recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Nils Anders Røkke** (født 10. april 1963) er en norsk næringslivsleder. Røkke er direktør for bærekraft i SINTEF. Han leder også den europeiske forskningsalliansen 
European Energy Research Alliance (EERA).

Røkke har sin utdannelse fra NTH, der han var ferdig utdannet sivilingeniør i 1986 og dr.ing. 1994 med avhandlingen *Experimental and theoretical studies of environmental aspects of natural gas combustion*. Hans fagområder er innen energi og klimateknologi. 

Han jobbet i Rolls-Royce i perioden 1998–2002 som sjefingeniør. Fra 2002 har han jobbet i SINTEF som forsker og forskningssjef. Han har ledet flere norske, nordiske og europeiske forskningsprosjekter, spesielt innen CCS. Han har vært leder for Trondheimskonferansen TCCS. Han har vært en del av SINTEFs konsernledelse siden 2009, og i 2015 ble han utnevnt til direktør for bærekraft. Han er styreleder i ECCSEL som er Europas CCS laboratorieinfrastruktur. 

I 2009 ble han kåret til Årets trønder av Adresseavisa.

Bibliografi (utvalg)
--------------------

* (no) Publikasjoner av Nils Anders Røkke i BIBSYS
* (no) Publikasjoner av Nils Anders Røkke i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

Referanser
----------

1. ↑  «Nils Røkkes profilside på sintef.no». Besøkt 23.10.2017.
2. ↑  «Interview to Nils Røkke, newly elected EERA Chairman». Arkivert fra originalen 24. oktober 2017. Besøkt 23.10.2017.
3. ↑  NTH er integrert i NTNU fra 1996
4. ↑  «Klimadirektør ble Årets trønder». *Adresseavisen*. 31. desember 2009.
**MS «Mikal With»** er et lasteskip bygget i 2002 ved Vaagland Båtbyggeri AS, som byggnummer 130. Skipet ble i februar 2002 levert til Egil Ulvan Rederi som i 2021 fortsatt eier skipet. Skipet er rederiets andre fartøy med dette navnet. MS «Mikal With» leverer fiskefôr og stykkgods langs Norskekysten. Skipet seiler fast fra den norske fiskeribedriften Mowis fôrfabrikk i Kyleakin i Skottland. Med sin lastekapasitet på 1200 tonn fiskefôr var det den største fôrbåten på kysten i 2002. Skipet kan losse fiskefôr direkte inn til oppdrett, med et tempo på 120 tonn i timen. Skipet har en servicefart på 11 knop.

Maskineri
---------

Mikal With er utstyrt med en Mak 6M20 motor med en ytelse på 1140 kW ved 1000 omdreininger i minuttet. Dette gir skipet en toppfart på 12 knop. Skipet er utstyrt med 3 sidepropeller, som gjør skipet lett å manøvrere.

Laste- og losseutstyr
---------------------

I 2009 ble skipet utstyrt med bulktanker og forlenget med 12 meter. Det ble også utstyrt med to bulkkraner. Hovedkranen kan løfte opptil 50 tonn og har en rekkevidde på 13 meter. Kran nummer to har et hjelpeløft på 12,5 tonn, med rekkevidde 24 meter. Sideporten på skipet er 6,4 meter bred og er utstyrt med 2 palleheiser som hver kan løfte 4,1 tonn. Skipet seiler med 2 gaffeltrucker om bord, og skipets mannskap kan derfor selv håndtere pallene og fôrsekkene det frakter.

Referanser
----------

1. ↑  «Mikal With». *Multi Maritime* **(engelsk)**. Besøkt 26. august 2021.
2. ↑  «Mikal With – Egil Ulvan Rederi AS». *ulvan-rederi.no*. Besøkt 8. mai 2021.
3. 1 2  «Mikal With (03/2002)». *Maritimt Magasin*. 7. mars 2002. Besøkt 8. mai 2021.
4. ↑  «M/S Mikal With». *Sjøhistorie - www.sjohistorie.no*. 2019. Besøkt 8. mai 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) MS «Mikal With» – DNVs skipsregister Rediger på Wikidata

* (en) MS «Mikal With» – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Egil Ulvan Rederi - skipsflåte 2022 |
| --- |
| 
* MS «With Frohavet» (2007)
* MS «With Junior» (2009)
* MS «With Nord» (2001)
* ~~MS «Kristian With»~~ (2007)
* MS «With Harvest» (2014)
* MS «Mikal With» (2002)
* MS «With Marine» (2014)
* MS «Oddrun With» (2022)

 |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sjøhistorisk database
 |

Portal: Sjøfart
Automatisk billettsluse med ansiktgjenkjennelsesystem i Osaka T-bane - Morinomiya Stasjon
**Biometrisk ansiktsgjenkjenning** er en teknologi som er i stand til å gjenkjenne et menneskelig ansikt fra et digitalt bilde eller en video mot en database bestående av ansikter som vanligvis benyttes for å autentisere brukere gjennom ID-verifisering. Dette fungerer ved å tilpasse og måle ansiktstrekk fra et gitt bilde. 
 Ansiktsgjenkjennelsesystemer er oppsatt i avanserte menneske–maskin-interaksjon, Kameraovervåking og automatisk indeksering av bilder.

Biometrisk teknologi på flyplasser gir store effektivitetsforbedringer. I USA rapporteres det at ansiktsgjenkjenning har en nøyaktighetsgrad på 99% når de sammenligner bilder med registrerte pass. I helsesektoren vil teknologien også kunne gjenkjenne endringer i ditt ansiktsuttrykk som kan ha betydning for på forutsi sykdomsforløp.

Teknikker for ansiktsgjenkjenning
---------------------------------

Automatisk ansiktsgjenkjenning med OpenCV.
Mens mennesker kan gjenkjenne ansikter uten mye innsats, er ansiktsgjenkjenning et vanskelig mønstergjenkjenningsproblem i databehandling. Ansiktsgjenkjenningssystemers forsøk på å identifisere et menneskelig ansikt som er tre-dimensjonalt, basert på et todimensjonalt bilde er vanskelig - med endringer i utseendet ved belysning og ansiktsuttrykk. For å oppnå et bra resultat, må ansiktsgjenkjenningssystemer utføre fire trinn. 

