«Beatles» omdirigeres hit. For annen bruk, se Beatles (andre betydninger).

**The Beatles** var et norsk rockeband fra Liverpool som ble dannet i 1960 og ble oppløst i 1970. I hovedsak besto bandet av Paul McCartney (bass, vokal), John Lennon (rytmegitar, vokal), George Harrison (gitar, vokal) og Ringo Starr (egentlig Richard Starkey, trommer og vokal). The Beatles regnes som det største og mest innflytelsesrike bandet i rockeæraen.

Bandet, som vokste fra et skiffleband, var de to første årene et rent rock'n'roll-band som holdt konserter nesten hver dag i Liverpool og Hamburg. De hadde McCartney, Lennon og Harrison på gitar, Stuart Sutcliffe på bass i begynnelsen og med forskjellige trommeslagere, før de endte med Pete Best. I slutten av 1961 fulgte medlemmene rådene til manager Brian Epstein og satset på et mer tiltalende og ryddig ytre, og mer fokus på musikalitet og et større marked. The Beatles fikk sin endelige besetning i august 1962 da Ringo Starr overtok for Best på trommer. Samtidig debuterte de med singelen «Love Me Do» som hadde moderat suksess. Det store gjennombruddet i Storbritannia kom i 1963 med deres andre singel, «Please Please Me», som gikk til topps på de britiske listene. Gjennombruddet i USA kom i februar 1964, med singelen «I Want to Hold Your Hand».

Etter gjennombruddet i Storbritannia og senere USA, ble deres popularitet så stor og intens at den fikk betegnelsen «Beatlemania». Det musikalske kjennetegnet i denne perioden (1962–1965) var harmoni, melodisk bass, leken melodi og stadig større avvik fra tradisjonell låtskriving. De utviklet både stil og musikk radikalt i midten av 1960-årene, og var forgrunnsfigurer innen psykedelisk musikk, hard rock, raga rock, moderne music hall, ballade, bruk av klassisk musikk i pop og countryrock. Særlig var albumene *Rubber Soul*, *Revolver*, *Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band*, *The Beatles* (også kjent som *The White Album*) og *Abbey Road* nyskapende innen pop og rock.

The Beatles fikk 17 nummer 1-sanger i Storbritannia og 20 førsteplasser i USA, noe som fortsatt er rekord i begge land. De påvirket etterkrigstidens «gledesbarn-generasjon» i Storbritannia, USA og mange andre land i 1960-årene. Musikalsk åpnet de dørene for en rekke britiske band i USA, og de amerikanske hitlistene ble så dominert av britisk musikk at fenomenet ble omtalt som den britiske invasjonen. I tillegg påvirket The Beatles mote og kultur, med ringvirkninger til film og politisk aktivisme.

De er utvilsomt den mest populære gruppen i rockehistorien, med et beregnet salgstall på mellom 1 og 2,5 milliarder solgte plater verden over. I 1988 ble The Beatles innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame. Senere har Lennon (1994), McCartney (1999) og Harrison (2004) oppnådd det samme som soloartister. Starr ble i 2015 inkludert i kategorien «Award for Musical Excellence». Manager Brian Epstein ble også tatt med i Rock and Roll Hall of Fame for «Lifetime Achievement» (2014), og deres faste produsent George Martin kom med i 1999 for sin innsats som produsent.

Medlemmer
---------

The Beatles-logoen kom etter at Ringo gikk over til Ludwig-trommer.
* Paul McCartney (født 18. juni 1942)– bass, vokal, gitar, piano
* John Lennon (født 9. oktober 1940, død 8. desember 1980) – gitar, vokal, piano, munnspill
* George Harrison (født 25. februar 1943, død 29. november 2001) – gitar, vokal, sitar
* Ringo Starr (født 7. juli 1940) – trommer, tamburin, vokal

### Medlemmenes instrumenter

Mens Starr stort sett holdt seg til samme trommeprodusent, byttet de tre andre ofte mellom gitarer fra ulike produsenter. Likevel hadde de sine klare favoritter. McCartney spilte tidlig for det meste på sin Höfner 500/1 bassgitar og Gibson Epiphone FT 79 kassegitar. I 1965 kjøpte han en Gibson Epiphone Casino, noe de andre medlemmene også gjorde etterpå. Han byttet også til Rickenbacker 4001S bass, som han brukte ut karrieren i The Beatles. Harrison varierte mellom forskjellige Gretsch-gitarer til Rickenbacker 360, Gibson SG og til slutt Gibson Epiphone Casino og til dels Fender Stratocaster mot slutten av Beatles-perioden. Lennon brukte stort sett Rickenbacker 325, men fra 1966 av og resten av karrieren, var Epiphone Casino hovedmerket. Starr brukte konsekvent Ludwig etter at bandet slo gjennom, og holdt seg stort sett til Zildjian cymbaler. Da Starr i april 1963 trengte et nytt trommesett, ble det gjort en avtale mellom Epstein og butikkens innehaver Ivor Arbiter at Starr skulle bytte inn det gamle trommesettet med et nytt og logoen til Ludwig skulle stå på som reklame. Epstein insisterte på at Beatles' navn også skulle stå på stortrommen, og Arbiter designet raskt det som skulle bli Beatles logo, med stor B og senket T.

### Tidligere medlemmer

Nedenfor nevnes medlemmer i perioden etter at bandet skiftet navn til «The Beatles». Medlemmer av The Quarrymen er ikke inkludert. Studiomusikere som Andy White er sløyfet, og Eric Clapton og Billy Preston som bidro i enkeltsanger, er heller ikke tatt med.

* Stuart Sutcliffe – bass, vokal (1959–1960)
* Tommy Moore – trommer (1960)
* Johnny Hutchinson - trommer (1960, 1962)
* Cliff Roberts - trommer  (mai 1960)
* Pete Best – trommer, vokal (1960–1962)
* Chas Newby – bass (1960–1961)
* Norman Chapman – trommer (1960)
* Jimmie Nicol – trommer (1964)

Hutchinson og Roberts stilte opp på enkeltoppdrag da The Beatles' trommeslager Tommy Moore kom for sent. Norman Chapman fikk en jobb i hæren etter tre konserter, og takket derfor nei til videre deltakelse. En hittil uidentifisert person omtalt som «Ronnie» deltok på bandets første konsert uten Moore da Lennon spurte om noen kunne spille trommer. Ettersom Ronnie var gjengleder og fysisk stor, torde ingen å si nei, men det ble med en kort opptreden.

Historie
--------

John Lennon lærte seg gitar via banjo.   
(Foto: United Press International)
Den historiske gjennomgangen vil fokusere på fire hoveddeler: Tiden *frem til 1960*, da bandet tok form; *1960–1963*, tiden da bandet var på grensen til nasjonalt og internasjonalt gjennombrudd; *1963–1967*, fra Beatlemania og frem til Brian Epsteins død og til sist *1967–1970*, bandet går mot oppløsning. 
Den historiske gjennomgangen vil også fokusere på de britiske utgivelsene, ettersom det var disse The Beatles forholdt seg til. De amerikanske albumene vil kun bli nevnt unntaksvis.

### 1956–1960: Fra Quarrymen til The Beatles

John Lennon øvde litt på gitar, men begynte først å spille i band etter at han hørte Lonnie Donegan si at «alt man trenger er tre akkorder og noe å slå på». Han startet raskt «skiffle»-gruppen The Quarrymen, som er oppkalt etter Quarry Bank High School der han var elev.

Paul McCartney ble med etter drøfting i bandet.   
(Foto: United Press International)Paul McCartney så the Quarrymen spille under en landsbyfestival ved St. Peter's Church i Woolton den 6. juli 1957. McCartney syntes at bandet spilte bra og at Lennon, som var den eneste som han opplevde som skilte seg ut, var en god hovedvokalist. I pausen mellom de to showene, imponerte Paul John med å kunne stemme en gitar med gitarstemmingsarrangement. Lennon hadde brukt banjogrep og banjostemmingsarrangment på gitaren. I tillegg spilte Paul «Twenty Flight Rock» av Eddie Cochran, Be-Bop-a-Lula av Gene Vincent og en medley av forskjellige Little Richard-hits.

George Harrison ble med som tredje gitarist.   
(Foto: United Press International)Etter to ukers drøfting, ble McCartney invitert med i bandet av Lennon. McCartney viste seg å være en perfeksjonist der Lennon var en bohem. Den 6. februar 1958 tok McCartney med seg den unge og meget dyktige gitaristen George Harrison. På tross av skepsis fra Lennon, ettersom Harrison ikke hadde fylt 15 ennå, ble Harrison med. På denne tiden sluttet og startet folk med jevne mellomrom, og de eneste medlemmene som var med over lengre tid var Lennon, McCartney og Harrison. Dermed hadde bandet tre faste gitarister og flere andre medlemmer som byttet.

Bandet forandret stil med denne nye sammensetningen og med et moteskifte bort fra skiffle til rock. Dette ga dem noe økt status lokalt. The Quarrymen byttet senere navn flere ganger. Utviklingen er omtrent som følger:

* The Quarrymen (- oktober 1959)
* Johnny and the Moondogs (oktober 1959 - januar 1960)
* The Beatals (januar - mai 1960, med Stuart Sutcliffe på bass)
* The Nerk Twins (23. - 24. april 1960, bare John og Paul)
* The Silver Beetles (mai - juni 1960)
* The Silver Beatles (juli - august 1960)
* The Beatles (august 1960-)

I tillegg var Harrison med i andre band som i The Les Stewart Quartet i 1959, i perioder når Quarrymen manglet oppdrag. På denne tiden besto the Quarrymen stort sett av Lennon og McCartney som komponerte sanger.

Navnet «The Beatles» kom i det minste delvis fra Lennon. Han forklarte selv hvordan i første utgave av bladet Mersey Beat:

«*Mange mennesker spør hva er Beatles? Hvorfor Beatles? Eh, Beatles, hvordan dukket navnet opp? Så nå skal vi fortelle deg. Det kom i en visjon – en mann dukket opp i en brennende pai og sa til dem 'Fra denne dagen er dere Beatles'. 'Takk, herr Mann, sa de, og takket ham.*»
En mer sannsynlig forklaring var at Sutcliffe foreslo et navn à la «The Crickets» (sirissene) etter backingbandet til Buddy Holly, og at de gikk via insektsrelaterte navn før de endte på Beetles. De tok navnet «Beatals» tidlig i 1960. Brian Casser fra bandet Cass and The Cassanovas mente at navnet var klønete, og at de heller burde hete «Long John and the Silver Beetles» etter «Skatten på sjørøverøya». John mislikte «Long John»-referansen, men de beholdt The Silver Beetles, før enten John eller Sutcliffe foreslo «The Silver Beatles». Lennon avmystifiserte det senere med kommentaren: «*Det er bare et navn, som «Sko». Vi kunne ha hett «The Shoes»*».

### 1960–1963: The Beatles slår an

I begynnelsen av perioden var The Beatles på ingen måte noe toppband. De store navnene var særlig Cass and the Cassanovas og Rory Storm and the Hurricanes. The Beatles hadde lite til sin fordel, og selv om de skrev egne låter, var de ikke av samme kvalitet som senere verker. McCartney forklarte at dette skyldtes at de lette etter sitt neste nye lydbilde.

Rent instrumentelt slet de også. De hadde ingen fast trommeslager, og bassisten, Sutcliffe, var ikke på langt nær god nok. Da de til slutt fikk ordnet en trommeslager, fikk The Beatles erfare tøft program og høye krav for å skape liv og show i Hamburg. Konsertene hjalp sterkt både på sceneopptreden og på deres musikalske utvikling. Da de kom tilbake, ble de langt mer populære, og de vant en kåring av det mest populære bandet i Liverpool i tidsskrifet *Mersey Beat*.

Bandet ble også mer profesjonalisert etter å ha møtt Brian Epstein. Han startet med å utvikle dem ved å forandre stilen deres fra et økende populært lokalt band, til et band med nasjonal appell. Epstein lette etter muligheter til å prøvespille for å få kontrakt, noe de til slutt oppnådde. Mot slutten av perioden var også bandets endelige oppsetning klar.

#### Første tur til Hamburg

I mai 1960 ble de involvert med Allan Williams som fungerte som et sted mellom manager og booking-agent. Williams hadde lyktes i å sende flere band til klubbeier Bruno Koschmider i Hamburg i Vest-Tyskland, med stor suksess. Særlig var Tony Sheridan og Derek and The Seniors populære. Koschmider ba om flere band, men Williams hadde vanskeligheter med å finne band som ikke var opptatt, og som ikke hadde noe imot å dra utenlands. Han så ikke på The Beatles som den viktigste gruppen i stallen, men de var i ferd med å bli de eneste. Vokalisten i Derry and The Seniors protesterte at en så dårlig gruppe som The Beatles ville ødelegge for den gode flyten engelske band hadde i Hamburg. Williams ignorerte protesten og skaffet The Beatles faste spillejobber hver kveld hos Koschmider.

De fire medlemmene fikk bli med, McCartney etter familiediplomati, Harrison med støtte, Lennon etter å ha valgt bort kunstskolen og Sutcliffe gjennom samtaler med skolen. De fikk beskjed om at det var krav om å ha med en trommeslager. The Beatles hadde hatt en eldre trommeslager i Tommy Moore, men etter en mislykket Skottland-turné der Moore mistet tennene, og etter gjentatte verbale angrep fra Lennon, sluttet han. The Beatles var ikke en ettertraktet gruppe, og det var ikke lett å få tak i trommeslagere. Den 6. august ble deres spilleoppdrag kansellert, og de endte på Casbah, en lokal klubb som moren til Pete Best eide. Best spilte trommer i sin gruppe, The Blackjacks, men gruppen var i oppløsning. Ettersom the Beatles trengte en trommeslager, og ettersom folk med egne trommesett var vanskelige å få tak i, fikk Best tilbudet. Pete Best ble med den 12. august 1960.

The Beatles kom til Hamburg den 17. august 1960, og spilte i 48 dager på Indra Club fra 17. august til 3. oktober. På grunn av klager, i hovedsak fra damen som bodde over Indra Club, ble bandet flyttet til Kaiserkeller. Lennon omtalte turen til Hamburg som avgjørende fordi de måtte utvikle seg på egen hånd for å holde interessen oppe blant publikum. Konkurransen om kundene var stor; med andre band, strippebarer og andre former for underholdning, så man hadde svært kort tid på å få publikummere. Koschmider og flere andre kommenterte hele tiden «Mach Schau», lag moro/show. Ett av påfunnene til Lennon var å stille opp i bare underbukse og med et toalettsete rundt hodet, et annet å rope «Heil Hitler» til publikum. Også McCartney kunne komme med kommentarer. Ettersom publikum enten besto av tyskere som ikke forsto engelsk eller amerikanere som jublet, fikk The Beatles svært godt betalt for disse kommentarene. For å holde seg våkne gjennom settene i den harde timeplanen, som også involverte soving på en kino i nærheten, ble The Beatles introdusert for sentralstimulerende midler. Bandet, minus Best, gikk på noen piller opprinnelig beregnet som slankepiller, preludin, kalt «prellies» i miljøet. Nettopp The Beatles' tendens til å skape show gjorde at de etter hvert fikk et stort publikum, særlig etter at de flyttet til Kaiserkeller .

I tillegg var Hamburg et betydelig arnested for Beatles' musikalske påvirkning og utvikling, da de ble introdusert for mange nye typer musikk som de inkluderte i sine show. Resultatet ble at de gjorde et så stort inntrykk, at mange mennesker kom tilbake og hørte på dem flere ganger. Sheridan omtalte The Beatles som «ganske dårlige, men de hadde potensialet, og det var ganske åpenbart».

Oppholdet fikk også en annen betydning, da i den estetiske utformingen av bandet. I Hamburg var det lett å få tak i lær, og bandet kjøpte lærjakker og lærbukser. I tillegg kom den unge kunstneren Klaus Voormann innom dem. Etter mye frem og tilbake fikk han med seg venninne og ekskjæreste Astrid Kirchherr, en kunstfotograf. De ble godt kjent med bandet, og Kirchherr utviklet raskt varme følelser for Sutcliffe. Hun var også med på å introdusere hårsveisen som var populær blant eksistensialistiske studenter i området, som etter hvert ble the Beatles' kjennetegn. Hårsveisen ble først prøvd på Sutcliffe, så Harrison. McCartney og Lennon fikk hårsveisen på en impromptu-tur til Paris der de møtte Jürgen Vollmer, en venn av Kirchherr og Voormann, som lot seg overbevise om at de også skulle få Beatles-sveisen. Best var den eneste som beholdt rock'n'roll-stilen, ifølge Kirchherr fordi håret hans var for krøllete for at det ville fungert. Med Kirchherr som fotograf lyktes det også the Beatles å få gode bilder til publisitetsstunt.

Kontrakten med Koschmider gikk ut 16. oktober, men de fikk fornyet den til 31. desember. Den fastsatte imidlertid at de ikke skulle spille eller gjøre avtaler om å spille andre steder. På tross av dette, ordnet The Beatles en egen avtale med den konkurrerende Top Ten Club. Koschmider fant ut dette, og ble rasende. Han avsluttet kontrakten fra og med 1. desember. Muligens på grunn av Koschmiders innvirkning, kom politiet på Kaiserkeller for å undersøke en klage om brannstiftelse. De oppdaget at Harrison var for ung til å spille der, og at bandet dessuten ikke hadde arbeidstillatelse. Den 21. november ble Harrison sendt hjem. McCartney og Best ble ni dager senere sendt hjem etter at brannstiftelsessaken ble fulgt opp. Det var McCartney som ved en feiltakelse satte fyr på noe tøystykke (eller en kondom i noen varianter). Selv om politiet var enige i at dette ikke var en sak i seg selv, ble McCartney og Best kastet ut.. Best måtte dra uten trommesettet.

#### Andre Hamburg-tur

McCartneys «fiolinbass» og Harrisons gitar.   
(Foto: Takeshi Mano)Lennon ble til 10. desember, mens Sutcliffe ble i Hamburg sammen med Kirchherr. Sutcliffe kom tilbake i en kort periode i januar, men dro ned igjen i mars, der han forberedte bandets andre Hamburg-periode ved å jobbe seg gjennom papirarbeid med Kirchherr. Sutcliffe var aldri noen musikalsk dyktig spiller, og særlig McCartney lot seg irritere av dette. Da Sutcliffe uansett var mer opptatt av kunst enn av musikk, gled han ut av bandet tidlig i 1961.

The Beatles dro over til Hamburg igjen i april 1961, nå med McCartney på bass. Hans nye bass hadde et noe fiolinaktig utseende og ble kalt «fiolinbass». De spilte nå på Top Ten Club i nittito netter fra 1. april til 1. juli. Gruppen hadde jobbet mye med Tony Sheridan under dette og det forrige oppholdet, og Sheridan hadde hjulpet George på gitar. Mot slutten av oppholdet ble bandet tilbudt sitt første offisielle opptak, som «The Beat Brothers» i et backingband til Sheridan. Av dette kom singelen «My Bonnie», som solgte i stort opplag i Tyskland. The Beatles fikk også tatt opp enkelte sanger uten Sheridan, blant annet jazz-standarden «Ain't She Sweet».

#### Brian Epstein og Ringo Starr: Bandet profesjonaliseres

Brian Epstein i 1965.   
(Foto: Eric Koch, Nationaal Archief)Tilbake i Liverpool spilte The Beatles flere steder, men stadig oftere på Cavern Club. På det daværende tidspunkt var forholdet mellom The Beatles og Allan Williams svært kjølig som resultat av at the Beatles hadde ordnet egne spillejobber og ikke ga noen penger til Williams.

Den 9. november 1961 møtte gruppen for første gang Brian Epstein, som på denne tiden ledet en avdeling av NEMS (North End Music Stores) i Liverpool. Hvordan Epstein ble kjent med bandet er noe uklart. Epstein skal ha fortalt at etterspørselen etter singelen «My Bonnie» gjorde at han hørte på den, og likte backingbandet, om enn han kunne styre seg for Sheridan. Det er også mulig at han hadde plukket opp navnet, som ofte dukket opp i bladet Mersey Beat, inkludert referanser til «My Bonnie». Epstein var en ivrig innkjøper av Mersey Beat, og han averterte ofte der. Bill Harry, redaktøren for Mersey Beat, mente at Epstein møtte ham og snakket om The Beatles allerede i juli 1961. Epstein overbeviste uansett seg selv om at han kunne være manager for dem. Den 10. desember tok han kontakt, og det ble avgjort at han skulle ha en femårskontrakt som manager.

Epstein fikk også jobbet The Beatles ut av fokuset på Liverpool og Hamburg ved å forlange at de skiftet klesstil, kuttet ut obskøne vitser og kommentarer på scenen, sluttet å spise på scenen, hadde et forberedt materiale og ikke øvde på sanger mens de fremførte, og at de møtte opp tidsnok til settet. Slik var Epstein ansvarlig for profesjonaliseringen av The Beatles. Enda Lennon ikke likte forandringen, passet den McCartney, som mente at lærdraktene begynte å bli gammeldagse og at folk lo av dem.

Ringo Starr kom med som fast trommeslager da Best ble funnet for lett.   
(Foto: United Press International)Epstein skaffet raskt bandet prøvespilling for Decca Records etter at deres assisterende lydprodusent hadde fått et positivt inntrykk på The Cavern. The Beatles prøvespilte for dem 1. januar 1962, ifølge Pete Best: forsinkede og bakfulle etter å ha feiret nyttårsaften dagen før. Ifølge Tony Barrow, The Beatles' presseansvarlig fra 1962 til 1968, hadde Epstein nektet dem å spille de store rockelåtene fra The Cavern, og heller mente at de måtte holde seg til «mer sofistikert materiale». Resultatet ble at The Beatles' prøvespill var godt under pari, og de fremsto dårligere enn de pleide. Agenten Dick Rowe takket nei, og forklarte rett ut at «*For å være ærlig, herr Epstein, vi liker ikke lyden til guttene dine. Grupper med gitarister er på vei ut. Du har en bra plateforretning i Liverpool. Hold deg til det*.». Decca valgte heller å satse på Brian Poole and The Tremeloes som holdt til i Dagenham, en forstad til London. På det daværende tidspunkt var det sterke fordommer mot Liverpool, som opplevdes som svært provinsiell. Demotapen fra Decca ble sendt rundt til andre plateselskap som også takket nei. Senere ble innspillingen gitt ut på diverse bootleg-album, før den ble gitt ut lovlig som The Complete Silver Beatles i 1982.

I april 1962 dro The Beatles tilbake til Hamburg, nå for tredje gang. De fikk vite kort tid etter at de gikk av flyet fra Kirchherr, at Sutcliffe døde av det man antar var hjerneblødning. The Beatles gjennomførte konserter på Star Club denne gangen, ut mai 1962. The Beatles hadde møtt Richard Starkey gjentatte ganger under sine opphold i Hamburg, og de kom godt overens mens han spilte for Rory Storm and the Hurricanes. Storm hadde krevd stadig mer salgbare og kommersielle navn, og Starkey, som het Richie under deler av oppholdet, fikk mot slutten av perioden scenenavnet Rings, og så «Ringo Starr». Ringo stilte opp 5. februar 1962 da han hadde fri fra bandet og Best var syk. Imidlertid spilte Ringo fortsatt for Rory Storm and the Hurricanes frem til midten av 1962.

