recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Karl August Haraldsen** (født 5. april 1889 i Solum i Skien, død 9. mars 1959 i Oslo) var en norsk konfeksjonshandler og disponent. Han var far til dronning Sonja av Norge.

Haraldsen var sønn av skipskaptein Halvor Haraldsen (1854–1931) og Karete Josefine Nilsen (1854–1939). Han vokste opp i Solum (nå Skien). Senere ble han innehaver av og disponent i damekonfeksjonsforretningen Karl A. Haraldsen AS i Oslo sentrum.

22. mai 1920 giftet han seg med Dagny Ulrichsen, fra Marensro i Skien. De flyttet senere til villaeiendommen Tuengen allé 1 B på Vinderen i Oslo. Ekteparet Haraldsen ble første gang foreldre i 1921, til sønnen Haakon Haraldsen (stefarfar til Pia Haraldsen), deretter i 1924 til Gry Henriksen (mor til Dag Swanstrøm som tidligere var administrerende direktør i Synnøve Finden). I 1929 fikk de sønnen Karl Herman, som omkom i en båtulykke i 1936. 4. juli 1937 ble datteren Sonja født som i 1968 giftet seg med kronprins Harald og ble Norges kronprinsesse.

Karl August Haraldsen døde i 1959, og ble gravlagt på Ris kirkegård hvor hans kone også ble bisatt 35 år senere i 1994.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Karl August Haraldsen, født Solum, Skien, (05.april 1889 - 09.mars 1959).», besøkt 2. januar 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Genealogics, genealogics.org person ID I00021388[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   The Peerage person ID p10335.htm#i103344, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  *Ministerialbok nr. II 1 for Mælum sokn i Solum prestegjeld*. s. 47.
6. ↑  «Dødsfall, Aftenposten.» (pressemelding).» (pressemelding). 16. mars 1959.
7. ↑  «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Karl August Haraldsen». *Slekt og Data Gravminnebasen*. Besøkt 2. januar 2023.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**BeOS** er et operativsystem som ble utviklet av Be Incorporated fra 1990 som et media-operativsystem for personlige datamaskiner.

BeOS var et nytt operativsystem, bygd helt fra grunnen. Det er ikke basert på UNIX, en vanlig misforståelse som kommer av delvis støtte for POSIX-standarden, og bruken av Bash som kommandolinje. BeOS ble designet og optimalisert for arbeid med digitale media, digital video, audio, 3D-grafikk og animasjoner. 

Fra starten kjørte BeOS kun på egen maskinvare, BeBox, men etter hvert ble det utvidet til å også kjøre på maskiner med PowerPC-prossesorer og Intel-prosessorer med kloner. Be Inc. sluttet etter hvert med å konstruere egen maskinvare, og ble til slutt et rent programvare-selskap.

BeOS blir ikke utviklet lenger, i 2001 ble kildekoden til BeOS, samt alle varemerker og logoer solgt til Palm Incorporated. Palm har siden den tid ikke vist noe interesse i å utvikle BeOS videre. Et tysk selskap, yellowTAB, utvikler et nytt operativsystem kalt Zeta, som er en videreutvikling av den siste versjonen av BeOS.

Etterfølgere
------------

En rekke nye operativsytemer som har som mål å klone BeOS eller er sterk inspirert av BeOS er under utvikling. Med unntak av Zeta, er disse i større og mindre grad basert på åpen kildekode.

* Haiku har som mål å bli binærkompatibel med BeOS.
* Cosmoe bruker Linux-kjernen. Det brukte opprinnelig deler fra AtheOS, men er nå i en prosess hvor mest mulig av Haiku blir brukt.
* BlueEyedOS er i likhet med Cosmoe basert på Linux.

Eksterne lenker
---------------

* BeBits Arkivert 16. mai 2019 hos Wayback Machine.
* BeOS News[*død lenke*]
* Bug Nordic


1. ↑  "More Information on the BeOS Dano Version"; *OSNews*; forfatternavn: Jake Daniels; utgivelsesdato: 23. januar 2002; besøksdato: 18. november 2021.
**Gunnar Martinsen** (1916–1994) var en norsk sanger, tenor, dirigent og sangpedagog.

Utdannelse
----------

Gunnar Martinsen studerte hos blant annet K. Aagaard Østvig i Oslo og hos den danske tenorsangeren Aksel Schiøtz i København samt Torrelli i Paris.

Karriere
--------

Martinsen debuterte i Oslo i 1949, og var lærer ved Musikkonservatoriet i Oslo fra 1957 og på Huseby offentlige Blindeskole fra 1959. Han ble førsteamanuensis ved Norges musikkhøyskole fra 1973, og var i mange år leder for blant annet Drammens mannskor. 

I en årrekke var han solist ved oppføringer av store pasjoner og oratorier i blant annet Oslo domkirke i over 20 år fra 1960-årene og frem til 1980-årene hvor han sammen med domorganist Rolf Karlsen og Oslo domkantori og musikere fra Filharmonien var solist i den årvisse *Pasjon* av Johann Sebastian Bach i Oslo domkirke. Oftest var det Bachs store *Matteuspasjonen* eller innimellom Bachs andre store pasjon *Johannespasjonen* som sto på programmet i helligdagene i påsken. Dette er to store verk som varer i over 3 timer og som er lidelsesfortellingen i Bibelens Det nye testamentet fortalt via resitativer (tenor) og arier og korpartier med orkester og instrumentalsolister.

Musikklærer
-----------

Gunnar Martinsen hadde en spesiell evne til å lære bort sin egenutviklede sangteknikk hvor avspenning var et vesentlig ledd i hans teknikk. Noe av det man spesielt la merke til når han sang selv var den meget begrensede åpning i munnen under fremførelsen av sangen og likevel hadde han en særegen og flott lyrisk tenorstemme som egnet seg spesielt godt til kirkemusikk.

Gunnar Martinsen er beskrevet som av «den eldre skole» og meget ærlig i sin bedømming av elever, og var vesentlig strengere mot elever som var kommet inn på høyskolen enn de elever som var privatister. Dette gjorde nok at han fikk noen elever som ikke likte hans ærlige bedømming av sin egen ferdighet og fremgang.