* Første ansiktsgjenkjenning brukes til å segmentere ansiktet fra bakgrunnen på bildet.
* I andre trinn blir det segmenterte ansiktsbildet justert i forhold til en konto for ansiktspositur, bildestørrelse og fotografiske egenskaper, slik som belysning og gråtoner. Formålet med justeringen, er å aktivere nøyaktig lokalisering av ansiktstrekk.
* I det tredje trinnet utvinnes ansikts-funksjonen. Funksjoner som øyne, nese og munn blir identifisert og målt i ansiktsbildet. Den så etablerte funksjonens vektor av ansiktet blir da klart
* i det fjerde trinnet, som blir sammenlignet mot en anskiktsdatabase.

Referanser
----------

1. ↑  Chen, S.K; Chang, Y.H (2014). *2014 International Conference on Artificial Intelligence and Software Engineering (AISE2014)*. DEStech Publications, Inc. s. 21. ISBN 9781605951508.
2. ↑  Bramer, Max (2006). *Artificial Intelligence in Theory and Practice: IFIP 19th World Computer Congress, TC 12: IFIP AI 2006 Stream, August 21-24, 2006, Santiago, Chile*. Berlin: Springer Science+Business Media. s. 395. ISBN 9780387346540.
3. ↑  Li, Stan Z.; Jain, Anil K. (2005). *Handbook of Face Recognition*. Springer Science & Business Media. s. 2. ISBN 9780387405957.

Eksterne lenker
---------------

* En Fotometriske Stereo Tilnærming til Face Recognition". University of The West of England.
**Naoki Yasuzaki** (japansk: *安崎 直幹*, *Yasuzaki Naoki*) (født 1. august 1969 i Niki) er en japansk tidligere skihopper som representerte NTT Hokkaidō.

Han deltok i verdenscupen fra 1990, med 28.-plass i 1994/95 som beste sammenlagtplassering. Samme sesong ble han også nummer 20 sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka. Hans beste plassering i enkeltrenn i verdenscupen var 4.-plass i normalbakken i Lahtis 6. mars 1993. Han var også på det japanske laget som vant lagkonkurransen i storbakken i Planica 27. mars 1993.

Naoki Yasuzaki var på det japanske laget som tok bronsemedaljer i lagkonkurransen i VM i Thunder Bay i 1995. I storbakken ble han nummer 22. Han deltok i VM i skiflyging i 1990, 1994 og 1996, med 31.-plass (av 43 deltakere) i Planica i 1994 som beste plassering.

Han ble nummer 16 sammenlagt i Sommer Grand Prix i 1995 (sesongen 1995/96). Hans beste sammenlagtplassering i kontinentalcupen var 23.-plass i 1996/97. Han la opp etter 2002/03-sesongen.

Referanser
----------

Kilder
------

* Jens Jahn, Egon Theiner: *Enzyklopädie des Skispringens*. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider

Eksterne lenker
---------------

* (en) Naoki Yasuzaki – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
***Hong** han også være en måte å romanisere det svært alminnelige kinesiske slektsnavnet Huang på.*
**Hong** (kinesisk: 行, jyutping: *hong4*, pinyin: *Háng*), fra et kinesisk ord som betegner *handelskompani* eller *butikk* (men som ordrett snarere betyr «rekke / yrke»[]), blir i Vesten for det meste benyttet som betegnelse på handelskompanier basert i Hongkong, Macao eller Guangzhou. De var mellommenn mellom utenlandske og innenlandske kjøpmenn og selskaper. Slike *hong* hadde også hånd om handelen mellom Nord- og Sør-Kina fra tidlig 1800-tall frem til 1900-tallet.

Cohong
------

Når man taler om **cohong** (公行), mener man imidlertid spesielt kinesernes opplegg for handelen mellom Kina og en rekke vestlige stater slik det ble organisert fra midten av 1700-tallet, det såkalte kantonsystemet:[] Under Qing-dynastiet levde og handlet vestlige handelsfolk i *De tretten faktorier* i Guangzhou. Det dreide seg for det meste om te og silke. Deres umiddelbare kinesiskehandelspartnere hadde organisert seg som et laug av handelshus som de hadde kontrollen med og som hadde monopol med all denne utenrikshandelen.[]

Moderne *hong*-handelskompanier
-------------------------------

* *Hutchison Whampoa* (和記黃埔)
* Swire Group (太古) – tidligere *Butterfield and Swire*
* Jardine Matheson (怡和洋行)

Referanser
----------

1. ↑   Rise & Fall of the Canton Trade System l MIT Visualizing Cultures - Merchants West and East, by Peter Perdue
**Nils Abrahamsen** (født 4. april 1945 i Lyngdal) er en norsk sangmann og programleder for NRK.

Han er oppvokst i Lyngdal, flyttet til Bergen rundt 1970 og skrev hovedfagsoppgave ved Bergen lærerhøgskole om Ten Sing i 1977. Så fikk han i 1978 jobb som programsekretær i musikk for NRK og ble den første ansatt utenfor Marienlyst. Allerede i 1979 var han på plass med «Musikk landet rundt» fra et orkesterkurs i Nordfjordeid. 

Han ledet dobbeltkvartetten Bergen Jubilee Singers (etablert 1975), samt skrev både melodier og arrangement. De vant prisen for årets kristne plate av ungdomsbladet Treff, for platen «Lead me». 

Fra 1980 til 1992 ble han nasjonalt kjent som musikalsk ansvarlig i TV-serien *Syng med oss*, som sendte direkte korsang fra Grieghallen under ledelse av Bjørn Tore André (1928–1996). Med Håkon Dahl ledet han i 1980 «Salmer og sanger vi gjerne hører», og året etter «Musikk landet rundt: Fra Hordaland». 

Høsten 1982 sa Sverre Kjelsberg (født 1946) at Abrahamsen hadde misbrukt hans Ellinors vise (forøvrig skrevet av Klaus Hagerup, født 1946) — «ikke uvanlig» repliserte Abrahamsen i en avisnotis.

I 1988 stod Den norske misjonsallianse bak da Abrahamsen besøkte norske kolonier i Hongkong, Taiwan og Manila med den norske sekstetten «Freedom Quartet» som sang spirituals.

I 1989 var Abrahamsen sentral da NRK dekket de 37. Festspillene i Bergen på P1 og P2. I og med NRK Hordalands utvidelse i 1992 ble han påtenkt å lage program for Norgesglasset sammen med Svein Haaland og Kjell Fuglehaug. 

Etter tredelingen (til P1, P2 og P3) ledet han fra oktober 1993 Sangtimen på P1 søndagsmorgener, et program som hadde sin siste sending 26. april 2015. Fra 2005 ble det sendt fra hans hjemsted Stord.

