sto Dickens eget navn på tittelbladet.

*The Pickwick Papers* var i utgangspunktet et oppdragsverk, over en idé utviklet av illustratøren Robert Seymour. Rammen var en parodi på tidens alvorlige selskaper til fremme av nyttig lærdom. Samuel Pickwick er oppdagelsesreisende og naturforsker, hvis bedrifter kan synes latterlige for leserne, men vekker stor beundring blant hans egne tilhengere — i første rekke den tykke, middelaldrende sjarmøren Stacy Tupman, og de yngre klubbmedlemmene, poeten Mr. Snodgrass og «sportsmannen» Mr. Winkle (som i virkeligheten er en kløne uten erfaring i noen sport). Fortellingen følger de fire vennene på ulike reiser rundt om i Syd-England, gjennom rettssaken Mr. Pickwick trekkes inn i av sin tidligere husvertinne, og det påfølgende oppholdet i gjeldsfengsel.

Dickens, som bare var 24 år gammel da prosjektet startet, tok snart styringen, og utvidet handling og persongalleri, slik at fortellingen fikk preg av roman. Seymour døde, og ble erstattet av nye illustratører. Serien ble en stor suksess, og opphav til en liten industri av «piratkopier» og «spin-off»-produkter.

Blant Dickens genistreker var å utstyre Mr. Pickwick med en tjener: den rappkjeftede, unge cockneyen Sam Weller. Andre gjennomgangsfigurer er svindleren Alfred Jingle og hans kumpan, Job Trotter, og den pompøse smågodseieren Mr. Wardle, med døtre, ugift søster og gammel mor, foruten en usedvanlig fet tjenestegutt med påtrengende søvnbehov, i landsbyen Dingley Dell.

I den grad *The Pickwick Papers* har en samlet, underliggende tematikk, må det være maktmisbruk og autoritetspersoners manglende klokskap. Dette blir satt på spissen i sekvensen om parlamentsvalget i den fiktive byen Eatanswill, i scenene med advokater og rettsvesen, og i de mange episodene der Mr. Jingle lurer pompøse overklassemennesker opp i stry. Her er det svært uklart hvem som er den største sjarlatanen; svindleren eller samfunnsstøtten.

Fortellingen er også full av anekdoter, sagn og miniatyrnoveller; ofte med et spøkefullt innslag av det overnaturlige. Stilen er gjennomgående ironisk, men heller ikke uten den sentimentale moralismen forfatteren senere ble kjent for. Ved nyutgivelser i 1847 og 1867 fjernet forfatter og forlegger noen av originalutgavens mest ironiske trekk; f.eks. det at det fantes to kapitler med nummeret 28 (en spøk med at Dickens skrivelyst i et tidligere hefte hadde ført til at et kapittel måtte deles mellom to hefter).


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** OCLC **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
*Vue de Lyon*, plakat av Georges Dufrénoy for kunstutstillingen *Salon d'Autonom* («Høstsalongen») 1937
**Salon d'automne** (fransk uttale «salå-dåtån») eller **Høstsalongen** er en kunstutstilling i Paris som har blitt arrangert hvert år siden 1903.

Historikk
---------

Den første Høstsalongen ble arrangert i 1903 av Georges Rouault, André Derain, Henri Matisse og Albert Marquet som en radikal reaksjon på konservatismen i den offisielle Parisersalongen og i independentenes utstilling (*Salon des indépendants*). I løpet av få år ble Høstsalongen fylt med det siste innen malerkunst og skulptur.

Etablerte kunstnere som Pierre-Auguste Renoir og Auguste Rodin lot sine verker stille ut (Rodin leverte tegninger) for å dra det hele i gang. Mange kjente navn har stilt ut arbeider, eksempelvis Paul Cézanne, Henri Matisse, Paul Gauguin og Pablo Picasso, Georges Gimel før første verdenskrig, mens mellomkrigstiden så navn som Marc Chagall, Amedeo Modigliani og Georges Braque. Av billedhoggere: Constantin Brancusi, Aristide Maillol, Charles Despiau og Ossip Zadkine. I tillegg fant man glasskunst av René Lalique og arkitektur ved Le Corbusier. Salongen er nå inne i sitt andre hundreår, og regnes om sentral i verdenskunstsammenheng.