Referanser
----------

1. 1 2   www.begravdeioslo.no[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Hildur og Oddveig Sandstad: «Gunnar Martinsen», nekrolog i *Aftenposten* 29. mars 1994

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Discogs
 |
Bro over Qiantang
**Qiantang** (kinesisk: 钱塘江; pinyin: *Qiántáng Jiāng*) er den viktigste elven i den kinesiske provinsen Zhejiang. Før den munner ut i Hangzhoubukten og dermed i Østkinahavet renner den gjennom provinshovedstaden Hangzhou. Elvens øvre løp er kjent under navnet **Xin'an Jiang** (新安江).

Tidevannsbølgen i Qiantang
Hele elven er 494 kilometer lang og har et tilsigsområde på 54 349 kvadratkilometer. Mye av hovedløpet og noen av sideelvene kan trafikkeres av skip. Vannføringen er på 1 434 kubikkmeter i sekunder. 

Elven er kjent for hva som skjer under springflo. Hangzhoubukten er slik beliggende og utformet at tidevannsflommen raser oppover elven med tidevannsbølger som i nedre løp han være mellom 1,5 til 4,6 meter høye. 

Den høyeste tidebølgen opptrer vanligvis om høsten. Det arrangeres en bølgefest hver høst omkring den 18. dag av månemåneden som faller i september, en dag da den såkalte «sølvdragen» (bølgen) gjerne er på sitt høyeste. 

Elven het tidligere *Zhe Jiang* (浙江) og dette navnet går igjen i provinsnavnet Zhejiang.

Eksterne lenker
---------------

* Tsunami-Like River Tides Are Surfing's New Frontier
* Video av tidevannsbølgen
* Video om farene knyttet til tidevannsbølgen, National Geographic

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
Eksempler på digital kunst brukt som NFT-er.
**Non-fungible token** (**NFT**) er en unik og ikke-utskiftbar dataenhet som er lagret på en slags digital regnskapsbok (blokkjede). NFT-er kan knyttes til lett reproduserbare elementer som bilder, videoer, lyd og andre typer digitale filer som unike elementer (analogt med et ekthetsgarantisertifikat), og bruke blokkjedeteknologi for å gi NFT-en offentlig bevis på eierskap. Kopier av den opprinnelige filen er ikke begrenset til NFT-eieren, og kan kopieres og deles som en hvilken som helst fil. Mangel på utbyttbarhet skiller NFT-er fra kryptovaluta, for eksempel Bitcoin.

Historie
--------

Det første NFT-prosjektet var i 2015 på Ethereum blokkjede, og det har siden vokst til å bli en betydelig sektor av vestlig kunstindustri.

Digital kunst er utført og solgt siden 1960-tallet, men det er først etter 2015 at man ved den nye blokkjedeteknikken kan garantere at kunstverket er en original som skiller seg fra kopiene.

Kritikk
-------

NFTs har pådratt seg kritikk med hensyn til høye energikostnader og karbonutslipp knyttet til validering av blokkjede-transaksjoner, samt hyppig bruk i bondefangeri i sine salgsfremstøt. Ytterligere kritikk utfordrer nytten av å etablere bevis på eierskap i et uregulert marked basert på digitale filer som er enkle å kopiere.

Referanser
----------

1. ↑  Dean, Sam (11. mars 2021). «$69 million for digital art? The NFT craze, explained». *Los Angeles Times*. Besøkt 8. april 2021.
2. ↑  «Digital konst säljs för miljoner med kryptoteknik - DN.SE». Dagens Nyheter. 4. mars 2021. Arkivert fra originalen 4. mars 2021. Besøkt 19. mars 2021.
3. ↑
4. ↑  Genç, Ekin. «Investors Spent Millions on ‘Evolved Apes’ NFTs. Then They Got Scammed.». Besøkt 9. november 2021.
5. ↑  Wang, Andrew. «The NFT scammers are here». Besøkt 9. november 2021.
6. ↑  Mendis, Dinusha. «When you buy an NFT, you don't completely own it – here's why». Besøkt 23. november 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** BBC Things
 |
**Morten Smelror** (født 12. mai 1958) er cand.scient. og dr.philos. i geologi fra Universitetet i Oslo. Han var direktør i Norges geologiske undersøkelse (NGU) fra 2006 til 2018. 

Hans forskning gjelder norsk kontinentalsokkel og Arktis. Tidligere har Smelror vært seniorforsker, seksjons- og avdelingsleder ved IKU Petroleumsforskning, direktør ved Fakultet for naturhistorie ved NTNU og underdirektør ved Institutt for naturhistorie ved NTNU Vitenskapsmuseet. 1. januar 2000 ble Smelror ansatt som avdelingsdirektør ved Geofaglig avdeling ved Norges geologiske undersøkelse. Han ble 30. juni 2006 utnevnt som administrerende direktør for etaten. Den 1. august 2006 overtok han direktørstillingen etter Arne Bjørlykke. Smelror er i dag seniorforsker ved NGU.

Referanser
----------

1. ↑  Science Advisory Structure Executive Committee (SASEC) Meeting AGENDA Arkivert 14. juli 2007 hos Wayback Machine. på IODP.org Besøkt 20. september 2008

Eksterne lenker
---------------

* Morten Smelror ny direktør ved NGU
* Smelrors foredrag «Visjoner, kysten vår i framtida»;fra NGU-dagen 2012; YouTube


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Arne Bjørlykke** | **Administrerende direktør ved Norges geologiske undersøkelse**(2006–2018) | Etterfølger:**May Britt Myhr** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Stig Ericson** (1929–1986) var en svensk barnebokforfatter og musiker. 

Ericson studerte ved *Folkskoleseminariet* 1952-1956 og studerte siden musikk og grafisk formgivning. 1945-1958 virket han som jazzmusiker, 1956-62 arbeidet han som lærer og 1963-79 var han redaktør i Bonnier forlag. Fra 1979 drev han forlaget *Två Skrivare* sammen med Hans-Eric Hellberg. 

En stor del av Ericsons barne- og ungdomsbøker foregår i et westernmiljø, men har han også skrevet en serie bøker fra ishockeymiljøet i Stockholms forstad Huddinge. 

På norsk finnes bortimot 40 bøker av Ericson, blant annet *Dan Henry*-serien, *Jenny fra Bluewater*-serien, *Lille Ulv*-bøkene og *Ropende Ravn*.

