recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Gloster Gamecock** var en dobbeltdekker, et jagerfly brukt av Royal Air Force. Det var en utvikling av Mk III Gloster Grebe, som fløy første gang i februar i 1925. Det skilte seg fra de Grebe, først og fremst på grunn av sin motor, en Bristol Jupitermotor, som erstattet den upålitelige Armstrong Siddeley Jaguar. Andre endringeromfatter et forbedret balanseror, et raffinert skrog og invendig montert maskingevær.

Gamecock Mark I ble tatt i bruk av en RAF skvadron på RAF Henlow i mai 1926, og det var også den siste av seks skvadroner som brukte det frem til juli 1931. Dette en fikk en ganske kort levetid i RAF, dels på grunn av de mange havarier - av 90 brukt av RAF, gikk 22 tapt i landing- eller spinnulykker. Disse feilene ble utbedret i Mk. II versjon ved hjelp av en lengre øvre vinge og en modifisert hale-enhet.

Gamecock utstyrt med Napier Lion motor, 1925-6

Brukt i Vinterkrigen
--------------------

Under den finske vinterkrigen 1939-40 skjøt en Gamecock en sovjetisk Ilyushin DB-3 bomber. Den 29. januar 1940 tvang en finsk Gamecock to sovjetiske DB-3s til å lande på finsk jord (som de trodde var Estland) for å overføre drivstoff fra det ene fly til den andre. Besetningen skyndte seg inn i det ene flyet som hadde nok drivstoff og flyktet og etterlot den andre Gloster Gamecock som ble tatt i bruk av finnene.

Operatører
----------

Vraket av et skrog på det finske luftfartsmuseet
 Finland
* Finske Air Force

 Storbritannia
* Royal Air Force

Referanser
----------

1. ↑  "Fly i Måneden: Gloster Gamecock". *www.tangmere-museum.org.uk*.
2. ↑  Keskinen, Stenman,Niska: "Venäläiset pommittajat /Sovjetiske bombefly"

Eksterne lenker
---------------

* Gloster Gamecock Arkivert 17. juli 2020 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Norges flagg Norge |
| Langrenn |
| Langrenn Vinter-EYOF 2019 |
| Bronse | 2019 Sarajevo | Sprint |

**Sigrid Leseth Føyen** (født 23. august 2001) er en norsk langrennsløper som representerer klubben Kjelsås IL. Hun fikk bronse på sprinten under Vinter-EYOF 2019 (European Youth Olympic Winter Festival).

Idrettskarriere
---------------

Føyen deltok i K17-klassen under Junior-NM på ski 2018, og fikk der sølv på sprinten og bronse på 7,5 km klassisk. Hun deltok i K17-klassen under Norgescupen i langrenn for junior 2017/18, og kom der på femteplass. Hun deltok i Vinter-EYOF 2019 (European Youth Olympic Winter Festival), og fikk der bronse på sprinten, bak Monika Skinder og Alena Baranova. Hennes beste individuelle plassering i Junior-NM på ski 2019 var en sjetteplass på 5 km klassisk, men hun fikk bronse på stafetten i klassen K19/20, og i Norgescupen i langrenn for junior 2018/19 kom hun på tiendeplass i K18-klassen. Hun deltok også i Ski-NM 2019, og kom der på 74.-plass på 5 km fri teknikk.

Hun vant sprinten under Junior-NM på ski 2019, og hun kom på 44.-plass på sprinten under Ski-NM 2020. Hun deltok i klassen K19/20 under Norgescupen i langrenn for junior 2019/20, og kom der på åttendeplass, etter at hun vant ett av norgescuprennene.

Under Ski-NM 2021 kom Føyen på 12.-plass på 5 km klassisk, 23.-plass på sprinten og 36.-plass på 10 km fri teknikk. I februar deltok hun i Junior-VM på ski 2021 i Finland, og kom der på 17.-plass på sprinten og 41.-plass på 5 km fri teknikk. Hun deltok i Norgescupen i langrenn 2020/21, og endte der på 51.-plass sammenlagt.