Ordet *salon* på fransk kan bety både salong og utstilling (under tak), foruten en del annet.

Se også
-------

* Parisersalongen (*Salon de Paris*)
* Independentene (*Salon des indépendants*)
* De refusertes salong (*Salon des refusés*)
* Høstutstillinga

Eksterne lenker
---------------

* www.salon-automne-paris.com
* Tidslinje for kunstsalongene i Paris

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Salomonøyenes sentralbank** er sentralbanken på Salomonøyene.

Historie
--------

Salomonøyenes sentralbank ble etablert i februar 1983 på grunnlag av sentralbankloven (*Central Bank of Solomon Islands Act*) av 1976. Loven ble endret i 1985, bl.a. for å styrke sentralbankens rolle som tilsynsmyndigheter. 

Sentralbanken tok over etter det tidligere *SIMA – Salomon Islands Monetary Authority*.

Målsettinger og oppgaver
------------------------

Sentralbankens hovedmålsettinger er flere: varig og stabil økonomisk vekst, høy sysselsetting, stabil valuta, og bærekraftig betalingsbalanse. 

Sentralbankens viktigste oppgaver er å formulere og implementere landets pengepolitikk, samt å utøve kontroll over landets pengesystem, herunder bankene. I tillegg kommer alle andre oppgaver en sentralbank innehar, som utsteding av lokal valuta, forvalte landets valutareserver, produsere og presentere nødvendig statistikk, m.m.

Sentralbanksjef
---------------

Sentralbanksjef pr september 2018 er Denton Hehenoro Rarawa. Han overtok etter Rick N. Houenipwela i 2008, da han avsluttet sin tredje periode som sentralbanksjef. Rarawa begynte i sentralbanken i 1983, og var visesentralbanksjef fra 1998 til 2008.

Referanser
----------

1. ↑  CBSI - *Governor’s office*, besøkt 26. september 2018.
2. ↑  CBSI - *Denton Rarawa*, besøkt 26. september 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NLA
 |
*For kvinnenavnet, se Salome.*

**Salomé** (født **Maria Rosa Marco** 21. juni 1943 i Barcelona) er en spansk sanger og programleder. Hun kom på delt førsteplass i Eurovision Song Contest 1969 sammen med Nederland, Storbritannia og Frankrike med sangen «Vivo cantando». Vinnersangen ble gitt ut på sju forskjellige språk: spansk, katalansk, baskisk, fransk, tysk, italiensk, engelsk og serbokroatisk.

Hun begynte sin karriere ved Barcelona Radio og fortsatte karriere som musiker og programleder på tv. Fram til 1963 spilte hun inn og ga ut mer enn 40 sanger – utgitt på plateselskapene Iberofón og Zafiro. I 1962 deltok hun også på Middelhavsfestivalen. 

Senere har hun gitt ut en rekke sanger som har blitt utgitt av blant annet Iberfón og Belter. Hun har gitt ut mange velkjente sanger på spansk og katalansk, blant annet «Quinientas millas», «L'arbre», «Bésame much», «Com el vent», «L'emigrant», «Puedo morir mañana», «Isla del amor» og «O Esperaré».

Eksterne lenker
---------------

* (en) Salomé (vocalist) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Salomé på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Salomé på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Salomé på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* Tekst: «Vivo Cantando»

  


| Utmerkelser og prestasjoner |
| --- |
| Forrige vinner:**Spanias flagg Spania Massiel med «La, la, la»** | **Vinner av Eurovision Song Contest**(ett av fire vinnerland i 1969 med «Vivo cantando») | Neste vinner:**Irlands flagg Irland Dana med «All Kinds of Everything»** |
| Forgjenger:**Massiel med «La, la, la»** | **Spanias deltaker i Eurovision Song Contest**(1969) | Etterfølger:**Julio Iglesias med «Gwendolyne»** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Orm Harald Øverland** (født 17. mai 1935 i Oslo, død 1. desember 2021) var professor i amerikansk litteratur ved Universitetet i Bergen.

