recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Pseudocalais*** er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).

Utseende
--------

Store (ca. 50 millimeter), avlange smellere, lyse med en mørk midtflekk på pronotum og mørke tegninger på dekkvingene. Antennene er korte og kraftige, litt sagtakkede. Pronotum er firkantet, omtrent så langr som bredt, bakhjørnene kort uttrukne. Dekkvingene har fine punktrader.

**Larvene** er noe flate, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt, svart med kraftige, fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.

Levevis
-------

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Sentral-Afrika, mot vest til Kamerun, øst til Tanzania, sør til Angola.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien smellere, Elateroidea
			* Familien smellere, Elateridae
				+ Underfamilien skjellsmellere, Agrypninae Candéze, 1857
					- Stammen Hemirhipini Candéze, 1857
						* Slekten ***Pseudocalais*** Girard, 1971
							+ *Pseudocalais basilewskyi* (Mouchet, 1949)
							+ *Pseudocalais longipennis* (Schwarz, 1900)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Pseudocalais* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata
**Ralph Greenley Johnstone** (født 18. september 1880 - død 17. november 1910) var den første amerikanske person som omkom i et  flyhavari. Han og Archibald Hoxsey ble kjent som den *«de himmelske tvillinger»* for sine forsøk på å slå høyderekorder.

Biografi
--------

Ralph ble født 18. september 1880 i Parsons, Kansas.

Han startet som en vaudeville sykkelrytter som utførte en saltomortale i luften. Han ble deretter et medlem Wright's demonstrasjonslag.

Den 17. august 1910 overlevde han en kollisjon i Asbury Park, New Jersey.

Den 27. oktober 1910 deltok han i en internasjonal luftfartsturnering på Belmont Park veddeløpsbane i Elmont, New York. Førstepremien for største høyde var 3 750 dollar, en annen 1 000 dollar for en verdensrekord og ytterligere 5 000 dollar i bonus for å overskride 10 000 fot. Johnstone tok ny amerikansk høyderekord 8 471 fot. Under flyvningene tvang et vindkast ham til å fly tilbake og han landet i nærheten av Artist Lake på Middle Island, New York.
Han omkom  17. november 1910 i Denver, Colorado i et flyhavari.

Legacy
------

Han klarte ikke å flate ut etter et stup i Denver 17. november1910. Gjenlevende etter Ralph var hans kone og to barn, en datter, Ethel Johnstone (født 1905), og en sønn, Ralph Ernest Johnstone (født 1904) som ble en kjent og dyktig tatovør og maler av sirkusbanner.

En New York State Historic Plakett til er satt opp til minne om hans landing på Artist Lake kan bli funnet langs lake New York State Route 25 i Middle Island. På bakken stod Ralph's ven Hoxsey og medlem av det rivaliserende Curtiss team, Eugene

Referanser
----------

1. ↑  Richard Stimson. «Ralph Johnstone, Daredevil Wright Pilot». Besøkt 19. oktober 2012. «On November 17 Johnstone's flirting with death came to an end in Denver. He went into a spiraling dive and never pulled out. His body was smashed beyond recognition. He was the first American pilot to die in an airplane crash.»
2. ↑  The birth date of September 18, 1880 comes from his July 21, 1904 and September 19, 1905 applications for a United States passport.
3. ↑  *Air & Space*. April 2008.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
4. ↑  New York Times; August 18, 1910; Aeroplane Crashes into an Automobile; Ralph Johnstone Comes to Grief in a Twenty-Mile Wind at Asbury Park.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND
 |
**Lothar II** (født 926 eller 928, død 22. november 950 i Torino) var konge av Italia fra 948 til sin død i 950. Han var også kjent som Lothar av Arles.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han var oppkalt etter sin oldefar Lothar II, konge av Lotharingia. 

### Medregent

Fra 931 regjerte han sammen sin far Hugo av Italia, greve av Arles og konge av Italia fra 926.

Hugo fikk etter hvert mektige fiender i den italienske adelen. Berengar II av Italia (også kjent som Berengar av Ivrea), som hadde alliert seg med den tyske kong Otto I, dro med en tyskstøttet hær mot Hugo og jaget han ut av Italia i 947. 

### Konge

Hugo døde i 948; da ble Lothar II enekonge. Lothar hadde i 947 giftet seg med Adelheid av Italia. De fikk en datter, Emma, i 948. Hun ble i 966 gift med kong Lothar av Frankrike. 

Lothars makt og myndighet i Italia var nominell. Fra adelen gjennomførte sin fremgangsrike oppstand i 945, da Hugo ble tvunget i eksil, var det Berengar av Ivrea som hadde all makt i sine hender. gar,

Lothar II døde i 950 i Torino, sannsynligvis forgiftet av eller på oppdrag av Berengar av Ivrea. Etter Lothars død ble enken Adelheid tatt til fange og holdt fanget på slottet Canossa av Berengar som utropte seg selv til konge med sin sønn, Adalbert som medregent. For å befeste sin makt i Lombardia prøvde han å tvinge enken til å gifte seg med Adalbert. Berengar ble i 951 slått av den tyske kong Otto I som befridde Adelheid, giftet seg med henne og tok tittelen konge av Italia i tillegg til sin tyske kongetittel. Han ble senere også kronet til keiser av Det tysk-romerske rike.

Kilder
------

Lothar figurerer så vidt det er i Adelaidas *vita*n forfattet av Hroswitha av Gandersheim.

Referanser
----------

1. ↑  Han var også kjent under navnene Hugo av Arles og Hugo av Provence.
2. ↑  Alexander Bugge, Illustreret verdenshistorie, 1924, bd III, s 215
3. ↑  Encyclopædia Britannica, Lothar

Litteratur
----------

* Hagen Keller: «Lothar». I: *Lexikon des Mittelalters* (LexMA). Bind 5, Artemis & Winkler, München/Zürich 1991, ISBN 3-7608-8905-0, sp. 2128.
* Mario Marrocchi: «Lotario II, re d’Italia». I: Mario Caravale (utg.): *Dizionario Biografico degli Italiani* (DBI). Bind 66: Lorenzetto–Macchetti. Istituto della Enciclopedia Italiana, Rom 2006, s. 177–179.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Hugo av Italia** | **Konge av Italia**(947–950) | Etterfølger:**Berengar II av Italia** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** ICCU
 |
Arkitektens fasadetegning av Josefines gate 34, mot Josefines gate.
Hovedbygningen, Josefines gate 34, sett fra Josefines gate.  Foto: Hans A. Rosbach 
Detalj fra risalitt, Josefines gate 34.  Foto: Hans A. Rosbach 
Drikkefontene i den innendørs skolegården i Deutsche Schule in Norwegen, i dag NALs bibliotek, Josefines gate 32.  Foto: P. Mofjell 
Josefines gate 32. Sammenføyd med nr 34 ved en overdekning  Foto: Hans A. Rosbach 
**Arkitektenes hus** i Oslo er en fredet bygning i nyrenessansestil. Den ligger i Josefines gate 34, i utkanten av Homansbyen.