Priser
------

* Nils Holgersson-plaketten 1970
* Bonniers barnboksstipendium 1972
* Litteraturfrämjandets stora barnbokspris 1978

Referanser
----------

1. 1 2   Wikipedia på svensk[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator mub20231193952, besøkt 18. juli 2023[Hentet fra Wikidata]

  

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** NKC
 |
**Jafet Lindeberg** (1873–1962) kom fra gården Bankenes i Kvænangen. Han fant gull i Alaska, og var med på å grunnlegge byen Nome. Lindeberg ble i sin tid regnet som den rikeste nordmann i Amerika, men tapte stort ved børskrakket i 1929. Han fikk også sin venn Leonhard Seppala over i 1900, og Lindeberg forærte Seppala et hundespann.

Bakgrunn
--------

### Krisehjelp

Høsten 1897 besluttet den amerikanske kongressen å sende hjelp til gullgraverne i Klondike i Canada. Gullrushet hadde tatt fullstendig av. Tusenvis av mennesker strømmet til området, og de fleste av dem var helt uvant med det harde klimaet.

Myndighetene fryktet en humanitær katastrofe med hungersnød, epidemier og lovløse tilstander. Det var vanskelig å få sendt forsyninger. 
Det ble derfor besluttet å hente rein og kyndige reinpassere fra Norge og frakte dem til Klondike. Rein var kjent som allsidige bruksdyr som kunne brukes til mat, klær og transport.

4. februar 1898 forlot Lindeberg Alta med båten «Manitoba» som hadde kurs for New York. Han hadde fått jobb som reinpasser. Ombord var 113 mennesker, 535 rein og 250 tonn reinlav. Da han kom fram, viste det seg at krisen ikke ble så stor som fryktet, og Lindeberg ble løst fra sin kontrakt. De norske reinsdyrene skal ha gitt opphave til julenissens populærkulturelle reinsdyr. Senere gjorde den norskættede juristen Gudbrand J. Lomen vellykket forsøk på reindrift ved Nome. Hans firma Lomen & Co (som Lindeberg deltok i) innførte reinsdyr fra Norge.

Lindeberg med den amerikanske fotografen F. G. Carpenter
### «De tre heldige svenskene»

På Sewardhalvøya ved Beringstredet traff han svenskene Erik Lindblom og John Brynteson, og de tre dannet det svært profittrike gruveselskapet *Pioneer Mining Co.*. De grunnla også gullgraverbyen Nome i Alaska (først kalt Anvil Creek), hvor de senere gjorde de et stort gullfunn.

Ryktet om gullfunnet til «The Three Lucky Swedes» spredte seg som ild i tørt gress. Året etter ble Nome utsatt for et gullrush tilsvarende det i Klondike.

Lindeberg ble rik, men det oppsto mafiavirksomhet i området, og han ble forsøkt fratatt eiendommene sine. Han hadde imidlertid penger til å velge advokat fra øverste hylle, og fikk feltene tilbake gjennom høyesterett. Advokaten skal ha fått to bøtter med gull som honorar.

Etterspill
----------

Mange fra Troms og Finnmark deltok i gullrushet i Nome de første årene. Det var både deltakere fra Manitoba-ekspedisjonen og andre. Fra Skjervøy, Kvænangen og Alta dro om lag 50 personer på gullgraving. Mange vendte rike hjem.

I Nome står det en statue av Jafet Lindeberg og de to svenskene.

Lindeberg døde i San Francisco, i en alder av 89 år.

Se også
-------

* Nome, Alaska

Referanser
----------

1. 1 2  Kildal, Arne (1946): *De gjorde Norge større*. Bergen: Grieg.
2. 1 2   publisert på nett 31. mars 2013
3. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 4. januar 2014. Besøkt 4. januar 2014.
4. ↑  Gullklump på utstilling Arkivert 9. november 2005 hos Wayback Machine. (Universitetet i Tromsø)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Hökarängen** er en bydel i Söderort i Stockholm kommune. Den ligger i bydelsområdet Farsta. Bydelen grenser til Gubbängen, Sköndal, Farsta og Fagersjö.

Bydelen ble opprettet i 1926 og omfattet da også Hökarängens gård, som har gitt navn til bydelen, med strand til Drevviken. Området ble hovedsakelig bebygd i perioden 1945–54. 

Opprinnelig skulle bydelen hete *Södra Gubbängen*, men man ombestemte seg.

Fra 1. oktober 1950 begynte Stockholms tunnelbane å gå hit, og Hökarängen var endestasjon frem til 1958. 

Hus langs Fagersjövägen. Fotograf: Jordgubbe.
Hökarängen var planlagt som et mønstersamfunn, inspirert av tysk funksjonalisme og engelsk hageby. Den var en av flere satelittbyer, dvs. småbyer i ring rundt en storby, kloss inntil en T-banestasjon, med åpne grøntområder mellom hver, slik at natur var lett tilgjengelig. Fremtidstro var tydelig i den opprinnelige utredningen med sine planer om landingsplasser for private småhelikoptere som man regnet med ville avløse bilen som fremtidens fremkomstmiddel. 1965-årgangen av det svenske *Tekniken idag* skildret flygende biler som noe som stod rett foran sitt gjennombrudd, på linje med romferder til Mars.

Midt i all optimismen rundt den vellykte svenske kombinasjonen av USA-kapitalisme og sovjetisk planøkonomi, utviklet Hökerängen seg likevel til et problemområde alt fra 1940-tallet, da noen flerfamiliehus ble ombygd til ettromshybler med felles toalett i kjelleren og uten sentralfyring. De tjente som overgangsboliger for hjemløse familier med sosiale problemer, men ordningen varte i 20 år, og etablerte fra starten en lokal slum i det påtenkte mønstersamfunnet, med fyll og kriminalitet. Hökerängen ble dermed tidlig synonym for sosiale problemer. Positive hendelser ble lokalisert til «Farsta», de negative til «Hökerängen», selv om de fant sted i samme gaten. 

Typisk ble mordet på «Kickan» Granell i juli 1965 omtalt som «Hökerängsmordet» (svensk Wikipedia: ), enda det faktisk skjedde i det ellers fredelige Sköndal, middelklassedelen av Hökerängen, et rekkehusstrøk med dobbelt så høy husleie som boliger i Stockholm sentrum.