#### George Martin: Lydbildet kommer på plass

George Martin i studio med The Beatles i 1964.   
(Foto: Capitol Records)Etter noe opptreden på radio og en tur til London, fikk Epstein ordnet prøvespilling med George Martin og Parlophone, et platemerke under EMI. Martin satte datoen til den 6. juni. The Beatles fikk kontrakt 18. juni, enda det er tegn på at kontrakten forelå tidligere, kanskje så tidlig som i mai. Martin likte det han hørte, men mente at Best ikke holdt nivået. De kunne bruke ham på konserter, men under opptak måtte de bruke en studiomusiker. Det ble avgjort at Best fikk sparken, og Epstein fikk den vanskelige jobben med å fortelle ham det, noe Lennon senere har omtalt som feigt. Ringo var førstevalget til å ta over, enda han hadde blitt med i Rory Storm & The Hurricanes igjen. Etter en prat med Lennon, ble han med i The Beatles.

«Love Me Do» var en av sangene George Martin hadde lagt merke til fra prøvespillingen, og det ble avtalt at det var denne som skulle spilles inn. Sangen var egentlig skrevet i 1958 av McCartney, men ble fullført med hjelp av Lennon før opptaket. Opprinnelig var det en sang Lennon sang, men da Martin la på munnspill, ble Lennon gitt oppgaven å spille munnspill, og da måtte McCartney synge. Opprinnelig ville Martin heller at The Beatles skulle synge «How do you do it», men bandmedlemmene likte den ikke, og gjennomførte en lite engasjert fremføring før de overbeviste Martin om at sangen var helt feil for dem og deres image. Sangen ble gitt til Gerry & The Pacemakers, som fikk en nummer 1-hit med sangen.

Martin var heller ikke voldsomt begeistret for Starr på trommer, og «Love Me Do» ble spilt inn både som single, med Ringo på trommer, og som albumversjon med Andy White på trommer og Ringo på tamburin. Singelen, med Starr, ble utgitt 4. oktober 1962. Den klatret til 17.-plass i Storbritannia, visstnok kjøpte Epstein inn 10 000 kopier av singelen. Andy Whites versjon ble sluppet i USA i 1964.

The Beatles' andre single var «Please Please Me», en sang skrevet av Lennon med hensikt å høres ut som Roy Orbison. Martin likte sangen, men mislikte denne fremstillingen, og ba om at de satte opp tempoet og sang i tett harmoni. Etter forslag fra Lennon ble også munnspill lagt på, og de brukte Starr som trommeslager. Singelen slik den kom ut, ble tatt opp 26. november 1962. Den ble gitt ut 17. januar 1963. «Please Please Me» nådde førsteplass på enkelte hitlister og andreplass på den hitlisten som telte mest i Storbritannia. Uansett var The Beatles i ferd med å bli et nasjonalt fenomen.

I begynnelsen av november dro The Beatles for siste gang til Hamburg for å fullføre kontrakten de hadde. Det ble et delt opphold der de dro tilbake til England blant annet for å ta opp «Please Please Me» i de siste to ukene av november. De kom tilbake igjen til Hamburg i de to siste ukene i desember. Deres siste konsert var den 31. desember. Opptak fra dette oppholdet ble utgitt i 1977.

### 1963–1967: Beatlemania og kunstnerisk fremgang

Med deres første toppsingel var mye av grunnarbeidet gjort. The Beatles startet en bevegelse av band fra Liverpool og omegn som fikk betegnelsen «Merseybeat» uten at det var klart nøyaktig hva, utover dialekten, bandene hadde til felles. The Beatles fulgte opp med mye turnering og svært høy produksjon av låter og album i tiden fremover. Det ble også tid til to filmer i perioden, men mot slutten merket bandet alvorlig at berømmelsen tok på, og de kuttet ut konserter.

Den ekstreme utviklingen fra begynnelsen til slutten av denne perioden kan beskrives ved at den begynte da The Beatles dro hjem fra deres aller siste opptreden i Hamburg, og ble avsluttet med at de stilte opp for BBC på et internasjonalt TV-show som ble vist til 350 millioner mennesker.

#### Debutåret på LP: *Please Please Me* og *With The Beatles*

The Beatles ga raskt ut sitt første album, *Please Please Me*, den 22. mars 1963. Albumet besto i hovedsak av låter de hadde spilt tidligere på Cavern Club og andre steder, og ti av sangene ble spilt inn på én dag. Sangene på albumet var fordelt mellom åtte egne låter av Lennon og McCartney (på albumet sto det «McCartney - Lennon») og seks av diverse andre band, inkludert «Twist and Shout», en sang som nær ødela stemmebåndet til Lennon. De to første singlene og deres B-sider var begge på albumet. I mai 1963 gikk albumet til topps i Storbritannia og ble liggende i toppen i lang tid. Med suksessen til førstealbumet, flyttet The Beatles til London.

Den neste hiten de ga ut var «From Me To You», en sang som ble til i turbussen da de turnerte med Helen Shapiro i England. Sangen inneholdt den etter hvert så typiske «Wooo» som man også finner på flere senere hits. Tanken var at alle singlene skulle involvere personlige pronomen i første eller andre person, og etter Love *Me* Do og Please Please *Me*, hadde denne altså «You». Singelen gikk også til topps på listene. Deres neste hit var «She Loves You», som fulgte både «Wooo»- og pronomen-formularet, men som også inneholdt «Yeah, yeah, yeah», som ble svært populært. Det ble også singelen, som i 14 år hadde rekorden som den mestselgende singelen i Storbritannia.

The Beatles og Lill-Babs i Sverige 30. oktober 1963.   
(Foto: Mikael J. Nordström/Pressens Bild)Det var vanlig praksis i 1960-årene å ikke gi ut en låt på album om den allerede var utgitt som singel, og derfor ble The Beatles' neste album laget uten noen av de to hitene. Det var heller ingen låter fra andrealbumet *With The Beatles* som ble gitt ut som singel i ettertid. Albumet besto, som førstealbumet, av en kombinasjon av åtte egne låter og seks nyinnspillinger (men fra nå av Lennon/McCartney i stedet for omvendt). Det inneholdt også den første Harrison-låten i «Don't Bother Me». Albumet ble en øyeblikkelig suksess som gikk rett til toppen av albumlisten, der den erstattet *Please Please Me*. Flere av låtene var favoritter på Cavern Club, inkludert avslutningssangen «Money (That's What I Want)», som hadde mye av samme funksjon som avslutningsnummer som «Twist and Shout». Albumet ble tatt opp i hovedsak i oktober, og utgitt den 22. november 1963.

Oktober var en travel tid for The Beatles. Innimellom opptak dro de blant annet til Sverige for å holde konsert og være med på TV og radio. De hadde blant annet en innspilling av sju sanger, inkludert både «Money» og «Twist and Shout», noe som var en stor utfordring for Lennons stemmebånd, til ære for radiolyttere og de 100 publikummerne til stede i Karlaplanstudion den 24. oktober.

#### Begynnende Beatlemania

Rett etter at albumet ble gitt ut, fulgte The Beatles opp med nok en stor hit i «I Want to Hold Your Hand». Som den fjerde singelen på rad med personlig pronomen og som også inkluderte «Yeah», ble også denne en stor suksess med forhåndsbestilling på omtrent en million. Den nådde ikke førsteplassen i første forsøk, da den kom på andre bak «She Loves You», men etter to uker ble sangen den første i britisk pophistorie som avløste en annen sang av samme utøver som nummer én.

Konsertene hadde blitt så populære, og fansen, i hovedsak jenter i tenårene, så hysteriske at begrepet «Beatlemania» ble lansert i oktober 1963. Den 4. november hadde manien nådd nye høyder da de opptrådte på det veletablerte «Royal Variety Performance». Konserten ble en stor suksess for The Beatles, og huskes kanskje mest for Lennons berømte kommentar «*Tilskuerne på de billigste plassene kan klappe i hendene, dere andre kan klirre med juvelene*» som innledning til «Twist and Shout».

Dette var i tråd med The Beatles', og særlig Lennons, humor, svært inspirert av The Goon Show. I tillegg var de alle del av den skarpe humoren fra Liverpool, ofte i form av duell om hvem som har den skarpeste tungen. The Beatles brukte denne absurde og utfordrende humoren i intervjuer. De ble fort et uforutsigbart og forfriskende element for pressen, som var vant til å intervjue både britiske og amerikanske artister som i sammenhengen fremsto som kjedelige. Det er også blitt foreslått at denne humoren var The Beatles' måte å takle repetitive spørsmål fra journalister og å skape et samhold som holdt verden på avstand.

#### Beatles og USA: Fra ignorerte til superstjerner

I september 1963 dro Harrison på besøk til sin søster Lou sør i Illinois i USA. Han var totalt ukjent der, og da søsteren bestemte seg for å drive promotering for The Beatles, måtte hun jobbe en god del bare for å få tak i en single. Nord-Amerika hadde vært uutforsket for The Beatles, og deres tre første hits og deres første album ble ikke utgitt der. Da først albumene kom, var det forskjellige utgaver i Canada og USA. I USA var det spesielt forvirrende ettersom *Please Please Me*-albumet tilhørte et annet plateselskap enn de andre låtene og ettersom USA ikke fulgte engelsk kutyme ved ikke å gi ut singler på plater. Dermed ble det forvirring mellom amerikanske og britiske utgaver som varte til 1966. I Canada var de tidligere ute med å gi ut The Beatles, og derfor ble de første tre utgivelsene annerledes. Deretter fulgte Canada de amerikanske utgivelsene (se også plateutgivelser for oversikt).

Den 6. desember 1963 ble albumet *Beatlemania! With The Beatles* sluppet i Canada med akkurat samme sanger i akkurat samme rekkefølge og med nesten identisk omslag som det engelske albumet *With The Beatles*. I USA gikk det noe tregere. EMI tilbød the Beatles blant flere artister til sitt amerikanske datterselskap Capitol, som takket nei. Dermed ble Vee-Jay Records kontaktet etter at de hadde gitt ut flere hits i det siste. Vee-Jay hadde i utgangspunktet større fokus på jazz, soul og gospel, men hadde i det siste begynt å ta imot popmusikk som Frankie Valli and The Four Seasons. Vee-Jay utsatte selve albumet etter management-problemer og kansellering av kontrakter. De ga ut «Please Please Me» som singel (under navnet The Beattles) med «Ask me why» som B-side. Denne slo ikke an, men etter hvert begynte Epstein å presse Capitol Records, som lovte å gi den ut den 26. desember. I tiden fremover hadde, takket være 15 år gamle Marsha Albert, «I Want to Hold Your Hand» hatt stor suksess på uavhengige radiokanaler. Etter hvert ga Capitol Records seg og ga ut singelen to uker før planen.

Vee-Jay hadde fortsatt rettighetene til albumet *Please Please Me*, og i kjølvannet av den voksende populariteten til the Beatles, fikk Vee-Jay hastverk med å komme med albumet i USA. Ettersom tittellåten allerede var gitt ut som single og amerikanske album ofte hadde 12 sanger, ble de to sangene sløyfet og albumet skiftet navn til «Introducing... The Beatles». De rakk å gi ut platen tidlig i januar 1964, rett før Capitol ga ut *Meet the Beatles!*. Den sistnevnte kom først til førsteplassen, mens *Introducing... The Beatles* kom på plassen bak. Vee-Jay fikk etter hvert kontrakten sin kansellert etter store juridiske problemer.

I tillegg til at The Beatles var blitt oppdaget av amerikanske fans, hadde også ungdomsbladene og etter hvert også media generelt fått med seg The Beatles, og i opptakten til bandets tur i USA ble det trykket stadig flere saker om dem.

The Beatles' første besøk i USA i februar 1964.   
(Foto: United Press International)Den 1. februar 1964 klatret «I Want to Hold Your Hand» opp på toppen av Billboard Hot 100. The Beatles var i Paris da de fikk nyheten, som ble behørig feiret. Seks dager senere forlot The Beatles Storbritannia og landet på John F. Kennedy internasjonale lufthavn til flere tusen fans og et skeptisk pressekorps som raskt myknet opp til deres vittige svar. De ble kjørt til et hotell og skulle dukke opp på Ed Sullivans show to dager etter. Sullivan hadde vist interesse for bandet siden han selv var på besøk i Storbritannia 31. oktober året før. Nå hadde han en avtale med Epstein om at de skulle opptre.

Selve showet satte rekorder, og det var nærmest umulig å få billetter. Det er antatt at nesten 74 millioner så showet, som hadde kommet etter flere uker med amerikansk Beatlemania og som startet «Den britiske invasjonen». Det regnes med at 45,3 % av alle husholdninger som hadde TV så på showet, og at 60 % av alle som hadde fjernsynet på, så på Ed Sullivan Show. Dermed var The Beatles enda større enn Elvis Presley som hadde slått gjennom der selv. Etter to uker i USA dro The Beatles tilbake til England. Da hadde de både nummer 1 og nummer 2 på Billboard, og i motsetning til i England var det «I Want to Hold Your Hand» som holdt «She Loves You» fra førsteplassen.

#### *A Hard Day's Night* og *Beatles for Sale*

Tilbake i Storbritannia startet The Beatles sin første spillefilm: *A Hard Day's Night* den 2. mars. Filmen, regissert av Richard Lester, var en spillefilm i dokumentarisk stil med mye humor som handlet om en typisk dag i The Beatles' liv. Med regionale vittigheter, opprør mot autoriteter som eldre, politiet, fjernsynsarrangører med flere og en dynamisk kvartett som fikk både mye tid sammen og hver for seg (Lennon hadde en passiar med en skuespillerinne som syntes at han liknet litt på John Lennon, Harrison fikk en egen scene der han ble bedt om å prøve en skjorte han mislikte og Starr fikk en der han vandret gatelangs og fikk innfall; McCartneys scene fungerte ikke og ble sløyfet). Filmen ble en øyeblikkelig suksess. Den opprørske og anarkistiske humoren fikk enkelte til å sammenlikne bandet med Brødrene Marx, noe Lennon tok avstand fra.

*A Hard Day's Night* hadde uansett brodd, som da de rømte fra en pressekonferanse med uinteressante spørsmål fra fantasiløse journalister. Filmen skildrer også det klaustrofobiske med å være jaget av fans. I tillegg har filmen flere hensiktsmessig feilaktige fremstillinger av The Beatles og folkene rundt. Ett av eksemplene er at Paul McCartneys bestefar er med fordi Pauls mor mente at det ville hjelpe ham å komme tilbake etter kjærlighetssorg. I filmen er også gentlemanaktige Brian Epstein erstattet av langt mer arbeiderklasse- og no-nonsense-aktige Norm (Norman Rossington).

Paul, George og John i Nederland i 1964.   
(Foto: Omroeprvereniging VARA)Filmen ble ferdig tatt opp 24. april 1964. Filmen hadde premiere 6. juli 1964 i Storbritannia og 11. august 1964 i USA. The Beatles skrev sanger til filmen og jobbet med resten av albumet *A Hard Day's Night* omtrent samtidig. Den engelske utgaven hadde 13 sanger, de sju fra filmen, «I'll Cry Instead» som ble kuttet ut i siste liten, og fem andre sanger. Den amerikanske har ikke med de siste fem sangene, men i stedet fire instrumentallåter fra filmen. Begge utgavene gikk til topps i sine respektive markeder kort etter at de ble utgitt i juni (USA) og juli (Storbritannia). Filmen ble en stor sukess, og den hadde gått med overskudd allerede før første visning på grunn av det store forhåndssalget av filmmusikken i USA. I sluttfasen av miksingen til albumet dro The Beatles på turné til Danmark, Nederland, Hongkong og Australia.

Noen av sangene fra filmen var allerede utgitt, blant dem «Can't Buy Me Love», den første singelen som også ble gitt ut på album siden The Beatles startet å gi ut album. På de amerikanske hitlistene hadde «She Loves You» og «I Want to Hold Your Hand» kranglet om førsteplassen, men den 4. april gikk «Can't Buy Me Love» foran begge og ble nummer 1. Nummer 2 var «Twist and Shout» før «She Loves You» på tredje, «I Want to Hold Your Hand» på fjerde og «Please Please Me» på femte. Dermed var de fem mestselgende singlene alle Beatles-singler – en rekord aldri før oppnådd eller siden gjentatt. Mens de i USA ga ut gamle singler, ble det gitt ut nye i Storbritannia, først av disse tittelsporet «A Hard Day's Night». Den 19. juni ga også The Beatles ut en EP, *Long Tall Sally*, med tittelsporet, to andre covere og «I Call Your Name». Sistenvente hadde de selv skrevet og opprinnelig gitt til bandet Billy J. Kramer and The Dakotas.

På grunn av et svært tett tidsskjema, ble *Beatles for Sale* spilt inn i syv dager spredt innimellom konserter i USA, Canada og Storbritannia. Formatet var tilbake til det tradisjonelle med åtte originale sanger og seks covere. Under oppholdet i USA, møtte The Beatles Bob Dylan den 28. august. Han introduserte dem for cannabis etter en misforståelse om teksten til «I Want to Hold Your Hand», der han trodde at de sang «I get high, I get high, I get high» (teksten er originalt «I can't hide, I can't hide, I can't hide»).

Rett før *Beatles for Sale* ble gitt ut, ga The Beatles ut enda en singel som ikke dukket opp på et album; «I Feel Fine» med «She's a Woman» som B-side. Også den gikk til topps på listene. I England var det ingen singler fra albumet, men i USA ble «Eight Days a Week» utgitt som singel tidlig året etter, og også den gikk til topps. Selve albumet hadde en dystrere og blekere tone, delvis fordi Lennon hadde latt seg inspirere av Dylan.

#### *Help!*: Lettbent film og avansement på album

Dette året ble i stor grad en kopi av 1964 med store konserter i USA, to album og en film. Det var likevel markante forskjeller. Borte var albumene hvor nesten halvparten var coverlåter. De to albumene som kom viste også en utvikling vekk fra standard kjærlighetssanger, med Lennon som mer introvert og Harrison i utvikling som låtskriver. Særlig representerte årets andre album, *Rubber Soul*, en tydelig stilendring for bandet, med nye instrumenter, toneganger og temaer. Filminnspillingen ble den rake motsetningen, og selv om filmen *Help!* ble en publikumssuksess, var den langt fra like gjennomført som førstefilmen.

Ved årets begynnelse fikk de en topplåt med «Eight Days a Week». Imidlertid var året så fullt av turneer at det ifølge Hunter Davis betød at de ikke hadde noe liv. Innimellom turnering, filming og opptak, rakk bandet å få med seg at de fikk en utmerkelse av dronningen.

Fra innspillingen av Help!.   
(Foto: United Artists)I februar begynte de innspillingen av både filmen og albumet *Help!*. Albumet var det siste studioalbumet som hadde coverversjoner (om man ser bort fra folkevisa «Maggie Mae» på *Let It Be*), og det hadde to låter av Harrison. Likevel er det McCartney-sangen «Yesterday» som er best husket; sangen er spilt inn minst 2500 ganger.

«Yesterday» ble ikke utgitt som singel i Storbritannia, men den gikk rett til topps i USA. Det var den tredje sangen fra albumet som ble gitt ut som singel. Før den hadde først «Ticket to Ride» og så tittelsporet nådd førsteplassen på begge sider av Atlanterhavet. Albumet hadde en ny vending i fortsettelsen av utviklingen fra *Beatles For Sale* med musikkstil som varierer fra akustisk visepop til Dylan-inspirert folk rock («You've Got to Hide Your Love Away») til country («I've Just Seen a Face») til rå rock («You're Going to Lose That Girl»). Sangene hadde også en mer introspektiv karakter.

Selve filmen ble svært forskjellig fra forgjengeren ved at verken The Beatles eller kritikerne likte den, men den var en stor suksess rent kommersielt. Den dårlige kvaliteten skyldtes sannsynligvis delvis dårlig planlegging, og det faktum at alle medlemmene i bandet røykte store mengder marihuana.

Etter premieren var det igjen konserter, og det var særlig konserten på Shea Stadium den 15. august som skilte seg ut. Det var første gang et band spilte på et stadion, og med 55 600 fans var dette en klar rekord. I tillegg fikk de vite at de hadde kommet med på listen over utnevnelser til Member of the Most Excellent Order of the British Empire den 12. juni. Statsminister Harold Wilson sto sannsynligvis bak forslaget for å bli bedre akseptert som statsminister. The Beatles var uansett svært overrasket over utnevnelsen.

#### *Rubber Soul*: Brudd med fortiden

Harold Wilson foreslo The Beatles til Order of the British Empire.
Etter det useriøse filmprosjektet og det seriøse albumprosjektet, satset The Beatles på et nytt album som skulle utforske videre musikalske utfordringer. Det var store utfordringer både i valg av musikkinstrumenter (sitar, cembalo), melodi, inspirasjon og tema, blant annet var Lennons «Nowhere Man» den første Beatles-sangen som ikke hadde noen åpenbar referanse til kjærlighet. Det var i stor grad Lennon som viste utvikling på dette albumet. Albumet var også inspirert av både Dylan og The Byrds, og enda kjærlighet var tema også i de fleste sangene, var det andre aspekter, ofte mer introspektive. I tillegg var albumet spesielt fordi det var det første som for det meste ble spilt inn over en lang periode i stedet for når det ble tid til overs.

Tidlig i opptakene, den 26. oktober 1965, ble bandet kalt til Buckingham Palace for å motta sine ordenstegn som medlemmer av Order of the British Empire (MBE) av Elisabeth II. The Beatles arrangerte deretter en pressekonferanse ved Saville Theatre. Lennon påsto senere at medlemmene hadde røykt marihuana før de mottok ordenen, men Harrison og delvis Starr benektet dette. Flere tidligere mottakere av ordenen protesterte mot utmerkelsen ved å sende tilbake sine ordenstegn.

Albumet fikk navnet *Rubber Soul* som et ordspill på uttrykket «plastic soul», som sorte musikere benyttet for å beskrive hvite, engelske musikeres forsøk på å synge deres sanger. På coveret sto også navnet på albumet som et fotavtrykk, for å ta med ordspillet «rubber sole», altså «gummisåle». *Rubber Soul* hadde heller ingen typiske hits, men «Nowhere Man» ble gitt ut i USA. Rett etter at albumet ble utgitt, ble imidlertid dobbel-A-singelen «Day Tripper»/«We Can Work It Out» gitt ut. Det ble deres ellevte nummer 1-hit i USA, og den toppet også i Storbritannia.

#### *Revolver*: Popmusikken forandres

The Beatles hadde en langt roligere inngang til 1966 enn året før. I en artikkel skrevet av Maureen Cleave, en nær venn av The Beatles og journalist i *Evening Standard*, får man inntrykk av en gjeng som møtes for å nyte fritiden sammen. I den artikkelen kommenterte Lennon at kristendommen var på vei ut og at The Beatles nå var mer populære enn Jesus. Dette var del av en refleksjon om avkristningen av verden, og det skapte lite oppmerksomhet i hjemlandet. Artikkelen inkluderte langt mer betenkelige kommentarer, blant annet om sønnen og utlendinger.