Han tok doktorgraden (Ph.D.) ved Yale University i 1969 med avhandlingen *James Fenimore Cooper's The prairie : The making and meaning of an American classic* og underviste ved Universitetet i Bergen (UiB) fra 1970, de første årene som dosent og som professor i amerikansk litteratur fra 1975 til han gikk av med pensjon i 2005. Han var dekan ved Det historisk-filosofiske fakultet ved UiB og var styrer for engelsk institutt i tre perioder. 

Øverland var en drivkraft i internasjonaliseringsarbeidet ved UiB. Han var den første leder for Rådet for internasjonalt samarbeid og utvikling 1985-1988 og arbeidet aktivt for å styrke samarbeidet med institusjoner i Afrika og legge til rette for opptak av studenter fra utviklingsland i Norge. Han var også leder for komiteen for utveksling av forskere med universiteteter i USA og Canada 1994-2001. I 1997-2004 var han koordinator for UiBs samarbeid med Vytautas Magnus-Universitetet i Kaunas i Litauen.

Hans forfatterskap omfatter bøker og artikler om Stephen Crane, Arthur Miller og flere norsk-amerikanske forfattere som Ole Edvart Rølvaag. Han var også medforfatter av en norsk-engelsk ordbok (1965) og redigerte en sjubinds samling av amerikabrev: *Fra Amerika til Norge : norske utvandrerbrev* (1992–2010).

Øverland mottok Kongens fortjenstmedalje i gull i 2003, ble æresdoktor ved Vytautas Magnus-Universitetet i 2007 og var fra 1994 medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6   khrono.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Leiv Egil Breivik: *Orm Øverland (1935-2021)* - Minneord i Aftenposten 16. desember 2021

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Orm Øverland i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Orm Øverland i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
**Anestetikum** (plur. **anestetika**), preparat som opphever bl.a. smertefornemmelser. Anvendes av sykehus, sykehjemsenheter, tannleger etc.

Man skiller mellom *lokalanestetika*, hvilket ikke påvirker pasientens bevissthet, og *narkose*, gjennom hvilket søvn inntrer.

Leverpåvirkning, ikterus og levernekrose med dødelig utgang har rapportert etter narkose med halogenere anestetika.

Sevofluran og Isofluran er de to idag vanligste narkosemidlene for mennesker.

Narkosemiddel
-------------

* Inhalere
	+ Sevofluran Baxter (Sevofluran)
	+ Fluothane
	+ Foren (Isofluran)
	+ Isofluran Baxter (Isofluran)
	+ Supran (Desfluran)
* Intravenøs
	+ Pentothal (Tiopental)

Lokalanestetika
---------------

* Lidokain (Xylocain, Lidocain)
* Bupivakain (Marcain)
* Mepivakain
* Ropivakain (Naropin, Ropivacain)

Se også
-------

* Anestesi

Eksterne lenker
---------------

* Läkemedelsverket
* FASS - Sevofluran
* FASS sök:Anestetika

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
**Salon des Tuileries** (noen ganger kalt  *Salon du Mai*) var en årviss kunstutstilling for maleri og skulptur, startet 14. juni 1923, grunnlagt av malerne Albert Besnard og Bessie Davidson, skulptøren Antoine Bourdelle, arkitekten Auguste Perret, og andre.

Det første årets utstilling fant sted i de tidlige barakker ved Porte Maillot ved Paris' byporter, i et trepalass «Palais du Bois») bygd i all hast av brødrene Perret. Stedsvalget varierte under de påfølgende år. Salongen ble, likesom Société des artistes indépendants fra 1884 og Salon d'automne fra 1903 og andre, organisest i opposisjon til Akademiets offisielle salongsystem. De årvisse utstillingen vedvarte i det minste til ut på 1950-tallet.