Referanser
----------

1. ↑  Anita Lundin (red.) (2014). *Brännkyrka 1913-2013, Socken som blev 51 stadsdelar*. Brännkyrka hembygdsförening. s. 136. ISBN 978-91-8685329-7.
2. ↑  Peter Englund: *Drapet i Söndagsvägen* (s. 14), forlaget Cappelen Damm, 2021, ISBN 978-82-02-70421
3. ↑  Peter Englund: *Drapet i Söndagsvägen* (s. 41-42)
4. ↑  «Kickan» Granell (1946-65)
5. ↑  *Söndagsvägen, Dostojevskij i Hökarängen*
6. ↑  Peter Englund: *Drapet i Söndagsvägen* (s. 19)

Se også
-------

* Hökarängen tunnelbanestasjon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
***Stuttur Frakki*** er en islandsk film fra 1993 regissert av Gísli Snær Erlingsson. Filmen er Erlingssons første film som regissør og Erlingsson skrev også filmmanuset sammen med Friðrik Erlingsson.

For filmen ble den franske skuespilleren Jean-Philippe Labadie nominert til Amandaprisen 1993 i klassen beste mannlige hovedrolle.

Handling
--------

Rúnar planlegger å arrangere en stor konsert i Laugardalshöllin, sammen med mange av de største bandene fra Island. Han har hentet André (spilt av Jean Philippe-Labadie) en representant fra Frankrike, til Island for å velge det aller beste bandet.

Men André går seg snart vill i Reykjavík, og Rúnar får store problemer med å finne ham igjen før konserten skal begynne.

Skuespillere
------------

* Jean-Philippe Labadie som André
* Hjálmar Hjálmarsson som Rúnar
* Elva Ósk Ólafsdóttir som Sóley
* Björn Karlsson som Konni
* Eggert Þorleifsson som Egill
* Jon Gudmundsson som Óli
* Örn Árnason som Bogi
* Randver Þorláksson som Örvar

Referanser
----------

1. ↑  «Nordisk Amanda». *Stavanger Aftenblad*. 28. august 1993. s. 51.  Bruk av `|besøksdato=` krever at `|url=` også er angitt. (hjelp)CS1-vedlikehold: Dato og år (link)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Stuttur Frakki* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

Portal: Film
Brakke
Leir for jøder og politiske motstandere
Gjennomgangsleier og transportruter til tilintetgjørelsesleirene i det okkuperte Polen
**Campo di Fossoli** var en deportasjonsleir i Italia under annen verdenskrig, i landbyen Fossoli ved Carpi i Emilia-Romagna. Den begynte som krigsfangeleir, ble så en konsentrasjonsleir for jøder, var så en politi- og transittleir, og til slutt en oppsamlingsleir for arbeidere som skulle sendtes til Tyskland. Det var i alt 2844 jøder som ble braft til leiren, og av dem ble 2802 deportert videre.

Historie
--------

Leiren (PG 73) ble etablert i mai 1942 av den italienske hær for britiske, sørafrikanske og newzealandske soldater og personell tatt som krigsfanger under militæroperasjoner i Nord-Afrika. Den bestod som dette frem til 8. september 1943.

Den 5. desember 1943 ble den opprettet av den italienske sosialrepublikk som jødisk konsentrasjonsleir. Fra januar 1944 ble det også sendt tit politiske motstandere av den fascistiske regjering. Det var i denne periode at de to første togene dro med fange til konsentrasjonsleiren Auschwitz (19. og 22. februar 1944). En senere konvoi tok med seg 650 andre fanger (noe som beskrives av Primo Levi tidlig i hans bok *Se questo è un uomo* - «Hvis dette er et menneske»). Leiren ble letet av italiebnske fascister til dette til 15. mars 1944.

Den ble deretter overtatt av SS som *Polizei-und Durchgangslager* som drev gjennom deportasjoner i stort tempo. Det ble gjennomført ca 5000 politisk eller rasistisk motiverte deportasjoner fra Fossoli til leirene Auschwitz-Birkenau, Buchenwald, Bergen-Belsen, Mauthausen og Ravensbrück, frem til august samme år. Det var i alt det minste åtte togstransporter, hvorav fem til Auschwitz.

Noen kjente fanger
------------------

* Roberto Angeli
* Nedo Fiano
* Mario Finzi
* Odoardo Focherini
* Primo Levi
* Liana Millu
* Teresio Olivelli
* Raimondo Ricci
* Francesco Venturelli
* Ricardo diLuca
* Armando Vezzelli
* Jerzi Sas Kulczycki
* Carlo Bianchi
* Leopoldo Gasparotto

Billedgalleri
-------------

* Leiren i dagLeiren i dag
* BrakkerBrakker
* Som krigsfangeleir (1942)Som krigsfangeleir (1942)
* KartKart

Litteratur
----------

* Sacchi, Danilo (2002). *Fossoli: transito per Auschwitz : quella casa davanti al campo di concentrament*. Firenze: Giuntina. ISBN 88-8057-138-9.
* Lallo, Angelo.; Toresini, Lorenzo. (2001). *Psichiatria e nazismo : la deportazione ebraica dagli ospedali psichiatrici di Venezia nell'ottobre 194*. Portogruaro (Venezia): Nuova dimensione. ISBN 88-85318-60-6.
* Castelli, Enrico (2005). *Musei territori percorsi*. Morlacchi Editore. s. 408.
* Sanfilippo, Matteo (2006). «Per una storia dei profughi stranieri e dei campi di accoglienza e di reclusione nell'Italia del secondo dopoguerra». *Centro Studi Emigrazione*. 164: 535–566.
* Steinacher, Gerald (2006). «L'Alto Adige come regione di transito dei rifugiati (1945-1950)». *Centro Studi Emigrazione*. 43 (164).

Referanser
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Agdergata** er en gate i Gamlebyen i bydel Gamle Oslo. Den går som gangvei østover fra Vikengata, men det finnes ikke noe gateskilt på stedet. På tidligere kart går den mellom Vikengata og Justiskroken på baksiden av Schweigaards gate 90–94. 

Gaten fikk navn etter Agder-fylkene (Aust- og Vest-Agder) i 1896.

Skarpretterboligen
------------------

*Agdergata 1* er eneste gateadresse i bruk. Dette er et fredet hus som antas å være fra midten av 1700-tallet, og som går under betegnelsen *Skarpretterboligen*. Til tross for navnet foreligger det ikke informasjon om at det faktisk skal ha bodd en skarpretter i dette huset. Det finnes flere artikler om byens skarpretter som oppgir hvor de ulike har bodd, men ingen av adressene er nær stedet som i dag heter Agdergata 1. 

* Skarpretter Nicolai Flyg (død i 1701) eide og bodde i Kongens gate 5.
* Skarpretter Franz Gottscalk Lædel bodde i Akersgata 23, nevnt i avisene i 1767 fram til sin død i 1799.
* Theodor Larsen, den siste, bodde i Rødfyllgt. 26.
* Det bodde også skarprettere i Fjerdingen, i Pipervika og i Akersgata.