Den 10. desember 2021 debuterte hun i Skandinavisk Cup, med en 26.-plass, og hennes beste plassering i Skandinavisk Cup 2021/22 ble en 15.-plass. Hun fikk til sammen 96 poeng i Skandinavisk Cup denne sesongen, og endte på 35.-plass. Hun deltok i Ski-NM 2022, og kom der på sjetteplass på 10 km klassisk, niendeplass på sprinten, 12.-plass på 30 km fri teknikk, ellevteplass på 15 km skiathlon og 38.-plass på 5 km fri teknikk. Under Norgescupen i langrenn 2021/22 kom hun på andreplass i U23-klassen, kun slått av Margrethe Bergane.

Under norgesmesterskapet på ski 2023 tok hun gull på 3 × 5 km stafett for Kjelsås IL sammen med Runa Nykkelmo Ulvang og Nora Sanness.

Referanser
----------

1. ↑  Norges skiforbund - *Statoil Norgescup, K17, 2017-2018*, besøkt 20. april 2022.
2. ↑  Norges skiforbund - *Equinor Norgescup, K18, 2018/2019*, besøkt 20. april 2022.
3. ↑  FIS - *Sigrid Leseth Foeyen - Results 2019*, besøkt 20. april 2022.
4. ↑  FIS - *Sigrid Leseth Foeyen - Results 2020*, besøkt 20. april 2022.
5. ↑  Norges skiforbund - *Equinor Norgescup, K19/20, 2019/2020*, besøkt 20. april 2022.
6. ↑  FIS - *Sigrid Leseth Foeyen - Results 2021*, besøkt 20. april 2022.
7. ↑  FIS - *Sigrid Leseth Foeyen - Results 2022*, besøkt 20. april 2022.
8. ↑  Norges skiforbund - *Equinor Norgescup, U23 Kvinner 2021/2022*, besøkt 20. april 2022.
9. ↑  «Kjelsås tar gull på NM-stafetten». *Langrenn.com*. 22. januar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sigrid Leseth Føyen – FIS (langrenn) Rediger på Wikidata
**Smiodden skole** er en ren ungdomsskole som ligger i delområdet Kvernevik i bydelen Madla i Stavanger. Skolen har høsten 2007 rundt 230 elever; noenlunde jevnt fordelt på de tre trinnene. De fleste klassene har rundt 25 elever. Smiodden skole har rundt 30 ansatte, hvorav 20 er lærere, mens Wenche Handegaard er rektor.

Fundament
---------

Smiodden skole er en skole der tradisjoner og nytenking utfordrer hverandre gjensidig, og der dette samspillet gir et godt grunnlag for elevenes læringsutbytte. De vil at deres elever skal gis de beste muligheter for vekst og utvikling, og de har etter endt skolegang går videre i livet med solid faglig ballast ut fra egne evner og forutsetninger, og med tro på seg selv og andre som positive og verdifulle samfunnsborgere.

Skolen bygger sin virksomhet på opplæringsloven, kunnskapsløftet og Stavanger kommunes plan «God, bedre, best!». De har utarbeidet en handlingsplan for perioden 2007-2010 med visjon, verdigrunnlag og fokusområder.

Verdigrunnlag
-------------

Skolens virke skal være forankret i verdier. Tydelig verdistyring reduserer nødvendigheten av ren regelstyring. Foresatte, elever, lærere og ledelse skal erfare ar skolefellesskapet byr på verdier det er verdt å leve etter og kjempe for. Åpenhet, omsorg, lojalitet og deltakelse er verdier som skal kjennetegne Smiodden skole.