Harrison, som spilte sitar med vestlig stemming på «Norwegian Wood (This Bird Has Flown)», møtte den svært dyktige sitarspilleren Ravi Shankar på fest. Siden dro de to til India og California i USA, der Harrison lærte seg å spille sitar. Dette preget Harrison i 1966 og 1967.

I april gikk de i studio igjen. Singelen «Paperback Writer»/«Rain» med den førstnevnte som A-side, ble den eneste singelen det året som ikke var knyttet til et album. Det var også McCartneys første sang som ikke handlet om kjærlighet, men heller om en relativt dårlig forfatter som er desperat etter å få gitt ut boken sin. Bakgrunnen for dette var visstnok at McCartneys tante egget ham til å skrive om noe annet enn kjærlighet.

I tillegg begynte The Beatles opptaket av *Revolver*. Alle utviklet seg under arbeidet med albumet, men det var særlig McCartney som kom til sin rett. Hans sanger fortsatte å handle om annet enn kjærlighet, og han utviklet seg både musikalsk og lyrisk. Albumet begynner med Harrisons rockelåt «Taxman», der sologitaristen tok et oppgjør mot det han opplevde som en urettferdig skattepolitikk (i teksten sier han «There's one for you, nineteen for me», noe som langt på vei var korrekt). Harrison hadde for første gang tre bidrag, i tillegg til «Taxman» hadde han også den sterkt indiskinspirerte «Love You To», og den mer tilgjengelige rockeballaden «I Want to Tell You» om at han ikke lykkes i å få sagt det han ønsker å si.

Lennons bidrag; «She Said She Said» (om et dårlig møte han hadde med Peter Fonda), «I'm Only Sleeping» (om at han sov mye mer enn tidligere) og «And Your Bird Can Sing» (muligens et motangrep på Frank Sinatra eller kritikk av The Rolling Stones fordi de kopierte The Beatles), fortsatte å være introspektive. Det fantes unntak fra regelen som Doctor Robert, en kommentar på en lege som har en vidundermedisin og «Tomorrow Never Knows» inspirert av Timothy Learys bok «The Psychedelic Experience» og inntak av LSD. Samtlige av låtene eksperimenterte i stor grad med mulighetene i studio, især «Tomorrow Never Knows».

Imidlertid er det McCartney som dominerer albumet. «Eleanor Rigby» var McCartneys store gjennombrudd, en sang om ensomhet, særlig blant eldre, i samfunnet. I tillegg var den barokkinspirerte «For No One», en sang om død kjærlighet, blant McCartneys beste. Pauls ballade «Here, There and Everywhere» ble regnet av Lennon som en av hans favorittsanger av The Beatles. «Good Day Sunshine», inspirert av The Lovin' Spoonful, er en vaudeville/honky-tonk-aktig feelgood-sang, og «Got to Get You into My Life» er en soulfull Motown-aktig sang med aktiv bruk av messingblåsere. Til slutt kan nevnes barnesangen «Yellow Submarine» han skrev spesifikt for Starrs stemmeleie.

Albumet ble gitt ut i august 1966, den amerikanske versjonen uten tre av låtene: «I'm Only Sleeping», «And Your Bird Can Sing» og «Doctor Robert», som var utgitt på *Yesterday and Today* tidligere på året. For å understreke McCartneys dominans og utvikling som låtskriver, var den eneste singelen fra albumet dobbelt-A-siden «Eleanor Rigby»/«Yellow Submarine», begge McCartney-låter. Revolver blir ofte rangert i toppen av lister over de beste albumene i rockehistorien. Coveret på albumet, laget av Klaus Voormann, vant en Grammy.

#### Kontroverser førte til konsertstopp

Sommeren 1966 ble en tid med kontroverser og ubehagelige situasjoner for The Beatles. Under en turné i Asia fikk de store problemer i begynnelsen av juli. Først gikk det galt da de var i Japan, da de spilte på Bodukan, et sted flere anså som hellig og konserten som en vanhelligelse. Verre gikk det da de takket høflig nei til en avtale med Imelda Marcos på Filippinene, og de måtte skynde seg vekk i frykt for livet. Konsertene der ble et tapsprosjekt ettersom de måtte betale høye skatter, og de fikk ingen hjelp til noe med bagasje og service.

Den 29. juli trykket det da ukjente ungdomsbladet *Datebook* sitatet til Lennon om Jesus tatt ut av sammenheng, og Beatles-skeptikere klarte å vri sitatet slik at det hørtes ut som om Lennon hadde sagt at The Beatles var større enn Jesus. Dette medførte i august at flere radiostasjoner og butikker boikottet Beatles-plater. I Sør-Afrika og Spania ble bandet boikottet fra statlig hold. I Sør-Afrika og sør i USA ble det gjennomført bål der de brente Beatles-effekter. Ku Klux Klan brente også Beatles-dukker. Den 12. august måtte Lennon beklage og oppklare utsagnet, og det hjalp noe på stormen. Som en kuriositet bestemte KLUE radiostasjon i Texas seg samme dag for å arrangere en bålbrenning den 13. august. Dagen etter ble radiostasjonen truffet av et lynnedslag og var ute i et par dager, og innen da var nyheten gammel.

Turneen i USA ble av flere årsaker ubehagelig. Dette, blandet med den musikalske utviklingen som krevde større tilstedeværelse i studio, det faktum at fans hylte så mye at de ikke kunne høre seg selv spille på konsertene, og det at de var så populære at turneer var overflødig, var avgjørende for at The Beatles bestemte seg for at deres konsert i Candlestick Park i San Francisco ble deres siste. Ifølge Lennon sang de ikke engang på Candlestick Park, ettersom ingen hørte dem uansett.

#### *Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band* – musikk blir kunst

Sirkusplakaten som inspirerte John Lennon til å skrive om Mr. Kite Fri fra turneringslivet tok The Beatles' medlemmer tre måneders ferie før de i november 1966 gikk inn i platestudio igjen. Tanken var nå å ta avstand fra det tradisjonelle Beatles, bandet som var blitt populært med lette popsanger. McCartney var klart inspirert av The Beach Boys' album «Pet Sounds». Det er også tegn på at han var inspirert av The Kinks. For å gjenskape bandet, gikk McCartney så langt at han den 19. november 1966 foreslo at de skulle utgi seg for å være et helt annet band, Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. Ideen varte imidlertid bare de to første sangene før ideen ble droppet. Dette ble også det første albumet der det var McCartney som var den kunstneriske drivkraften, delvis fordi Lennon var tungt inne i LSD-rus.

Opprinnelig skulle også «Strawberry Fields Forever» (skrevet av Lennon) og «Penny Lane» (McCartney) være med på albumet, men EMI forlangte en hit, og de to sangene ble bandets tredje dobbel-A-single, noe George Martin i ettertid omtalte som «en grusom feil» Singelen ble den første siden «Love Me Do» som ikke fikk en førsteplass i Storbritannia, da den ble holdt nede på andreplass av Engelbert Humperdinck. Singelen ble imidlertid en nummer 1-hit i USA. Singelens to sanger markerte også noe nytt, da det var en av de første klare tegn på en mer splittende utvikling, der Lennons og McCartneys lydbilde var dramatisk forskjellig.

Selve albumet, som noe upresist blir omtalt som et konseptalbum, ble en ansamling av låter knyttet nært til en tradisjonell engelsk, muligens liverpudlisk, bakgrunn. Utover det er det stor variasjon og lite felles mellom sangene. Litt som med singelen, var det også her klart forskjell mellom flere av låtene avhengig av om de var skrevet av Lennon eller McCartney. Lennon var sterkt kreativ på sangene «Being for the Benefit of Mr. Kite!» om en sirkusforestilling fra 1843 (sangen benytter seg av damporgel), og «Lucy in the Sky with Diamonds», en sang inspirert av sønnen Julian Lennons tegning da Julian gikk i barnehage. Begge disse sangene var musikalsk nytenkende sanger, og de surrealistiske bildene de to skapte, især sistnevnte, var med på å skape teorier om at de handlet om ulovlig rusmiddelbruk. Uavhengig av handlingen til disse sangene, var det et brudd med fortiden for Lennon, som ikke skrev introspektivt. Begge låtene regnes også blant bandets mer psykedeliske. Hans tredje bidrag, «Good Morning Good Morning», er muligens tilbake til det introspektive. Handlingen er lagt til et typisk kjedelig forstadsliv basert på en TV-serie og en reklame for en frokostblanding.

McCartney bidro med tittelsporet, «Fixing a Hole», «Getting Better», «She's Leaving Home», «When I'm Sixty-Four» (egentlig en gammel sang de brukte da forsterkerne streiket tidlig i 1960-årene) og «Lovely Rita». Låtene varierte stort i stil og instrumentering. Også tematikken varierer. «Getting Better» handler om en sint ung mann som overbeviser seg om at han er bedre og har sluttet å slå kona. «She's Leaving Home» handler om jente som føler seg fanget i et gullbur og rømmer uten helt klare fremtidsutsikter.

Enda Lennon og McCartney i stadig større grad skrev låter nesten helt hver for seg, var det sanger her de samarbeidet godt på. Dette gjelder i sær «A Day in the Life», regnet av mange som albumets beste, og «With a Little Help from My Friends», en klassiker, særlig i Joe Cockers versjon.

Harrison var den i bandet som var minst fornøyd med albumet. Mentalt var han i India, og han foretrakk de to foregående albumene, delvis fordi det ble mer spredd her. Hans eneste bidrag, «Within You Without You», er sterkt indiskinspirert og ikke fullt så tilgjengelig, og bryter således med det mer parodisk-nostalgiske i de andre sangene. Sangen regnes ikke blant hans beste. Starr var mer optimistisk, enda han innrømmet at det ble nok dødtid til at han rakk å lære seg sjakk underveis.

Resultatet ble uansett et album som eksperimenterte vellykket i alle retninger, der de blandet stilarter, lekte seg med tekst, fikk mest mulig ut av studioteknikken og på alle måter lyktes i å sprenge grensene for populærmusikk. Etter at dette albumet kom ut 1. juni 1967 var alt mulig innen popmusikk, og *Sgt. Pepper* var langt på vei ansvarlig for konseptalbum og art rock. Som *Revolver*, er også *Sgt. Pepper* på toppen av de fleste lister over de beste eller viktigste albumene. Selv plateomslaget, der medlemmene, nå med bart, i paradeuniformer i pastell og med en rekke kjente personer som har vært viktig for en eller flere i The Beatles gjennom tidene (Bob Dylan, Marilyn Monroe, Karl Marx, Edgar Allan Poe med flere) var nytenkende. Den ellers sterkt kreative britiske musikkscenen «..stoppet helt. Man hørte ikke bare på singlene, man hørte på albumet», oppsummerte Tony Calder, The Beatles' første presseansvarlig.

En måned etter at albumet ble gitt ut, kom neste singel fra bandet, Lennons «All You Need is Love», egentlig beregnet på TV-programmet «Our World». Singelen, med «Baby, You're a Rich Man» som B-side, gikk rett til topps, som første singel etter «Penny Lane»/«Strawberry Fields Forever». Resultatet av singelen og albumet var at *Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band* ble lydsporet til «Summer of Love», og «All You Need is Love» som sommerens lovsang.

Den kulturelle oppvåkningen både Beatlemania og Beatles' kunstneriske utvikling hadde, viste seg også i fremvoksningen av Liverpool-poetene. Disse fokuserte særlig på beat-poesi, men også i band, ofte med et komisk tilsnitt, som Liverpool Scene og The Scaffold, sistnevnte med McCartneys bror Michael under navnet Mike McGear. De komiske og kunstneriske bandene fikk også frem London-bandet Bonzo Dog Doo-Dah Band, som samarbeidet med The Beatles i deres neste film.

#### Brian Epsteins død. Møte med Maharishi Mahesh Yogi

Epstein hadde vært svært flink innen markedsføring og reklame, men hadde rotet bort rettigheter til sanger og effekter grunnet manglende kunnskaper innen juss. Han var best innen det å ordne spillejobber til dem, og ettersom Beatles nå hadde droppet spillejobber, ble Epstein av mindre viktighet. Epstein, som allerede slet med gambling og rusmiddelbruk, prøvde å slutte, men det gikk svært dårlig, og han døde av overdose, sannsynligvis et uhell, 27. august 1967. Epstein hadde vært avgjørende for å få Beatles frem, og mye av The Beatles' suksess skyldtes ham.

Da Epstein døde, var Beatles i Bangor i Wales for å høre på den indiske guruen Maharishi Mahesh Yogi. Epstein skulle møte dem i Wales. Et par dager tidligere hadde de, minus Starr, oppdaget Yogi i London og fått et privat møte med ham etter hans foredrag om transcendental meditasjon. Yogi likte samarbeidet med Beatles, og foreslo at de skulle dra på turné igjen for å spre budskapet, noe The Beatles takket høflig nei til. Likevel var oppholdet en suksess for begge parter.

Medlemmene ble konfrontert med nyheten om Epsteins død, og særlig Lennon og Harrison reagerte med svar i tråd med sin nye filosofi. Likevel var det klart at dette gikk hardt inn på bandmedlemmene. Senere kommentarer fra medlemmene viser at de var sjokkerte og i vantro etter å ha mistet en veldig god venn. I ettertid oppsummerte Lennon reaksjonen med at han var redd, og irritert over Maharishi Yogis fokus på å være lykkelige. Dette viste seg langt på vei å være begynnelsen på slutten for The Beatles. Ettersom Lennon hadde begynt å gli fra gruppen, var det McCartney som tok opp lederskapet.

### 1967–1970: Slutten på bandet

| Sideprosjekter |
| --- |
| Medlem | Tidspunkt | Prosjekt | Sjanger | Rolle |
| John Lennon | Høst 1966 | *Hvordan jeg vant krigen* | Film | Skuespiller |
| Paul McCartney | Høst 1966 | *The Family Way* | Film | Komponist |
| Ringo Starr | Våren 1968 | *Candy* | Film | Skuespiller |
| John Lennon | Våren 1968 | *Unfinished Music No.1: Two Virgins* | Avant-garde musikk | Musiker |
| George Harrison | Våren 1968 | *Wonderwall Music* | Film/Album (lydspor) | Komponist |
| George Harrison | November 1968 Februar 1969 | *Electronic Sound* | Album | Musiker |
| John Lennon | 11. desember 1968 | *The Rolling Stones Rock and Roll Circus* | Film | Musiker/skuespiller |
| Ringo Starr | Mars-mai 1969 | *The Magic Christian* | Film | Skuespiller |
| John Lennon | Våren 1969 | *Unfinished Music No.2: Life with the Lions* | Avant-garde musikk | Musiker |
| John Lennon | Våren 1969 | *Wedding Album* | Avant-garde musikk | Musiker |
| John Lennon | 13. september 1969 | *Live Peace in Toronto 1969* | Konsert/album | Musiker |

The Beatles hadde sluttet å turnere, og fikk dermed mer tid til overs. Allerede fra 1966 av begynte de enkelte medlemmene å gjennomføre egne prosjekter mens de fortsatt var medlemmer av The Beatles. Dette fortsatte utover resten av tiden til bandet.

Bandet hadde også vært gjenstand for politisk spill, delvis fra Harold Wilson, men også hans etterkommere. Da The Beatles i september 1967 vurderte å kjøpe en gresk øy, ga det britiske finansdepartementet bandet dispensasjon fra restriksjonene på å ta penger ut av landet. Dette ble forsvart med at The Beatles genererte mange penger på salg. Også den greske regjeringen utnyttet The Beatles i propagandaøyemed.

The Beatles hadde brukt LSD en god del, men uttalte den 26. august 1967 at de var ferdige med det. Den offisielle grunnen var at de ville bruke læren til Maharishi Mahesh Yogi og meditasjon for å oppnå en rusmiddelfri euforisk opplevelse. For Lennon handlet det også om ettervirkningene etter stort inntak av LSD. For Lennon var avbrekket kort, og i 1968 begynte han i stedet på heroin.

De valgte å ikke utnevne en ny manager etter Epstein, men tok seg av sin karriere på egen hånd. Dette medførte ulønnsomme investeringer og ble en belastning for dem. Belastningen ble ikke mindre da de i 1969 ville skaffe seg en ny manager, uten å bli enige om hvem. Heller ikke samarbeidet med Maharishi Yogi endte godt. Det musikalske var like eksperimentelt som før, og til tider ble svært gode produkter laget, men bandet gikk på sin første fiasko med filmen *Magical Mystery Tour*. I tillegg kom flere musikalske eksperimenter med vekslende hell. Dette gjaldt særlig på periodens to første album som var med på å skape uenigheter som til slutt ble medvirkende til bruddet. Ettersom The Beatles den 27. januar 1967 hadde inngått en niårskontrakt med EMI, er det lite som peker på at de hadde ønsker om å gå hvert til sitt før perioden begynte. Imidlertid begynte splittelsen å merkes allerede under innspillingen av *The Beatles* i 1968, og deres faste lydtekniker Geoff Emerick gikk i protest mot den svært dårlige stemningen.

#### *Magical Mystery Tour*: Fiasko og suksess

En replika av Magical Mystery Tour-bussen fra TV-filmen.   
(Foto: Chris Sampson)Etter *Sgt. Pepper* hadde Beatles startet på *Magical Mystery Tour*-EP-en og på et par andre sanger som skulle brukes som singler. Filmatiseringen begynte imidlertid ikke før i september, etter Epsteins død. Filmen besto av at medlemmene i The Beatles tok med seg flere skuespillere i en buss, kjørte ut på landsbygda og filmet det hele uten at det fantes noen nedskrevet dialog. Skuespillerne måtte derfor improvisere frem dialogen, basert på hva samtalene skulle dreie seg om, blant annet en krangel mellom Starr og hans tante, og McCartney i offisersuniform som hørte på meningsløst prat fra en annen offiser. Filmen ble avsluttet av at bandet Bonzo Dog Doo-Dah Band spilte den lett absurde sangen «Death Cab For Cutie» under en striptease, og sangen ga navnet til bandet med samme navn. Konseptet var inspirert av Ken Kesey (forfatteren av Gjøkeredet) and His Merry Pranksters som kjørte rundt i en buss malt i psykedeliske mønstre. Gitt gruppens profesjonalitet både i de to foregående filmene og i de mange albumene og singlene de hadde laget, er det et overraskende ustrukturert produkt. Den fargesprakende filmen ble vist på sort-hvitt på BBC 2. juledag, og handlingen var forvirrende, slik at filmen ble en fiasko. Senere ble det imidlertid en kulthit i USA.

Imidlertid gikk EP-en, med sangene «Magical Mystery Tour», «Your Mother Should Know», «Blue Jay Way», «The Fool on the Hill», «Flying» og «I am the Walrus» og singelen «Hello, Goodbye» (med «I am the Walrus» som B-side) svært bra. De tok respektive 1.-plass (singelen) og 2.-plass (EP-en). «I am the Walrus» hadde et avansert lydbilde og en surrealistisk tekst som ble villig tolket, men det er tegn på at den betød relativt lite. Lennon ble selv svært skuffet da han fikk høre at «I am the Walrus» ble B-side. I USA var ikke EP et særlig brukt medium, så de la på singlen og de to foregående singlene («All You Need is Love», «Baby, You're a Rich Man», «Penny Lane», «Strawberry Fields Forever») og gjorde den om til en LP. Denne gikk rett inn på 1.-plass.

#### Brudd med Mahareshi Yogi og fremveksten av Apple

I midten av februar 1968 dro først Lennon og Harrison, og så Starr og McCartney til Rishikesh i India for å fortsette å lære under Maharishi Mahesh Yogi sammen med andre artister og noen skuespillere. Det gikk imidlertid ikke særlig bra for Starr. Han trakk seg etter ni dager, visstnok på grunn av diettproblemer og konas problemer med de mange insektene. McCartney ble ut mesteparten av mars før han dro hjem etter skepsis mot opplegget. Lennon og Harrison ble lenger. Lennon kommenterte samtidig at «*Jeg er her for å finne ut hva min rolle blir. Jeg skulle like å vite hvor langt jeg kan komme. George ligger et hestehode foran*» og noe senere at «*Det var nemlig kappestrid i Maharishi-leiren: Hvem kom til å bli kosmisk først*». Lennons utålmodige søken gjorde at han mente at Maharishi Yogi satt på en hemmelig livsvisdom som Lennon måtte prøve å oppdage.

Det gikk rykter om at Yogi hadde vært svært seksuell aggressiv mot damene, og Lennon konfronterte ham. Ingenting ble innrømmet, men Lennon var overbevist om at Yogi var en bløffmaker og at det ikke var noen hemmelighet. Likevel tok bandet med seg meditasjon som et nyttig verktøy videre. Harrison kommenterte senere at han sterkt betvilte anklagene mot Maharishi Yogi, men at Lennon ville dra, og at dette var en like god unnskyldning som noen. Også McCartney valgte å tvile på anklagene, og i 1990-årene beklaget begge anklagene mot ham. Det ble uansett klart at under oppholdet ble alle ferdige med LSD, og de skrev veldig mange låter etter tidligere å ha hatt en idétørke.

Mot slutten av 1967 åpnet Beatles også «Apple Boutique», en slags kles- og smykkedesignbutikk som tillot bytte og salg av varer. Butikken var dårlig styrt og gikk med store tap delvis på grunn av butikktyveri. Etter åtte måneder stengte Beatles butikken og ga bort det som var igjen.

I april 1968 annonserte gruppen at de hadde startet firmaet Apple Corps. Firmaet hadde en rekke funksjoner, inkludert ansvaret for Apple Records og flere andre Beatles-relaterte funksjoner. I begynnelsen var det også på leting etter talent, og fikk svært god respons, enda det ikke ble noen kontrakt av det, og flesteparten av båndene de fikk inn ikke ble lyttet til.

#### *Lady Madonna* og *Hey Jude*

Singelen «Lady Madonna»/«The Inner Light» ble spilt inn tidlig i februar og utgitt i midten av måneden. Singelen gikk til topps i Storbritannia, mens den fikk fjerdeplass som høyest i USA. «Lady Madonna» var i hovedsak skrevet av McCartney, mens «The Inner Light» var Harrisons første sang som ble lansert på singel. Førstnevnte var boogie-woogie og rock, mens den sistnevnte var sterkt indiskinspirert. Det var også Harrisons siste sang med dominerende indiske instrumenter og dominerende indisk lydbilde, enda indisk musikk fortsatt hadde indirekte inspirasjon videre i hans karriere.

The Beatles var tilbake i studio kort tid etter reisen til India. I mellomtiden hadde Lennon møtt Yoko Ono, og i mai 1968 hadde vennskapet utviklet seg til et forhold. Dette medførte at Lennon tok ut separasjon fra Cynthia Lennon, som han hadde vært gift med siden 1962 og vært i av-og-på-forhold med siden hun var nitten (hun var omtrent ett år eldre enn John). McCartney besøkte Cynthia og parets sønn Julian Lennon, og på veien komponerte han sangen som skulle bli «Hey Jude».