Utgivelser
----------

* Nils Abrahamsen (1997). *Sangtimen med Nils Abrahamsen*. Lunde Forlag.

Referanser
----------

1. ↑  *—Speiler vår sangarv av NRK den 3. april 2001.*
2. ↑  Sangjournalisten Arkivert 4. november 2013 hos Wayback Machine. på NRK den 26. januar 2005.
3. ↑  Ruben Friis, *Kristenfolket stjeler* i VG den 27. november 1982.
4. ↑  *Norske påsketoner i Østen* i Aftenposten den 28. mars, 1988.
5. ↑  Sangtimenside og ei til.
6. ↑  Roy Hilmar Svendsen og Kjetil Rydland. «Tar farvel med en halv million lyttere». NRK. Besøkt 26. april 2015.
7. ↑  Kjell Hagen, *Sangtime-mesteren* i Vårt Land den 29. februar 2012.
*Cicer arietinum noir*
**Kikert** (*Cicer arietinum*) er en spiselig belgfrukt i erteblomstfamilien.

Planten er 20 til 50 cm høy, og har små blader på begge sider av stammen. En belg inneholder to eller tre erter. Blomstene er hvite eller blå med rødlig skjær. Kikerter vokser i subtropisk eller tropisk klima med mer enn 400 mm nedbør i året. De kan også dyrkes i temperert klima, men avlingen vil da bli langt mindre.

Kirkerter dyrkes særlig i middelhavsområdet, det vestlige Asia og India. I det sørøstlige Tyrkia finner man *Cicer reticulatum*, som er en eldre, viltvoksende slektning av kikerten. Det antas derfor at det var i dette området man først begynte å dyrke kikerter.

Modne kikerter kan brukes i salater, stuinger, males til mel (i indisk matlagning er dette kjent som besan), hakkes og frityrstekes i boller som falafel, røres sammen og bakes som farinata, kokes og moses til hummus eller ristes og krydres som snacks. I India, hvor de kalles *chana*, er kikerter en viktig proteinkilde i vegetarisk mat. I mange deler av India spiser man også umodne kikerter som snacks, mens planten brukes som en grønnsak i salater.

* 
* 
*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *kikert* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *kikert* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *kikert* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *kikert* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *kikert* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *kikert* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *kikert* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *kikert* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Cicer arietinum* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Cicer arietinum* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Cicer arietinum* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

> Kikerter og ris, det e det æ spis. Æ spis ikke gris, gi mæ kikerter og ris.
> 
> 
> Manna
> 
> 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Canadian Encyclopedia **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Giancarlo Badessi** (egentlig *Giancarlo Badese*, født 21. september 1928 i Lecco, død 6. desember 2011 i Roma) var en italiensk skuespiller.

Badessi arbeidet som bokholder, før han på slutten av 1960-tallet vendte seg mot skuespilleryrket. Den massive, tettbygde skuespilleren begynte med teaterarbeider og skrev sammen med Giancarlo Cobelli stykket *La caserma delle fate*, som ble filmet i regi av Regie Cobellis under tittelen *Fermate il mondo… voglio scendere*. Frau 1968 viet Badessi seg også til filmen og spilte frem til 1982 50 forskjellige roller, for det meste korrpupte advokater, borgermestere eller andre personer med tvilsom moral, ofte i politifilmer. I tillegg ble han sett i tallrike reklamefilmer. Badessi var også kjent for sin rolle som Claudius i filmen Caligula fra 1979.

Referanser
----------

1. 1 2   Discogs, Discogs artist-ID 4102074, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Internet Movie Database, IMDb-nummer nm0046073, besøkt 12. august 2015[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Giancarlo Badessi på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Giancarlo Badessi i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (fr) Giancarlo Badessi på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Giancarlo Badessi på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Giancarlo Badessi hos The Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** Discogs
 |
Det Kongelige Biblioteks Den Sorte Diamant tegnet av arkitektfirmaet schmidt hammer lassen architects. Foto: Hans Andersen 
Gangbroer mellom det nye og det gamle biblioteket.
**Det Kongelige Bibliotek** utgjør sammen med Statsbiblioteket i Århus Danmarks nasjonalbibliotek. Etter en sammenslåing av Københavns Universitetsbibliotek og Det Kongelige Bibliotek til én institusjon i 2005 er det offisielle navnet Det Kongelige Bibliotek, Nationalbibliotek og Københavns Universitetsbibliotek. 

Biblioteket har røtter tilbake til Det Kongelige Bibliotek som ble grunnlagt av Frederik III i 1661–1663 og Universitetsbiblioteket som ble grunnlagt i 1482.

Samlingen utgjør per 2011 6 100 000 bøker og tidsskrifter, 18 300 000 trykk og fotografier, 7 400 000 pamfletter, brosjyrer
osv. og 1 200 000 annet materiale, totalt 33 000 000.

Biblioteket har hovedsete på Slotsholmen i København hvor Den Sorte Diamant utgjør bibliotekets fasade mot vannet.

Referanser
----------

1. ↑  *Hovedpunkter af mere end 500 års historie*, side 10 og 4 fra Det Kongelige Bibliotek
2. ↑  *Årsberetning 2011* Arkivert 18. februar 2013 hos Wayback Machine. fra Det Kongelige Bibliotek

Eksterne lenker
---------------

* (da) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) The Royal Library, Denmark – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Det Kgl. Bibliotek – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) The Royal Library, Denmark – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portaler: Litteratur | Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE **·** CiNii **·** GeoNames
 |
**Sparkassen-Arena** (tidligere kjent som **Ostseehalle**) er en idrettshall i Kiel i Tyskland. Hallen har en kapasitet på 13 500 under konserter og 10 250 under håndballkampene til hjemmelaget THW Kiel.

Hallen ble bestemt bygget under et bystyremøte i Kiel i 1950, innviet 17. juni 1951 under Kieler Woche, men ikke fullført før i 1952. Stålkonstruksjonen til en pensjonert flyhangar på øya Sylt, ble tatt i fra hverandre og bragt til Kiel for dette formålet.

Østsiden av Sparkassen-Arena
Ettersom tiårene har gått, har hallen blitt konstant ombygd og siden renoveringen i september 2001 ble fullført, er den nå "forberedt på de neste 50 årene", ifølge de driftansvarlige.