Bygningen eies av AS Arkitektenes hus, som ble stiftet i 1956, da generalforsamlingen i Oslo arkitektforening vedtok å kjøpe den. Aksjonærer er Oslo arkitektforening, Norske arkitekters landsforbund (NAL) og noen enkeltstående arkitekter.

Først i 1964 kunne arkitektene overta hele huset, som nå, femti år senere, inneholder lokaler for Oslo arkitektforening (OAF); Norske arkitekters landsforbund; Arkitektenes Fagforbund (AFAG); Norske interiørarkitekters og møbeldesigneres landsforening (NIL); Norske landskapsarkitekters forening (NLA) og, samt NALs bibliotek og redaksjonene for *Arkitektur N* og *Arkitektnytt*,

Arkitektens tegninger viser at bygningen opprinnelig var et bolighus. Det ble oppført i 1877 for to byggherrer, Hedemark og Schønberg. Arkitekt var M.J. Larsen.

Fra 1891 overtok Frøken A. Conradis Pigeskole bygningen. Den er senere brukt av andre skoler, den siste av dem var Steinerskolen, som overtok i 1927, og holdt til der frem mot andre verdenskrig. Fra 1947 til 1962 var bygningen kontorer for Norges geologiske undersøkelse.

Under andre verdenskrig kom bygningen i tysk forvaring, og Politiets passkontor hadde tilhold her.

Den tilhørende nabobygningen, Josefines gate 32, ble oppført under krigen, som skolebygning for Deutsche Schule in Norwegen. Dette er en énetasjes trebygning, med innredet loftsetasje. Denne bygningen er også fredet. Arkitektene flyttet inn her også i 1964. NIL og NLAs administrasjon, samt driftsselskapet Arkitektenes hus.

Litteratur
----------

* Brochmann, Odd (1986) *- disse arkitektene*, s. 60–61. Oslo, Arkitektnytt
* Krag, Preben (1964) «Lokalforeningene inn i Arkitektenes Hus». I: *Arkitektnytt*, s. 274–275. Oslo, Arkitektnytt
* Børresen Anne K. og Wale, Astrid (2008) *Kartleggerne*. Norges geologiske undersøkelse 1858-2008. Tapir. 351s.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Arkitektenes hus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Arkitekturhistorienettstedet arc!s omtale av Josefines gate 34 Besøkt 7. februar 2014
* NALs omtale av Josefines gate 34 Arkivert 21. februar 2014 hos Wayback Machine. Besøkt 7. februar 2014
* «Arkitektenes hus». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
Skiløperen. Trefargefotografi. 1907 Foto: Harald Renbjør/ Levanger Fotomuseum
**Harald Renbjør** (født 1889, død 1956) fra Levanger var en norsk kjemiker og pioneer i fargefotografi.

Han utforsket de aller fleste eldre fargefototeknikkene som Trefargefotografi, Autochrome, Dufaycolor, Finlay Direct Color og tidlig Agfacolor.

* Fargefotografering i konkurransen mellom Agfa og Kodak; Agfacolor Neu, i handelen i Tyskland fra 1936, kan omtales som den første kommersielt vellykkede fargefilmen.Fargefotografering i konkurransen mellom Agfa og Kodak; Agfacolor Neu, i handelen i Tyskland fra 1936, kan omtales som den første kommersielt vellykkede fargefilmen.
* Fotografi med Agfacolor Neu, ved  Sundvollen i Hole (1937) Foto: Thomas Neuman, RiksarkivetFotografi med Agfacolor Neu, ved Sundvollen i Hole (1937) Foto: Thomas Neuman, Riksarkivet

Senere eksperimenterte og arbeidet han med ulike typer fargefilm som kom på markedet. Harald Renbjør og hans sønn Per Renbjør modifiserte og utviklet selv utstyr med det formål å forbedre fremkallingsprosessen av fargefilm. Samlingen etter Harald og Per Renbjør omfattet om lag 3300 fargefotografier ca. 23000 svart/hvit bilder, kameraer og annet fotoutstyr,kjemilaboratorium, bibliotek, tegninger,malerier, lydopptak oa. Samlingen befinner seg på Levanger Fotomuseum

Utdanning
---------

Harald Renbjør fattet tidlig interesse for fotografi og var lærling som 17 åring hos fotograf Røske i Trondheim. Vinteren 1909/10 ble han opptatt som elev på K.K. Graphische Lehrund Versuchanstalt i Wien på avdelingen for fotografi og reproduksjon. Skolen ble drevet av Hofrat Professor dr. Joseph Maria Eder. Senere studerte han kjemi ved Norges tekniske høyskole, nå NTNU i Trondhein, men uten å ta eksamen.

Yrkeskarriere
-------------

Harald Renbjør arbeidet først som kjemilærer ved Norges landbrukshøgskole, nå Universitetet for miljø- og biovitenskap i Ås.Han dro hjem til Levanger for å ta over familiedriften, Foto- og musikk forretningen fra 1926 som også utførte fremkallingstjenester for kundene. Harald Renbjør åpnet en filial i Steinkjer i 1928 A/S Musikkcentralen som ved siden av musikkinstrumenter, plater og noter også førte film. 2. verdenskrig forsinket utviklingen, men i 1948 greide Harald og hans sønn Per Renbjør å etablere Norges første kommersielle fargelaboratorium for fotografi i Levanger.

Referanser
----------

1. 1 2 3   www.disnorge.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  (no) Harald Renbjør i Fotografregisteret.