RESPEKT-skole
-------------

Smiodden skole er fra høsten 2007 med i skoleutviklingsprogrammet RESPEKT. Målet er å forebygge og redusere flere typer atferdsproblemer. Prinsippet i programmet er å endre på elevnivå gjennom å utvikle lærernes og ledelsens handlingskompetanse. Foresatte, elever og ulike instanser i nærmiljøet vil også ha en sentral rolle i arbeidet.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nasjonalt skoleregister **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Hans van den Hende** (egentlig **Johannes Hermannes Jozefus van den Hende**; født 9. januar 1964 i Groningen i Nederland) er katolsk biskop av Rotterdam.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Etter å ha gått på skole i Haren studerte van den Hende katolsk teologi og filosofi ved Det katolske universitet i Utrecht. 

### Prest

Han ble presteviet den 6. april 1991. Senere studerte han kanonrett ved Det pavelige gregorianske universitet i Roma, hvor han tok doktorgraden i 2002 med en avhandling om emnet *spesielle råd og bispekonferanser fra Vatikanet II til CIC i 1982*, under av Gianfranco Ghirlanda som doktorgradsveileder.

Den 1. januar 2000 ble van den Hende utnevnt til generalvikar for bispedømmet Groningen-Leeuwarden av biskop Willem Jacobus Eijk.

### Koadjutorbiskop av Breda

Pave Benedikt XVI utnevnte van den Hende til koadjutorbiskop den 9. september 2006 med rett til å etterfølge Martinus Muskens i embetet som biskop av Breda. Han ble ordinert til biskop den 25. november 2006 i Breda av sin forforgjenger og sin forgjenger i embetet, Martinus Muskens og Hubertus Ernst, samt biskopen av Groningen-Leeuwarden, Willem Jacobus Eijk. 

Biskop van den Hende var den yngste blant de nederlandske biskopene i 2006 og den tiende biskopen i bispedømmet Breda siden 1853 – året da den nederlandske regjering tillot Vatikanet å utnevne biskoper til Nederland igjen. 

### Biskop av Breda

Den 31. oktober 2007 ble han utnevnt til biskop i Breda.

### Biskop av Rotterdam

Pave Benedikt XVI utnevnte van den Hende til den femte biskopen av Rotterdam og etterfølger etter Adrianus Herman van Luyn den 10. mai 2011. Innsettelsen fant sted den 2. juli samme år.

I 2016 valgte de nederlandske biskopene van den Hende som leder av Den nederlandske bispekonferanse for en femårsperiode (til 2021).[1]

Pave Frans utnevnte ham til apostolisk visitator til erkebispedømmet i Köln i mai 2021. Sammen med kardinal Anders Arborelius, biskop av Stockholm, zkulle han ifølge oppgavebeskrivelsen undersøke den komplekse pastorale situasjonen i erkebispedømmet i juni 2021 og være spesielt oppmerksom på mulige feil begått av kardinal Woelki og de andre berørte biskoper og hjelpebiskoper i behandlingen av saker om seksuelle overgrep.[2]
**Atle Guttorm Guttormsen** (født 7. mars 1972 i Oslo) er en norsk professor med doktorgrad i økonomi fra Norges miljø- og biovitenskapelige universitet (NMBU). Han er også far og trener til to av Norges beste stavhoppere gjennom tidene, Sondre og Simen Guttormsen.

Bakgrunn
--------

Guttormsen er ansatt som professor ved NMBU. Han er utdannet med master i økonomi ved NMBU fra 1991 til 1995, en master innen finans fra Norges Handelshøyskole (NHH) fra 1996 til 1998 og sist, PhD innen økonomi ved NMBU fra 1998 til 2002. Han ble dosent ved NMBU fra 2003 og har hatt sitt professorat der siden 2006. I mellomtiden har han hatt mindre stillinger som adjungert professor ved Universitetet i Oslo fra 2008. Han fikk Fulbright-stipend ved The University of California, Davis fra 2010. Fra 2014 til 2017 var han adjungert professor ved Nord universitet.

Trener
------

Siden 2017 har han kombinert sin stilling ved NMBU med treneroppdraget for sine sønner. Som del av dette har han fungert som trener under Norges friidrettsforbund. Han var selv stavhopper i sin ungdom og hoppet 3,55 som 17-åring i 1989.