Sparkassen-Finanzgruppe kjøpte navnerettighetene til hallen 1. januar 2008, og endret den fra *Ostseehalle* (Østersjøhallen) til *Sparkassen-Arena*.

Hallen ble brukt under Håndball-VM 2007 for menn, som arena for kampene i Norges gruppe E.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ostseehalle – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Sparkassen-Arena *THW-Provinzial.de*
**Det Kongelige Biblioteks Have** – eller **Bibliotekshaven** – er et haveanlegg på Slotsholmen i København. Den ble innviet i 1920 på stedet hvor den tidligere Tøjhushavnen lå. Haven er flankert av Rigsarkivet, Tøjhusmuseet, Det Kongelige Bibliotek og Provianthuset.

I 1863–1864 ble Christian IVs gamle krighavn, Tøjhushavnen, kastet igjen etter å ha ligget ubenyttet i mange år. I årene etter ble det oppført flere militære verkstedsbygninger på stedet.

I 1898–1906 ble det oppført en ny bygning til Det Kongelige Bibliotek på tomten etter tegninger av Hans J. Holm, og biblioteket flyttet fra sine lokaler i Frederik IIIs gamle biblioteksbygning til den nye bygningen. I 1920 anla havearkitekt Jens Peder Andersen og arkitektene Thorvald Jørgensen og Johannes Magdahl Nielsen et haveanlegg foran biblioteket på det område hvor krigshavnen tidligere hadde ligget. Et lite basseng midt i haven minner om havnen.

To indre gårder og forarealet mot havnen er utformet av Edvard Glæsel.
I 1923 ble anlegget premiert av Foreningen til Hovedstadens Forskønnelse.

Referanser
----------

1. ↑  Edvard Glæsel fra Weilbachs kunstnerleksikon

Eksterne lenker
---------------

* Slots- og Ejendomsstyrelsen Arkivert 9. juni 2011 hos Wayback Machine. om Det Kongelige Biblioteks Have

Portal: Danmark
**Giancarlo Adami** (født 29. september 1982) er en italiensk tidligere skihopper som representerte G.S. Forestale. Han konkurrerte internasjonalt i årene 1994–2005.

I VM i Predazzo (Val di Fiemme) i 2003 ble han nummer 50 og sist i storbakkerennet, og var på Italias lag som kom på 10. plass av 13 lag i lagkonkurransen. Han greide ikke å kvalifisere seg til rennet i normalbakken. I VM i skiflyging i Planica 2004 ble han nummer 53 og nest sist. Han deltok i kvalifisering til flere renn i verdenscupen og sommer-Grand Prix, men nådde aldri til hovedrennene - heller ikke i den tysk-østerrikske hoppuka, der han deltok i 2002/03 og 2003/04. Han var på Italias lag i to lagkonkurranser i verdenscupen; både i Oslo 8. mars 2003 og i skiflygingsbakken i Planica 13 dager senere ble det 8. plass, henholdsvis nest sist og sist.

Adami konkurrerte mest i den mellomeuropeiske juniorturneringen Alpen Cup og kontinentalcupen, begge deler med beskjeden suksess. Best sammenlagt i kontinentalcupen var 131. plass i vintercupen 2003/04. I den tyske Schwarzwälder Springertournee, som var en del av kontinentalcupen, ble han nummer 34 sammenlagt i 2001/02. Hans beste plassering i enkeltrenn i kontinentalcupen var 11. plass i normalbakken i Vikersund 16. mars 2002.

Etter at han avsluttet den aktive karrieren, har han i noen grad konkurrert i veteranrenn. I 2017 fikk han bronsemedalje i kombinert og sølv i hopp K90 i klasse 30–35 år under veteran-VM i Villach.

Referanser
----------

1. ↑  Skijumping Italia: Giancarlo Adami (arkivert av Internet Archive 21. november 2008)
2. 1 2  Adam Kwieciński: Giancarlo Adami Arkivert 26. juni 2020 hos Wayback Machine. (hoppresultater, besøkt 18. juni 2017)
3. ↑  Federazione Italiana Sport Invernali: Mondiali Master di salto, Giancarlo Adami bronzo sul K90 (10. februar 2017, besøkt 18. juni 2017)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Giancarlo Adami – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
Sparkesykkel av aluminium
*Se også elsparkesykkel*
En **sparkesykkel** er et kjøretøy som består av en plate til å stå på, hjul (som regel to), og et styre med håndtak. 

Sparkesykler har ofte blitt benyttet av ansatte i store bygninger for å ta seg fram raskere enn til fots, for eksempel i industribygg eller på sykehus. Varianten med små hjul kom rundt 1985 på mote blant ungdommer flere steder i USA.[] Fra 1995, da den nå vanlige utgaven i aluminium kom, ble sparkesykkelen igjen populær både i USA og i andre deler av verden.

I Norge utbredte bruken av denne type kjøretøy seg rundt årtusenskiftet 1999–2000. Det ble markedsført under navnet *kickboard* eller *kickbike* og ble populært blant ungdommer i byer og tettsteder.[]

Sparkesykler blir også brukt til triksing, og er da utført i sterkere materialer enn aluminium.[]

Se også
-------

* Elsparkesykkel

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kick scooters – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Kick scooters – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
***Det Evig Lokkende***, (originaltittel: *It*) er et amerikansk romantisk komedie fra 1927, med Clara Bow og Antonio Moreno i hovedrollene.

Filmen var Clara Bows internasjonale gjennombrudd som skuespiller, og gjorde henne verdenskjent som en "it girl".

Handling
--------

Betty Lou Spence arbeider i en butikk, og har forelsket seg i den kjekke nye arbeidsgiveren hennes, Cyrus Waltham Jr. Imidlertid tilhører de forskjellige sosiale klasser, og han er allerede romantisk Involvert med sosialist Adela Van Norman. Men Cyrus's dumme venn Monty er forelsket i Betty, og hun forsøker å bruke ham for å komme seg nærmere Cyrus.

Når Betty Lou endelig får Cyrus sin oppmerksomhet, overbeviser hun ham om å ta henne med på et stevnemøte til Coney Island. Dagen etter forsøker barnevernet å fjerne babyen til Bettys syke romkamerat Molly. For å beskytte venninnen sin, påstår Betty at babyen faktisk er hennes. Dessverre blir dette opplegget overhørt av Monty, som raskt Informerer Cyrus.