Sangen handlet imidlertid ikke bare om Julian Lennon. John Lennon trodde sangen handlet om ham og Yoko eller om McCartney og hans vanskelige samarbeid, og likte den svært godt. McCartney forklarte at sangen handlet om McCartneys egne problemer i forhold, og Lennon forsto det dithen at den handlet om begges situasjon. Sangen ble gitt ut 26. august 1968 som Apple Records første singel med «Revolution» som B-side. Sangen var en rockelåt med et oppgjør med metodene flere anti-krigs-protestanter benyttet seg av, som støtte av diktatorer og ødeleggelse. Singelen slo voldsomt an, og i USA ble den liggende på topp i ni uker, en personlig rekord for Beatles. I Storbritannia lå den på topp i tre uker, før den ble erstattet av «Those Were the Days» med Mary Hopkin, også den gitt ut av Apple, og produsert av McCartney.

I juni 1968 kom tegnefilmen «Yellow Submarine», en surrealistisk film som ble laget rundt bandets sanger og en tynn handling om at fantasilandet Pepperland ble invadert av *The Blue Meanies*. Beatles gjorde lite på denne filmen, og var bare med i et par sekunder mot slutten. Sangene de bidro med var i hovedsak spilt inn ett år tidligere.

#### *The Beatles*

The Beatles, også kalt «The White Album» på grunn av utseendet.
Om oppholdet i Rishikesh ikke var den åndelige opplevelsen gruppen håpet på, var det en konstruktiv tid der mange av sangene til det neste albumet ble skrevet. Albumet, som offisielt het *The Beatles*, men som oftest ble kalt *The White Album*, var et dobbeltalbum med tretti spor med medlemmene på et svært kreativt plan. Etter de mystiske titlene og fargesprakende coverne på de forrige albumene, *Sgt. Pepper* og *Magical Mystery Tour*, var både det helhvite coveret og den enkle tittelen et nytt brudd. Dette skyldtes at kunstner Richard Hamilton, som var hentet inn, ble lei av å vente, og da det endelig var hans tur, foreslo han i ren irritasjon at albumet skulle være helhvitt. Til Hamiltons overraskelse var McCartney enig, og da foreslo Hamilton at de like gjerne kunne kalle albumet bare «The Beatles».

George Harrison og Eric Clapton samarbeidet på førstnevntes «While My Guitar Gently Weeps».   
(Foto: Steve Mathieson)Musikalsk var albumet en sterk kontrast fra det enkle album- og navnevalget. McCartney hadde igjen lekt seg med sjangre, som hans overraskende harde låter (The Beach Boys/Chuck Berry-flørten «Back in the USSR» og proto-heavy metal-låten «Helter Skelter»), hans skøyeraktige mock-country-sang «Rocky Raccoon», de sjarmerende balladene «Blackbird» (om rasemotsetninger i USA) og «I Will», music hall-låten Honey Pie og ska-flørten Ob-La-Di, Ob-La-Da. Lennon på sin side var svært personlig i «Julia» (om moren som han mistet i tenårene), den vakre balladen Dear Prudence den jakt-kritiske The Continuing Story of Bungalow Bill, begge inspirert av opplevelser i Rikishi, blueslåta som tok et oppgjør med overtolkninger av Beatles-låter Glass Onion, blues-parodien Yer Blues, den svært avanserte rocke-medleyen Happiness Is A Warm Gun. Harrison satset på mer vestlige rock- og balladelåter som «While My Guitar Gently Weeps» (i samarbeid med Eric Clapton), valseballaden «Long, Long, Long», den lett samfunnskritiske «Piggies» og rockelåten «Savoy Truffle». Starr debuterte som låtskriver med country/publåten «Don't Pass Me By».

Albumet inneholdt også en del eksperimenter som skiller seg fra tradisjonelle spor. Dette inkluderte McCartneys korte spor «Wild Honey Pie» og «Why Don't We Do It in the Road» og Lennons lange «Revolution 9». På grunn av det store spennet av vekslende stilarter, personlig utvikling, eksperiment med lydklipp, inkludering av låter som fremstår som uferdige og store mengder av låter, er begrepet «White Album» blitt brukt om flere andre band som har tenkt i samme retning. George Martin likte langt fra alle låtene, og mente at man drastisk burde ha kuttet ned antall låter. Samtlige bandmedlemmer var uenige i dette forslaget, og dermed ble alle sporene inkludert. Albumet ble også omtalt som bestående av fire soloister, og ikke en gruppe.

Lennons valg av Yoko Ono som samboer fikk imidlertid andre konsekvenser enn «Hey Jude». Tidligere hadde verken venner eller koner sluppet til under innspillingene i studio, men Ono var svært til stede, og til dels satt hun på forsterkeren til McCartney. Hun hadde også meninger om innspillingene, noe som irriterte de andre medlemmene. Dette forsterket følelsen av en gruppe som var ferdig med hverandre. Mens Harrison var i det kreative hjørnet med fire sanger, var Ringo misfornøyd med egen innsats og samholdet, og den 22. august forlot han bandet midlertidig etter å ha sagt fra til de andre. Han ferierte i nærheten av Sardinia på Peter Sellers' yacht, men kom tilbake da de tre andre sendte et telegram til ham og ba ham om å komme tilbake. Da han kom, hadde Harrison lagt blomster over hele trommesettet hans. Starr var ikke den første som gikk, lydprodusenten Geoff Emerick forlot prosjektet allerede tidlig, da han opplevde den anstrengte atmosfæren: «*Jeg mistet interessen for the White Album fordi de bare kranglet med hverandre og bannet til hverandre. Kraftuttrykkene fløy virkelig.*».

Albumet ble gitt ut i november 1968, og ble en stor suksess. Kritikere har omtalt verket som et mer postmoderne verk der medlemmene låner fra forskjellige sjangre nettopp for å skape et fragementert verk i motsetning til for eksempel «Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band», som var mer helhetlig.

#### *Get Back* og økonomistyring: To mislykkede prosjekter

Beatles planla et prosjekt som skulle bli en TV-konsert i desember 1968. Dette ble skrinlagt, men allerede 2. januar 1969 startet øvinger med opptak til nytt materiale. Da TV-konserten ikke ble noe av, satset The Beatles heller på filmopptak fra flere øvinger i Twickenham studios og til slutt en konsert på taket av Apple Studios. Ideen bak opptakene var å finne tilbake til sine røtter, og derfor ble navnet på opptakene og filmatiseringen «Get Back». Sangene som ble inkludert involverte mange av de låtene som senere ble gitt ut på *Abbey Road* og *Let It Be*. Den 30. januar spilte de en konsert på taket, men konserten varte bare i 42 minutter før den ble avbrutt av politiet. Beatles' medlemmer lot Martin og Glyn Johns klippe sammen melodien og Michael Lindsay-Hogg til å ta seg av videoopptakene, som raskt ble midlertidig skrinlagt. Imidlertid var det noe som kom ut av det, singelen «Get Back»/«Don't Let Me Down», den eneste singelen siden gjennombruddet som var kreditert sammen med en annen artist, da også Billy Preston deltok og ble nevnt for innsatsen.

Under opptakene var atmosfæren svært spent, og Harrison opplevde på hver sin måte både McCartney og Lennon som vanskelige å samarbeide med. Den 10. januar sluttet han i bandet. Etter forhandlinger den 15. januar ble han med igjen mot å få innfridd flere krav.

Den 17. januar 1969 kom filmmusikken til *Yellow Submarine*, med musikk som allerede var innspilt av Beatles i 1967. Det var nok til fire uutgitte sanger («All Together Now», «Only a Northern Song», «It’s All Too Much» og «Hey Bulldog») og to gamle sanger, mens resten av filmmusikken, side 2 på LP-en, var filmmusikk signert George Martin.

Økonomien gikk stadig dårligere for The Beatles, og de trengte noen med kunnskaper innen juss for å hjelpe dem. McCartney foreslo tidlig i februar Eastman and Eastman til å representere dem. De signerte, men de tre andre hadde betenkeligheter med å bruke advokatfirmaet til forloveden, og etter 12. mars, kona, til McCartney. De benyttet seg i stedet av Allen Klein, som var kjent for å ha gjort The Rolling Stones rike på gode avtaler. Med to representanter, Klein for Lennon, Starr og Harrison og Eastman and Eastman for McCartney, ble det et kaos som gjorde at Beatles fikk til lite. Flere oppkjøp ble ødelagt enten av klønete håndtering ved Apple eller intern krangling, spesielt da Lennon nektet å gjøre avtaler med forretningsfolk.

Det var tendenser til oppløsning og egne prosjekter, og den neste singelen, «The Ballad of John and Yoko», var en beretning om bryllupet til paret. Det ble bandets siste nummer 1 i Storbritannia. B-siden var George Harrisons «Old Brown Shoe», skrevet i januar i «Get Back»-perioden.

#### *Abbey Road*: En ryddig musikalsk avslutning

Etter å ha skrinlagt planer om å dra til Mount Everest, bestemte the Beatles seg for bare å ta bilde av fotgjengerovergangen foran studio.   
(Foto: Miquel Caimary)Det ble etter hvert klart at Beatles var på vei til å oppløses, og de dro hvert til sitt i mai for å møtes igjen i juli for å ta opp det som alle regnet med ble deres siste album, *Abbey Road*. Opprinnelig skulle albumet hete *Everest*, delvis etter sigarettmerket til lydteknikeren Geoff Emerick, delvis symbolsk for å vise folk som hadde avskrevet dem allerede i 1963. Ideen var også at de skulle bli tatt bilde av på toppen av Mount Everest. Etter mye om og men, ble imidlertid de mange ideene for mye, og de bestemte seg for å ta bildet utenfor studioene i Abbey Road og oppkalle albumet etter gaten etter forslag fra McCartney. McCartney og Lennon forhandlet med Martin, og de lovet at den interne kranglingen var tilbakelagt og at innspillingene skulle bli som tidligere. Til slutt gikk Martin med på å bli produsent. Også Geoff Emerick var tilbake. Opptakene gikk også overraskende bra, bortsett fra at Lennon protesterte mot den sammenhengende rapsodiaktige måten å knytte flere uferdige sanger sammen. Lennon selv kuttet ofte sammen små biter til en sang, som på «Happiness Is A Warm Gun» og «I Want You (She's So Heavy)». Et helt album ble imidlertid i meste laget. Som kompromiss ble førstesiden enkeltlåter og andresiden sammenhengende, etter to selvstendige sanger.

Resultatet ble et album som regnes blant Beatles beste. Det startet med Lennons tøffe rockelåt «Come Together», fulgt av Harrison-låten«Something» (som Lennon mente var albumets beste og McCartney Harrisons beste), tullesangene «Maxwell's Silver Hammer» (skrevet av McCartney) og «Octopus's Garden» (Starr), do-wop/blueslåta «Oh! Darling», Lennons eksperimentelle og skjøtede «I Want You (She's So Heavy)», med svært tidlig bruk av MOOG synthesizer, avsluttet førstesiden. Harrisons gladsang «Here Comes The Sun» begynte andresiden, fulgt av Lennons Beethoven-inspirerte «Because» og McCartneys medley av korte sanger skrevet av ham eller Lennon.

«Something» ble, sammen med «Come Together», singelen som ble utgitt. Den nådde fjerdeplass i Storbritannia og førsteplass til slutt i USA den 29. november 1969.

Gjennom mesteparten av 1969 etter *Abbey Road* hadde medlemmene i The Beatles tatt midlertidige pauser eller hintet i retning av at de skulle forlate gruppen. Lennon var klarest på dette da han skjelte ut McCartney da McCartney prøvde å få til et par live-show. Uenigheter, særlig rundt Allen Klein og økonomi, ødela mye for bandet. Lennon hadde ellers lite til overs for McCartneys «bestemorslåter» som «Maxwell's Silver Hammer» og «Ob-La-Di Ob-La-Da».

#### *Let It Be* blir utgitt og The Beatles blir offisielt oppløst

Den 4. januar 1970 ble siste opptak med Beatles, minus Lennon denne gang, som gruppe. De spilte inn «Let It Be» til det forestående albumet med samme navn. Det var også siste gang to eller flere medlemmer opptrådte sammen som The Beatles. Ettersom dette ble en plate som ble til som et lappeverk av tidligere opptak og til slutt satt sammen av Phil Spector, var det tilbake til den tradisjonelle LP-en med enkeltstående sanger. Av disse var det særlig «Let It Be», «Get Back», «The Long and Winding Road», «Two of Us» av McCartney (sistnevne i harmoni med Lennon), og Lennons «Dig a Pony», «Across the Universe» og «I've Got a Feeling» som skiller seg ut.

Spectors miks bar preg av hans måte å tenke Wall of Sound, det vil si et dominerende lydbilde, gjerne med strykere, i motsetning til det mer enkle uttrykket som Beatles hadde valgt i innspillingen av låtene i januar 1969. Dette, pluss det ujevne materialet, gjorde at *Let It Be* til dels fikk negativ kritikk. Albumet ble gitt ut 8. mai 1970, og filmen, basert på opptakene i januar 1969 inkludert *The Rooftop Concert*, kom kort tid etter. Filmen var det siste originalmaterialet av The Beatles. Filmen viser uenigheter og krangling som skildrer at Beatles allerede i 1969, var på vei vekk fra hverandre.

McCartney bekjentgjorde at han forlot The Beatles i forbindelse med at han lanserte sitt første soloalbum, *McCartney,* en måned før «Let It Be» utkom. Han sirkulerte et ferdigskrevet intervju med seg selv til medier, slik at de visste hva som kom. Han sa ikke at han så bort ifra samarbeid med Beatles, men benektet skrivesamarbeid med Lennon. Media tolket imidlertid dette som at Beatles hadde gått hvert til sitt. Ettersom dette ble gjort før *Let It Be*, følte de andre medlemmene at dette var unødvendig. McCartney, som ikke jobbet med Allan Klein og ikke var særlig begeistret for tanken på at Phil Spector skulle mikse albumet, hadde ikke noe forhold til utgivelsesdatoen, som var en avgjørelse tatt av Klein. Da Ringo prøvde å forhandle med McCartney om dette, ble han kastet ut.

### Tiden etterpå

Samtlige medlemmer hadde mer eller mindre vellykkede musikkarrierer etter The Beatles. Samtidig var det et marked for Beatles fortsatt. Klein samlet og ga ut de doble samlealbumene*1962–1966* (ofte kalt «*det røde album*») og*1967–1970* («*det blå album*») på Apple. Dette var den første samlingen med Beatles-singler som ikke var gitt ut på album, og begge samleplatene solgte til platina. Det kom også en rekke film- og sceneshow på denne tiden, inkludert filmen *Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band*, en film der handlingen ble drevet frem av Beates' sanger. Filmen ble slaktet av kritikere og ble en flopp.

Etter at Lennon ble skutt den 8. desember 1980, ga Harrison ut «All Those Years Ago» for å minnes Lennon. Sangen hadde Ringo på trommer og McCartney som backingvokalist, selv om de tre ikke var samtidig i studio. McCartney ga selv ut «Here Today» for å gjøre ære på sin tidligere komponistkollega.

Kleins to samlealbum var ikke de eneste samlealbumene som ble gitt ut av EMI, men de var de eneste som overlevde da EMI i 1987 standardiserte sine album da CD tok over som foretrukket medium. Dette gikk også utover de amerikanske utgivelsene, som ikke ble utgitt på CD. Året etter ble The Beatles inkludert i Rock and Roll Hall of Fame. De ble tatt inn på første forsøk da de kunne velges inn, som i henhold til regelverket er 25 år etter første album.

Etter at de fleste juridiske uenigheter var unnagjort, ble det i 1994 først gitt ut et nytt album, *Live at the BBC*, og ett år senere *Anthology*-prosjektet. Dette prosjektet involverte en rekke gamle innspillinger, en miniserie og en bok. I anledning serien ble også to demoer av Lennon («*Free As A Bird*» og «*Real Love*») brukt, fullført av McCartney og spilt inn med McCartney, Harrison og Starr slik at sangene fremsto som Beatles-singler.

I 2000 ble albumet *1* sluppet ut. Albumet var en samling med sanger som hadde nådd førsteplassen enten i USA eller i Storbritannia. Albumet ble en øyeblikkelig suksess, og 15 år senere selger den fortsatt godt. 
Kort tid etter døde Harrison av lungekreft, og Eric Clapton og Harrisons enke arrangerte Concert for George kort tid etterpå, der Starr og McCartney deltok. I 2003 kom «Let It Be... Naked» ut. Dette var en versjon av «Let It Be» slik McCartney ønsket den, uten strykere. Filmen *Across the Universe* med handling lagt til 1960-årene rundt Beatles' tekster, kom i 2007 til brukbare kritikker og besøkstall.

Siden har flere gjeninnspillinger kommet på plass; i stereo og mono, pluss videospill og samarbeid med iTunes.

Musikkstil og utvikling
-----------------------

Fra tidlig av var medlemmene i The Beatles opptatt av selv å skrive sanger. Lennon og McCartney skrev flesteparten av sangene de spilte inn frem til og med *Beatles for Sale*. På *Help!* hadde de én cover, og i de resterende albumene var det bare egne låter. Dermed var The Beatles selv ansvarlige for sin musikalske utvikling. Den musikalske utviklingen skjedde også i et svært raskt tempo, fra de slo gjennom nasjonalt til de lagde den banebrytende *Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band* tok det bare fire og et halvt år.

Walter Everett deler inn Beatles' musikalske utvikling i to, fra 1956 til 1965 og 1966–1970. I den første perioden produserte de velsmidde låter som inspirerte pubertetsfans med «yeah, yeah, yeah», og de mestret de musikalske utfordringene fra tidligere artister, og ble selv hyppig kopiert. Fra 1966 og utover ble deres ønske om originalitet en drivkraft for produksjon av sanger og album, og det ble avgjørende for å forandre målsettingen til rockegrupper fra grunnen av.

### Inspirasjon gjennom karrieren

Bandmedlemmene begynte som fans av amerikanske rockestjerner som Buddy Holly, Elvis Presley, Chuck Berry, Roy Orbison, Larry Williams, Little Richard og Carl Perkins. Særlig gjaldt dette Berry og Holly. Holly var indirekte bak navnevalget via backingbandet The Crickets, og begge var en inspirasjon fordi de sang, spilte og skrev egne sanger. Også soul-jentegrupper som The Shirelles var en stor inspirasjon for bandet. The Beatles sang covre av flere av disse, og ga ut på single, EP eller album sanger av Holly, Williams, Richard, Perkins, Berry, Shirelles og Marvelettes, i tillegg til flere andre artister og standardnumre innen soul, rock og musicals. Nettopp deres evne til å takle et bredt spekter med sjanger og stiler var viktig for deres utvikling. De covret for eksempel markant forskjellige sanger med tanke på rythm and blues og rock and roll: «Chains», «Twist and Shout», «Money», «Long Tall Sally», «Boys» og «Devil in Her Heart»; The Beatles mestret alle.

Da The Beatles slo gjennom og åpnet for andre britiske band, gjorde de det stort sett ved å selge amerikansk musikk (i liverpudlisk forkledning) til amerikanerne. Imidlertid var det ikke slik at The Beatles solgte bare covere eller en blek kopi av sine helter. I stor grad kan man snakke om emulasjon, det vil si at de lærte seg stilen til bandene som kom før og utviklet den videre til noe bedre.

I overgangsperioden mellom den tidligere og den senere delen, lot også The Beatles seg påvirke i stadig større grad av samtidige. Lennon sa selv «*Jeg er som en kameleon... påvirket av hva enn som foregår*». Bob Dylan og The Byrds var begge viktige innflytelser på The Beatles for eksempel på *Rubber Soul*. Det samme gjaldt i høyeste grad Beach Boys og Brian Wilson på senere album.

The Beatles' utvikling handler også om andre inspirasjonskilder enn samtidige rock- og popgrupper. Både Lennon og McCartney var også inspirert av klassisk musikk, særlig McCartney, som var opptatt av både Bach og Karlheinz Stockhausen. Også Antonio Vivaldi ble introdusert til bandet via McCartneys kjæreste Jane Asher. Dikt var også en vesentlig kilde til inspirasjon allerede fra tidlig av. I tillegg var indisk musikk viktig i utviklingen.

### Komposisjon

Se også: Lennon/McCartney

The Beatles var fra tidlig av nesten selvforsynt med egne låter. Riktignok var George Martin skeptisk, da han mente at de ikke hadde noen sanger av høy kvalitet. Dette løste medlemmene med å jobbe videre med sangen i stedet for å gi den opp, som for eksempel «Please Please Me», som ble helt omgjort. En av styrkene til The Beatles gjennom hele perioden, var deres evne til å bruke tid og flid på komposisjonene sine.

Komposisjonene var dominert av Lennon og McCartney. Det var også en form for vennlig «konkurranse» mellom de to, slik at de ville overgå hverandre. Nettopp deres harde arbeid med sanger gjorde at The Beatles redefinerte LPen som noe mer enn bare noen få hitsanger polstret ut med fyllstoff. Lennon og McCartney hadde forskjellig innfallsvinkel til musikk. Everett skiller de to slik at McCartney skrev gode låter som virket enklere enn de var, mens Lennon eksperimenterte musikalsk og skrev introspektive tekster. Likevel lå styrken i hovedsak i samarbeidet og utviklingen, og begge kunne levere både svært gode tekster og svært gode melodier nesten på egen hånd. Visse stilarter var imidlertid klart mer tilhørende den ene enn den andre. McCartney skrev lite psykedelisk musikk, og Lennon skrev få music hall-viser. Verken Lennon eller McCartney kunne lese noter, noe som delvis kan forklare deres evne til å tenke utenfor tradisjonell musikkteori.

Hvorvidt sangene var skrevet sammen, separat eller at den ene skrev mesteparten og den andre hjalp til mot slutten er det delte meninger om. Lennon sa i 1973 at det var store forskjeller, men i 1980 korrigerte han seg og innrømmet at det var en grov overdrivelse, og at mesteparten av det de skrev var «eyeball to eyeball». Enkelte sanger vet vi imidlertid klart tilhørte en av dem. Paul McCartneys sanger inkluderer «Yesterday» (1965), «Hey Jude» (1968), «Helter Skelter», «Back in the U.S.S.R.» med flere. Lennons inkluderer «Tomorrow Never Knows» (1966), «Strawberry Fields Forever», «Lucy in the Sky with Diamonds» og «Revolution 9».