Litteratur
----------

* "... og det ble farger..." - en ukjent forskers innsats for fargefotografiets utvikling Harald Renbjør, Levanger. Levanger Museum, Nils Torske ISBN 82-90842-05-8

Eksterne lenker
---------------

* Harald Renbjør på Digitalt Museum

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** NMFF **·** VIAF **·** KulturNav
 |
Faksimile av tittelsiden til originalutgaven av Roberdays *Fugues et caprices*.
**François Roberday** (1624–1680) var en fransk organist og barokk-komponist.

Roberday var sønn av en vel ansett gullsmed, og var selv cembalisten Jean-Henri d'Angleberts svoger. Etter farens død ble François utnevnt til kongens gullsmed, og senere kjøpte han tjenesten som kammertjener hos regenten Anne d'Autriches. 

Roberday var organist både i Notre-Dame-des-Victoires og *les Petits-Pères* i Paris og ble regnet som en av de fremste representantene for den franske orgelskolen. Jean-Baptiste Lully var en av Roberdays elever.

Roberdays mest kjente verk, *Fugues et Caprices à 4 parties pour orgue*, er en samling med 12 firstemte fuger der fugetemaene var lånt av andre komponister, for eksempel av Girolamo Frescobaldi, Johann Jakob Froberger, Francesco Cavalli og Wolfgang Ebner. Orgelstykkene, som ikke var beregnet til bruk i liturgien, hører til de siste i den franske polyfone tradisjonen etter Jean Titelouze og Louis Couperin.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Discogs, Discogs artist-ID 998345, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   International Music Score Library Project, IMSLP-identifikator Category:Roberday,\_François, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑

Eksterne lenker
---------------

* (en) François Roberday på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) François Roberday på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* (en) Fritt tilgjengelige noter av François Roberday i International Music Score Library Project
* 

* (en) Fritt tilgjengelige noter av François Roberday på Mutopia-prosjektet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU **·** BNE **·** CiNii **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**François Hanriot** (født 3. september 1761 i Nanterre utenfor Paris, død 28. juli 1794 i Paris) var en fransk revolusjonsmann.

Biografi
--------

### Bakgrunn

François Hanriot kom fra enkle forhold. Hanriot var en for en tid tjener for en advokat, til han ble oppsagt for tyveri. Deretter arbeidet han i skattevesenet. Det gikk heller ikke så godt; han ble sparket også derfra etter at han natten til 12. juli 1789 hadde forlatt sin post da rasende parisere forsøkte å brenne ned bygningen. Han var nå blitt arbeidsløs, og fattig.

Det er noe uklart hva han så foretok seg, men han ble senere satt i fengsel på nytt, på grunn av et nytt tyveri. I 1792 ble han løslatt.

### Den franske revolusjon

Etter å ha lagt seg opp en betydelig formue flyttet han i januar 1792 til Rue de la Clef, en del av Paris med både rojalister og sans-culottes, og han gjorde seg snart bemerket for sin anti-aristokratiske holdning. Han var en sterk tilhenger av at man påla aristokratene skatter, og fremstod for dem med «en regning i sin ene hånd og en pistol i den andre». Med dette ry fikk han ivrige tilhengere blant de lokale *sans-culottes*. I forbindelse med septembermordene (1792) under den franske revolusjon fremstod han som en anfører for en del av hordene i fengslene.

Han tjenestegjorde i Paris' nasjonalgarde og ble den 31. mai 1793 dens sjef. Som sådan ledet han opprøret den 2. juni samme år mot girondistene, trengte i spissen for sine tropper inn i konventets samlingslokale og gjennomdrev de beslutninger som medførte girondens fall. Som sjef for den væpnede makt i Paris var Hanriot en viktig medhjelper til Maximilien de Robespierre, som han var nært alliert med. Da situasjonen ble kritisk for Robespierre under Thermidorkrisen forsøkte Hanriot å organisere motstanden, lot kommunen ta stilling mot konventets beslutning, sammenkalte tropper og begav seg i egen person til konventet for å befri Robespierre. 

Til tross for energi som François Hanriot la for dagen stod Robespierre ikke til å redde. Robespierre og en rekke andre ble arrestert av sine motstandere. Hanriot falt ut av et sidevindu og ble funnet bevisstløs senere på dagen i gårdsrommet ved siden av. François Hanriot ble giljotinert sammen med Maximilien de Robespierre og hans bror den 28. juli 1794; brødrene først, og så ble den knapt bevisste Hanriot ført til skafottet.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 14954026z[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *The Encyclopædia Britannica*, 11th Edition. Vol. XII. (New York: The Encyclopædia Britannica Company, 1910).
3. ↑  Chronicle of the French Revolution p.436 Longman Group 1989
4. ↑  Scurr, R. *Fatal Purity* p.324 Vintage Books 2007
5. ↑  Andress, David. *The Terror*. (New York: Farrar, Straus, and Giroux, 2006), 341-344.)

Kilder
------

* Carlquist, Gunnar (red.) (1932). Svensk uppslagsbok. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB:s förlag, band 12 s. 595.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN
 |
«Byggekunst» omdirigeres hit. For faget byggekunst, se Arkitektur.

***Arkitektur N*** er et norsk arkitekturfaglig tidsskrift og presentasjonsorgan for norske arkitekter, interiørarkitekter og landskapsarkitekter. Det utgis av Norske arkitekters landsforbund (NAL) og har en samarbeidsavtale med Norske landskapsarkitekters forening, og Norske interiørarkitekters og møbeldesigneres landsforening (NIL) om redaksjonelt samarbeid med NALs tidsskrifter. *Arkitektur N* utkommer med seks utgaver i året i et opplag på rundt 6 700[*når?*]. Ingerid Helsing Almaas var redaktør fra 2004 til 2017. Nåværende redaktør er Gaute Brochmann.

Tidsskriftet har vært utgitt under navnet *Byggekunst* siden 1919, og skiftet navn til *Arkitektur N* i 2007. Det har som ambisjon «å fungere som arkitektfagets vindu mot omverden, som et registreringssted for arkitektonisk interessante byggverk og prosjekter, som et forum for arkitektfaglig utvikling og som en ressurs for det offentlige ordskiftet om arkitektur».

Arkitektur N er godkjent som vitenskapelig publiseringskanal på nivå 1. Redaktørplakaten ligger til grunn for den redaksjonelle virksomheten. *Arkitektur N* er medlem av Fagpressen og Norsk Tidsskriftforening. 