Det er uvisst hvorfor huset har fått navnet *Skarpretterboligen*, men det er naturlig å anta en sammenheng med retterstedet på Galgeberg, f.eks. finnes det kilder som sier at huset var en offentlig bygning i forbindelse med retterstedet. 

Pr. oktober 2019 eies eiendommen av Oslo kommune som leier den ut til Omsorgsbygg Oslo KF. Huset ble restaurert i 2002–03.

Referanser
----------

1. ↑  «Kart over Kristiania år 1900». Besøkt 13. april 2023.
2. ↑  Moberg, Harald. «Skarpretterens historie: Dømt til øks eller galge». *St. Hallvard* (1/1986).
3. ↑  Engh, Pål Henry, Gunnarsjaa, Arne (1984). *Oslo : en arkitekturguide*. Oslo: Universitetsforlaget. s. 97. ISBN 82-00-05961-8.
4. ↑  Norsk bygningsvern Arkivert 25. oktober 2014 hos Wayback Machine. s. 21.

Kilder
------

* Oslo byleksikon

Eksterne lenker
---------------

* Oslo kommunes bydelsoversikt
* Lokalhistoriewiki

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Råggejávrrerájgge** er Nord-Europas dypeste grotte. Det lulesamiske navnet betyr, rett oversatt, «grop-vass-hullet». Grotten ligger like ved Musken i Hamarøy kommune i Nordland. Råggejávrrerájgge er en kalksteinsgrotte som er erodert av en underjordisk elv. Med en dybde på 580 meter er det den dypeste hulen i Skandinavia og den eneste kjente dype hulen nord for polarsirkelen.

Regionale forhold
-----------------

Generelt er området et stort platå (som strekker seg en høyde på 700 meter over havet) som er snittet av den dype Tysfjorden. Innenfor den ugjennomtrengelige fjellformasjonen er det tre todimensjonale striper av marmor som løper fra toppen av platået til under havoverflaten (fjorden er 450 meter dyp), og fortsetter på den andre siden. Råggejávrrerájgge ligger på sørsiden av fjorden innenfor den vestligste stripen. Noen steder opptar hulen hele bredden på marmoren, som ikke overstiger 30 meter.

Vei til inngangen er begrenset. Den nærmeste veien ender ved tettstedet Drag (via Bodø ), omtrent 18 kilometer mot nord. Fra Drag er det en rutebåt som kan tas til den lille bygda Musken. Skyss og henting med båt kan avtales med lokalbefolkningen i Musken. Etter en hard tur på en tildels gjengrodd sti opp til en høyde på 600 meter, nås det øvre inngangspartiet.

Referanser
----------

1. ↑   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)

Eksterne lenker
---------------

* 71 Nord TV Norge: S11 E15  Arkivert 28. mars 2020 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon
 |
**Maria Jepsen** (født 19. januar 1945 i Bad Segeberg) er en tysk prest. Hun er verdens første kvinnelige evangelisk-lutherske biskop. Hun ble i 1992 biskop av Hamburg i den evangelisk-lutherske nordelbiske kirke, og forble i dette embede til hun i juli 2010 trakk seg tilbake.

Etter Abitur (artium) i 1964 i Bad Segeberg studerte Jepsen klassisk filologi og luthersk teologi ved Eberhard-Karls-Universität Tübingen, Christian-Albrechts-Universität Kiel og Philipps-Universität Marburg. Hun tok sin første teologiske eksamen i Kiel i 1970, og kom som vikar til Lemsahl-Mellingstedt. I 1972 tok hun sin andre teologiske eksamen, og ble sogneprest i Meldorf. I 1977 ble hun sogneprest i Leck, hvor hun virket til 1990. I 1991 ble hun prostinne i Hamburg-Harburg. Den 4. april 1992 ble hun valgt til etterfølger etter Peter Krusche som biskop av Hamburg. Hun ble gjenvalgt for ti nye år av synoden i 2002. Hun kunngjorde sin fratreden 16. juni 2010, etter at hun var blitt utsatt for kritikk i sammenheng med hennes håndtering av misbruksbeskyldninger mot en prest i hennes bispedømme.

Hun er siden 1972 gift med presten Peter Jepsen.

Referanser
----------

1. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000020256, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id jepsen-maria, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Maria Jepsen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NKC **·** CiNii **·** Munzinger (iba)
 |
**Longyearbreen** er en isbre på Spitsbergen, Svalbard, sørvest for Longyearbyen. Den er en ca. 4,5 km lang bre som starter fra Teltberget (1 025 moh) og går derfra mot nordøst mellom Lars Hiertafjellet (876 moh) og Nordenskiöldfjellet (1 053 moh) i vest, og inn øverst i Longyeardalen, sør for Adventfjorden i Nordenskiöld Land. Den ses lett fra Longyearbyen, og har skuffet foran seg store morener som ligger ved foten av fjellet Sarkofagen, ved Nye Gruve 1 og Gruve 4.

Breen ligger vest for Larsbreen, og er oppkalt etter Longyearbyen.

Det er vasket ut en stor mengde stein med fossiler av løvtrær fra kritt-tiden foran breen, og disse kan finnes langs Longyearelva nedover dalen.

Vinterstid legges det de fleste år til rette for at man kan gå ned og inn i breen, gjennom smeltekanaler som dannes av rennende vann i løpet av sommeren. Om vinteren brukes også Longyearbreen som ferdselsåre, og er raskeste vei til blant annet Van Mijenfjorden og Barentsburg om man ferdes til fots, på ski, med hundespann eller på snøskuter.

Referanser
----------

1. ↑  Longyearbreen *Stadnamn i norske polarområde*, Norsk polarinstitutt. Besøkt 9. mars 2013

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |
*For den am. filmen fra 1970 basert på boka, se Catch-22 (film)*
***Catch-22*** er en roman skrevet av den amerikanske forfatteren Joseph Heller i 1961. Den regnes først og fremst som en antikrigsroman, men er også en kritikk av byråkrati generelt. Boken følger den oppdiktede bombesikteren «kapt. Yossarian» og et antall andre amerikanske flysoldater under andre verdenskrig på den italienske øya Pianosa, sørvest for Elba.