Rolleliste
----------

* Clara Bow som Betty Lou Spence
* Antonio Moreno som Cyrus T. Waltham
* William Austin som "Monty" Montgomery
* Priscilla Bonner som Molly
* Jacqueline Gadsdon som Adela Van Norman
* Julia Swayne Gordon som Mrs. Van Norman
* Elinor Glyn som Madame Elinor Glyn

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Det Evig Lokkende* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Det Evig Lokkende* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Det Evig Lokkende* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Det Evig Lokkende* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Det Evig Lokkende* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Det Evig Lokkende* på Silent Era Rediger på Wikidata

Portal: Film

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
Det Harboeske Enkefruekloster før Harsdorffs ombygging. Trykket i Erik Pontoppidans *Den danske atlas*, København 1764
**Det Harboeske Enkefruekloster** er en stiftelse i Stormgade i København, grunnlagt i 1735 etter testamentarisk bestemmelse av geheimerådinde Christine Fuiren (enke efter geheimeråd Jens Harboe), samtidig med at hun testamenterte sin herregård Støvringgård i nærheten av Randers til adelig jomfrukloster.

Eiendommen i Stormgade ble opprinnelig oppført i 1663–1669 av landprost Simon de Pethum. Christine Fuiren (ca.1682–1735) arvet den i 1708 etter sin mor Margrethe Eilersen (1648–1708), enke etter baron Diderik Fuiren (1656–1686). 

I forbindelse med omdannelsen til enkefruekloster ble den utvidet med to fag og forhøyet med én etasje ved arkitekt E.D. Häusser, som også var arkitekt på det første Christiansborg. I 1754–1760 ble bygningen omfattende bygget om og utvidet ved arkitekt Laurids de Thurah. Dermed fremsto den som to store volumer med mansardtak forbundet av en portbygning. Den siste ombyggingen fant sted ved C.F. Harsdorff i 1772 og betød at de to bygningene nå ble kronet av ett gjennomgående mansardtak.

I 2009 kunne huset gjenåpnes etter en lengre restaurering. 

Den opprinnelige bestemmelsen var at klostret skulle være fribolig «for 13 fattige og gudfrygtige enker, hvis husbonder havde betient en eller anden af de Charger indført i de fem classer af den kongelige rangforordning». Siden er kriteriene blitt endret til at man i dag kun skal være enslig kvinne og bosatt i København, men grunnleggende oppfyller klosteret fortsatt sitt opprinnelige formål, som det har hatt siden stiftelsen i 1735.

Klosteret inneholder en samling malerier av Christine Fuiren og hennes slekt.

Bygningen ble fredet i 1918.

Referanser
----------

1. ↑  «Sag: Det Harboeske Enkefruekloster» **(dansk)**. Fredede & bevaringsværdige bygninger / Slots- og Kulturstyrelsen. Besøkt 15. juli 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Det Harboeske Enkefruekloster hos Realia

Portal: Danmark
**Gian Girolamo Albani**  (født 3. januar 1504 i Bergamo i Italia, død 25. april 1591 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og ble som sådan sendt på en rekke diplomatiske oppdrag, som for eksempel å forsøke å forene de kristne fyrster til et forbund mot tyrkerne.

Han kom fra en italiensk familie som nedstammet fra innvandrere fra Albania på 1400-tallet.[] Andre kardinaler i slekten var Gianfrancesco Albani (kreert 1690 – ble pave Klemens XI i 1700), Annibale Albani (1711), Alessandro Albani (1721), Gian Francesco Albani (1747) og Giuseppe Albani (1801).

Han ble utnevnt til kardinal i februar 1570 av pave Pius V, med *San Giovanni a Porta Latina* som tittelkirke; men ble aldri diakonviet. Han deltok ved konklavet i 1585 som valgte pave Sixtus V.

Han var en venn av dikteren Torquato Tasso, var en anerkjent kanonist, og utgav blant annet studiene

* *De donatione Constantini* (Köln, 1535)
* *De cardinalatu* (Roma, 1541)
* *De potestate papae et concilii* (Venezia, 1544)
* *De immunitate ecclesiarum* (Roma, 1553).

Referanser
----------

1. 1 2   Dizionario Biografico degli Italiani, oppført som Giovan Gerolamo Albani, Dizionario biografico degli italiani giovan-gerolamo-albani, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gian Girolamo Albani – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Mal:Miranda
* Mal:CE

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU **·** BNE
 |
**Gian Matteo Fagnini** (født 11. oktober 1970 i Lecco, Italia) er en tidligere italiensk landeveissyklist. Han ble proff i 1994 i Mercatone Uno, og med unntak av perioden i tyske Telekom fra 2000 til 2003, tilbrakte han hele sin karriere i italienske lag.   
 
Fagnini var svært god til å holde et ekstremt høyt tempo på den siste kilometeren av flate etapper og var dessuten god i selve spurten. På grunn av disse kvalitetene ville nok Fagnini vært spurteren i de fleste lag, men mesteparten av sin karriere var han lagkamerat med Mario Cipollini (1994-99 og 04) eller Erik Zabel (00-03), og han måtte derfor avfinne seg med en rolle som spurtopptrekker i de fleste store ritt. Dette var noe han behersket svært godt, og han var en av de beste, kanskje den beste, spurtopptrekkeren på slutten av nitti- og begynnelsen av totusentallet. Dette betyr at Fagnini skal ha sin del av æren for mange av Cipollinis og Zabels seire. Et eksempel på dette er Milano–Sanremo i 2001, da Fagnini gjorde et fantastisk 500 meters opptrekk som endte med at Zabel tok sin fjerde seier i dette rittet.

Jobben som spurtopptrekker gjorde at Fagnini tok svært få seire, men han har to store triumfer fra Giro d'Italia 1998. På den 20. etappen vant han spurten i et stort brudd som klarte å holde å holde unna for hovedfeltet, mens seieren på den 22. etappen kom som en direkte følge av at Cipollini hadde brutt tidligere i Giroen. Dermed satset Saeco på ham i massespurtene, og han takket for tilliten ved å vinne sin andre etappeseier. Dette året vant han også Intergiro-trøyen, som man samler poeng til gjennom innlagte spurter på etappene. 

Fagnini avsluttet karrieren med en sesong i kontinentallaget Naturino-Sapore di Mare i 2005.