Referanser
----------

1. ↑  «Atle G. Guttormsen». *linkedin.com*. Besøkt 26. juni 2022.
2. ↑  «Årsstatistikk 1989 (PDF, s. 52)» (PDF). *friidrett.no*. Besøkt 26. juni 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Christin: Atle Guttormsen - Handelshøgskolen (Professor) - Norges miljø- og biovitenskapelige universitet
* NMBU: Atle Guttormsen, Professor
**Super Sonic Strike Missile (3SM) Tyrfing** er et supersonisk sjømålsmissil under utvikling av Kongsberg Defence & Aerospace. 

Missilet er forventet å kunne leveres fra 2035 og er planlagt brukt på norske og tyske marinefartøy. Missilet skal komplementere Naval Strike Missile.

Navn
----

Navnet Tyrfing har opphav fra norrøn mytologi, der det var et sverd som alltid traff det som det ble svingt mot, aldri kunne ruste og som kunne skjære gjennom stein og jern like lett som gjennom klær.

Utvikling
---------

I 2021 ble det kjent at Norge og Tyskland sammen skulle utvikle et nytt sjømålsmissil som initialt ble kalt *Future Naval Strike Missile.*

I november 2023 ble det kjent at Forsvarsdepartementet og Kongsberggruppen panla å starte den innledende designfasen.

Planlagte operatører
--------------------

NorgeNorge Norge
* Sjøforsvaret

Tysklands flagg Tyskland
* Deutsche Marine

Referanser
----------

1. ↑  Forsvarsdepartementet (24. november 2023). «Norge vil utvikle nytt supermissil». *Regjeringen.no*. Besøkt 24. november 2023.
2. ↑  Gjessing, Marianne (24. november 2023). «Starter arbeidet med nytt norsk missil». *Tu.no*. Besøkt 24. november 2023.

| * v
* d
* r
Europeiske missiler |
| --- |
| Luft-til-luft-missiler | IRIS-T | EUs flagg |
| Luftvernmissiler | Mistral **·** Roland **·** Robot 70 |
| Sjømålsmissiler | Exocet **·** Naval Strike Missile / Joint Strike Missile  **·** Penguin **·** Super Sonic Strike Missile (3SM) Tyfring |
| Panservernmissiler | ERYX **·** HOT **·** Swingfire |
Beringstredet med Diomedesøyene
**Diomedesøyene** er to øyer som ligger i Beringstredet, mellom Sibir og Alaska. Øyene ligger midt i sundets smaleste stred og har tre kilometers avstand mellom hverandre. 

Den største øya, Ostrov Ratmanova (Big Diomede), ligger i vest og tilhører Russland og Tsjukotka. Little Diomede ligger i øst og tilhører USA (Alaska). 

I 1867 ble Alaska solgt av Russland til USA. Grensen ble satt til gå midt mellom øyene fordi det dermed ble lett å definere grenseløpet. 

Mellom øyene løper Den internasjonale datolinjen, noe som gjør at Big Diomede ligger 21 timer foran Little Diomede tidsmessig. Øyene har lenge vært bebodd av inuitter. De ble oppdaget av europeere i 1728. Etter andre verdenskrig ble befolkningen på Ostrov Ratmanova sendt til fastlandet, ettersom de pleiet kontakt med amerikanerne. Enkelte inuitter har vendt tilbake. En egen overenskomst gir inuittene i området permanent visum for grensepasseringer.

Ofte fryser sundet mellom øyene om vinteren. Da kan man gå mellom Russland og USA. På første nyttårsdag (i Russland) å «spasere tilbake til fjoråret» (i USA), en mulighet som kun finnes ved Diomedesøyene.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Diomede Islands – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Diomede Islands – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Bilder

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
***Det som inte dödar oss*** er en roman av David Lagercrantz, skrevet på oppdrag av Norstedts Förlag som en frittstående forsettelse av Millennium-trilogien.