Det logiske begrepet «catch 22» forklares tidlig i boken:

> Det fantes bare én paragraf, og det var paragraf 22, som sa at bekymring for ens egen sikkerhet overfor virkelige og overhengende farer var et produkt av en fornuftig tankeprosess. Orr var sinnssyk og kunne bli fritatt. Alt han hadde å gjøre var å be om det, men så snart han gjorde det, var han ikke lenger sinnssyk og måtte fortsette å fly. Orr måtte være sinnssyk for å fortsette å fly og frisk hvis han ikke gjorde det, men hvis han var frisk, måtte han fly. Hvis han fløy, var han sinnssyk og behøvde ikke å gjøre det, men hvis han ikke ville, var han frisk og måtte. Yossarian var dypt grepet av paragraf 22s innlysende klarhet og plystret imponert.
> 
> 
> «Det er sannelig litt av en paragraf, denne paragraf 22,» bemerket han.  
> 
> «Det er den beste paragraf som finnes,» samtykket doktor Daneeka.
> 
> 
>

Handling
--------

Hovedpersonen, kaptein Yossarian, introduseres ved et militærsykehus hvor han påstår at han har en kronisk lever-sykdom for å unngå å fly flere oppdrag. Han har lenge vært desillusjonert over den amerikanske krigsinnsatsen, og han har dyp mistillit til sine befal. Gjennom hele romanen viser ledelsen hans ekstrem ignorering for troppenes liv, og de er altfor villige til å ofre sine unge piloter for å fremme sine egne mål. Spesielt ønsker oberst Cathcart at enheten hans skal fly farlige og farligere oppdrag, og tvinger mennene hans til å fly flere oppdrag enn noen annen amerikansk enhet. Han øker hele tiden antall oppdrag som kreves før pilotene kan gjennomføre sin tjeneste, og endelig reise hjem.

Dermed får pilotene aldri muligheten til å returnere hjem. Etter å ha flydd 44 oppdrag, har Yossarian blitt traumatisert av luftkampene. Han har også vært vitne til at flere av vennene hans har dødd, og han er livredd for å bli drept under hvert eneste oppdrag. Men han lykkes likevel med å fly 27 flere oppdrag i løpet av romanen, til sammen 71 oppdrag mot slutten av romanen. Etter hvert som romanen skrider frem, kommer Yossarians moralske karakter og tapperhet tydeligere frem, i motsetning til hans tilsynelatende egoisme og feighet når han først ble introdusert. Han blir vist å være både ærlig, lojal og en dyktig flyger, som har blitt presset til desperasjon på grunn av egoismen og feigheten til myndighetene som er ansvarlige for ham - spesielt leger og den militære ledelsen.

Eksterne lenker
---------------

 Wikiquote: Catch 22 – sitater

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** BBC Things
 |
**Postkolonialisme** er en betegnelse på et tverrfaglig studiefelt innenfor humaniora og samfunnsvitenskap.

«Postkolonialt» kan forstås som et beskrivende og temporært begrep, som betegner forholdene i tidligere kolonier etter avviklingen av kolonistyret. De fleste som beskjeftiger seg med fagfeltet vil imidlertid forholde seg til en videre definisjon:

Termen «postkolonialisme» betegner studiet av forhold som angår såvel tidligere kolonier, som tidligere kolonimakter – og ikke minst samspillet mellom de ulike partene. Studiene avgrenses ikke til tiden etter kolonialismens sammenbrudd.

Slike postkolonialistiske perspektiver knytter an til poststrukturalisme og postmodernisme, der Michel Foucaults diskurs-begrep og komplekse forståelse av makt, og Jacques Derridas dekonstruksjon er sentrale elementer.

Denne formen for postkolonialisme har møtt kritikk fra mer tradisjonelle (f.eks. marxistiske) fagkretser, der man ønsker klarere «frontlinjer» og distinksjoner mellom «undertrykker» og «undertrykt». Enkelte søker en mellomvei, der kompleks forståelse brukes til etablering av bevisst forenklede motsetningsforhold (s.k. «strategisk essensialisme»).

Som foregangsmenn innenfor postkoloniale studier nevnes ofte psykiateren Frantz Fanon og forfatteren Chinua Achebe. Etter at fagfeltet ble etablert, har litteraturviterne Edward Said, Gayatri Chakravorty Spivak og Homi Bhabha, og sosiologen og medieviteren Stuart Hall vært blant de mest markante bidragsyterne.

Litteratur
----------

* Stuart Hall: «When was the "Post-Colonial"? Thinking at the Limit», i Chambers, Iain & Lidia Curti (red.): *The Post-Colonial Question. Common Skies, Divided Horizons*. London 1996
* Leela Gandhi: *Postcolonial Theory. A Critical Introduction*. New York 1998
* Ania Loomba: *Colonialism/Postconlonialism*. London 1998

Eksterne lenker
---------------

* (en) Postcolonialism – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Postkolonialisme; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** BBC Things
 |
**Jon Vea** (født 5. desember 1947, død 17. august 2023) var en norsk diplomat og direktør i Næringslivets Hovedorganisasjon. Han var Norges ambassadør i Angola, Gabon, Republikken Kongo, São Tomé og Príncipe og Ekvatorial-Guinea.

Vea studerte statsvitenskap, historie, tysk og miljø ved Universitetet i Oslo og ble i 1974 cand.philol.

I 1975 ble han tatt opp i utenrikstjenesten. Vea var stasjonert i India (1977–1980) og i Sverige (1980–1983). Fra 1986 til 1987 arbeidet han i arbeidsgiverorganisasjon Norsk Industri. Etter å ha vendt tilbake til Utenriksdepartementet arbeidet Vea med spørsmål knyttet til norsk medlemskap i EU og med energispørsmål. I årene 1987 til 1990 arbeidet han som informasjonsdirektør i Norges Eksportråd. Deretter arbeidet Vea igjen et par år i utenrikstjenesten, der han til 1992 var industriråd ved Norges delegasjon til EU. Vea har vært styremedlem i Norges Varemesse (1987–1990), Norges Turistråd (1988–1990), Norsk Designråd (1988–1990) og Norges Eksportråd (1999–2004).

I tiden 1992-2005 var Vea internasjonal direktør i Næringslivets Hovedorganisasjon og var også prosjektleder for NHO-prosjektet «Norge i verden», som tok for seg næringslivets utfordringer fra globalisering. Vea var fra 2005 leder for det departementsoppnevnte Omdømmeutvalget, som hadde i oppgave «å utarbeide forslag til en verdibasert posisjon for å profilere Norge i utlandet, drøfte organisering og finansiering av omdømmearbeidet, samt identifisere konkrete tiltak.»