Tidsskriftet fikk i 2019 Norsk Tidsskriftforenings pris Årets tidsskrift. Arkitektur N ble våren 2023 sammenslått med Arkitektnytt. Etter sammenslåingen heter publikasjonen Arkitektur og finnes både på nett og papir (seks utgaver i året).

Referanser
----------

1. ↑  Om Arkitektur N Arkivert 27. mai 2022 hos Wayback Machine.; arkitektur-n.no
2. ↑  «Årets tidsskrift 2019 kåret». *Norsk Tidsskriftforening* **(norsk)**. Besøkt 20. mars 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted
* Architecture Norway
* Norske arkitekters landsforbund
* Norske interiørarkitekters og møbeldesigneres landsforening
* Norske landskapsarkitekters forening

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon **·** VIAF **·** ISSN
 |
**Arkitektoniske perioder** eller **arkitekturperioder** er de historiske periodene det er naturlig å inndele arkitekturhistorien inn i. Periodene er en kunstig klassifisering av stiltrekk i forhold til historien. Begrepet er beslektet og ofte identisk med begrepet stilart som siden det nittende århundre er brukt i de forskjellige teoriene om kunstens utvikling. Periodebegrepet er tett knyttet til kunsthistorien og selv om det er vanskelig å definere presist når en periode starter og slutter et nyttig redskap i den kunsthistoriske vitenskap.

Periodebegrepet har mer og mer overtatt for stil når det gjelder inndeling av kunst og arkitektur fordi moderne forskning viser at det er vanskelig å sette et byggverk inn i et strengt stilhierarki, og at et periodebegrep også forteller mer om de historiske forholdene som er med å skape kunstverket. I moderne faglitteratur bruker bare betegnelsen **periode**, men i eldre litteratur inspirert av 1800-talls forskning brukes stilbegrepet.

De viktigste periodene er
-------------------------

* Gresk arkitektur
* Romersk arkitektur
* Tidlig kristen arkitektur
* Bysantinsk arkitektur
* Romansk arkitektur
* Gotisk arkitektur
* Renessanse
* Barokk
* Rokokko
* Klassisisme
* Historisme
* Dragestil
* Sveitserstil
* Nyklassisisme
* Jugendstil
* Funksjonalisme
* Postmodernisme

Referanser
----------

1. ↑  «Ordliste til stilarter i arkitekturen: *Stilperioder (stilarter)*». Arkivert fra originalen 23. april 2012. Besøkt 4. august 2012.
2. ↑  Larsson, Lars Olof; *Metodelære i kunsthistorie*

Litteratur
----------

* Larsson, Lars Olof; *Metodelære i kunsthistorie*, Oslo 1997 ISBN 82-02-17003-6

Eksterne lenker
---------------

* (en) Architecture by style – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Ordliste til stilarter i arkitekturen: *Stilperioder (stilarter)* Arkivert 23. april 2012 hos Wayback Machine.

Portal: Arkitektur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** NKC
 |
|  |
| --- |
|  |

**Arkimedesloven**, også kjent som **Arkimedes' lov** eller **Arkimedes' prinsipp**, er betegnelsen på den klassiske loven om oppdrift og ble formulert av grekeren Arkimedes fra Syrakus i Italia: 

*Oppdriftskraften er like stor som den vekt legemet fortrenger*.
Vekten av den omplasserte væsken er direkte proporsjonal til volumet av den omplasserte væsken (særlig om den omkringliggende væsken har uniform tetthet). Derfor vil legemet med størst volum blant like tunge legemer ha størst oppdrift. 

Vi kan tenke oss at en stein veier 10 newton når den henger i en streng i vakuum. Dersom vi videre tenker oss at steinen senkes ned i vann, og at vannet som presses bort veier 3 newton, vil kraften som steinen virker på strengen med være: 10 newton − 3 newton = 7 newton. 

Tettheten til legemet som senkes ned relativt til tettheten av væsken, kan man lett finne uten å måle volumet: 

{\displaystyle {\mbox{Relativ tetthet}}={\frac {\mbox{Vekt}}{{\mbox{Vekt}}-{\mbox{Vekt i nedsunket tilstand}}}}}

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
**John Olav Oldertrøen** (født 2. juli 1969) er en norsk forfatter født i Hamar, oppvokst i Tynset og bosatt i Vestby. Oldertrøen er utdannet cand.mag ved Universitetet i Oslo, og har jobbet som journalist i lokalaviser, Aftenposten og fagpressen. Siden 1997 har han jobbet som kommunikasjonsrådgiver ved NIBIO, Norsk institutt for bioøkonomi. 

Han debuterte hos Liv forlag / Forlagshuset i Vestfold høsten 2016, med romanen *Isilds vrede*, som er en økofantasy som spiller på norrøn mytologi, norsk folketro og en animistisk tilnærming til miljøet.

I  2017 utkom oppfølgeren *Belials inferno*, hvor han blant annet utforsker det abstrakte begrepet tid og tidsparadokser. Boken kan leses frittstående. I 2018 utkom den tredje boken, *Hels nidinger*, hvor forfatteren blant annet konstruerer en annerledes forståelse av Nivlheim. Dette er også en bok som kan leses frittstående, men alle tre bøkene henger naturlig sammen.

Bibliografi
-----------

* *Isilds vrede (Liv forlag, 2016)* , ISBN 978-82-8330-097-0
* *Belials inferno (*Liv forlag, 2017), ISBN 978-82-8330-165-6
* *Hels nidinger* (Liv forlag, 2018), ISBN 978-82-8330-209-7

Referanser
----------

1. ↑  «Isilds Vrede | En Øko-Fantasy (mest) for lesere 9-13 år». *www.isildsvrede.no*. Besøkt 20. september 2018.
2. ↑  «Belials Inferno». *www.belialsinferno.no*. Besøkt 20. september 2018.
3. ↑  «Hels Nidinger». *www.helsnidinger.no*. Besøkt 20. september 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Skrivehula – John Olav Oldertrøens hjemmeside.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Marguerite Matilda Pindling** (født 26. juni 1932 i Long Bay Cays i South Andros) er en bahamansk politiker som var generalguvernør på Bahamas fra 2014 til 2019.