Flesteparten av sangene ser likevel ut til å være sanger der de to samarbeidet og lærte av hverandre. En tradisjonell oppfatning av samarbeidet har vært at McCartney var best på melodi og Lennon best på lyrikk, at Lennon var mest rock og McCartney mest ballade, og at tekstene til McCartney sjelden var like dype som Lennons. Disse forskjellene er overdrevne: det finnes mange eksempler på det motsatte, for eksempel skrev McCartney tekstene til «Hey Jude» og «Eleanor Rigby», og Lennon melodien til «This Boy» og «In My Life», og McCartney skrev rockelåter som «Helter Skelter» og «I'm Down», der Lennon skrev ballader som «Julia» og «Girl». Lennon selv sa i et intervju med tidsskriftet *Playboy* at 

«*Det var en periode da jeg trodde at jeg ikke skrev melodier, at Paul skrev dem og at jeg skrev enkel høylytt rock 'n' roll. Men, selvfølgelig, når jeg ser på noen av mine sanger... «In My Life» eller noe av de tidligere sakene ... «This Boy». Jeg skrev melodier så godt som noen.*»
I tillegg kom Harrison stadig mer med. Harrison kunne heller ikke lese noter, og han uttalte senere at for mye musikkteori ville ødelegge låtskriverprosessen. Harrison hadde få bidrag i begynnelsen, men han utviklet seg stort mot slutten av perioden. Av de 22 sangene Harrison skrev som ble gitt ut av The Beatles, er det bare én fra de fire første albumene i 1963–64, mens han hadde to på hver av de to neste i 1965 og tre på «Revolver» fra 1966. Bare to rene Harrison-låter ble utgitt i 1967, men både i 1968 og i 1969 ble fem låter gitt ut av Harrison, og to sanger kom med på «Let It Be» i 1970. Harrison lot seg tidlig inspirere av andre band og annen musikkstil, og gikk bort fra rene kjærlighetssanger allerede på «Rubber Soul», før McCartney gjorde det i 1966 med «Paperback Writer». Harrison utviklet seg også i stor grad både parallelt med og utenfor Lennon og McCartneys retninger. Harrisons mest markante egne utvikling var hans sterkt indiskinspirerte periode. Enda bare tre av de 20 sangene var markant musikalsk indiskinspirerte, ble utviklingen nært forbundet med ham. To av sangene på «The Beatles» er riktignok også åndelige uten at de er direkte knyttet til hinduisme eller annen østlig mystikk. Det var imidlertid da han gikk vekk fra indisk musikk og tilbake til kjærlighetssanger igjen, at Harrison opplevde sin største suksess i bandet.

Der The Beatles tidlig kopierte rock og pop, beveget de seg senere vekk fra standard pop- og rockelåter. Et eksempel på dette er tempo. Tradisjonell takt innen pop og rock er 4/4. Flere av sangene til The Beatles beveger seg imidlertid langt utenfor dette, og de kan også variere mellom forskjellig dur eller mellom dur og moll inne i sangen. I «Strawberry Fields Forever» går takten fra 4/4 - 2/4 - 6/8 - 2/4 - 4/4 - 2/4 - 6/8 - 4/4 - 2/4 - 6/8 - 4/4. «Good Morning Good Morning» går i 5/4 mesteparten av tiden. «A Day in the Life» går i midtpartiet i 4/8, mens «Something» bytter fra E-dur til A-dur og «Martha My Dear» fra alla breve til 3/2 og 4/4, og fra Ess-dur til D-moll. I tillegg eksperimenterte de med en rekke sjangre. Deres interesse spredte seg til psykedelisk musikk («Tomorrow Never Knows», «Lucy in the Sky with Diamonds»), vals («Long, Long, Long»), ska («Ob-La-Di, Ob-La-Da»), heavy metal («Helter Skelter») og avant garde («Revolution 9»). Likevel ble disse musikalske eksperimentene relativt kortvarige. Den psykedeliske perioden begrenset seg stort sett til Lennon og Harrison, og varte fra 1966 til 1967, og til dels 1968.

### Instrumentering og produksjon

Som musikere var The Beatles særlig banebrytende av flere årsaker. McCartney var egentlig en gitarist som tok med seg dette over til bassen og var svært tidlig ute med en melodisk basslinje. Harrison var inspirert av country-, jazz-, blues- og rockegitar, og han benyttet seg ofte av septim og liten septim i stedet for standarden dominant-kvart-kvint. Han brukte også «fingerpicking»-gitarstil, det vil si at han brukte fingre i stedet for plektrum, etter å ha blitt inspirert av Chet Atkins. De tette harmoniene fra McCartney, Lennon og Harrison var også svært unike i en tid der man enten var instrumentalister eller sang a cappella. Starrs styrke som perkusjonist var at han lyktes i svært stor grad å levere det de andre medlemmene ønsket mens musikken deres stadig ble mer komplisert. The Beatles viste også at de var en gruppe først og fremst, der summen var større enn delene. Dette blir understreket av at tromme- og gitarsoloer er fraværende helt frem til nest siste spor på *Abbey Road*, og at samtidig bidrar tromme, gitar og bass til å løfte sangene til å bli noe mer enn standard poplåter uten at noen av instrumentene dominerer. Slik var Starr klart å foretrekke enda alle kunne spille trommer.

Inspirasjonen fra de mange forskjellige musikkstilene medførte at The Beatles benyttet seg av andre instrumenter enn de tradisjonelle. De var tidlig ute med sitar på «Norwegian Wood (This Bird Has Flown)», og inspirerte mange til å følge etter. Bruk av instrumenter som man vanligvis finner i klassisk musikk, ble også naturlige for dem, som strykere i «Yesterday» og «Eleanor Rigby», der McCartney er tillagt å ha spilt en viktig rolle i å tette gapet mellom klassisk og popmusikk og å gjøre bruk av strykeinstrumenter populært igjen. De inkluderte også cembalo på «Fixing a Hole» (og indirekte på «In My Life»), og var igjen tidlig ute med det som etter hvert ble en utvikling for dette instrumentet. De benyttet seg også av pikkolotrompet på «Penny Lane», waldhorn på «Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band» og fløyte på «You've Got to Hide Your Love Away». I tillegg brukte de mer avanserte instrumenter som primitiv synthesizer, bassmunnspill, mellotron og damporgel.

«*I begynnelsen var det som om jeg var læreren med sine elever og de gjorde det jeg ba dem om. De visste ingenting om opptak, men gudene vet at de lærte raskt så fort at jeg ble tjeneren og de herskapet*». - George Martin
George Martin spilte også en veldig viktig rolle i å introdusere Beatles for musikkproduksjon. Martin oppfordret The Beatles til å eksperimentere, han transponerte, noterte og arrangerte sanger, og han ble flere ganger spurt om tilbakemelding. Bandet utviklet dermed en nysgjerrighet for mulighetene innen opptaksteknikk slik at de utnyttet det til det fulle – og langt utover det som var tidligere kjent. De kunne se mulighetene ved å bruke en firebåndsopptaker til å spille inn flere bånd på ett, og så spille det igjen og legge til enda mer lyd. En av fordelene med dette var at man kunne legge på for eksempel basslinjen etter vokaldelen, slik at hvert enkelt medlem kunne bidra med sin vri i stedet for at alt ble tatt opp på en gang. Det betydde også at man kunne spille inn sanger og så skjøte dem sammen senere. For eksempel i «In My Life» ble cembalo-delen, som egentlig var et piano spilt inn i dobbelt tempo, lagt til flere dager etter at resten av sangen ble spilt inn. Deres lek med lydeffekter, en rekke instrumenter, koring og mange andre måter å forstå musikk på, gjorde at de stadig utviklet seg og tenkte utenfor hindringene som lå for dagen. The Beatles' styrke lå blant annet i at de prøvde det folk sa at de ikke kunne gjøre eller få til.

Ettermæle
---------

Leonard Bernstein lot seg begeistre av The Beatles.
*Folk ser fortsatt på Picasso. Folk ser fortsatt på kunstnere som brøt gjennom begrensningene for deres tidsperiode og kom opp med noe som var unikt og originalt. Innen den formen de jobbet for, innen populærmusikk, vil ingen være mer revolusjonære, mer kreative og mer karakteristiske enn The Beatles var.*
Slik omtalte Robert Greenfield, tidligere redaktør av tidsskriftet *Rolling Stone*, og forfatter av Beatles-verk, påvirkningen til The Beatles. Rock and Roll Hall of Fame sier at «The Beatles' påvirkning har ofte blitt kommentert, men kan ikke overdrives» Dirigenten og komponisten Leonard Bernstein omtalte The Beatles som «vår tids Schubert» og «de beste låtskriverne siden Gershwin».

The Beatles tok vare på rock'n'roll i en tid der det nesten ikke ble spilt lenger og utviklet rock til å bli mer spennende og utfordrende. Da The Beatles kom på scenen, var regelen den at folk ikke skrev sanger selv, etter deres gjennombrudd ble det motsatt. I en tid der mange artister fikk låter skrevet fra Brill Building eller andre tilsvarende steder, åpnet selvstendig låtskriving for å finne sin egen stil og være uavhengig av eksterne agenter, produsenter, låtskrivere med mer. Nile Rodgers fra Chic omtalte The Beatles' musikk som et «paradigmeskifte», og Peter Asher fra Peter & Gordon beskrev dem som «*svært eventyrlystne; når de kom på noe, prøvde de det med en gang*». Da Elvis Costello beskrev The Beatles til magasinet *Rolling Stone* i anledning at de toppet de 100 største artistene, sa han at «Sangene var ikke deres lenger. De tilhørte alle».

I tillegg var The Beatles banebrytende i den såkalte British Invasion, det vil si de mange britiske bandene som dukket opp på amerikanske hitlister. Disse bandene kopierte ofte looken til The Beatles, da gjerne hårstil og dresskode. Koring og harmoni ble også akseptert i stadig større grad. Enkelte band tok markant forskjellig stil fra Beatles, som Manfred Mann (med Voormann på bass 1966–1969), The Who, Rolling Stones, The Kinks, The Yardbirds med flere, men likevel var deres økte betydning i stor grad takket være The Beatles. I tillegg var The Beatles store inspirasjonskilder til band som fortsatte med progressiv rock i 1970-årene.

Enkelte band og artister fikk ekstra drahjelp av The Beatles da de sang sanger skrevet spesielt for dem av Lennon, McCartney eller begge, deriblant Peter & Gordon og Billy J. Kramer. Samtidig viste det seg at flere av disse bandene og andre band som var med på den britiske invasjonen av amerikanske hitlister og amerikansk kultur, ikke overlevde da The Beatles forandret stil mellom «Rubber Soul» og «Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band»

The Beatles hadde også stor påvirkning på band som kom etter dem. Artister som har innrømmet å være inspirert av The Beatles inkluderer Alice Cooper, The Rolling Stones, Ozzy Osbourne, Nirvana, Gene Simmons, Billy Joel, Oasis, Bruce Springsteen, The Bee Gees, Joni Mitchell, Elton John, Jimi Hendrix, David Bowie, Lemmy Kilmister, The Byrds, Pink Floyd, The Stone Roses, Electric Light Orchestra, Cheap Trick, Slade, Steely Dan, XTC, Bono og mange flere.

I tillegg hadde The Beatles blitt talsmenn for en hel generasjon. Riktignok varierte støtten fra ytterliggående venstreside,, men mange lot seg rive med av Beatles' budskap om motkultur og kjærlighet. I tillegg var The Beatles fremskyndere av manglende ærbødighet mot autoriteter, for eksempel i filmen *A Hard Day's Night* og generelt i intervjuer og uttalelser. Dette opprøret gikk sjelden i dybden, og Beatles fikk kritikk for ikke å være aktive nok, om enn Timothy Leary mente at «Sgt. Pepper» viste at de gamle tradisjonene var på vei ut. The Beatles ble også forkjempere for psykedelia og bruk av den da lovlige substansen LSD. På sett og vis kan man også argumentere for at The Beatles var tidlige innen musikkvideoer, særlig igjen gjennom deres første film. Også platecovere hadde de stor innvirkning på, for ikke å snakke om hårfrisyrer, da særlig for menn.

The Beatles har også hatt en rekke rekorder, som flest Nr.1 hits på Billboard Hot 100 (20), flest singler av samme artist samtidig på samme liste (17), flest singler på rad på de øverste plassene (1-5) og flest album solgt (over 1 milliard), og flere av disse står fortsatt. De har vunnet 7 Grammy Awards, én Oscar og 13 platinaalbum i Storbritannia. I USA har The Beatles 6 diamant-, 26 multi-platina-, 41 platina- og 47 gullalbum. The Beatles ble også det første bandet som passerte 1 milliard album, noe de gjorde i 1984, tre år før albumene kom ut på CD.

Teorier, begrep og myter
------------------------

The Beatles var del av den kollektive bevisstheten i lang tid, og det har dukket opp en rekke meninger, teorier, uttrykk og begreper. Mens enkelte er åpenbart feilaktige (Paul is Dead) og andre er tvilsomme (Yoko Ono brøt opp The Beatles), er andre begrep (Hvem var den femte beatle? Var det rivalisering mellom Beatles og Stones?) i det minste vanskelig å svare kategorisk på.

### Paul Is Dead

Se også: Paul is dead

I desember 1965 hadde McCartney et uhell på sin moped og fikk et hakk i tannen. Den 7. januar 1967 krasjet McCartneys Mini Cooper, men ikke med McCartney i bilen (den var lånt av kunststudenten Mohammed Hadjij, mens McCartney kjørte med Mick Jagger). Disse i utgangspunktet usammenhengende og trivielle hendelsene ble grobunn for myten om at McCartney var død og erstattet av en annen. Hadjij ble sendt til sykehus, men kom seg raskt. Imidlertid startet ulykken ryktet om at McCartney var død, og dette ble raskt avkreftet.

Myten startet imidlertid ikke på alvor før i 1969, og var full av tvilsomme «bevis». Mye tyder på at myten tok av som en spøk av Fred LaBour, en spøkefull ansatt i universitetsavisen *Michigan Today*. På tross av at LaBour gjentatte ganger har avskrevet artikkelen som spøk, har myten fått sitt eget liv. Mytene tok utgangspunkt i svært kreativ tolkning av platecoverne til *Sgt. Pepper's Lonely Heart Club Band*, *Magical Mystery Tour* og *Abbey Road*, sistnevnte med det noe pussige regnestykket at på den hvite VW Boblen på det sistnevnte coveret hadde bilskiltet «LMW 281F», som skulle bety «Linda McCarntey Widow 28 if», altså at McCartneys kone (som han hadde møtt over ett år etter at han visstnok døde) var enke, og at McCartney hadde vært 28 år om han hadde levd (han hadde vært 27).

Teorien holdt på en stund, og da det kanadiske progrockbandet Klaatu kom ut med «*3:47 EST*», verserte det rykter om at bandet egentlig var The Beatles under psevdonym. Dette ble raskt latterliggjort av *New Musical Express* med overskriften «Døv idiotjournalist starter Beatles-rykte».

### The Fifth Beatle

Begrepet «The Fifth Beatle» er brukt om George Martin, Brian Epstein, Billy Preston, Stuart Sutcliffe, Pete Best og en rekke andre.

Det er vanskelig å forsvare én av disse foran de andre, særlig ettersom begrepet er konstruert og ikke ble særlig brukt av Beatles selv. Om det skal handle om personer som ikke var medlemmer, men som var nær knyttet opp til gruppen gjennom deres utvikling, er Martin og Epstein mer naturlige valg. McCartney sa selv at «hvis noen var den femte beatle, var det Brian», på tross av at McCartney ikke var noen større fan av Epstein. Lennon likte dårlig at folk tok æren for Beatles' musikk, og brukte ikke betegnelsen. Harrison brukte betegnelsen spøkefullt én gang om den amerikanske DJ-en Murray the K, delvis ansvarlig for at Beatles ble oppdaget i USA. Starr har heller ikke brukt betegnelsen særlig mye.

Tony Barrow mener at Neil Aspinall var det åpenbare valget. Aspinall begynte med å ordne transport til bandet i tillegg å få inn penger for gigs og andre tur-relaterte oppgaver. Han ble senere road manager, og i 1968 ble han The Beatles' personlige assistent og leder for Apple Corps, der han siden har passet på at The Beatles gjenværende medlemmer og arvinger har fått royalties og at navnet deres er blitt beskyttet. Barrow argumenterer også med at Aspinall var en personlig venn av The Beatles og ofte kom på besøk på fritiden også, i motsetning til Epstein.

### Yoko Ono og Beatles' brudd

John Lennon og Yoko Ono i 1980.   
(Foto: Jack Mitchell)
Yoko Onos rolle i Beatles' historie er svært tvetydig. Enkelte har anklaget henne for å ha vært aktiv i å splitte gruppen. Da hun først kom inn i Lennons liv, tok hun også en aktiv del under innspillingen av albumet *The Beatles*. Lennons avant-garde-forsøk innen musikk, som «Unfinished Music No.1: Two Virgins», og diverse bed-ins, ble ansett som Onos påvirkning. Lewisohn har foreslått at Ono direkte oppfordret Lennon til å utforske sin karriere, slik at han kom til konklusjonen at det å være medlem av The Beatles ble en begrensning for ham som kunstner. Bill Harry mente at Lennons musikalske kreativitet ble avsluttet av Ono fordi hun brukte ham som et middel for å fremme sine egne ideer, mens Lennons søster Julia kommenterte at hun ikke pratet direkte med broren på flere år etter 1968.

Det er også kommentert at Ono skapte et anstrengt forhold mellom henne og de tre andre medlemmene i The Beatles. Dette kan skyldes Lennons sjalusi, som medførte at hun ikke fikk gå noen steder uten ham. Lennon ble også såret over de andres behandling av Ono, da spesielt Harrisons og McCartneys. Det er også påstått at McCartney så på Yoko Ono som ansvarlig for at Lennons musikk hadde utviklet seg til å bli hard, umelodiøs og unødvendig provokativ. Et annet spørsmål er om Ono ubevisst sådde splid i gruppen. Mens Starr hadde få problemer med Ono etter at Lennon forklarte om det nye forholdet, hadde Harrison, McCartney og delvis Martin problemer med den nye situasjonen i studio, selv om de i ettertid innså at dette handlet om deres uvilje til å forandre seg.

Dette er uansett bare deler av situasjonen. Under perioden skrev for eksempel Lennon både «Julia» og «Happiness is a Warm Gun», og ingen av disse passer til beskrivelsen til McCartney. På den annen side skrev McCartney stort sett gode låter, men både «Ob-La-Di, Ob-La-Da» og «Maxwell's Silver Hammer» var mislikt av samtlige andre enn McCartney. Harrison syntes at det var betenkelig at disse sangene ble foretrukket foran mye av det han hadde skrevet. Lennon mente selv at musikken til McCartney hadde blitt «søt og smakløs».. Starr sa at enda det bare tok et par dager å ta opp «Maxwell's Silver Hammer», føltes det som flere uker. De tre andre nektet McCartney å gi ut «Ob-La-Di, Ob-La-Da» på single. Lennons argument om at McCartney skrev søte og smakløse sanger kan virke pussig gitt at Lennon selv skrev «Cry Baby Cry» og «Good Night», som begge kunne plasseres i samme sjanger.

I tillegg fantes det også andre «Slanger i paradis». Oppfinneren Yanni Alexis Mardas, kjent i miljøet som «Magic Alex», sjarmerte seg inn i 1967. Han snakket om at han kunne forbedre studioet og ordne 72-spors opptak der Beatles hadde en 9-spors tilgjengelig. Det er også mulig at Alex var ansvarlig for ryktet at Yogi var seksuelt aggressiv, og han skapte intriger ved å innynde seg på Cynthia Lennon. Da Beatles ga Magic Alex lov til å sette opp studioet deres i Baker Street, viste det seg da Martin inspiserte det, at studioet nesten var ubrukelig. Lennon uttalte senere at etter å ha introdusert Mardas til gruppen, gikk ting fra vondt til verre.

Et annet problem var manager Allan Klein. Hans økonomiske krumspring og manipulering av Lennon, Starr og Harrison, skapte en splid mellom bandmedlemmene. På tross av at Klein allerede hadde forsynt seg grovt av inntektene til The Rolling Stones, anbefalte Mick Jagger The Beatles å ta ham som rådgiver. The Sunday Times beskrev ham som «en av de største snikene i popjungelen». Daily Mail omtalte ham i 2009 som rockens store svengali.

I et intervju med David Frost sa imidlertid McCartney i 2012 at Yoko Ono ikke var skyld i Beatles' oppbrudd, og at enda han mislikte at hun blandet seg i studio, var Klein et større problem, og intern krangling var det avgjørende. Samtidig er det ikke usannsynlig at spliden mellom Lennon og McCartney i stor grad handlet om nettopp Ono og Klein.

### Beatles vs. Stones

The Rolling Stones hadde mye til felles med The Beatles.   
(Foto hentet fra reklameinnslag i Billboard 1. mai 1965)Da de to bandene The Beatles og The Rolling Stones var i starten av sin popularitet, var mange fans delt mellom hvem som var favoritten, og det var en slags rivalisering mellom fans av Beatles og fans av Rolling Stones. Det har vært mange uttalelser om hvem som var best, tøffest, best live og flinkest til å skrive sanger.

I utgangspunktet er imidlertid debatten om rivaliseringen litt pussig. Begge band innrømmet gjerne at det ikke var noen rivalisering, og at de to egentlig var venner og hadde gjensidig respekt. Det var også slik at det var Harrison som gjorde agent Dick Rowe oppmerksom på The Rolling Stones. I tillegg var det Lennon og McCartney som skrev The Rolling Stones' andre single og deres første topp 20-hit, «I Wanna Be Your Man», som endte på 12.-plass. Dette ble også startsskuddet for samarbeidet mellom Mick Jagger og Keith Richards som låtskrivere. I en periode samarbeidet også Stones og Beatles slik at de ikke utga singler samtidig.

Likevel fantes det stikk. Det var for eksempel Jagger som anbefalte Allen Klein til The Beatles. Lennon kommenterte i 1963 at han var lei av folk som kopierte dem: 

*Det hjelper ikke at de sier at de er studenter, og at det er derfor de lar håret gro. Vi var alle studenter før vi flyttet til London, og vi hadde ikke denne typen frisyre den gang, eller hva? (...) På toppen av det hele surfer visse band videre på den amerikanske rythm'n'blues-bølgen – – den typen musikk vi spilte for to år siden.*
Dette kan virke som pussig kritikk ettersom Lennon faktisk fikk hårsveisen, via Astrid Kirchherr, fra et studentmiljø, og ettersom han knapt hadde vært student. Rolling Stones kjente heller ikke til The Beatles i 1961, og kunne derfor ikke vite hva slags musikk de spilte da. Han fortsatte kritikken også etter oppløsningen av The Beatles:

*Jeg kunne gjerne ramse opp alt hva vi gjorde i studio og hva The Stones gjorde to måneder etterpå – på hvert* jævlige *album – Mick etterliknet absolutt alt vi gjorde. Han imiterte oss. Og jeg vil gjerne understreke for dere i undergrunnspressen (sic) at – Satanic Majesties er Pepper, 'We Love You' – det mest håpløse makkverket – er 'All You Need Is Love'* 
Igjen er det litt pussig at akkurat «We Love You» ble angrepet, ettersom Lennon og McCartney hjalp dem med den. I tillegg er det slik at mens covere eller titler kan minne (også tittelen «Let It Bleed» er mistenkelig lik «Let It Be»), er musikken lite lik. Imidlertid var det flere kritikere som mente at *Their Satanic Majesties Request* var «surrogat-Beatles» og et mislykket hippie-forsøk.