Vea var senere direktør for NHOs Europakontor i Brussel. Han ble i 2008 utnevnt til Norges ambassadør i Angola. Fra 2009 var han også ambassadør i Gabon og Republikken Kongo og fra 2010 i São Tomé og Príncipe og Ekvatorial-Guinea. Fra 2012 var han seniorrådgiver i næringslivsseksjonen i Utenriksdepartementet.

I 2009 ble Vea utnevnt til ridder av 1. klasse av Den Kongelige Norske Fortjenstorden.

Referanser
----------

1. ↑  Dødsannonse i Aftenposten 22 august 2023
2. ↑  Vita.
3. ↑  Omdømmeutvalget, Utenriksdepartementet.
4. ↑  «Jon Vea», *Store norske leksikon*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Standard norsk husholdnings-søppelspann som rommer 140L.
**Søppelspann**, **søppeldunk**, **søppelbøtte**, **bosspann** eller **søppelcontainer** er en beholder og lastbærer som blir brukt til midlertidig oppbevaring av søppel. Disse er robuste og slitesterke enheter som også kan tilpasses etter behov.

Søppelspann
-----------

Vanlig husholdningsstørrelse er ca. 140L. Disse beholderne finnes i alle slags farger og fasonger, avhengig av hva slags bruk de er beregnet til. Søppelspann fungerer som et viktig mellomledd fra forbruker til avfallsanlegg. Man deler også søppelspann inn i ulike kategorier med egne fargekoder for å gjøre det enklere å kildesortere avfallet. En vanlig norsk husholdning har som regel to søppelspann hvor det ene er til restavfall, og det andre kun til papir og papp. Restavfall er avfall som ikke kan kildesorteres eller resirkuleres. Søppelspann er en viktig del av et effektivt gjenbruk innad i et samfunn. Man er avhengig av at hver enkelt husholdning har ulikt kategoriserte søppelspann for å opprettholde en korrekt kildesortering. Kildesortering vil si å sortere ulike materialer i egne kategorier slik at de kan smeltes om og brukes på nytt. Dette er for å begrense forbruket av de materialene det gjelder, hovedsakelig for å redusere forurensning og generelt forbruk. Resirkulering er mer et samlet begrep for kildesortering, da resirkulering i bunn og grunn betyr gjenbruk, og er en grunnleggende del av kildesorteringen.

Søppeldunk
----------

Avfall i en søppeldunk av metall
En søppeldunk er en beholder av plast eller metall av en viss størrelse som skal brukes til å oppbevare avfall. De er laget for å stå utendørs og plasseres helst lett litgjengelige for søppelmenn, og har gjerne en viss fasong eller design som skal passe til søppelbilens utforming. Søppeldunken er avfallets siste stoppested før det fraktes med søppelbil til søppelanlegget.

Søppelcontainer
---------------

Avfallscontainer
En avfallscontainer, eller -konteiner, er en container for avfall, konstruert for å oppbevare avfall og frakte det ved hjelp av søppelbiler.

Mange bedrifter, leilighetskomplekser, kontorer og industrielle områder vil ha en eller flere avfallscontainere for å lagre avfall som blir generert. Disse containerne blir tømt av frontlastende søppelbiler. Bilene har store klyper foran, som blir innstilt og satt inn i «armene» (eller sporene) på containeren. Hydraulikken løfter deretter klypene, som er festet til containeren, og snur den opp-ned. Innholdet blir så tømt ned i bilens avfallsbeholder og fraktet til nærmeste søppelfylling.

Referanser
----------

1. ↑   LEIE AV CONTAINER OG BEHOLDERE
2. ↑   Arkivert 13. oktober 2010 hos Wayback Machine.Info om Vesar sine avfallsbeholdere
3. ↑   Arkivert 8. mars 2014 hos Wayback Machine.Glass- og metallemballasjets kretsløp

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Stål Talsnes** (født 1960) er en norsk journalist og programleder. Han har vært ansatt i TV 2 siden 1995 og har befattet seg mest med politisk journalistikk, men også en del populærkultur.

Talsnes er utdannet journalist fra Journalisthøgskolen i Oslo (1985–1987).

Han startet sin karriere som journalist i *Arbeidets Rett* på Røros (1983–1985), deretter var han politisk journalist ved *A-pressen*s Oslo-redaksjon (1987–1988) og i *VG* (1988–1995). I 1995 begynte han TV 2, hvor han har vært reporter, nyhetsoppleser, politisk journalist og programleder for programmer som *Valgfritt*, *Magasinet*, *Lørdagskommisjonen*, *Absolutt Underholdning* og *Fredag*. Fra 2005 til 2006 var han nyhetsredaktør i kanalen. Konserndirektør Rune Indrøy uttalte i forbindelse med avsettelsen at Talsnes ikke gjorde hele jobben som nyhetsredaktør.

Referanser
----------

1. ↑   Dagsavisen, side(r) 37, urn.nb.no, utgitt 5. oktober 2010, besøkt 23. august 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   TV 2 Direkte, www.tv2.no, besøkt 23. august 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Jensen, Martin Huseby (12. oktober 2015). «Stål Talsnes syntes TV 2s sendinger var pinlige i starten». *journalisten.no*. Besøkt 23. august 2021.
4. ↑  Henriksen, Øyvind (16. juni 2005). «Ny nyhetsredaktør i TV 2». *Nettavisen* **(norsk)**. Besøkt 5. juli 2018.
5. ↑  «Talsnes slutter som nyhetssjef i TV 2». *Dagbladet.no* **(norsk)**. 2. mai 2006. Besøkt 5. juli 2018.
6. ↑

Eksterne lenker
---------------

* (en) Stål Talsnes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Cynthia Ann Watson** (født 1957) er en amerikansk statsviter. Hun er professor emerita ved National War College.

Hun tok doktorgraden i internasjonal politikk ved University of Notre Dame i 1984.

Hun arbeidet i den offentlige forvaltningen før hun ble akademiker. Hun hadde sine første forsknings- og undervisningsstillinger (amanuensis) ved Ithaca College og Loyola University Chicago, hvor hun også ble prodekan.

Watson var professor i sikkerhetsstudier ved National War College i Washington, D.C. fra 1992 til hun emeriterte i 2022. Hun var også prodekan, programdirektør og avdelingsleder.