Tour-deltakelser
----------------

* 1995 – 107.-plass sammenlagt
* 1996 – ikke fullført
* 1997 – 103.-plass
* 1998 – ikke fullført
* 1999 – ikke fullført
* 2000 – 104.-plass
* 2002 – 101.-plass
* 2004 – ikke fullført

Lag
---

* 1994 – Mercatone Uno-Medeghini
* 1995 – Mercatone Uno-Saeco
* 1996 – Saeco-AS Juvenes San Marino
* 1997 – Saeco
* 1998 – Saeco Macchine per Caffé
* 1999 – Saeco Macchine per Caffé-Cannondale
* 2000 – Team Deutsche Telekom
* 2001 – Team Deutsche Telekom
* 2002 – Team Deutsche Telekom
* 2003 – Team Telekom
* 2004 – Domina Vacanze
* 2005 – Naturino-Sapore di Mare

Referanser
----------

1. ↑  Zabel zaps 4th Milano-San Remo win while Bric Berton bombs
2. ↑  Stage 20 Brief

Eksterne lenker
---------------

* Fagninis Tour-resultater
* (en) Gian Matteo Fagnini – UCI Rediger på Wikidata

* (en) Gian Matteo Fagnini – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Gian Matteo Fagnini – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Gian Matteo Fagnini – CycleBase Rediger på Wikidata

* (en) Gian Matteo Fagnini – TheSports.org Rediger på Wikidata
**Trehusbyen Stavanger** er et sammenhengende vernet kulturmiljø i sentrale strøk av Stavanger, og hevdes av regionale kulturvernmyndigheter å være den største trehusbyen i Europa. Området setter naturlig nok sitt preg på byen Stavanger og gir den egenart.

Hus i mange stilarter
---------------------

Trehusbyen omfatter bebyggelse fra omkring 1850 og frem til i dag. Det vil si at bebyggelsen omfatter mange stilarter og representerer periodene klassisisme, sveitserstil, jugend, nyklassisisme og funksjonalisme. Utbyggingsområdene rundt byen ligger som årringer ut over i landskapet rundt. Stilartene har fulgt på hverandre, men nyere stilelementer finnes likevel i områder med tidligere stilarter. Dette som følge av at byen alltid lever og utvikler seg, og gir bebyggelsen et variert utseende.

Kommunalt vedtatt vern
----------------------

Den største delen av bebyggelsen eies av private, det skal bo omkring 30.000 mennesker innenfor området. Nærheten til sentrum er en avgjort kvalitet ved trehusbyen. I kommuneplanens arealdel 1994 – 2005 er det gitt bestemmelser om Trehusbyen som skal sikre og videreutvikle kvalitetene ved den. Virkemidlene er reguleringsplaner, gunstig Husbankfinansiering, soneparkeringsordninger, ulike trafikksikringstiltak og vern av kulturhistorisk verdifull bebyggelse.

Kommunen har gitt ut en veileder om stilarter og utbedring av eldre hus for Trehusbyen Stavanger.

Punkt for punkt
---------------

* Selvgrodd treby før storbrann i 1860. Tilsvarer i areal omtrentlig  dagens sentrum.
* Regulert trehusutbygging etter dette – gatestruktur skulle hindre brannsmitte. Enhetlig byggestil finnes i større arealer. Denne bebyggelsen, som for en stor del er bevart fram til i dag; er tidsbilde av Stavanger på 1860-tallet.
* Stagnasjon fra seilskipsindustriens sammenbrudd på 1880-tallet. Ny giv 1890: Industriutbygging og ny trebyvekst som følge av velstanden som kom.
* Mens Stavangers borgere gjennom 1800-tallet for en stor del nøyde seg med å bygge om husene, ble 1890-tallet preget av vekst større en noen av de tidligere vekstperiodene på grunn av hermetikkproduksjonen. I kulturminneplanen (vedtatt i Stavanger kommunes bystyre 29. mai 1995) trekkes blant annet områdene Storhaug, Våland, Eiganes og Kampen fram som flotte eksempler.

Se også
-------

* Gamle Stavanger
* Kulturlandskap

Eksterne lenker
---------------

* «Stavanger/Trehusbyen». Riksantikvaren. Besøkt 3. november 2014.
* «Visste du at Stavanger har Europas største samling av trehus?». Stavanger kommune, Byantikvaren. 20. juni 2014. Arkivert fra originalen 3. november 2014. Besøkt 3. november 2014.

Litteratur
----------

* Hans Eyvind Næss: Miljøbevaring i Stavanger. 1975- ISBN 82-532-0203-2
**Miltiades Caridis** (gresk: Μιλτιάδης Καρύδης; født 9. mai 1923 i Danzig, død 1. mars 1998 i Athen) var en gresk dirigent.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Miltiades Caridis ble født i Fristaden Danzig (*Gdansk*) av gresk far og tysk mor. Han vokste opp i Dresden, men flyttet i 1938 til Hellas. Han studerte musikk ved Kalomoiris-konservatoriet i Athen, før han etter andre verdenskrig dro for å studere dirigering med professor Hans Swarowsky i Wien.

### Karriere

Caridis startet sin karriere i operahusene i Köln (Kölner Oper) og Graz (Opernhaus Graz), deretter dirigerte han Wiener Staatsoper i syv år. Fra 1960 til 1967 var han sjefsdirigent for Philharmonia Hungarica i Baden bei Wien.

Caridis tilbragte også mange år som gjestedirigent – han dirigerte totalt 129 ulike orkestre og 80 ulike kor verden rundt.[] Han var i mer enn 20 år fast tilbakevendende gjestedirigent for Danmarks Radios Symfoniorkester. I årene 1969-75 var Caridis sjefsdirigent for Filharmonisk Selskaps Orkester (nåværende Oslo-Filharmonien), 1975-81 Duisburg, 1979-85 Tonkünstler, og deretter for gresk radios symfoniorkester fram til sin død i 1997. 

Caridis satt i juryen i mange internasjonale konkurranser, og ble i 1981 tildelt Béla Bartók-medaljen for sine bidrag til musikklivet, og da spesielt til fremmelsen og interpretasjonen av Béla Bartóks musikk. Sammen med Filharmonisk Selskaps Orkester vant han Spellemannprisen 1972 i klassen årets seriøse plate for verker av Fartein Valen.

Caridis døde av et hjerteinfarkt pådratt under en øvelse med det greske nasjonalorkester Ellinikí Radiofonía Tileórasi.