I desember 2013 kunngjorde Norstedts Förlag at Lagercrantz hadde fått i oppdrag å skrive en en frittstående forsettelse av trilogien til den avdøde forfatteren Stieg Larsson. Forlaget uttalte før utgivelsen at boken ikke ville være basert på Larssons (uferdige) manus til en fjerde bok og at forlaget aldri hadde hatt tilgang til noe slikt manus. Lagercrantz' bok ble publisert den 27. august 2015. 

I forbindelse med boklanseringen ble Norstedts Förlag kritisert for betingelsene som ble satt for journalister som ville intervjue Lagercrantz i forbindelse med lanseringen. Journalistene fikk for eksempel ikke lese boken i forveien. En av forlagets talspersoner uttalte at journalister ikke behøver å lese en bok før et intervju, og ga eksempler på spørsmål som kunne stilles forfatteren uten at man hadde lest boken.

På samme måte som i Larssons bøker er Lisbeth Salander og Mikael Blomkvist hovedpersonene i Lagercrantz' bok. I *Det som inte dödar oss* arbeider Salander og Blomkvist med en sak som stiller dem overfor spørsmål om nasjonal og internasjonal overvåkning, mediekrise og industrispionasje. Blomkvist får et tips om den tilbaketrukne professoren Frans Balder og hans autistiske sønn August. Balder forsker på kunstig intelligens, noe som ikke interesserer Blomkvist før han forstår at forskningstemaet har forbindelseslinjer til en hacker som retter sine angrep mot Salander, og at også den amerikanske hemmelige tjenesten National Security Agency har funnet hennes profil. I denne boken vender dessuten Lisbeths tvillingsøster Camilla tilbake.

Hos Lagercrantz får både Blomkvist og Salander mykere og mindre outrerte karaktertrekk enn i bøkene til Stig Larsson.

Referanser
----------

1. ↑  Flores, Juan (17. desember 2013). «Stieg Larssons fjärde bok skrivs av Lagercrantz». *Dagens Nyheter*. Besøkt 17. desember 2013.
2. ↑  «Så blir nya Millenniumromanen». *DN.SE* **(svensk)**. 27. januar 2015. Besøkt 9. september 2021.
3. ↑  Gedin, Eva (2013): "David Lagercrantz skriver en fjärde bok i Millenniumserien!". Arkivert 22. april 2014 hos Wayback Machine. Norstedts.se. Lest 21. april 2014.
4. ↑  «Debatten om Norstedts, genuskunskap vid militära uppdrag, och finns någon lösning i sikte i Syrien? - Nordegren & Epstein i P1». *sverigesradio.se* **(svensk)**. Sveriges Radio. 26. august 2015. Besøkt 9. september 2021. «Norstedts Förlag har fått kritik av för att bland annat ha gått till överdrift genom att upprätta kontrakt med dem som vill intervjua författaren och dessutom inte låtit journalister läsa boken i förväg. Det här är vi väldigt nyfikna på i dagens program. Vi undrar om det överhuvudtaget går att göra en intervju om en bok ändå även om journalisten inte fått läsa boken.»
5. ↑  Stig Hansén (27. august 2015). «+Recension: "Det som inte dödar oss" - välkommen till ett nytt millennium». *Sydsvenskan* **(svensk)**. Besøkt 9. september 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BBC Things
 |
Denne artikkelen omhandler **Naurus utenlandske relasjoner**. Republikken Nauru har siden sin uavhengighet i 1968 i hovedsak hatt diplomatiske forbindelser med sine naboland i stillehavsregionen. Landet har vært medlem av De forente nasjoner siden 1999.

Medlemskap i internasjonale organisasjoner
------------------------------------------

Nauru er medlem av følgende internasjonale organisasjoner: Asias utviklingsbank, Samveldet av nasjoner, ESCAP, ICAO, ICC, Intelsat, Interpol, IOC, ITU, OPCW, Pacific Islands Forum, Pacific Community, SOPAC, Sparteca, FN, UNESCO, UPU og WHO.