Bakgrunn og virke
-----------------

Pindling er datter av Reuben og Viola McKenzie, og vokste opp sør på øya Andros. Faren var hvit og moren svart.

Hun flyttet i 1946 til Nassau og tok videre skolegang der. I 1956 giftet hun seg med advokaten Lynden Pindling, som var politisk engasjert og som ble valgt til parlamentet samme år. Fra 1967 til 1969 var Lynden Pindling førsteminister. Etter at han ledet landet til selvstendighet, var han fra 1969 til 1992 statsminister på Bahamas. Paret fikk fire barn. I tiden ektemannen var statsminister støttet Marguerite Pindling sin mann i hans politiske virke og drev veldedighetsarbeid, blant annet for Bahamas Red Cross, Children's Emergency Hostel og Hope Dale School. Marguerite Pindling engasjerte seg også i partiarbeidet i Progressive Liberal Party og ble en lederskikkelse i partiets kvinneavdeling.

Generalguvernør
---------------

Den 8. juli 2014 ble Marguerite Pindling innsatt som generalguvernør på Bahamas. Hun tok over etter Arthur Foulkes, som hun tidligere hadde vikariert for ved anledninger der han var ute av landet. Hun var generalguvernør til 2019, da Cornelius A. Smith overtok embetet.

Utmerkelser
-----------

Etter at mannen ble adlet i 1982, ble hun omtalt som *lady*. I nyttårslisten for 2006 ble Pindling utnevnt til kommandørdame av Sankt Mikaels og Sankt Georgs orden for sin politiske innsats og arbeid for lokalsamfunn og veldedighet. Hun ble derved adlet og fikk rett til å føre tiltaleformen *dame* foran sitt navn. I 2014 ble hun forfremmet til storkorsdame.

Referanser
----------

1. 1 2  Craton, Michael: *A–Z of Bahamas Heritage*, Macmillan Caribbean, 2007, s. 288–289.
2. ↑  Jim Lawlor, Bahamas Historical Society: «The life and times of Dame Marguerite Pindling», The Bahamas Weekly*, 28. oktober 2014. Lest 21. desember 2014.*
3. 1 2  «Dame Marguerite Pindling sworn in as 10th Governor-General of The Bahamas» Arkivert 23. september 2015 hos Wayback Machine. *caribbeanelections.com*, 8. juli 2014. Lest 21. desember 2014.
4. ↑  «Cornelius Alvin Smith sworn in as Governor General». *Tribune 242* **(engelsk)**. Besøkt 29. juni 2019.
5. ↑  *London Gazette*, supplement nr. 3, 29. desember 2006. Lest 21. desember 2014.
6. ↑  *London Gazette*, nr. 61013, 8. oktober 2014, s. 19526. Lest 21. desember 2014.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Pietro Speciale** (født 29. september 1876 i Palermo, død 9. november 1945 i Palermo) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm og 1920 i Antwerpen.

Speciale vant en olympisk sølvmedalje i fekting under OL 1912 i Stockholm. Han kom på andreplass i den individuelle konkurransen i florett bak sin landsmann Nedo Nadi. Åtte år senere, under OL 1920 i Antwerpen, ble han olympisk mester i fekting. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i florett.

OL-medaljer
-----------

* 1920 Belgias flagg Antwerpen - Gull **Gull** fekting, florett lagkonkurranse Italias flagg Italia
* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Sølv Sølv fekting, florett

Eksterne lenker
---------------

(en) Pietro Speciale – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Pietro Speciale – Olympedia Rediger på Wikidata
* (en) Pietro Speciale – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
* (en) Pietro Speciale – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
* (it) Pietro Speciale – Italias olympiske komité Rediger på Wikidata
Den berømte marmorskulpturen *Pietà* (1498–1499) av Michelangelo står i Peterskirken i Roma.
**Pietà** (italiensk: «fromhet») er en betegnelse på en billedlig representasjon av jomfru Maria som sørger over sin sønn Jesus mens hun holder hans døde legeme i armene. Denne scenen ble et yndet motiv for kunstnere i den italienske renessansen, og er siden 1300-tallet fremstilt i tusenvis av malerier og skulpturer, ofte som en del av utsmykningen i katolske kirker.

Michelangelos pietà (skulptur)
------------------------------

Utdypende artikkel: Pietà (Michelangelo)

Ordet er også brukt som egennavn for den mest berømte pietà av alle: Michelangelo Buonarrotis marmorskulptur, utført i 1499, og utstilt i Peterskirken i Roma. Skulpturen er et lysende eksempel på kunnskap om anatomi og på den nyplatonske teorien om at kroppens skjønnhet er er uttrykk for åndens. Skulpturen demonstrerer renessansens forkjærlighet for pyramidal oppbygning.

Referanser
----------

1. ↑  «Pieta (n.)», *Online Etymology Dictionary*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pietà – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* Bilde av Michelangelos pietà Arkivert 15. juni 2006 hos Wayback Machine.

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
***Prosopocoilus lumawigi*** er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende
--------

En middelsstor til stor (hannene 31-70 millimeter), kraftig, brun hjortebille. Arten er ganske grovbygd om kan overflatisk minne om artene i slekten *Odontolabis*, som underslektsnavnet viser til. Store hanner har kraftige, forstørrede kjever, disse kan være lange og krumme kjever med et par tenner i den ytre delen, eller kortere, sigd- eller knivformede med kraftige tenner. Hodet er stort og bredt og har kraftig, rynkete mikroskulptur på sidene, pannen foran er rett, ikke innbuktet. Antennene har en tre-leddet vifte. Pronotum er betydelig bredere enn langt, sidene ofte noe innsvingede i de fremre delen.