Hans nevø Constantinos Carydis trådte i hans fotspot og dirigerte allerede i en alder av 32 år ved Wiener Staatsoper.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 3. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 825043, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 15. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Miltiades Caridis på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Miltiades Caridis på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Miltiades Caridis på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Miltiades Caridis på AllMusic Rediger på Wikidata

  



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Øivin Fjeldstad** | **Dirigent Oslo-Filharmonien**(1969–1975) | Etterfølger:**Okko Kamu** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Österreichisches Musiklexikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** BNE **·** CiNii **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Gian Maria Illariuzzi** (født 11. mars 2002) er en italiensk alpinist, som representerer klubben GS Fiamme Oro Moena.

Idrettskarriere
---------------

### Sesongen 2018/19

Križaj deltok i sitt første FIS-renn i desember 2018, i Val Gardena i Italia, der han kom på 120.-plass i utfor. Han deltok i Arnold Lunn World Cup-stevnet i Passo San Pellegrino i januar 2019, og kom der på 67.-plass i super-G. I det italienske juniormesterskapet i alpint 2019 i mars kom han på sjuendeplass i super-G og åttendeplass i utfor, og han kom på 12.-plass i storslalåm og 26.-plass i slalåm.

### Sesongen 2019/20

Han representerte Italia under Vinter-OL for ungdom 2020. Der kom han på 16.-plass i super-G, men kjørte ut i den påfølgende kombinasjonsslalåmen. Han kjørte også ut i storslalåm, men kom på 16.-plass i slalåm.

Referanser
----------

1. 1 2   www.lausanne2020.sport, besøkt 12. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.olympedia.org, besøkt 17. mai 2020[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  FIS - *Gian Maria Illaruzzi- Results*, besøkt 11. mars 2020.
4. ↑  Lausanne 2020 - *Gian Maria Illariuzzi* Arkivert 13. januar 2020 hos Wayback Machine. besøkt 11. mars 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gian Maria Illariuzzi – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Gian Maria Illariuzzi – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Gian Maria Illariuzzi – TheSports.org Rediger på Wikidata
* Profil hos Vinter-OL for ungdom 2020 Arkivert 13. januar 2020 hos Wayback Machine.
*Se også Forth (programmeringsspråk).*

**Forth** er den største elven i den østlige delen av det sentrale Skottland. Den har en lengde på 47 km.

Elven har sitt utspring i The Trossachs, en fjellkjede vest for Stirling. Den renner i østlig retning, gjennom Aberfoyle, og møter så Duchray Water og Kelty Water. Deretter renner den over Flanders Moss før elvene Teith og Allan renner inn i den. Elven går gjennom Stirling, hvor den blir bredere. Fra Stirling har den tidevann. Deler av året er det et overgangssted nær Stirling. Den renner så mot øst over Carse of Stirling og forbi byene Alloa og Airth. Ved Kincardine blir den igjen bredere, og renner ut i fjorden Firth of Forth.

Båttrafikk
----------

I middelalderen kunne man seile opp til Stirling, og i perioder antagelig lenger, men på grunn av mudder og økt størrelse på fartøy er det nå lite trafikk over Kincardine.

Broer
-----

Ovenfor Stirling er elven smal, og det er en rekke broer. Tidligere kunne elvebredden være farlig, men moderne drenering har fjernet myrene og brokonstruksjon er dermed uproblematisk.

Etter at Teith og Allan renner inn i Forth blir den bredere. I Stirling har det vært bro over Forth minst siden det 13. århundre. Helt frem til åpningen av en bro ved Kincardine var dette den østligste veibroen over elven. Enda lenger ned, der hvor elven møter landsbyene North Queensferry og South Queensferry er den berømte Forthbroen, en jernbanebro, som ble åpnet i 1890. Broen er 2,5 kilometer lang, 100,6 meter høy og har to hovedspenn, hvert på 251 meter. I 1964 ble også Forth veibro for biltrafikk åpnet. I 2011 begynte konstruksjonen av Queensferry Crossing lokalisert vest for veibroen, og er planlagt åpnet i 2016.

Referanser
----------

1. ↑  «Forth Rail Bridge», *Structurae*
2. ↑  «New Forth bridge: Queensferry Crossing wins naming contest», *BBC News*. 26. juni 2013.

Eksterne lenker
---------------

* (en) River Forth – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Forth Crossing Bill Committee Report, March 2010 Arkivert 5. oktober 2010 hos Wayback Machine. det skotske parlamentet
* River Forth Crossing, debatt i underhuset 18. mai 2009
* River Forth, *British Waterways*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Gyula Glykais** (født 9. april 1893, død 12. juli 1948) var en ungarsk fekter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.

Glykais ble olympisk mester i fekting under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det ungarske laget som vant lagkonkurransen i sabel. De andre på laget var Ödön Tersztyánszky, Sándor Gombos, János Garay, József Rády og Attila Petschauer.

Fire år senere, under Sommer-OL 1932 i Los Angeles, vant han en ny olympisk tittel i sabel lagkonkurranse sammen med Endre Kabos, Aladár Gerevich, György Piller, Attila Petschauer og Ernő Nagy.

OL-medaljer
-----------

* 1928 Nederlands flagg Amsterdam - Gull **Gull** i fekting, sabel lag Ungarns flagg Ungarn
* 1932 USAs flagg Los Angeles - Gull **Gull** i fekting, sabel lag Ungarns flagg Ungarn

Referanser
----------

1. ↑  van Rossem, G. (1928). *The ninth olympiad Amsterdam 1928 Official report*. Amsterdam: The Netherlands olympic comitee. s. 629.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gyula Glykais – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Gyula Glykais – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Gyula Glykais – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Wanjiazhai-demningen** er en demning med to vannkraftverk tilknyttet elven Huang He i provinsen Shaanxi, langs grensen til Henan-provinsen, i det nordlige Kina. Formålet med anlegget er å demme opp ***Wanjiazhai-reservoaret***, som skal gi vann til millionbyen Taiyuan og andre industristeder i sentrale Shanxi. Dette kanal- og reservoaranlegget skal strekke seg 2-300 km nord-sør langs Huang He i det nordvestre og vestlige Shanxi. 

Demningen er 105 meter høy og 443 meter bred, og den kalles også **Wanjiazhai 1**. Demningen er fra 2000 og har en installert kapasitet på 1 224 MW og ble påbegynt i 1994.