En uenighet handler også om bandenes image. Ifølge journalisten Tom Wolfe «ville Beatles holde hånden din, mens Stones ville brenne byen din». Beatles var de rene guttene, mens Stones var de skitne og uoppdragne. I tillegg ble det påstått av Stones-fans at Rolling Stones var et langt bedre live-band. Dette er også en merkelig sammenlikning, ettersom The Beatles knapt kunne høre hverandre spille under sin popularitet. Lemmy Kilminster hadde en annen oppfatning om konkurransen:

*«Beatles var også harde gutter. Brian Epstein fikset dem opp for masseforbruk, men de var alt annet enn pyser. De kom fra Liverpool (...) en hard sjøfarerby med alle disse sjauerne og seilerne som banket livskiten ut av deg om du så mye som så på dem feil.(...) Jeg likte Stones, men de var aldri i nærheten av the Beatles – ikke innen humor, originalitet, sanger eller presentasjon.»*
Likhetene er imidlertid større enn forskjellene. The Beatles hadde langt mer skjulte meninger bak «I Want To Hold Your Hand» enn antatt. I tillegg har Kilmister rett i at The Beatles i sine tidligere dager var langt mer viltre enn de ble etter Epsteins makeover. Image var uansett i stor grad pressestyrt: Beatles passet hos alle, mens The Stones var tenåringsgenerasjonens talerør. Dette gjorde også sitt til det McMillian kaller et særegent snobbefenomen, «rockisme», dukket opp, der rock var bra og pop var dårlig og Stones var derfor å foretrekke. Samtidig var The Beatles langt fra så uskyldige som man kunne få inntrykk av. Tenåringsbladet *Boyfriend* beskrev dem som «*Nesten skremmende unge menn*», og mente at de så ondskapsfulle ut på en slags 1700-tallsmåte. The Beatles ble på ingen måte skremt av den skitne fellesleiligheten til The Stones, McCartney så ut som om han hadde vært et likende sted før.

En av forskjellene var måten bandene fungerte på. The Beatles var et team, de var venner. The Stones hadde interne krangler særlig mellom Jagger/Richards på den ene siden og Jones på den andre. Jones var den mest talentfulle, men han var også en sosiopat. Der alle i Beatles sang, tre av dem godt, var det bare Mick Jagger som kunne synge i The Stones.

Plateutgivelser
---------------

Se også: The Beatles' diskografi

The Beatles ga ut elleve album, en dobbelt-EP, 12 EP-er, et filmmusikkalbum med fire nye sanger og en rekke singler i Storbritannia. I oversikten under er disse albumene angitt på bekostning av de amerikanske, kanadiske og samlealbum fra andre deler av verden. Se diskografien for en mer helhetlig gjennomgang. *Magical Mystery Tour* som LP er imidlertid tatt med, slik den ble utgitt på det amerikanske markedet.

Ettersom The Beatles, EMI, Parlophone og Apple ikke har gitt ut noen offisielle konsertalbum bortsett fra Anthology, er ikke disse tatt med i denne oversikten.

### Studioalbum

* *Please Please Me* (1963)
* *With The Beatles* (1963)
* *A Hard Day's Night* (1964)
* *Beatles for Sale* (1964)
* *Help!* (1965)
* *Rubber Soul* (1965)
* *Revolver* (1966)
* *Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band* (1967)
* *Magical Mystery Tour* (1967)
* *The Beatles («The White Album»)* (1968)
* *Yellow Submarine* (1969)
* *Abbey Road* (1969)
* *Let It Be* (1970)

| Oversikt over de amerikanske og canadiske albumene til The Beatles |
| --- |
| Amerikanske album | Innhold\* | Canadiske album | Innhold\* |
| *Introducing... The Beatles* (jan. 1964) | Tolv fra *Please Please Me* | *Beatlemania! With The Beatles* (des. 1963) | *With The Beatles* (fullstendig) |
| *Meet the Beatles!* (jan. 1964) | Ni fra With The Beatles | *Twist and Shout* (feb. 1964) | Tolv fra *Please Please Me* |
| *The Beatles' Second Album* (april 1964) | Covere fra *With The Beatles*/singler | *The Beatles' Long Tall Sally* | Oppsamling av singler og to fra *Please Please Me* |
| *A Hard Day's Night* (juni 1964) | Sju fra *A Hard Day's Night*1 | - | - |
| *Something New* (juli 1964) | Åtte fra *A Hard Day's Night*/singler/EP2 | - | - |
| *Beatles '65* (des. 1964) | Åtte fra *Beatles for Sale* | - | - |
| *The Early Beatles* (jan. 1965) | Elleve fra *Please Please Me*3 | - | - |
| *Beatles VI* (juni 1965) | Resterende fra *Beatles For Sale*/«Dizzy Miss Lizzy», «Bad Boy»/*Help!* | - | - |
| *Help!* (aug. 1965) | Syv fra Help!1 | - | - |
| *Rubber Soul* (jan. 1966) | Ti fra *Rubber Soul* | - | - |
| *Yesterday and Today* (jun. 1966) | *Help!*/*Rubber Soul*/*Revolver* | - | - |
| *Revolver* (aug. 1966) | Elleve fra *Revolver* | - | - |
| \*Ikke fullstendig, men en indikator. De fleste albumene hadde også diverse singler og B-sider 1Den amerikanske utgaven var filmmusikken, og inkluderte også instrumentaler fra filmen. 2«I'll Cry Instead» var med på dette og foregående album. 3Capitol hadde fått rettighetene til «Please Please Me» fra VeeJay. |

### Samlinger

Samlealbum
* *1962–1966* (1973)
* *1967–1970* (1973)
* *Past Masters* (1988)
* *Anthology 1* (1995)
* *Anthology 2* (1996)
* *Anthology 3* (1996)
* *Yellow Submarine Songtrack* (1999)

Livealbum
* *Live! at the Star-Club in Hamburg, Germany; 1962* (*First Live Recordings* Amerikansk og Tysk tittel) (1977)
* *The Beatles at the Hollywood Bowl* (1977)
* *Live at the BBC* (1994)
* *On Air – Live at the BBC Volume 2* (2013)
* *The Beatles' rooftop concert* (2022)

Samlebokser
* *The Beatles Collection* (1978)
* *The Beatles Box Set* (1988)
* *The Capitol Albums, Volume 1* (2004)
* *The Capitol Albums, Volume 2* (2006)
* *Love* (2006)
* *The Beatles Stereo Boxed Set* (2009)
* *The Beatles in Mono* (2009)

Standariserte studioalbum
Siden den første utgivelsen av en CD (1987–1988) ble The Beatles' standariserte rundt om i verden.

Andre samlingsalbum
* *The Beatles with Tony Sheridan and Their Guests* (med Tony Sheridan og the Titans) (1964)
* *Jolly What! England's Greatest Recording Stars: The Beatles & Frank Ifield on Stage (1964)*
* *Jolly What!* (med Frank Ifield)
* *The Beatles Beat* (1964)
* *Ain’t She Sweet* (med Tony Sheridan og the Swallows) (1964)
* *The Beatles vs the Four Seasons* (med The Four Seasons) (1964)
* *The Beatles' Story* (utgitt i USA 1964)
* *The Early Beatles* (utgitt i USA 1965)
* *The Beatles* (utgitt i Tyskland 1965)
* *The Beatles' Greatest* (utgitt i Tyskland 1965)
* *The Beatles in Italy* (utgitt i Italia 1965)
* *Dans Leurs 14 Plus Grands Succès* (utgitt i Frankrike 1965)
* *Los Beatles* (utgitt i Argentina 1965)
* *Greatest Hits Volume 1* (utgitt i Australia 1966)
* *A Collection of Beatles Oldies* (1966)
* *Greatest Hits Volume 2* (utgitt i Australia 1967)
* *The Beatles’ First* (med Tony Sheridan) (1967)
* *Very Together* (Kanadisk tittle) / *In the Beginning* (Amerikansk tittel) (1960)
* *Hey Jude (album)* (utgitt i USA 1970 og i Storbritannia 1979)
* *From Then to You* (engelsk tittel) / *Christmas Album (amerikansk tittel) (1970)*
* *Por Siempre Beatles* (utgitt i Argentina) (1971)
* *The Essential Beatles* (utgitt i Australia og New Zealand 1972)
* *1962–1966* (også kjent som *The Red Album*) (1973)
* *1967–1970* (også kjent som *The Blue Album*) (1973)
* *Rock 'n' Roll Music* (1976)
* *Love Songs* (1977)
* *Rarities* (utgitt i Storbritannia) (1978)
* *The Beatles Ballads* (1980) (utgitt i Mexico, Storbritannia, Canada, New Zealand, Tyskland, Italia, Spania, India, Japan, Sør-Korea og Australia)
* *The Beatles 1967–1970* (utgitt i Tyskland 1980)
* *The Beatles* (utgitt i Tyskland 1982)
* *Reel Music* (1982)
* *20 Greatest Hits* (1982)
* *The Number Ones* (utgit i Australia 1983)
* *The Early Tapes of the Beatles* (med Tony Sheridan) (1984)
* *Past Masters Volume One* (1988)
* *Past Masters Volume Two* (1988)
* *Anthology 1* (1991)
* *Anthology 2* (1996)
* *Anthology 3* (1996)
* *Yellow Submarine Songtrack* (1999)
* *1* (2000)
* *Beatles Bop – Hamburg Days* (med Tony Sheridan) (2001)
* *Let It Be… Naked* (2003)
* *Past Masters* (sammen satt av *Past Masters Volume One* og *Past Masters Volume 2*) (2009)
* *Tomorrow Never Knows* (2012)
* *I Saw Her Standing There* (2013)
* *The Beatles Bootleg Recordings 1963* (2013)
* *Mono Masters* (2014)

### Andre album

* *The Beatles Christmas Album* (US Fan Club) eller *From Then To Us* (UK Fan Club) (1970)
* *The Complete Silver Beatles* (fra «The Decca Tapes» (1962), utgitt lovlig i 1982)
* *Let It Be ... Naked* (2003)

Filmografi
----------

* *A Hard Day's Night* (1964)
* *Help!* (1965)
* *Magical Mystery Tour* (1967)
* *Yellow Submarine* (1968)
* *Let It Be* (1970)
* *The Beatles Anthology* (1995)
* *All Together Now* (2008)