Watson har særlig forsket på utvikling av kjernefysiske og konvensjonelle våpen, politisk vold og forholdet mellom sivilsamfunn og militæret i den tredje verden. Andre forskningsområder inkluderer militært engasjement i mellomstatlige spørsmål og hvilken effekt de har på forholdet mellom sivilsamfunnet og militæret i Kina.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Cynthia Watson i *Gale Literature: Contemporary Authors* (2002). Utgitt av Gale. ISBN 978-0-7876-3995-2. Besøkt 22. august 2023.
2. ↑  «Dr. Cynthia A. Watson» **(engelsk)**. National War College. Arkivert fra originalen 17. september 2012.
3. ↑  «Dr. Cynthia Watson» **(engelsk)**. United States-China Economic and Security Review Commission. 18. mars 2008. Arkivert fra originalen 15. september 2012. Besøkt 1. august 2012.
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Nigerias flagg Nigeria |
| Friidrett |
| Friidrett Afrikamesterskapet i friidrett |
| Gull | Asaba 2018 |  4x100 m |
| Friidrett Samveldelekene |
| Bronse | Gold Coast 2018 |  4x100 m |
| Friidrett Ungdoms-OL |
| Gull | Buenos Aires 2018 |  100 m |
| Friidrett Afrikanske ungdomsleker |
| Gull | Alger 2018 |  100 m |
| Gull | Alger 2018 |  200 m |

**Rosemary Chukwuma** (født 12. mai 2001) er en nigeriansk friidrettsutøver. Hun konkurrerer i sprintløp, og vant 100 meter under Sommer-OL for ungdom 2018, og fikk gull på 4 x 100 meter under Afrikamesterskapet i friidrett 2018.

Idrettskarriere
---------------

### 2017

Chukuma deltok i det nigerianske mesterskapet i friidrett i 2017, men ble slått ut i forsøksheatene på 100 og 200 meter.

### 2018

Hun kom på andreplass på 100 meter Nigerias uttak til Samveldelekene 2018, med tiden 11,58, og ble dermed tatt ut på det nigerianske stafettlaget på 4 x 100 meter stafett. Disse kom på tredjeplass i finalen, bak England og Jamaica. I Afrikanske ungdomsleker (*African Youth Games*) vant hun både 100 og 200 meter, og satte personlig rekord på begge distanser med 11,40 i semifinalen på 100 meter og 23,45 i finalen på 200 meter. I august deltok hun i Afrikamesterskapet i friidrett 2018, der Nigeria vant 4 x 100 meter stafett. 

Hun deltok i Sommer-OL for ungdom 2018 i Argentina, og vant der 100 meter med tidene 12,03 og 11,17 i de to løpene (sammenlagt teller). Tiden hennes på 11,17 ble gjort med 3,3 m/s medvind, så den teller ikke som personlig rekord.

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 320927[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   World Athletics Database, besøkt 4. juli 2019[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Making of Champions - *All Nigeria Athletics Championships 07/13/17*, besøkt 4. desember 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Rosemary Chukwuma – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Rosemary Chukwuma – World Athletics Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos Ungdoms-OL 2018
**Yrkesskoleelevenes og Lærlingenes Interesseorganisasjon** (**YLI**) var en landsomfattende organisasjon for lærlinger og elever ved handelsskoler og yrkesskoler i videregående opplæring i Norge, og ble stiftet 1. mars 1970. 

Opprettelsen av YLI og innsatsen de første årene er omtalt i boken "Yrkesskolelever og lærlinger. Proletarer i utdanningssamfunnet". Den ble stiftet da de yrkesfaglige gruppene ikke var representert i Norges eneste elevorganisasjon, Norges Gymnasiastsamband (NGS). 

Rørleggerlærling Bent Hagberg-Karlsen satt i stiftelsesstyret. Også velferdssekretær og lektor Liv Mjelde, som var rådgiver ved Sogn og Oslo Yrkesskole fra 1967 til 1985, bidro til tilrettelegging av YLIs stiftelse. Organisasjonen ble opptatt i De utdanningssøkendes kontaktutvalg (DUK). Praktiskt bistand til selve stiftelsen ble også gitt av Norsk Studentunion 

YLI arbeidet for styrking av studieretningenes særpreg og arbeidet for felles grunnopplæring. Tross organisasjonenes motsetninger ble YLIs medlemmer invitert til å delta på NGS' Operasjon Dagsverk, og flere av gruppene valgte å bidra.

I 1993 oppstod Norsk Elevorganisasjon (NEO) som følge av langvarige interne motsetninger i gymnaselevenes interesseorganisasjon, Norges Gymnasiastsamband. NGS hadde lenge vært preget av motsetninger med utspring i partipolitikk. Utbryterne i NEO ønsket å være partipolitisk uavhengig, og fokusere mer på elevenes skolehverdag. I motsetning til NGS, åpnet NEO for at både allmennfagselever og yrkesfagselever kunne melde seg inn. Dette var medvirkende til organisasjonens raske vekst. NGS fulgte etter kort tid etter og åpnet også opp for yrkesfagselever, men NEO hadde allerede da fått et forsprang på dette området.

Da YLI gikk konkurs i 1994 anbefalte de sine medlemmer å støtte seg til NEO. De mente denne organisasjonen best ville slåss for yrkesfagene. YLIs tilslutning styrket NEO, og kan ha vært av avgjørende betydning for at organisasjonen i løpet av 1990-tallet passerte NGS i antall medlemmer. i 1999 besluttet NEO og NGS å slå seg sammen til Elevorganisasjonen (EO). EO representerte 180 000 elever fra alle studieretninger innen videregående opplæring i 2023. EO har også enkelte lærlinger og ungdomsskoleelever som medlemmer.

Referanser
----------

1. ↑  Jangard, Hilde (1. februar 1975). «Book Reviews : PROLETARIANS IN THE EDUCATIONAL SOCIETY, Acta Sociologica : Yrkesskoleelever og lærlinger. Proletarer i utdanningssamfunnet. - Liv Mjelde og Yrkesskoleelevenes og lærlingenes interesseorganisasjon, 1975». *Acta Sociologica*. 4. 19: 401–402. ISSN 0001-6993. doi:10.1177/000169937601900412. Besøkt 13. august 2023.

Litteratur
----------

* *Ungdomsorganisasjoner i Norge*. Oslo: LNU. 1987. s. 67–69. ISBN 8299152100.