Et annet vannkraftverk som delvis får kraft fra Wanjiazhai-demningen og delvis fra en egen demning – ***Wanjiazhai 2***, ligger lengre sør i samme elva, i provinsen Henan. Wanjiazhai 2-anlegget er fra 2005 og er typebetegnelsen på kraftverket ved Xiaolangdi-demningen lengre sør, med en installert kapasitet på 1 836 MW. Kraftstasjonen kan produsere 5,1 TWh elektrisk kraft årlig. De to anleggene ligger tross navnet grografisk langt fra hverandre, men ved samme elv. Xiaolangdi-demningen (Wanjiazhai II) er 154 meter høy og 1.317 meter lang.

Se også
-------

* Liste over verdens største vannkraftverk

Eksterne lenker
---------------

* Xiaolangi – hjemmeside
* Water Technology – «Shanxi Wanjiazhai Yellow River Diversion Project, China».


| * v
* d
* r
Demninger i Huang He |
| --- |
| Huangheyuan **·** Maerdang **·** Banduo **·** Yangqu **·** Longyangxia **·** Laxiwa **·** Nina **·** Lijiaxia **·** Zhiganglaka **·** Kangyang **·** Gongboxia **·** Suzhi **·** Huangfeng **·** Jishixia **·** Sigouxia **·** Liujiaxia **·** Yanguoxia **·** Bapanxia **·** Hekou **·** Chaijiaxia **·** Xiaoxia **·** Daxia **·** Wujinxia **·** Shapotou **·** Qingtongxia **·** Haibowan **·** Sanshenggong **·** Wanjiazhai **·** Longkou **·** Tianqiao **·** Sanmenxia **·** Xiaolangdi | Folkerepublikken Kinas flagg |
***Krybskytten*** (svensk: *Kärlek starkare än hat eller Skogsdotterns hemlighet*) er en svensk stumfilm fra 1914 i regi av Victor Sjöström og med John Ekman, Doris Nelson og Richard Lund i hovedrollene. Norske Ragnhild Ovenberg Lyche spiller en ikke identifisert rolle. Manuset ble skrevet av norske Peter Lykke-Seest, som på denne tiden skrev en mengde originalmanuskripter for AB Svenska Biografteatern.

Innspillingsfakta
-----------------

Den var den første av Sjöströms filmer til å bli spilt inn utenfor Stockholm, trolig i Älvkarleö i Norduppland i juni 1913. Meget lite av filmen ble spilt inn i studio.

Handling
--------

«Tattar-Johan» og hans søster Elsa bor langt inne i skogen. Johan livnærer de begge gjennom tyvskytte, mens Elsa iblant går ned til byen for å handle. Bygdens skogvokter forelsker seg i Elsa, som også begynner å falle for ham, og de går på dans sammen. Deres dans avbrytes imidlertid av en bonde som har avslørt Johan med tyvskytte.

Skogvokteren begir seg i vei for å arrestere den skyldige, og Elsa følger etter. Mennene havner i et heftig slagsmål, men Johan klarer å slite seg løs og flykter til den gamle mølla. Han lykkes deretter å stenge inne skogvokteren i mølla og åpner damlukene, slik at vann strømmer inn.

Da kommer Elsa til mølla. Nå slåss søsknene med hverandre, og kampen slutter med at begge havner i vannet. Johan dras ned og drukner, men Elsa kommer i land og lykkes i siste stund å redde sin elskede.

Anmeldelser
-----------

To anmelelser av stockholmsaviser har blitt funnet. I *Aftonbladet* kalte man Sjöströms regi *«beundringsverdig»*, mens *Social-Demokraten* likte det *«naturskjønne Älvkarleby»* og syntes at filmen var *«ytterst spennende»*. *Sydsvenska Dagbladet* mente att striden i mølla var særskilt spennende og nevnte også *«det naturskjønne Älfkarleö»* samt den utmerkede fotograferingen.

Rolleliste
----------

* John Ekman – Tattar-Johan
* Doris Nelson – Tattar-Elsa, Tattar-Johans søster
* Richard Lund – Skogvokter
* Emmy Elffors – Ikke identifisert rolle
* Ragnhild Ovenberg Lyche – Ikke identifisert rolle

Filmen i dag
------------

Den er ikke bevart.[]

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6  «Kärlek starkare än hat eller Skogsdotterns hemlighet». *Svensk Filmdatabas*. Svenska Filminstitutet. Besøkt 9. juli 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Krybskytten* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Krybskytten* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Krybskytten* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Krybskytten* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata
**Gyssestad** er en tidligere gård i Bærum. Gyssestad er trolig ryddet i eldre jernalder og er omtalt i skriftlige kilder fra omkring 1400. Navnet kommer av *Gysir* (bukta nedenfor), eller *gjøsa* (å velle fram, blusse opp). Mesteparten av gården tilhørte Asker kirke og Oslo bispestol. Resten av gården tilhørte først Nesøygodset, senere Knut Frantzen (1663), Jakob Didriksen og Anna Krefting på Bærums Verk (fra 1682).

Hovedbygningen er fra 1868. Den ble opprinnelig oppført i sveitserstil av legen Christian August Egeberg (1809–1874), men senere eier Eivind Blehr bygget den om til ren empirestil i 1924. Bærum kommune kjøpte gården i 1952. I de senere årene har gården vært benyttet til kommunal rådgivningstjeneste i psykisk helsetjeneste for barn, men er i dag helt nedbygd.

Kalkrester og slagg på stranden ved Slependbukta er spor etter en kalkovn.

Litteratur
----------

* Per Otto Borgen: *Asker og Bærum leksikon* 2006

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Laminette** er en stol designet av den norske møbeldesigneren Sven Ivar Dysthe (1931–2020) i 1964, og et registrert varemerke. Stolen produseres i dag av møbelprodusenten Rybo.

Stolen ble opprinnelig designet for firmaet *Møremøbler*, og er produsert i store opplag. Pr 2004 var det laget om lag 1 million eksemplarer av stolen. Stolen består av et tekstiltrukket sete, et ryggstø og fire stykker laminert tre.

Stolen kan stables og dens suksess blir blant annet forklart av designeren Andreas Engesvik som har ledet arbeidet med å få stolen relansert, med at den kom i rett tid til å fylle de mange møterom, aulaer og andre private og offentlige rom som trengte fleksibel møblering.

Laminette ble først lansert i 1967, og ble relansert i 2011.

Referanser
----------

1. ↑  [*død lenke*] Patentstyret om varemerket Laminette
2. ↑  Laminette-stolens far er død; Aftenposten, 2.3.2020
3. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 28. oktober 2011. Besøkt 11. september 2011.  Galleri Erik Steen om Laminette