Levevis
-------

Larvene utvikler seg i råtne trestammer. Utviklingen tar trolig ett år. De voksne billene drikker gjerne sevje fra trær.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt på Mindanao, Filippinene.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien hjortebiller, Lucanidae Latreille, 1806
				+ Underfamilien hjortebiller (Lucaninae) Latreille, 1806
					- Stammen *Cladognathini*
						* Slekten *Prosopocoilus* Westwood, 1845
							+ Underslekten *Pseudodontolabis* Maes, 1992
								- ***Prosopocoilus (Pseudodontolabis) lumawigi*** De Lisle, 1977

Eksterne lenker
---------------

* Bildegalleri over slekten (preparerte eksemplarer)
* Bildegalleri[*død lenke*]
* (en) *Prosopocoilus (Pseudodontolabis) lumawigi* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata
* (en) Prosopocoilus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Minnesmerke som viser Tony Hancock slik han var kjent fra *Hancock's Half Hour*. Minnesmerket er reist i Hancocks fødeby Birmingham.  Foto: David Stowell 
***Hancock’s Half Hour*** er en britisk komiserie fra BBC som gikk på britisk radio og fjernsyn fra 1954 til 1961. Den ble skrevet av Ray Galton og Alan Simpson, men seriens stjerne var Tony Hancock. Serien dannet utgangspunkt for den skandinaviske komiserien *Fleksnes fataliteter*. 

Serien hadde innflytelse i utviklingen av situasjonskomedien, ved at den endret seg fra tradisjonelt sketsjinnhold til et større fokus på karakterutvikling.

Den gjenkjennelige tuba-baserte kjenningsmelodien ble komponert av Wally Stott.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Hancock’s Half Hour* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Hancock’s Half Hour* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (en) *Hancock’s Half Hour* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
**Benedicte Izabell Ekeland** (født 25. mai 1990) er en norsk rapper og låtskriver.
I 2014 signerte hun med Universal Music og ga ut en EP og åtte singler.

I 2018 forlot hun labelet og startet plateselskapet «STVG Kartell». Hun slapp sitt debutalbum *Skyt meg*" samme år med «Gå med meg» og tittelsporet «Skyt meg» som singler.

Hun har siden 2015 gitt ut låter med artister som ARY, Thomas Dybdahl, Onkl P, Morten Abel, kriminell Kunst, Son of light, Turab, Temur, kaveh samt Attitudeproblem rmx. med Karpe Diem, Silvana Imam, Stella Mwangi, Julie Bergan, Bendik og Christine Dancke.[]

I 2017 opptrådte på Sentrum scene i ringen før Cecilia Brækhus sin andre hjemmekamp i Norge. I tillegg til en norgesturné og flere nasjonale solokonserter og festivaljobber har hun varmet opp for artister som Ghostface Killah (2015) og Gabrielle (2014). Hun har opptrådd tre ganger med vg-lista (Stavanger 2016),(Bergen 2017) og (Førde 2017).

I 2018 hadde hun sin første utenlandskonsrert for Kökarfestivalen på Åland.

Hun medvirket i dokumentaren om norsk hiphophistorie *Takin ova* (2017).

Hun har siden 2009 drevet den Stavanger-baserte hiphopfestivalen Xplosif sammen med festivalsjef Tore Pang. Hvor artister som blant annet MOP, Clipse,Jadakiss, Saigon, RA the Rugged man, Yelawolf, Talib Kweli, Fat Joe, Masta Ace, Karpe Diem, Kriminell Kunst, Ken Ring, LoopTroop, Lars Vaular, A-laget og Kamelen har spilt.[]

Benedicte Izabell Ekeland studerte dramaturgi og maskespill ved Høgskolen i Oslo og Akershus, Drama og teaterkommunikasjon ved Universitetet i Stavanger og latinamerikansk historie og litteratur i Mexico. Hun har en tverrfaglig bachelor i drama og teater med spansk.[*klargjør*]

I 2018 fikk hun sin første jobb som skuespiller ved Rogaland Teater i stykket *Cabaret.*

Utgivelser
----------

### Album

* *Honning og Aske* (2015)
* *Skyt meg* (2018)

### Singler

* «Gå med meg» (2018)
* «Skyt meg» (2018)
* «Blind» m. Temur & Turab (2017)
* «iza Bonita» (2017)
* «Andre sia» (2017)
* «1000 tusenlapper» m.Tore Pang (2017)
* «Attitudeproblem remix» (2016)
* «Lillebror» (2015)
* «BÆD» (2015)
* «Kontroll» (2015)
* «Ka vet du» (2014)

### Andre låter

* «Legge oss seint og står opp tidlig rmx" feat. Bvis, Son of light og PederPeder Mayne
* «Hvis du vil» (2015) *Cover P3*
* «Hakke tid» (feat. Stella Mwangi, Kaveh) (2014)
* «Don't» (2014) *Cover P3*
* «elsker deg» (2018) "cover P3"
* «Bella Ciao!» m. Kriminell kunst (2021)

Kilder
------

* Stavanger Aftenblad om «Bella Ciao!» den 18.11.2021:

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (en) Izabell på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* Universal Music

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Hanchongryun** (**Han**kuk Daehak **Chong**haksaenghoi **Ryun**hap, eller **South Korean Federation of University Students Councils**) er en sørkoreansk studentorganisasjon som støtter Nord-Korea og en koreansk gjenforening under nordkoreansk ledelse. Tilsvarende oppfordrer og støtter organisasjonen sørkoreanske studenters arbeid for å undergrave og avvikle det sørkoreanske politiske system. Organisasjonen er særlig kritisk til USAs militære nærvær i Sør-Korea i form av United States Forces Korea (USFK), som en anser for å være en nedverdigende form for imperialisme fra USAs side.

Den generelle sørkoreanske opinionen er negative til Hanchongryun. Organisasjonen ble erklært som kriminell av Sør-Koreas nye sikkerhetslover som ble innført i 1999, for sine pro-nordkoreanske aktiviteter.

Den nordkoreanske studentorganisasjonen Pomchonghakryon anser Hanchongryun som sin sørkoreanske avdeling.

Hanchongryun har sitt hovedsete i Korea University (Seoul) og Chonnam University (Gwangju). Organisasjonen ble etablert i 1993 som en etterfølger av studentorganisasjonen Jeondaehyop (전대협) som igjen ble etablert i 1987 og var særlig aktiv i forbindelse med de nasjonale opptøyene i Sør-Korea mot slutten av 1980-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  Hanchongryun leader allowed to visit North JoongAng Ilbo 23. mai 2005

Eksterne lenker
---------------

* (en) What Can the Student Movement Do in Korea? The Hanyang Journal 30. mai 2008

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Izaak Jakubowicz synagoge** (polsk *Synagoga Izaaka Jakubowicza*, også kalt *Synagoga Ajzyka*) er den største synagogen i bydelen Kazimierz i Kraków, ved Kupa-gaten 18.