Kunstnere
---------

Blant de deltakende kunstnere var:

 

|  |  |
| --- | --- |
| * Edmond Aman-Jean (noen kilder nevner også ham som en av grunnleggerne)
* Marcelle Bergerol
* Jules Cavaillès
* Charles Despiau
* Raoul Dufy
* Frederick Carl Frieseke
* Othon Friesz
* Alberto Giacometti

  | * Natalia Goncharova
* Adolph Gottlieb
* Moise Kisling
* Sonia Lewitska
* Henri Ottmann
* Olga Sacharoff
* Léopold Survage
* Henriette Tirman
* Maurice de Vlaminck

  |

Litteratur
----------

Pierre Sanchez (préf. Josiane Sartre et Chantal Beauvalot): *Dictionnaire du Salon des Tuileries (1923-1962) : Répertoire des exposants et liste des œuvres présentées*, Dijon, L'Échelle de Jacob,‎ 2007, 830 s. (ISBN 978-2-913224728, présentation en ligne)

Referanser
----------

1. ↑  Emile Antoine Bourdelle: an illustrated commentary, P. Cannon-Brookes
2. ↑  Les Fauves: a sourcebook By Russell T. Clement
3. ↑  Giacometti: A Biography By James Lord, page 42

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Ormeslanger** er en avvikende gruppe av slanger. De er små og tynne med et gravende levevis, og lever stort sett av insekter. Ormeslangene eter regelmessig, i motsetning til andre slanger som sluker et stort bytte, og deretter går lenge uten mat

Skjellene er glatte, og i motsetning til de fleste andre slanger har de ikke store bukskjell. Hodet har samme diameter som kroppen, og den korte halen ender ofte i en pigg. Munnen sitter på undersiden av hodet, og øynene er reduserte. De har rester etter bekken, og har coronoidbein i underkjeven, men de fleste tennene og den venstre lungen er forsvunnet. Selv om de fleste har et butt hode, finnes det også arter med spisst hode, og arter med en krokformet snute. Hodet er utstyrt med føleorganer, som er synlig som små flekker på hodeskjellene.

De fleste ormeslanger er mindre enn 30 cm lange, og den minste av alle slanger, *Leptotyphlops carlae* (10 cm), tilhører gruppen. Den største arten er *Rhinotyphlops schlegelii*, som blir 100 cm lang. De fleste artene er spesialister på å ete maur og termitter, men noen tar større bytte, som meitemark. Skjellene er svært tykke, antakelig som beskyttelse mot angrep fra insekter. De har ikke gift, og er heller ikke i stand til å gape høyt nok til å bite mennesker.

Ormeslangene regnes som søstergruppen til alle andre slanger, Alethinophidia. Dette gjør dem interessante i forbindelse med teorier om slangenes opprinnelse. Noen hevder at ormeslangenes egenskaper er opprinnelige, og fantes hos stamfaren til alle slanger, mens andre hevder at de er en høyt spesialisert gruppe.

Denne gruppen omfatter tre familier. Ekte ormeslanger og falske ormeslanger har en vid utbredelse i varme strøk, mens primitive ormeslanger bare finnes i Amerika.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Ormeslanger* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *Ormeslanger* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Scolecophidia* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Scolecophidia* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Scolecophidia* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Tetrapod Zoology – Scolecophidians: seriously strange serpents
* Kley Lab – Video Clips videoer som viser hvordan byttet fanges og transporteres gjennom munnen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Salou Djibo** (født 15. april 1965 i Namaro, Kollo, Niger) er en nigersk offiser fra djerma-folkegruppen som etter det militære statskuppet 18. februar 2010 overtok som Nigers *de facto* leder med stillingen som formann for *Conseil suprême pour la Restauration de la Démocratie*. Han ble sittende fram til april 2011, da den valgte president Mahamadou Issoufou overtok. 

I 1995 fikk han militær trening i Bouaké i Elfenbenskysten før han begynte med offisertrening i 1996. Han ble utdannet til annenløytnant i 1997 og ble videre forfremmet til løytnant i 1998, kaptein i 2003 og *ches d'escardron* (major) i oktober 2006. Djibo har også blitt trent i Marokko og Folkerepublikken Kina. 

Blant de mange stillingene Djibo har hatt, er instruktør ved det militære sentret i Agadez, troppskommandant, kommandant for *121 Compagnie de Commandement d'Appui et des Services* og kommandant for garnisonen i Nigers hovedstad Niamey. Han deltok også i De forente nasjoners fredsbevarende styrker i Côte d'Ivoire i 2004 og i Den demokratiske republikken Kongo i 2006. 