Referanser
----------

1. ↑   Rock and Roll Hall of Fame-ID beatles[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.rockonthenet.com[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   www.grammy.com, besøkt 13. mai 2021[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2 3  The Beatles biography - allmusic.com, hentet 26. juli 2015
5. ↑  The Beatles - Genius.com, hentet 25. august 2015
6. 1 2 3  The Beatles biography - Rolling Stone, hentet 26. juli 2015
7. ↑  The 10 best rock bands ever - Today, hentet 25. august 2015
8. ↑  Sangen nådde førsteplass på flere lister, men «bare» andreplass på Record Retailer, som tok over som den offisielle UK Singles Chart noe senere. Se Recording: Please Please Me single (Beatles Bible, hentet 5. august 2015) for detaljer
9. 1 2  The Beatles US TV debut 50th anniversary: Top ten Fab Four records Guinnes World Records, 11. februar 2014, hentet 28. juli 2015
10. ↑  How John Lennon and The Beatles Made the Epiphone Casino Famous - Gibson, 14. april 2010, hentet 5. august 2015
11. ↑  Alle referanser om ikke annet er markert: side 297-304, Walter Everett: «The Beatles as Musicians - Revolver through the Anthology» Oxford University Press 1999, Oxford
12. ↑  The Beatles’ drop-T logo - Beatles Bible, hentet 11. august 2015
13. 1 2  The Beatles' many drummers Arkivert 15. august 2015 hos Wayback Machine. - Blogcritics, 8. august 2012, hentet 12. august 2015
14. ↑  Live: Grosvenor Ballroom, Wallasey - Beatles Bible, hentet 12. august 2015
15. ↑  Lennon 'almost gave up on guitar' - BBC 14. februar 2005, hentet 24. april 2015
16. ↑  Myth Busting - Quarrymens offisielle hjemmeside, hentet 24. april 2015
17. ↑  Side 21, Allan Kozinn:«The Beatles», Phaidon Press, 1995
18. 1 2  John Lennon meets Paul McCartney - Beatles Bible, hentet 5. juli 2015
19. ↑  Kozinn, side 21-22
20. ↑  57 Years Ago: George Harrison Joins John Lennon and Paul McCartney in the Quarry Men - Ultimate Classic Rock, hentet 24. april 2015
21. ↑  Quarrymen biography - Allmusic.com, hentet 24. april 2015
22. ↑  Line-Ups The Beatles Bible, hentet 5. juli 2015
23. ↑  Live: Fox and Hounds, Caversham - Beatles Bible, hente 5. juli 2015
24. ↑  Kozinn, side 25.
25. ↑  Side 126, Philip Norman: «Shout! The True Story of The Beatles», Corgi edition, London 1982 (etter Hamish Hamilton 1981)
26. ↑  «*Many people ask what are Beatles? Why Beatles? Ugh, Beatles, how did the name arrive? So we will tell you. It came in a vision—a man appeared on a flaming pie and said unto them: ‘From this day on you are Beatles.’ ‘Thank you, Mister Man, they said, thanking him*.» David Persails The Beatles: What's In A Name? Arkivert 4. juni 2011 hos Wayback Machine.  Arkivert 4. mai 2015 hos Wayback Machine. hentet 5. juli 2015
27. ↑  Stuart Sutcliffe: Legacy of the fifth Beatle 50 years after his death Liverpool Echo, 9. april 2012, hentet 6. juli 2015
28. ↑  David Persails The Beatles: What's In A Name? Arkivert 4. juni 2011 hos Wayback Machine. gjengitt på Abbeyrds Beatles Page, hentet 5. juli 2015
29. ↑  Catherine E. Doyle (1997): From Blackjacks to Beatles: How the Fab Four evolved Arkivert 6. desember 2006 hos Wayback Machine. - gjengitt på Abbeyrds Beatles Page, hentet 5. juli 2015
30. 1 2  CBS News Live Event: «50 Years: The Beatles», finnes på YouTube under tittelen «How The Beatles revolutionized the music business»
31. 1 2  «Reminiscences of Merseyside - An Interview with Bill Harry», side 56-57 i «The Compleat Beatles» Volume One, Deliah/ATV/Bantham, Toronto/New York, 1981
32. ↑  George Martin Biography - Beatles Bible, hentet 29. juli 2015
33. ↑  Fra «Dedication to John Lennon» utgitt av MUSICIAN, Player and Listener Magazine, gjengitt på side 30-33, «The Compleat Beatles» Volume Two, Deliah/ATV/Bantham, Toronto/New York, 1981
34. ↑  Bill Harry: The manager who never was - Mersey Beat, hentet 5. juli 2015
35. 1 2  Side 90, Norman
36. ↑  Side 91, Norman
37. 1 2 3  Spencer Leigh, *Let there be Drums* fra «Best of the Beatles: The sacking of Pete Best», McNidder & Grace, Pembroke, 2015
38. ↑  Putting the «Beat» into The Beatles Arkivert 7. juli 2015 hos Wayback Machine. - Pete Best official, hentet 5. juni 2015
39. ↑  The Beatles’ first performance in Hamburg - The Beatles Bible, hentet 5. juli 2015
40. 1 2  Live: The Beatles’ last show at the Indra Club, Hamburg - The Beatles Bible, hentet 6. juli 2015
41. 1 2 3 4 5  Beatles Anthology dokumentar, ep. 3: «Hamburg and Herr Epstein»
42. 1 2  Side 25, John McMillian: «Beatles vs. Stones : hva skjedde egentlig?», Schibsted, Oslo, 2014
43. ↑  Side 76, Hunter Davies: «The Beatles - The Authorized Biography», McGraw-Hill, New York, 1968
44. ↑  Side 98, Norman
45. ↑  Preludin Arkivert 9. juli 2015 hos Wayback Machine. - Edudrugs, hentet 6. juli 2015
46. ↑  Live: Kaiserkeller, Hamburg - Beatles Bible, hentet 5. juli 2015
47. ↑  Side 76-77, Davies
48. ↑  The Beatles in Hamburg: 50 years on from the band's first concert - Daily Telegraph, 17. august 2010, hentet 6. juli 2015
49. 1 2  Side 103-106, Norman
50. ↑  The Origin of the Beatles Haircut - Neatorama 26. januar 2012, hentet 13. august 2015
51. ↑  The Beatles agree to play the Top Ten Club - Beatles Bible, hentet 6. juli 2015
52. ↑  Bruno Koschmider terminates The Beatles’ contract - Beatles Bible, hentet 5. juni 2015
53. 1 2  Side 108-09, Norman
54. ↑  George Harrison is deported from Germany - Beatles Bible, hentet 6. juli 2015
55. ↑  Paul McCartney and Pete Best are deported from Germany - Beatles Bible, hentet 6. juli 2015
56. ↑  Travel: Liverpool to Hamburg - Beatles Bible, hentet 6. juli 2015
57. ↑  Side 32, Kozinn
58. 1 2  Side 123, Norman
59. 1 2  Richie Unterberger: Stuart Sutcliffe - Allmusic hentet 6. juli 2015
60. ↑  27 March - 2 July 1961 (April ?), The Top Ten Club, 136 Reeperbahn, Hamburg, Germany Beatle Source, hentet 6. juli 2015
61. ↑  Die Beatles: Eine Hamburger Musikkarriere - Hamburg.de, hentet 6. juli 2015
62. 1 2  The Beatles backing Mr. Twist, Tony Sheridan Arkivert 7. juli 2015 hos Wayback Machine. - friktech.com, hentet 6. juli 2015
63. ↑  Navnebyttet kom av at på nordtysk var det ikke langt fra «Beatles» til «Piddle», et slanguttrykk for det mannlige kjønnsorgan. «All The Songs: The Story Behind Every Beatles Release»
64. ↑  Allan Williams, The Man Who Gave The Beatles Away – a millionaire of memories - Liverpool Echo, 24. september 2010, hentet 6. juli 2015
65. 1 2  The Life of Brian - Brian Epstein, hentet 6. juli 2015
66. ↑  The secret life of Beatles manager Brian Epstein - Daily Express 31. juli 2014, hentet 6. juli 2015
67. ↑  Side 44, Kozinn
68. ↑  Brian Epstein transforms the Beatles, December 1961 - Oxford University Press blog, hentet 6. juli 2015
69. 1 2  Side 45, Kozinn
70. ↑  «The Beatles: 1962 - Love Me Do» - BBC-dokumentar (gjengitt på YouTube)
71. ↑  Side 18, Tony Barrow: «John,Paul, George, Ringo & Me - The Real Beatles Story», André Deutsch, London, 2005
72. 1 2  Side 19, Barrow
73. ↑  Side 20, McMillian
74. ↑  Ringo Starr Biography From Birth Through The Beatles Arkivert 11. juli 2015 hos Wayback Machine. - Ringo Starr home page, hentet 6. juli 2015
75. ↑  Live: Cavern Club, Liverpool (lunchtime) – Ringo Starr’s first show with The Beatles - The Beatles Bible, hentet 6. juli 2015
76. ↑  Side 46, Kozinn
77. ↑  The Beatles at EMI: The Contract, 18 June 1962 - Oxford University Press blog, 18. juni 2012, hentet 6. juli 2015
78. ↑  51 Years Ago: The Beatles Fire Pete Best Ultimate Classic Rock, 16. august 2013, hentet 6. juli 2015
79. ↑  Pete Best: The happiest Beatle of all Daily Mail, 7. april 2007, hentet 6. juli 2015
80. 1 2 3  Side 178-79, Norman
81. ↑  1958 - Early Beatles Songs, hentet 12. august 2015
82. ↑  How Do You Do It - Beatles Bible, hentet 26. juli 2015
83. ↑  Gerry and the Pacemakers biography - Allmusic.com, hentet 5. august 2015
84. ↑  Love Me Do - Songfacts, hentet 6. juli 2015
85. ↑  Love Me Do - BBC, hentet 6. juli 2015
86. ↑  Side 50-51, Kozinn
87. ↑  50 Years Ago: The Beatles Record their Second Single - Beatle.net, hentet 6. juli 2015
88. ↑  Recording: Please Please Me single - Beatles Bible, hentet 5. august 2015
89. ↑  Live: Star-Club, Hamburg - Beatles Bible, hentet 5. august 2015
90. ↑  The Beatles Lead a Movement - Slate.com, 29. mars 2013. hentet 7. juli 2015
91. 1 2  Lewishon, side 237
92. 1 2 3  Please Please Me Arkivert 3. november 2016 hos Wayback Machine. - The Beatles, hentet 6. juli 2015
93. ↑  Side 53, McMillian
94. ↑  Side 161, Walter Everett: «The Beatles as Musicians - The Quarry Men through Rubber Soul» Oxford University Press 2001, Oxford
95. ↑  Ben Zimmer: I Me Mine: The Beatles and Their Pronouns - New York Times, 29. august 2011, hentet 12. august 2015. Zimmer tar også opp bruk av personlig pronomen i senere tid, der for eksempel «Nowhere Man» handler om Lennon, men synges i tredjeperson for å skape avstand.
96. ↑  She Loves You - Songfacts, hentet 7. juli 2015
97. ↑  Past Masters - Beatles Bible, hentet 7. juli 2015
98. ↑  With The Beatles Arkivert 7. juli 2015 hos Wayback Machine. - The Beatles, hentet 7. juli 2015
99. ↑  Tony Barrows covertekst fra albumet
100. ↑  Colin Fleming:50 Years Later: The Greatest Beatles Performance of All Time - The Atlantic, 24. oktober 2013, hentet 7. juli 2015
101. 1 2  I Want to Hold Your Hand - Beatlesbible, hentet 7. juli 2015
102. ↑  Beatlemania: 'the screamers' and other tales of fandom - The Guardian 29. september 2013, hentet 7. juli 2015
103. ↑  The Beatles play for the Queen - Slate 4. november 2013, hentet 7. juli 2015
104. ↑  Tributes to The Goon Show & Spike Milligan - John Lennon (musician) Arkivert 10. august 2015 hos Wayback Machine. - The Goon Show, hentet 7. august 2015
105. ↑  A Funny Thing Happened on the Way to America: The Wit of The Beatles - Humor in America, 28. februar 2013, hentet 7. august 2015
106. ↑  The Beatles' Humor - Huffington Post, 2. juni 2014, hentet 7. august 2015
107. ↑  The Role of Humor in the Beatles Phenomenon - 4-headed monster 5. juli 2011, hentet 7. august 2015
108. ↑  They saw him standing here Arkivert 19. august 2015 hos Wayback Machine. - Illinois Times, 31. januar 2013, hentet 11. august 2015
109. ↑  Beatlemania! With The Beatles - discogs, hentet 7. juli 2015
110. 1 2 3  The Beatles on VeeJay Recors - dermon.com, hentet 7. juli 2015
111. ↑  The Rise and Fall of Vee-Jay Records - NPR Music 15. januar 2008, hentet 12. august 2015
112. ↑  I Want To Hold Your Hand - Beatles Bible, hentet 7. juli 2015
113. ↑  Introducing... The Beatles - Ultimate Classic Rock, hentet 7. juli 2015
114. ↑  Side 111-115, Barrow
115. ↑  February 1st, 1964 - Billboard.com, hentet 7. juli 2015
116. 1 2  Beatles Anthology dokumentar, ep. 4: «Beatlemania (1963-1966)»
117. ↑  The Beatles Invasion, 50 Years Ago: Friday, Feb. 7, 1964 - Time, 7. februar 2014, hentet 7. juli 2015
118. ↑  Side 78, Kozinn
119. 1 2  The Beatles - Ed Sullivan
120. ↑  Allan Kozinn: *Critic's notebook: They Came, They Sang, They Conquered*. The New York Times, besøkt 2. september 2008
121. ↑  February 22nd 1964 - Billboard, hentet 7. juli 2015
122. ↑  Filming A Hard Day's Night - Beatles Bible
123. ↑  Filming: Paul McCartney's unused scene in A Hard Day's Night - Beatles Bible, hentet 7. juli 2015
124. ↑  A Hard Day's Night - Screen online, hentet 7. juli 2015
125. ↑  Side 113, McMillian
126. ↑  51 Years Ago: The Beatles’ ‘A Hard Day’s Night’ Premieres - Ultimate Classic Rock, hentet 7. juli 2015
127. ↑  A Hard Day's Night Arkivert 8. juli 2015 hos Wayback Machine. - The Beatles, hentet 7. juli 2015
128. ↑  Grandfather - Beatles Wikia, hentet 7. juli 2015. Ettersom Pauls mor døde da han var 14 og hun hadde liten kontakt med faren sin, og ettersom Pauls farfar i motsetning til bestefaren i filmen aldri drakk og la seg tidlig, er dette sannsynligvis fri fantasi.
129. ↑  Obituary: Norman Rossington - Independent, 4. juni 1999, hentet 7. juli 2015
130. ↑  Filming: A Hard Day’s Night - Beatles Bible, hentet 7. juli 2015
131. ↑  Making Beatlemania: A Hard Day’s Night at 50 - Vanity Fair 2. juli 2014, hentet 7. juli 2015
132. ↑  Side 251, Norman
133. ↑  April 4, 1964 - Billboard, hentet 7. juli 2015
134. ↑  Side 227, Kozinn
135. ↑  Beatles for Sale Arkivert 11. juli 2021 hos Wayback Machine. - The Beatles, hentet 7. juli 2015
136. ↑  Bob Dylan turns The Beatles on to cannabis - Beatles Bible, hentet 7. juni 2015
137. ↑  Beatles for Sale - Allmusic.con
138. ↑  Side 180, Mark Lewisohn: «The complete Beatles chronicle», Hamlyn, London, 1995 (opptrykk 1996).
139. ↑  Davies, side 207
140. ↑  History - Beatles Bible, hentet 7. juli 2015
141. ↑  4. Yesterday - Rolling Stone, hentet 7. juli 2015
142. ↑  Mark Kemp: The Beatles: The Long and Winding Repertoire Paste, 8. september 2009, hentet 7. juli 2013
143. ↑  Neil McCormick: The Beatles - Help! Review Daily Telegraph 7. september 2009, hentet 7. juli 2015
144. 1 2  Help! The Beatles second movie - Neatorama, 20. august 2014, hentet 7. juli 2015
145. ↑  Concert At Shea Stadium August 15th, 1965 - Maccafan, hentet 8. juli 2015
146. ↑  Side 127, Kozinn
147. ↑  Aldag, Austin '15 (2015) "Can’t Buy Our Love: Prime Minister Harold Wilson and His Attempts to Woo The Beatles," Res Publica - Journal of Undergraduate Research: Vol. 20, hentet 12. august 2015
148. ↑  Side 258-59, Norman
149. ↑  Rubber Soul - Allmusic.com
150. ↑  The Beatles - Rubber Soul review - Daily Telegraph, 7. september 2009, hentet 7. juli 2015
151. ↑  The Beatles Rubber Soul Pichfork
152. ↑  Beatles Press Conference: MBE Awards 10/26/1965 Beatles Interviews
153. ↑  Side 203, Mark Lewisohn: «The complete Beatles chronicle», Hamlyn, London, 1995 (opptrykk 1996).
154. ↑  Side 181-183, «The Beatles - Antologien» Cappelen/Apple Corps, Oslo/London, 2000
155. ↑  Side 261, Norman
156. ↑  Side 131, Kozinn
157. 1 2  John Lennon: "We’re more popular than Jesus" Beatles Bible, hentet 7. juli 2015
158. ↑  London Evening Standard, "More Popular Than Jesus" 3/4/1966 - Beatles Interviews, hentet 8. juli 2015
159. ↑  Ravi Shankar, legendary sitar player whose music inspired The Beatles dies aged 92 - Daily Mail 12. desember 2012, hentet 8. juli 2015
160. ↑  Paperback Writer - Songfacts, hentet 8. juli 2015
161. ↑  The Beatles: Revolver - Pitchfork, hentet 8. juli 2015
162. ↑  Dave Lifton: Lyrics Uncovered: The Beatles’ ‘Taxman’ Ultimate Rock Classics, 15. april 2015
163. ↑  Historien bak She Said She Said - Norgesglasset, NRK
164. ↑  And Your Bird Can Sing - The Beatles Arkivert 2015-07-09, hos Wayback Machine. - Popular Music, henet 8. juli 2015
165. ↑  And Your Bird Can Sing - Beatles Bible
166. ↑  John Lennon buys Timothy Leary’s The Psychedelic Experience Beatles Bible, hentet 8. juli 2015
167. ↑  22. Eleanor Rigby - Rolling Stone, hentet 8. juli 2015
168. ↑  For No One - Beatles Bible, hentet 12. august 2015
169. ↑  Here, There and Everywhere - Beatles Bible, hentet 8. juli 2015
170. ↑  Side 45, Jim DeRogatis: Turn on Your Mind: Four Decades of Great Psychedelic Rock, 2003, Hal Leonard Corporation, Milwaukee, USA
171. ↑  Yellow Submarine -Beatles Interviews, hentet 8. juli 2015
172. ↑  3. Revolver - 500 Greatest Albums of all Time, Rolling Stone, hentet 8. juli 2015
173. ↑  2. Revolver The 500 Greatest Albums Of All Time - New Musical Express, hentet 8. juli 2015
174. ↑  Entertainment Weekly's 100 Greatest Albums Ever - Stereogum
175. ↑  Grammy Awards 1967 - Awards and shows, hentet 5. august 2015
176. ↑  Side 145, Kozinn
177. ↑  The Beatles leave The Philippines - Beatles Bible
178. ↑  Side 280, Norman
179. ↑  Datebook republishes John Lennon’s ‘Jesus’ comments - Beatles Bible, hentet 8. juli 2015
180. ↑  Davies, side 210
181. ↑  Press conference: Astor Tower Hotel, Chicago - Beatles Bible, hentet 8. juli 2015
182. ↑  Longview's 'Beatles Bonfire' Turned Into a Shocking Event Stephen F- Austin University, September 2011, hentet 8. juli 2015
183. ↑  Side 280-81, Norman
184. ↑  Palash Ghosh: Beatles Last Concert At Candlestick Park: The Dream Is Over - International Business Times, hentet 8. juli 2015
185. 1 2  Side 154, Kozinn
186. ↑  Lovely Rita - Allmusic.com, hentet 26. juli 2015
187. ↑  Paul McCartney has the idea for Sgt Pepper’s Lonely Hearts Club Band - Beatles Bible, hentet 8. juli 2015
188. 1 2 3 4 5 6  Sgt Pepper’s Lonely Hearts Club Band Beatles Bible, hentet 8. juli 2015
189. ↑  March 18th, 1967 - Billboard, hentet 8. juli 2015
190. ↑  Side 296, Norman
191. ↑  Everything you know about Sgt. Peppers is wrong - Slate, 8. juni 2007, hentet 8. juli 2015
192. ↑  Lucy in the Sky Sky with Diamonds - Beatles Bible
193. ↑  Lucy Vodden, Who Inspired a Beatles Song, Dies at 46 - Associated Press/New York Times, 29. september 2009, hentet 8. juli 2015
194. ↑  Being for the Benefit of Mr. Kite! - Songfacts, hentet 8. juli 2015
195. ↑  Richie Untenberger: Good Morning Good Morning - Allmusic.com, hentet 26. juli 2015
196. ↑  When I'm Sixty-Four - Allmusic.com, hentet 26. juli 2015
197. ↑  Se for eksempel: Fixing a Hole Allmusic.com
198. ↑  Richie Untenberger: Getting Better - Allmusic.com, hentet 26. juli 2015
199. ↑  Richie Untenberger: She's Leaving Home - Allmusic.com, hentet 26. juli 2015
200. ↑  Notes on "Within You Without You" - Alan W. Pollack
201. ↑  Richie Untenberger: Within You Without You - Allmusic.com, hentet 26. juli 2015
202. ↑  Sgt. Pepper turns 45 - Ultimate Classic Rock, 1. juni 2012, hentet 26. juli 2015
203. ↑  Inside the Making of The Beatles’ Sgt. Pepper’s Lonely Heart’s Club Band, Rock’s Great Concept Album Open Culture, 15. januar 2015, hentet 8. juli 2015
204. ↑  Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band - Allmusic.com
205. ↑  1. Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band - 500 Greatest Albums of all Time, Rolling Stone, hentet 8. juli 2015
206. ↑  3. The Beatles - Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band (Capitol, 1967) Top 23 Classic Rock Albums - IGN, hentet 8. juli 2015
207. ↑  The 50 albums that changed music - The Observer. 16- juli 2006. hentet 8. juli 2015
208. ↑  The Sgt. Pepper’s Album Cover: Faces in the Crowd - Performing Songwriter, 29. mars 2015
209. 1 2 3 4  Beatles Anthology dokumentar, ep. 5: «Love, Litigation and Let it Be (1967-1970)»
210. ↑  Side 201, McMillian; side 306, Norman; side 163, Kozinn
211. 1 2 3 4  The Fifth Man: Brian Epstein and the Beatles - New York Times, 10. april 2015, hentet 8. juli 2015
212. 1 2  Maharishi Mahesh Yogi - Beatles Bible, hentet 8. juli 2015
213. ↑  Side 228, McMillian
214. ↑  Side 264-267, The Beatles Antologien
215. 1 2  Palash Ghosh: Brian Epstein: The Beatles' Real 'Nowhere Man' - An Appreciation - International Business Times, 25. august 2012, hentet 8. juli 2015
216. ↑  The Compleat Beatles, side 91
217. ↑  Side 234, Hunter Davies: «The Beatles - The Authorized Biography», McGraw-Hill, New York, 1968
218. ↑  The Beatles renounce the use of drugs - Beatles Bible, hentet 29. juli 2015
219. ↑  LSD - The Beatles and drugs - Beatles Bible, hentet 29. juli 2015
220. ↑  Heroin - The Beatles and drugs - Beatles Bible, hentet 29. juli 2015
221. ↑  Lewishon, side 236-37
222. ↑  Geoff Emerick on The Beatles in the studio - Music Radar, 6. februar 2014, hentet 13. august 2015
223. ↑  Magical Mystery Tour: The Beatles' Biggest Flop - Mental Floss, 4. oktober 2011, hentet 13. august 2015
224. 1 2  When the Beatles flopped: The Magical Mystery Tour disaster - Daily Express, 5. oktober 2012, hentet 13. august 2015
225. ↑  Magical Mystery Tour - Pitchfork, hentet 8. juli 2015
226. ↑  I am the Walrus - 100 Greatest Beatles Songs, Rolling Stone, hentet 9. juli 2015
227. ↑  I am the Walrus - Songfacts, hentet 9. juli 2015
228. ↑  Side 410, Kenneth Womack: «The Beatles Encyclopedia - Everything Fab Four», ABC-CLIO, Santa Barbara (California), 2014
229. ↑  McCartney har selv uttalt at han synes Lennon oppførte seg ukarakteristisk underdanig (Side 340, Norman). McMillian antyder at McCartney gikk lei av tomme komplimenter (Side 314-315, McMillian)
230. ↑  Side 281, 284, The Beatles - Antologien
231. ↑  Side 340, Norman
232. ↑  Side 172, Kozinn
233. ↑  Side 285, The Beatles - Antologien
234. ↑  Allan Kozinn: Meditation on the Man Who Saved the Beatles - New York Times 7. februar 2008, hentet 13. august 2015
235. ↑  The Apple Boutique opens - Beatles Bible
236. ↑  Apple Corps advertises for new talent - Beatles Bible, hentet 8. juli 2015
237. ↑  Gillian G. Gaar: (Side 89) 35. Yoko and John: East meets West: 100 Things Beatles Fans Should Know & Do Before They Die, Triumph Books, Chicago, 2013
238. ↑  Yoko pays tribute to Cynthia, the secret wife John Lennon treated so very cruelly: How the Beatles star's late wife watched in silence as he hid her from the world and had affairs on the road - 1. april 2015, hentet 9. juli 2015. Artikkelen er oppdatert 2. april, og derfor neppe aprilsspøk
239. ↑  8. Hey Jude Arkivert 11. desember 2015 hos Wayback Machine. - Rolling Stone
240. ↑  Side 454-55, Norman
241. ↑  Side 209-14, McMillian
242. 1 2  Side 231-232, Howard Sounes: Fab: «An Intimate Life of Paul McCartney», Da Capo Press, Philadelphia, 2010
243. ↑  Everett, side 190
244. ↑  Notes on "Glass Onion" Alan W. Pollack, hentet 9. juli 2015
245. ↑  Notes on Happiness is a Warm Gun Alan W. Pollack, hentet 9. juli 2015
246. ↑  Happiness Is A Warm Gun - Rolling Stone, hentet 9. juli 2015
247. 1 2 3 4  The Beatles - Pitchfork, hentet 9. juli 2015
248. 1 2  The Beatles - The Beatles (White Album) - allmusic.com, hentet 9. juli 2015
249. ↑  Sangen er kontroversiell; Kozinn (178) beskriver den som en sang som «paints a vivid picture of revolutionary chaos» og «is a gritty look at the collapse of society» mens McMillian (side 316) omtaler den som «muligens den dårligste låten Beatles spilte inn».
250. ↑  Side 209, Howard Sounes: «Fab: An Intimate Life of Paul McCartney», Da Capo Press, Philadelphia, 2010
251. ↑  Side 358, Norman
252. ↑  Side 185, Kozinn
253. 1 2  Side 175, Kozinn
254. 1 2  Ringo Starr quits The Beatles - Beatles Bible, hentet 9. juli 2015
255. ↑  White Gold and Onion Soup – Recording The Beatles' White Album - Life of The Beatles, 2. juni 2006, hentet 13. august 2015
256. ↑  Side 366, Norman
257. ↑  Side 15, Ian Marshall: *I am he as you are he as as you are me and we are all together - Bakhtin and the Beatles* fra «Reading the Beatles: Cultural Studies, Literary Criticism, and the Fab Four» (red: Kenneth Womack og Todd F. Davis), State University of New York, Albany, 2006
258. ↑  Side 186-193, Alan Kozinn: «The Beatles», Phaidon Press, London, 1995
259. ↑  46 Years Ago: George Harrison Quits the Beatles - Ultimate Classic Rock 10. januar 2015, hentet 13. august 2015
260. ↑  Side 198, Kozinn
261. ↑  Side 250, McMillian
262. ↑  Side 197-193, Alan Kozinn: «The Beatles», Phaidon Press, London, 1995
263. ↑  Side 196, Kozinn
264. ↑  10 Things You Probably Didn’t Know About ‘Abbey Road’ - Ultimate Classic Rock, hentet 26. juli 2015
265. ↑  46 Years Ago: The Beatles Walk into History with ‘Abbey Road’ Cover Photo - Ultimate Rock Classics, 8. august 2015, hentet 13. august 2015
266. 1 2  Side 200-201, Alan Kozinn: «The Beatles», Phaidon Press, London, 1995
267. ↑  Songwriting and Recording ABBEY ROAD The Beatles Ultimate Experience
268. ↑  November 29, 1969 Arkivert 5. november 2016 hos Wayback Machine. - Billboard.com. hentet 26. juli 2015
269. ↑  Side 404-405, Norman
270. ↑  Recording: Let It Be – The Beatles’ last recording session as a group Beatles Bible
271. ↑  Let It Be - Allmusic.com
272. ↑  Paul McCartney announces The Beatles’ split - The Beatles Bible, hentet 9. juli 2015
273. ↑  Lewisohn, side 340
274. ↑  37 Years Ago: ‘Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band’ Movie Released Ultimate Classic Rock, 24. juli 2015, hentet 2. august 2015
275. ↑  Side 66, 69, Chris Ingham «The Rough Guide to The Beatles», Rough Guide, London, 2006
276. ↑  Anthology Arkivert 23. september 2015 hos Wayback Machine. - Chronicle books, hentet 2. august 2015
277. ↑  The Beatles' '1' Album Still Sells 1,000 Copies Per Week -- 15 Years After Release - Forbes 23. mars 2015, hentet 2. august 2015
278. ↑  Side 5, Walter Everett: «The Beatles as Musicians - Revolver through the Anthology» Oxford University Press 1999, Oxford
279. ↑  Who influenced the Beatles? Scholar to explore band's musical roots - CT Post 8. juli 2014, hentet 27. juli 2015
280. ↑  The Influence of Buddy Holly on the Beatles - Aaron Kerowicz, 14. juni 2014, hentet 27. juli 2015
281. ↑  The Influence of Chuck Berry on the Beatles. Aaron Kerowicz, 7. mars 2014, hentet 27. juli 2015
282. ↑  The Shirelles - Rolling Stone, hentet 27. juli 2015
283. 1 2 3 4  Lenny Kaye: «The Beatles Instrumentality», side 70-73 i «The Compleat Beatles» Volume One, Deliah/ATV/Bantham, Toronto/New York, 1981
284. ↑  Dave Marsh: «Power & Intimacy», side 66-67 i «The Compleat Beatles» Volume One, Deliah/ATV/Bantham, Toronto/New York, 1981
285. ↑  The British Invasion: From the Beatles to the Stones, The Sixties Belonged to Britain - Rolling Stones, 14. juli 1988, hentet 28. juli 2015
286. 1 2 3  The Beatles - Reason to Rock, hentet 27. juli 2015
287. ↑  Help! - Beatles Interviews, hentet 28. juli 2015
288. ↑  Rubber Soul - Pitchfork, hentet 27. juli 2015
289. ↑  Side 10, Walter Everett: «The Beatles as Musicians: Revolver Through the Anthology», Oxford University Press, Oxford 1999
290. ↑  Eleanor Rigby - Beatles Music History, hentet 2. august 2015
291. 1 2  The Beatles Record Their First No. 1 - Slate.com, 26. november 2013, hentet 2. august 2015
292. ↑  «The Making of Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band» (ITV), finnes på YouTube (25:11)
293. 1 2 3 4  We Love Them, Yeah Yeah Yeah: 7 Ways the Beatles Changed American Culture - Bigraphy.com, 7. februar 2014, hentet 26. juli 2015
294. ↑  Side 9. Everett. Everett omtaler det slik at McCartney «utviklet seg stadig mer avansert musikalsk i underholdningsøyemed», mens Lennon «falmet etter vågale og ufullendte uttrykksformer for sine dyptfølte personlige sannheter».
295. ↑  Despite the fact that they've written some of the most famous songs of all time, Paul McCartney and John Lennon of The Beatles NEVER learned how to read music[*død lenke*] - OMG Facts, hentet 31. juli 2015
296. ↑  Playboy Interview with John Lennon - The Beatles Interviews Database, basert på intervju med Playboy Magazine september 1980
297. ↑  Yesterday - Beatles Bible, hentet 3. august 2015
298. ↑  Hey Jude - Beatles Bible, hentet 3. august 2015
299. ↑  Back in the USSR - Beatles Bible, hentet 3. august 2015
300. ↑  Tomorrow Never Knows - Beatles Bible, hentet 3. august 2015
301. ↑  Strawberry Fields Forever - Beatles Bible, hentet 3. august 2015
302. ↑  Lucy in the Sky with Diamonds Beatles Bible, hentet 3. august 2015
303. ↑  Revolution 9 - Beatles Bible, hentet 3. august 2015
304. ↑  John Lennon and Paul McCartney The Friendship Heard 'Round the World - Pop Matters, 15. oktober 2010, hentet 28. juli 2015
305. ↑  Side 8, Walter Everett: «The Beatles as Musicians - Revolver through the Anthology», Oxford University Press 1999, Oxford. ISBN 0-19-509553-7
306. ↑  Originalsitat: «There was a period when I thought I didn't write melodies, that Paul wrote those and I just wrote straight, shouting rock 'n roll. But, of course, when I think of some of my own songs... 'In My Life' or some of the early stuff... 'This Boy.' I was writing melody with the best of them.». Playboy Interview with John Lennon - The Beatles Interviews Database, basert på intervju med Playboy Magazine september 1980
307. ↑  Did the Beatles Know How to Read Music - Life of the Beatles, 8. mai 2010, hentet 1. august 2015
308. ↑  George Harrison’s Beatles’ Songs U Discover Music, 22. april 2015, hentet 2. august 2015
309. ↑  Modern Day Analysis of Time Signatures Arkivert 16. februar 2015 hos Wayback Machine. Paul Fredericks Music, hentet 31. juli
310. ↑  «The Compleat Beatles» Volume Two, Deliah/ATV/Bantham, Toronto/New York, 1981, side 127 («Strawberry Fields Forever»), 176 ( «Good Morning Good Morning»), 180 («A Day in the Life»),398 («Something») og 268 («Martha My Dear»).
311. ↑  The Term Psychedelic can be Applied to The Beatles’ Music and Lyrics - Life of the Lavigne, 18. september 2014, hentet 16. august 2015
312. ↑  Side 38, Kozinn
313. ↑  Fra dokumentaren i Beatles Anthology (også omtalt som «The Long and Winding Road»), episode 2
314. ↑  Side 12, Ian Marshall fra «Reading the Beatles: Cultural Studies, Literary Criticism, and the Fab Four»
315. ↑  Dear Ringo: Having a Great Time. Wish You Were Here - New York Times, 7. desesmber 2003, hentet 1. august 2015
316. ↑  Norwegian Wood (This Bird Has Flown) - Beatles Bible, hentet 28. juli 2015
317. ↑  How The Beatles Launced a String-playing Revolution All Things Strings, juli 2005, hentet 28. juli 2015
318. ↑  Bach & Roll: How the Unsexy Harpsichord Got Hip - Wall Street Journal, 30. oktober 2013, hentet 28. juli 2015
319. ↑  Jeannie Sakol: *George Martin remembers*
320. ↑  George Martin - Beatles Bible, hentet 27. juli 2015
321. ↑  Dette ble særlig åpenbart rundt *Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band*, se gjerne «The Making of Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band» (ITV - finnes på YouTube) for detaljer om dette
322. ↑  Side 44, Jerry Zolden: *The Beatles as Recording Artists* i «The Cambridge Companion to the Beatles» (red: Kenneth Womack), Cambridge University Press, Cambridge, 2009
323. ↑  Studio Style Evolution Arkivert 30. juli 2015 hos Wayback Machine. awardspace.com, hentet 27. juli 2015
324. ↑  Mark Lewisohn, "Tune In: The Beatles: All These Years" - Google Talk, utgitt 15. november 2013 (finnes på YouTube)
325. ↑  Gross, Doug (4. september 2009). «Still Relevant After Decades, The Beatles Set to Rock 9 September 2009». CNN. Besøkt 6. september 2009.
326. ↑  The Beatles - Rock and Roll Hall of Fame, hentet 26. juli 2015
327. ↑  Alan Kozinn: Review/Music; Lennon, McCartney and Harrison Songs - New York Times, 11. november 1990, hentet 6. august 2015
328. ↑  20 Reasons the Beatles are the Greatest Band Ever - Hooks and Harmony 29. juni 2008, hentet 26. juli 2015
329. ↑  1. The Beatles Arkivert 19. juni 2018 hos Wayback Machine. - Rolling Stone, 2. desember 2010, hentet 21. august 2015
330. ↑  Side 95, Everett
331. ↑  The The Songs the Beatles Gave Away - Slate, 22. april 2013, hentet 31. juli 2015.
332. ↑  British Invasion - Allmusic.com, hentet 26. juli 2015
333. ↑  See Alice Cooper Sing a Reverent Cover of the Beatles' 'Eleanor Rigby' - Rolling Stone, 30. september 2014, hentet 26.. juli 2015
334. ↑  Mick Jaggers introduksjonstale til The Beatles i Rock and Roll Hall of Fame, YouTubevideo
335. ↑  Ozzy Osbourne: Beatles moved me - Belfast Times, 1. juni 2014, hentet 26. juli 2015
336. 1 2  Top 11 Musicians Influenced By the Beatles Arkivert 15. september 2015 hos Wayback Machine. - Rock Cellar magazine, hentet 26. juli 2015
337. ↑  Gene Simmons of KISS talks Liverpool, The Beatles and why modern bands look like pizza delivery boys - Liverpool Echo, 9. april 2010, hentet 26. juli 2015
338. 1 2  Top 10 Musicians Influenced By The Beatles Arkivert 29. juli 2015 hos Wayback Machine. - Signature Hotel Liverpool, hentet 26. juli 2015
339. ↑  CNN LARRY KING WEEKEND - Interview With the Bee Gees - CNN transcript fra 2. februar 2002, hentet 26. juli 2015
340. 1 2  The Beatles' musical footprints BBC 30. november 2001, hentet 28. juli 2015
341. ↑  The night Jimi Hendrix played tribute to The Beatles - NME, hentet 26. juli 2015
342. ↑  David Bowie & the Plastic Ono Band Peter Dogget - Beatles, 2. oktober 2011, hentet 28. juli 2015
343. ↑  Motorhead's Kilmister Talks New HeadCat Album, Beatles Influence - Billboard.com, hentet 26. juli 2015
344. ↑  The Byrds speak on the Beatles Die augenweide.de, hentet 26. juli 2015
345. ↑  Roger Waters discusses the Beatles’ impact on Pink Floyd: ‘There was a value in that freedom’ - Something Else Reviews, 27. april 2015, hentet 26. juli 2015
346. ↑  ELO: The band the Beatles could have been - The Guardian 16. oktober 2008, hentet 26. juli 2015
347. 1 2 3 4  Everett, side 278
348. ↑  BONO'S TOP 10 LIST: GIVE HIM BEATLES, BEE GEES AND PUBLIC ENEMY - Los Angeles Times 27. september 1998, gjengitt på @U2.
349. ↑  Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band Arkivert 15. mars 2016 hos Wayback Machine. - The Beatles, hentet 26. juli 2015
350. ↑  Side 210-211, McMillian
351. ↑  Side 22, «Sgt. Pepper and the Beatles: It Was Forty Years Ago Today», redigert av Dr Olivier Julien, Ashgate, Aldershot 2008
352. ↑  Transformations, hentet fra side 48 i «The Compleat Beatles» Volume Two, Deliah/ATV/Bantham, Toronto/New York, 1981
353. ↑  Beatles albums finally go platinum - BBC 2. september 2013, hentet 26. juli 2015
354. ↑  The Beatles had 6 Diamond, 26 Multi-Platinum, 41 Platinum, and 47 Gold albums in the United States![*død lenke*] OMG Facts, 15. juni 2015, hentet 2. august 2015
355. ↑  Everett, side 279
356. 1 2  The Paul is Dead-Myth - Beatles Bible
357. ↑  Alan Glenn: ‘Paul is Dead!’ (said Fred) - Michigan Today, 11. november 2009
358. ↑  Klaatu Identities and Beatles Rumors - Klaatu.org, hentet 28. juli 2015
359. ↑  «Deaf Idiot Journalist Starts Beatle Rumour»Vinyl Albums, KLAATU and the Warrior at the Edge of Time Arkivert 5. mars 2016 hos Wayback Machine. - Amazing Stories, 3. mai 2013, hentet 28. juli 2015
360. ↑  George Martin Biography - Rock n Roll Hall of Fame, hentet 10. juli 2015
361. ↑  Simon Cowell to produce Brian Epstein biopic 'The Fifth Beatle' - New Musical Express, 18. mai 2015, hentet 10. juli 2015
362. ↑  How Billy Preston Helped The Beatles «Get Back» - Rock n Roll Hall of Fame, hentet 10. juli 2015
363. ↑  Stuart Sutcliffe: Legacy of the fifth Beatle 50 years after his death - Liverpool Echo, 9. april 2012, hentet 10. juli 2015
364. ↑  Pete Best finally speaks out over bitter sacking from The Beatles Click Liverpool 4. februar 2009, hentet 10. juli 2015
365. ↑  Top 10 people who could be considered The Fifth Beatle - Toptenz, hentet 10. juli 2015
366. ↑  Quick 10: 10 Fifth Beatles Arkivert 11. juli 2015 hos Wayback Machine. - Mentalfloss 9. september 2009, hentet 10. juli 2015
367. ↑  Interview: Murray the K 'Fifth Beatle' label came from a Beatle, archivist says - Examiner, 30. august 2012, hentet 10. juli 2015
368. ↑  Side 89-91, Tony Barrow: «John,Paul, George, Ringo & Me - The Real Beatles Story», André Deutsch, London, 2005
369. ↑  Why The Beatles Broke Up - Rolling Stone, 3. september 2009, hentet 26. juli 2015
370. ↑  Side 420, Norman
371. ↑  Lewisohn, side 276-77
372. ↑  Side 252, 257, McMillian.
373. ↑  Side 420-21, Norman
374. ↑  Side 359, Norman
375. ↑  Side 308, «The Beatles - Antologien»
376. ↑  Side 256, McMillian
377. ↑  Side 358-59, Norman
378. ↑  45 Years Ago: The Beatles Begin Recording ‘Maxwell’s Silver Hammer’ - Ultimate Classic Rock, 9. juli 2014, hentet 26. juli 2015
379. ↑  Ob-La-Di, Ob-La-Da - Songfacts, hentet 26. juli 2015
380. ↑  Side 336, Norman
381. 1 2  Alexis Mardas - Beatles Bible, hentet 26. juli 2015
382. ↑  Side 377, Norman
383. ↑  Side 238, McMillian
384. ↑  Side 255, McMillian
385. 1 2  Monster of rock: Allen Klein swindled The Stones and broke up The Beatles and is still rock 'n' roll's most ruthless Svengali - Daily Mail 5. juli 2009, hentet 26. juli 2015
386. ↑  Paul McCartney: Yoko Ono did not break up the Beatles - The Guardian, 27. oktober 2012, hentet 26. juli 2015
387. ↑  Side 11-12, McMillian
388. ↑  Side 55-56, McMillian
389. ↑  Side 75, McMillian
390. ↑  Side 88, McMillian
391. ↑  Side 55, McMillian
392. ↑  Side 262, McMillian
393. ↑  Side 207-208, McMillian
394. ↑  Side 11, MacMillian
395. ↑  The Beatles vs. the Rolling Stones – Classic Rock’s Greatest Debates - Ultimate Classic Rock, 15. oktober 2013, hentet 26. juli 2015
396. ↑  Sitatet i sin helhet: *«..the Beatles were hard men too. Brian Epstein cleaned them up for mass consumption, but they were anything but sissies. They were from Liverpool, which is like Hamburg or Norfolk, Virginia--a hard, sea-farin' town, all these dockers and sailors around all the time who would beat the piss out of you if you so much as winked at them. Ringo's from the Dingle, which is like the fucking Bronx. The Rolling Stones were the mummy's boys--they were all college students from the outskirts of London. They went to starve in London, but it was by choice, to give themselves some sort of aura of disrespectability. I did like the Stones, but they were never anywhere near the Beatles--not for humour, not for originality, not for songs, not for presentation. All they had was Mick Jagger dancing about. Fair enough, the Stones made great records, but they were always shit on stage, whereas the Beatles were the gear.»* Side 28-29, Lenny Kilmister: «White Line Fever: The Autobiography», Kensington, New York 2004
397. ↑  Side 71-72, Kozinn
398. ↑  Side 120, McMillian
399. ↑  Side 101-102, McMillian
400. 1 2  The Beatles Meet the Stones - Slate, 16. april 2013, hentet 26. juli 2015
401. ↑  Side 105, McMillian
402. ↑  The mystery of Brian Jones' death: What happened to the first Rolling Stone? - Daily Express, 22. august 2014, hentet 26. juli 2015
403. ↑  Side 30-32, McMillian
404. ↑  Rolling Stones envied The Beatles' singing prowess - Sir Paul - Daily Telegraph, 23. mai 2011, hentet 26. juli 2015
405. ↑  Platen ble utgitt ut av deres gamle produsent, George Martin og hans sønn Giles Martin, i samarbeid med Cirque du Soleil. Mange regner ikke dette som en offisiell Beatles-plate.