Synagogen ble skjenket av Izaak Jakubowicz, lederen for det jødiske fellesskapet i Kazimierz, etter tillatelse fra kong Władysław IV av Polen den 30. april 1638, og ble åpnet i 1644.[] Arkitekten var Giovanni Trevano.

Under den svenske invasjonen av Polen i 1655–1660 ble synagogen plyndret, og under pesten i 1679 flyktet synagogens formyndere til Opatów. Den mest tragiske hendelsen i synagogens historie var andre verdenskrig, da den ble ødelagt og plyndret av tyske nazister.

I årene 1983–1996 ble synagogen totalrenovert.[] I dag huser den Sentret for jødisk utdanning. 

Synagogens murbygning har rektangulær form og er bygd i senbarokk. Den har ingen utvendige dekorasjoner. Inngangen til synagogen er atskilt fra gaten av en liten gårdsplass.

Referanser
----------

1. ↑  Isaak Synagogue, Krakow, Poland

Eksterne lenker
---------------

* (en) Isaac Synagogue of Kazimierz, Kraków – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Izabela Walentyna Jaruga-Nowacka** (født 23. august 1950 i Polen, død 10. april 2010 i Smolensk, Russland) var en polsk politiker som tjenestegjorde i det nasjonale parlamentet (Sejm) siden 1993.

Hun studerte til en grad i etnografi ved Universitetet i Warszawa. På 1970- og 1980-tallet arbeidet hun ved Institutt for vitenskapspolitikk og høyere utdannelse og Institutt for sosialistiske land under Det polske vitenskapsakademiet. Hun var personlig ikke-politisk aktiv i den kommunistiske perioden, men i 1991 meldte hun seg inn i det politiske partiet Ruch Demokratyczno-Społeczny og ved valget i 1993 ble hun valgt inn til det polske Sejmen som medlem av Unia Pracy («Arbeidets forbund».

Hun hadde en fire år lang pause fra politikken mellom 1997 og 2001. I mai 2004 steg hun i gradene helt til hun ble utnevnt til visestatsminister under daværende statsminister Marek Belka, og hun hadde denne posisjonen frem til oktober 2005. Hun var en dedikert feminist og hun ble medlem av Semj i perioden 1993–1997 og igjen mellom 2001 og 2005 Sejm. Hun var igjen medlem av Semj fra 2005 til 2007 og hun ble valgt inn til sin fjerde periode i parlamentet i oktober 2007.

Hun var ombord på flyet Tupolev Tu-154 under Smolensk-ulykken der også Polens daværende president Lech Kaczyński var med på. Flyet krasjet i nærheten av flyplassen i Smolensk i Russland den 10. april 2010. Flykrasjet drepte alle passasjerene om bord på flyet. Nesten hele Polens politiske elite var ombord på dette flyet.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Izabela Jaruga-Nowacka – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Izabela Jaruga-Nowacka hos Europarådets parlamentarikerforsamling Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Sofienberg, med Tøyenbadet og Tøyenparken i bakgrunnen.
**Sofienberg** er et strøk i bydel Grünerløkka i Oslo, beliggende i indre by. Strøket ligger øst for Grünerløkka og nordvest for Tøyen og består for det aller meste av bygårder fra 1890-årene.

Avgrensning
-----------

Strøket er trekantformet og avgrenset av Helgesens gate i nord, Toftes gate og Herslebs gate i vest (Schous bryggeri utgjør grensen mot sydvest), og Sars' gate i øst.

Dermed grenser det til Rodeløkka i nord, Grünerløkka i vest, og Tøyen i sør og øst.

Historie og bebyggelse
----------------------

Sofienberg på kart fra 1887. Rodeløkka og området øst for Trondheimsvegen (vannrett skravur) ble i 1878 innlemmet i Kristiania.
Navnet Sofienberg skriver seg fra 1800-tallet, og tilhørte opprinnelig en løkkeeiendom (nåv. adresse Trondheimsveien 76; husene revet 1910). Området har tidligere vært en del av Dæhlin gård og av Grüners løkke (se Grünerløkka).

Dagens bebyggelse er dominert av leiegårder fra 1890-årene, men med en del nybygg etter sanering fra 1970-årene og fremover. Flere større bedrifter lå i området, som Trio låsfabrikk og Agra margarinfabrikk.

Sofienberg tekniske fagskole ble bygget som allmueskole i 1883.

Sofienberg kirke ble bygget som Paulus kirke og innviet 1877. Omdøpt til Petrus kirke 1892, da nåværende Paulus kirke på Grünerløkka ble innviet, og til Sofienberg 1962.

Området som i dag er Sofienbergparken var kirkegård fra 1858, aktiv til 1918. Mens resten av området ble opparbeidet til park etter at fredningstiden på 40 år var utløpt, er den jødisk gravlunden bevart nord for Sofienberg kirke.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon
 |
***Prosopocoilus fuscus*** er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende
--------

En middelsstor til stor (hannene gjerne 35-50 millimeter), kraftig, halvmatt, brunlig hjortebille. Hode og forkropp er gjerne mørbrune, dekkvingene rødbrune med mørk søm. Store hanner har lange, kraftige kjever som har en eller to tenner ved roten og flere små, runde tenner i spissen. Mindre hanner har gjerne korte, knivformede mandibler. Hodet er stort og bredt, uten påfallende kjøler eller knøler, pannen foran bredt, U-formet innbuktet. Antennene har en tre-leddet vifte. Pronotum er betydelig bredere enn langt, noe innsnevret ved roten, med en fin midtfure. Dekkvingene er gulbrune eller rødbrune med en smal, svart sømstripe. Undersiden er mørkt rødlig med brungule flekker mellom mellom- og bakhoftene. Hunnen er mindre og mer oval enn hannen, uten forstørrede kjever, blank og brunrød. Hodet er tett og kraftig punktert.

Levevis
-------

Larvene utvikler seg i råtne trestammer. Utviklingen tar trolig ett år. De voksne billene drikker gjerne sevje fra trær.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i Kongo.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien hjortebiller, Lucanidae Latreille, 1806
				+ Underfamilien hjortebiller (Lucaninae) Latreille, 1806
					- Stammen *Cladognathini*
						* Slekten *Prosopocoilus* Westwood, 1845
							+ Underslekten *Prosopocoilus* (i snever forstand)
								- ***Prosopocoilus fuscus*** (Bomans, 1977)

Eksterne lenker
---------------

* Bildegalleri over slekten (preparerte eksemplarer)
* Alain Galant: Les Lucanidae du Monde. Bildegalleri
* (en) *Prosopocoilus fuscus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata
* (en) Prosopocoilus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
***A Mother's Confession*** er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Ivan Abramson.