Etter kuppet i 2010 erklærte hans militære regjering at den ville gjøre Niger til "en modell for demokrati og godt styre."

Djibo er gift og har fem barn.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Mamadou Tandja(Nigers president)** | **Nigers våpenFormann for *Conseil suprême pour la Restauration de la Démocratie***(19. februar 2010–7. april 2011) | Etterfølger:**Mahamadou Issoufou(Nigers president)** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Cayönü Tepesi** er et arkeologisk funnsted og tidligere bosted i sørøstre Tyrkia, Anatolia, i høylandsområdene ved Eufrat. Stedet ligger i den fruktbare halvmåne like ved funnstedet Hallan Çemi, og skriver seg trolig fra tiden 10 000 f.Kr. til etter 8 000 f.Kr. Det var samtidig med Nevali Cori.

Det ble utgravet av tyrkiske arkeologer i 1980- og 90-årene. Stedet er en landsby på en liten høyde over en mindre elv, og ble bosatt i før-keramisk Neolittikum og var bosatt til omkring 6 900 f.Kr. Dette plasserer byen som litt eldre enn den langt større Çatal Höyük. 

I likhet med Catal Höyük, men i motsetning til tidligere bosettinger som f.eks Jerf el Ahmar og Abu Hureyra, hadde også Cayönü Tepesi bolighus med private lagerrom for korn og andre matvarer. Bolighusene var store og rektangulære, i motsetning til tidligere landsbyer. Samtidig var det også felles kommunale bygninger i sentrum av bebyggelsen, trolig for rituelle formål.

Den franske arkeozoologen Daniel Helmer har ved utgravninger her vist at storfe ble domestisert like tidlig som sau i dette området. Kroppsstørrelsen på storfeet gikk ned, spesielt for oksene, som i vill form var langt større enn dagens tamokser. De minste individene ble valgt, okser med skuldermål høyere enn en voksen mann var neppe særlig fristende å håndtere.

Det antas forøvrig at dette var et av de første stedene hvor gris ble temmet og inkludert i husdyrhold. Temmingen av gris fulgte senere enn sau og geit, trolig ble grisen temmet en gang før 7 500 f.Kr. i nordlige Libanon og Syria og sørøstlige Tyrkia, som ved Çayönü Tepesi.

Referanser
----------

1. ↑  Trevor Watkins, *From foragers to complex societies in Southwest Asia*, i Chris Scarre (red), *The Human Past – World Prehistory and the Development of Human Societies*, Thames & Hudson 2005, side 228.

Litteratur
----------

* Scarre, Chris (red), *The Human Past*, Hudson&Thames, London 2005.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Park Lane** er en gjennomfartsvei i City of Westminster i det sentrale London. Den er en del av A4202, og var opprinnelig en landevei. 

Fra det 18. århundre ble den en fasjonabel boliggate, med flere store gårder som hertugen av Westminsters Grosvenor House og Dorchesterfamiliens Dorchester House. Etter andre verdenskrig ble den utvidet til seks filer, tre hver vei adskilt av en sentral sperring. Det ble da revet flere hus ved Hyde Park Corner. Gaten er en av de travleste i London sentrum. 

Park Lane er mellom en og halvannen kilometer lang, og går fra Hyde Park Corner til Marble Arch, langs den østlige siden av Hyde Park. Øst for gaten ligger Mayfair. Til tross for trafikkstøyen er gaten fortsatt fasjonabel, med femstjerners hoteller og utstillingslokaler for flere eksklusive sportsbilmerker. Park Lane er den nest dyreste gaten i den britiske utgaven av brettspillet Monopol. 

Gaten er en del av London Inner Ring Road, og var opprinnelig en grense for Londons rushtrafikkavgift. Da avgiftssonen ble utvidet vestover i februar 2007 kom den innenfor, men selve gaten er unntatt for avgift fordi den er en gjennomfartsåre. 

Den 29. februar 2007 ble en bilbombe funnet i en underjordisk inntauingsgarasje på Park Lane. Bomben ble uskadeliggjort uten skader.