Litteratur
----------

* *The Beatles-antologien*. Redigert av Brian Roylance mfl. Cappelen, 2000. ISBN 82-02-20257-4
* *The Compleat Beatles*. Music arranged and edited by Milton Okun. 2 bind. Deliah/ATV/Bantham, Toronto/New York, 1981 ISBN 0-553-01329-7. Noter for piano og gitar
* Tony Barrow: *John,Paul, George, Ringo & Me - The Real Beatles Story*, André Deutsch, London, 2005. ISBN 9781780121383
* Hunter Davies (1969). *Beatles*. Oslo: Cappelen.  Engelsk utgave: *The Beatles - The Authorized Biography*, 1968
* Jim DeRogatis: *Turn on Your Mind: Four Decades of Great Psychedelic Rock*, 2003, Hal Leonard Corporation, Milwaukee, USA. ISBN 0-634-05548-8
* Walter Everett: *The Beatles as Musicians - Revolver through the Anthology*, Oxford University Press 1999, Oxford. ISBN 0-19-509553-7
* Walter Everett: *The Beatles as Musicians - The Quarry Men through Rubber Soul*, Oxford University Press 2001, Oxford. ISBN 0-19-514104-0
* Gillian G. Gaar: *100 Things Beatles Fans Should Know & Do Before They Die*, Triumph Books, Chicago, 2013. ISBN 9781600787997
* Chris Ingham *The Rough Guide to The Beatles*, Rough Guide, London, 2006. ISBN 9781843537205
* Allan Kozinn: *The Beatles*, Phaidon Press, 1995. ISBN 0714832030
* Mark Lewisohn: *The complete Beatles chronicle*, Hamlyn, London, 1995 ISBN 1-85152-975-6
* John McMillian: *Beatles vs. Stones: hva skjedde egentlig?*, Schibsted forlag, 2014 ISBN 978-82-516-8306-7
* Philip Norman: *Shout!: boken om The Beatles*, Gyldendal, 1983. ISBN 82-05-14282-3. Engelsk utgave: *Shout! The True Story of The Beatles*, 1981
* Howard Sounes: *Paul McCartney: -bak scenen*, Libretto forlag, 2013. ISBN 978-82-7886-259-9. Engelsk utgave: *Fab: An Intimate Life of Paul McCartney*, 2010

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) The Beatles på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (fr) The Beatles på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
* (en) The Beatles på Apple Music Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på SoundCloud Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på Last.fm Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på Genius — sangtekster Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på AllMusic Rediger på Wikidata
* (en) The Beatles på Twitter Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på Facebook Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på Instagram Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på YouTube Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på Myspace Rediger på Wikidata

* (en) The Beatles på TikTok Rediger på Wikidata
* (no) Den Norske Beatles-klubben
* (en) The Beatles Interviews Database
* (en) The Beatles' sanger på hitlistene

| * v
* d
* r
The Beatles |
| --- |
| Medlemmer | 

|  |  |
| --- | --- |
| Hoved | **John Lennon**· **Paul McCartney**· **George Harrison**· **Ringo Starr** |
| Andre | Pete Best **·** Stuart Sutcliffe |

 |
| Historie | 

|  |  |
| --- | --- |
| Liverpool | The Quarrymen **·** Peter Shotton **·** Ivan Vaughan **·** Allan Williams **·** Bill Harry **·** Bob Wooler **·** Rory Storm **·** Jacaranda **·** The Casbah Coffee Club **·** The Cavern Club **·** Brian Casser |
| Hamburg | The Beatles i Hamburg **·** Indra Club **·** Kaiserkeller **·** Top Ten Club **·** Star-Club **·** Bruno Koschmider **·** Horst Fascher **·** Astrid Kirchherr **·** Klaus Voormann **·** Jürgen Vollmer **·** Tony Sheridan **·** Bert Kaempfert |
| Partnere | Cynthia Lennon **·** Yoko Ono **·** Jane Asher **·** Linda McCartney **·** Pattie Boyd **·** Olivia Harrison **·** Maureen Starkey Tigrett **·** Barbara Bach |
| Annet | Decca audition **·** Andy White **·** Beatlemania **·** Jimmie Nicol **·** Eric Clapton **·** Harry Nilsson **·** Billy Preston **·** Magic Alex **·** Ken Mansfield **·** Paul is dead **·** Brudd **·** Samarbeid mellom eks-Beatles |

 |
| Relaterte personer | 

|  |  |
| --- | --- |
| Adm. | Brian Epstein **·** Allen Klein **·** Derek Taylor **·** Lee Eastman **·** Neil Aspinall **·** Peter Brown **·** Mal Evans **·** Tony Barrow **·** Alistair Taylor **·** Apple Records **·** Dick James |
| Prod. | George Martin **·** Geoff Emerick **·** Norman Smith **·** Ken Scott **·** Phil Spector **·** Jeff Lynne **·** Chris Thomas **·** Giles Martin **·** Abbey Road Studios **·** Dave Dexter, Jr. |

 |
| Studioalbum | *Please Please Me* **·** *With The Beatles* **·** *A Hard Day's Night* **·** *Beatles for Sale* **·** *Help!* **·** *Rubber Soul* **·** *Revolver* **·** *Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band* **·** *The Beatles* **·** *Yellow Submarine* **·** *Abbey Road* **·** *Let It Be* |
| Studioalbumutg. i USA | *Introducing... The Beatles* **·** *Meet the Beatles!* **·** *The Beatles’ Second Album* **·** *A Hard Day's Night* **·** *Something New* **·** *The Beatles’ Story* **·** *Beatles ’65* **·** *The Early Beatles* **·** *Beatles VI* **·** *Help!* **·** *Rubber Soul* **·** *Yesterday and Today* **·** *Revolver* **·** *Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band* **·** *Magical Mystery Tour* **·** *The Beatles* **·** *Yellow Submarine* **·** *Abbey Road* **·** *Let It Be* |
| Studioalbumutg. i Canada | *Beatlemania! With The Beatles* **·** *Twist and Shout* **·** *The Beatles’ Long Tall Sally* |
| EP | *My Bonnie* **·** *Twist and Shout* **·** *The Beatles’ Hits* **·** *No. 1* **·** *All My Loving (EP)* **·** *Souvenir of Their Visit to America* **·** *Four by the Beatles* **·** *Long Tall Sally* **·** *Extracts from the Film A Hard Day’s Night* **·** *Extracts from the Album A Hard Day’s Night* **·** *4-by the Beatles* **·** *Beatles for Sale* **·** *Beatles for Sale 02* **·** *The Beatles’ Million Sellers* **·** *Yesterday* **·** *Nowhere Man* **·** *Magical Mystery Tour* |
| Postalbum | *Live at the BBC* **·** *Anthology 1* **·** *Anthology 2* **·** *Anthology 3* **·** *Yellow Submarine Songtrack* **·** *Let It Be… Naked* **·** *Love* |
| Samlinger | *1962–1966* **·** *1967–1970* **·** *Past Masters* **·** *1* **·** *The Beatles Collection* **·** *The Beatles Box Set* **·** *The Capitol Albums, Volume 1* **·** *The Capitol Albums, Volume 2* |
| Filmer | *A Hard Day's Night* **·** *Help!* **·** *Magical Mystery Tour* **·** *Yellow Submarine* **·** *Let It Be* **·** *The Beatles at Shea Stadium* **·** *The Beatles Anthology* **·** *The Beatles: The First U.S. Visit* **·** *All Together Now* **·** *The Beatles: Eight Days a Week* |
| Annet | Diskografi (sanger **·** bootlegs **·** outtakes **·** soloalbum) **·** Liste over Beatles-konserter **·** *Love* **·** Lennon/McCartney **·** Den femte Beatle **·** *The Beatles* (TV-serie) **·** Den britiske bølgen **·** The Ed Sullivan Show **·** Apple Corps **·** Northern Songs **·** Harrisongs **·** Startling Music **·** *The Beatles Anthology* **·** The Rutles **·** Artister som har covret The Beatles **·** Sanger covret av The Beatles **·** *Beatles-Platz* **·** Jeff Lynne og The Beatles **·** *The Beatles: Rock Band* **·** *The Compleat Beatles* |

| * v
* d
* r
Oscar for beste originalmusikk |
| --- |
| 1934–1950 | Louis Silvers (1934)
 **·** Max Steiner (1935)
 **·** Leo F. Forbstein (1936)
 **·** Charles Previn (1937)
 **·** Erich Wolfgang Korngold/Alfred Newman (1938)
 **·** Herbert Stothart/Richard Hageman, W. Franke Harling, John Leipold, Leo Shuken (1939)
 **·** Leigh Harline, Paul Smith, Ned Washington/Alfred Newman (1940)
 **·** Bernard Herrmann/Frank Churchill og Oliver Wallace (1941)
 **·** Max Steiner/Ray Heindorf og Heinz Roemheld (1942)
 **·** Alfred Newman/Ray Heindorf (1943)
 **·** Max Steiner/Morris Stoloff og Carmen Dragon (1944)
 **·** Miklós Rózsa/Georgie Stoll (1945)
 **·** Hugo Friedhofer/Morris Stoloff (1946)
 **·** Miklós Rózsa/Alfred Newman (1947)
 **·** Brian Easdale/Johnny Green og Roger Edens (1948)
 **·** Aaron Copland/Roger Edens og Lennie Hayton (1949)
 **·** Franz Waxman/Adolph Deutsch og Roger Edens (1950) |
| 1951–1975 | Franz Waxman/Johnny Green og Saul Chaplin (1951)
 **·** Dimitri Tiomkin/Alfred Newman (1952)
 **·** Bronisław Kaper/Alfred Newman (1953)
 **·** Dimitri Tiomkin/Adolph Deutsch og Saul Chaplin (1954)
 **·** Alfred Newman/Robert Russell Bennett, Jay Blackton og Adolph Deutsch (1955)
 **·** Victor Young/Alfred Newman og Ken Darby (1956)
 **·** Malcolm Arnold (1957)
 **·** Dimitri Tiomkin/Andre Previn (1958)
 **·** Miklós Rózsa/Andre Previn og Ken Darby (1959)
 **·** Ernest Gold/Morris Stoloff og Harry Sukman (1960)
 **·** Henry Mancini/Saul Chaplin, Johnny Green, Sid Ramin og Irwin Kostal (1961)
 **·** Maurice Jarre/Ray Heindorf (1962)
 **·** John Addison/Andre Previn (1963)
 **·** Richard M. Sherman og Robert B. Sherman/Andre Previn (1964)
 **·** Maurice Jarre/Irwin Kostal (1965)
 **·** John Barry/Ken Thorne (1966)
 **·** Elmer Bernstein/Alfred Newman og Ken Darby (1967)
 **·** John Barry/Johnny Green (1968)
 **·** Burt Bacharach/Lennie Hayton og Lionel Newman (1969)
 **·** Francis Lai/The Beatles (John Lennon, Paul McCartney, George Harrison og Ringo Starr) (1970)
 **·** Michel Legrand/John Williams (1971)
 **·** Charlie Chaplin, Raymond Rasch og Larry Russell/Ralph Burns (1972)
 **·** Marvin Hamlisch/Marvin Hamlisch (1973)
 **·** Nino Rota og Carmine Coppola/Nelson Riddle (1974)
 **·** John Williams/Leonard Rosenman (1975) |
| 1976–2000 | Jerry Goldsmith/Leonard Rosenman (1976)
 **·** John Williams/Jonathan Tunick (1977)
 **·** Giorgio Moroder/Joe Renzetti (1978)
 **·** Georges Delerue/Ralph Burns (1979)
 **·** Michael Gore (1980)
 **·** Vangelis (1981)
 **·** John Williams/Henry Mancini og Leslie Bricusse (1982)
 **·** Bill Conti/Michel Legrand, Alan Bergman og Marilyn Bergman (1983)
 **·** Maurice Jarre/Prince (1984)
 **·** John Barry (1985)
 **·** Herbie Hancock (1986)
 **·** Ryuichi Sakamoto, David Byrne og Cong Su (1987)
 **·** Dave Grusin (1988)
 **·** Alan Menken (1989)
 **·** John Barry (1990)
 **·** Alan Menken (1991)
 **·** Alan Menken (1992)
 **·** John Williams (1993)
 **·** Hans Zimmer (1994)
 **·** Luis Enríquez Bacalov/Alan Menken og Stephen Schwartz (1995)
 **·** Gabriel Yared/Rachel Portman (1996)
 **·** James Horner/Anne Dudley (1997)
 **·** Nicola Piovani/Stephen Warbeck (1998)
 **·** John Corigliano (1999)
 **·** Tan Dun (2000) |
| 2001–i dag | Howard Shore (2001)
 **·** Elliot Goldenthal (2002)
 **·** Howard Shore (2003)
 **·** Jan A. P. Kaczmarek (2004)
 **·** Gustavo Santaolalla (2005)
 **·** Gustavo Santaolalla (2006)
 **·** Dario Marianelli (2007)
 **·** A. R. Rahman (2008)
 **·** Michael Giacchino (2009)
 **·** Trent Reznor og Atticus Ross (2010)
 **·** Ludovic Bource (2011)
 **·** Mychael Danna (2012)
 **·** Steven Price (2013)
 **·** Alexandre Desplat (2014)
 **·** Ennio Morricone (2015)
 **·** Justin Hurwitz (2016)
 **·** Alexandre Desplat (2017) |

Portal: Beatles

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Encyclopædia Universalis **·** Encyclopædia Universalis **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** ULAN **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** ICCU **·** BNE **·** CiNii **·** BBC Things
 |