Handling
--------

Henry Patterson bor i Chicago sammen med sin kone, Lola, og deres sønn Harold. Men han mottar urovekkende nyheter om gruve-interessene hans i Denver. Han reiser dit for å undersøke videre. Men for å unngå publisitet, tar han på seg det fiktive navnet Henry Donovan. Men i Denver oppdager han at gruven er fullstendig verdiløs. Han møter også Louise Douglas, en velstående kvinne, som snart blir romantisk tiltrukket av ham. Hun gjør tilnærmelser om ekteskap, uvitende om hans virkelige identitet - og at han allerede er gift med en annen kvinne. Henry, i tro på at han kan redde familien sin fra fattigdom, gifter seg med Louise. Han finner også på unnskyldninger til Lola, som han fremdeles elsker, for å begrunne hans lange fravær.

Etter hvert føder Louise en datter, Muriel. Månedene forlenges til år, og Lola har i sin ensomhet dannet et sterkt vennskap med Fred Warren - en artist, som hun poserer for. Kunstneren, som tror at Lola er enke, forsøker å presse henne til å gifte seg med ham. Avslagene hennes vekker hans mistanker, frem til Lola en dag mottar et brev som opprører henne - noe Warren også legger merke til. Brevet viser seg faktisk å komme fra ektemannen hennes, en tilståelse for hans bigami med Louise. Warren får tak i brevet, og lærer om hemmeligheten hennes. I mellomtiden har Louise betrodd Henry en stor sum penger, som hun ønsker at han skal bruke på investeringer i New York.

Men han reiser i stedet hjem til sin kone, i Chicago. Men Warren kommer plutselig på besøk, og rasende fordømmer han Henry. I deres påfølgende konfrontasjon, trekkes en pistol som går av. Warren beordrer deretter Lola vekk fra åstedet. Warren kontakter deretter politiet, og påstår at han var Henrys morder. Louise, varslet av politiet om ektemannens dødsfall, kommer også til Chicago. Hun får tillatelse av politiet til å møte ektemannens morder, og kommer inn i cellen hans med et skjult våpen. Men der lærer hun for første gang sannheten, og ønsker derfor å hjelpe Warren under rettssaken hans.

Skuespillere
------------

* Christine Mayo som Lola Patterson.
* Otto Kruger som Harold Patterson
* Margaret Adair som Muriel Warren
* Austin Webb.
* Carrie Reynolds.
* Sidney Mason.
* Ned Nye.

Referanser
----------

1. ↑  A MOTHER'S CONFESSION

Eksterne lenker
---------------

* (en) *A Mother's Confession* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
*Se også: Flageolett (strengeinstrumenter)*
Flageoletter utstilt ved Dominique Enon.
En **flageolett** (uttales *[flaʃålett]*) er et treblåseinstrument som er nært beslektet med blokkfløyten. De første flageolettene ble laget i det 16. århundret, og de ble produsert helt fram til det 20. århundret, da de ble avløst av blikkfløyten. De som spiller flageoletter kalles flageolettister. 

Flageoletter har hatt store variasjoner i utseende og form i de siste 400 årene. De første flageolettene var kalt «franske flageoletter», og hadde fire hull på oversiden og to på undersiden. De mest kjente som spilte dette instrumentet, var Frédéric Chalon og Samuel Pepys, og Henry Purcell og Georg Friedrich Händel, hvor de to sistnevnte skrev stykker for flageoletten. 

Små versjoner av instrumentet ble også laget, og ble kalt «fugleflageoletter». Disse ble brukt for å lære fugler å kvitre melodier. 

Sent på 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet startet engelske instumentmakere å lage flageoletter med seks fingerhul på oversiden. Disse flageolettene ble kalt «engelske flageoletter», og kunne i tillegg være lagd i metall, slik som blikkfløyten. Noen var også lagd med et byttbart munnstykke slik at instrumentet også kunne bli spilt på en annen måte enn «blokkfløytemåten».

Rundt 1810 patenterte den engelske instrumentmakeren William Bainbridge en dobbel flageolett. Den bestod av to engelske flageoletter som var slått sammen slik at musikeren kunne harmonisere melodien han spilte. Han lagde også en trippel flageolett der han hadde lagt på en tredje, et bordunrør som hadde fingerhull lik en okarina. 

Flageoletten ble omsider fullstendig erstattet av blikkfløyte, og er sjeldent spilt i dag. Likevel er det et veldig enkelt instrument å spille, og tonen er myk og dempet. Den har et register på omtrent to oktaver.

Referanser
----------

1. ↑  Bilde av bl.a. en dobbel flageolett

Eksterne lenker
---------------

* Flageolets.com (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND
 |
Stena Seatrader ble bygget på Nakskov Skibsværft i 1973
**Nakskov Skibsværft** ble etablert i 1916 av Det Østasiatiske Kompagni, hvis stifter H.N. Andersen var født i Nakskov.[]

Skipet «Jutlandia» ble bygd på verftet i 1934 som et kombinert passasjer- og fraktskip, og i 1951 ombygget for å kunne fungere som sykehusskip under Koreakrigen.

I tillegg til skip bygget verftet andre ting, som i 1927 da en konstruerte to 105 meter høye strebenede stålmaster til Kalundborg Radiofonistation. Mastene ble benyttet til analog radiokringkasting på langbølgebåndet fram til 2007, og er siden ombygget for digital kringkasting i Digital Radio Mondiale.

Danske Statsbaner bygde de fleste av sine ferger ved verftet mellom 1965 og 1987. Ved 50-årsjubileet i 1966 hadde det 2200 ansatte og var fram til begynnelsen på 1970-tallet den største arbeidsplassen i Lolland-Falster. 

Nakskov Skibsværft sluttet med skipsproduksjon i januar 1987. I dag er verftet delvis revet, noen av bygningene benyttes av Vestas til vindmølleproduksjon.

Eksterne lenker
---------------

* Nakskov Skibsværft