Andre diplomatiske forbindelser
-------------------------------

I august 1995 avsluttet Nauru, sammen med Kiribati, sine diplomatiske forbindelser med Frankrike, etter deres prøvesprenginger med atomvåpen i Stillehavet. I 1997 gjenopptok de imidlertid kontakten. I forbindelse med den franske presidenten besøk i Fransk Polynesia i juli 2003 ble disse forbindelsene igjen styrket, i et kort møte mellom Jacques Chirac og Ludwig Scotty.

21. juli 2002 hevet Nauru, som så langt hadde hatt diplomatiske forbindelser med Taipei, sin anerkjennelse av Republikken Kina (Taiwan), og stilte seg på side med Folkerepublikken Kina. Daværende president René Harris signerte en generell forklaring i Hongkong med Folkerepublikken Kinas tidligere viseutenriksminister, Zhou Wenzhong. Nauru fikk for dette finansiell støtte med flere millioner australske dollar. Med dette sank antall stater som offisielt anerkjenner Republikken Kina til 27. I 2003 sa Folkerepublikken Kina seg klare til å nedbetale naurisk gjeld (kjøp av et Boeing 737) med den amerikanske import-eksport-banken, med 2,7 millioner dollar. I mars 2005 ga den kinesiske viseutenriksministeren, Yang Jiechi, uttrykk for ønske om nærmere diplomatiske relasjoner mellom Folkerepublikken Kina og Nauru, etter et møte med president Scotty. På samme tid ga Scotty sin støtte til en gjenforening mellom Fastlands-Kina og Taiwan.

14. mai 2005 åpnet imidlertid Nauru igjen diplomatiske forbindelser med Republikken Kina. President Ludwig Scotty hevdet at han alltid hadde vært imot helomvendingen foretatt av Harris i 2002. Republikken Kina sier de vil hjelpe Nauru med jordbruket og fisket, og samarbeide når det gjelder turisme og medisinske prosjekter.

4. mars 2004 signerte FN-ambassadør Vinci Clodumar og den islandske representanten Hjálmar Hannesson en avtale om diplomatiske forbindelser mellom Island og Nauru. Islands inntil nylig stabile økonomi skyldtes fiskeriindustrien, og Nauru håper på å få en ordentlig struktur for sin egen fiskeriindustri med hjelp fra Island.

15. desember 2009 ble det kjent at Nauru anerkjenner Abkhasia (en georgisk utbrytterrepublikk) som selvstendig stat.

Referanser
----------

1. ↑  Taiwan opens diplomatic ties with Nauru
2. ↑  «Pacific nation recognises Abkhazia» **(engelsk)**. Al Jazeera English. Besøkt 15. desember 2009.

Portal: Nauru
**Augustine Ndubueze Echema** (født 28. desember 1958 i Ohuhu Nsulu i Nigeria) er en nigeriansk geistlig og katolsk biskop av Aba.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Augustine Ndubueze Echema gikk først på gutteseminaret i Okpala og studerte deretter fra 1978 til 1986 ved seminarene i Ikot Ekpene og Enugu. 

### Prest

Den 16. august 1986 ble presteviet for bispedømmet Owerri.[1]

Etter ordinasjonen var han først lærer ved gutteseminaret i Okpala til 1988. Etter nok et år som pastor studerte han liturgi vitenskap fra 1989 til 1994 ved [[Sankt Georgen Philosophical-Theological University[[ i Frankfurt am Main, der han tok doktorgraden i teologi. Fra 1994 til 1995 var han sogneprest i Schwalbach i bispedømmet Limburg. Etter hjemkomsten var han liturgiforeleser ved *Catholic Institute of West Africa* i Port Harcourt fra 1996. Han ledet også liturgikommisjonen til erkebispedømmet i Owerri og var sjelesørger i det provinsielle lekmannsrådet i Owerri.[1]

### Biskop av Aba

Den 28. desember 2019 utnevnte pave Frans ham til biskop av Aba.[1] Den apostoliske nuntius til Nigeria, erkebiskop Antonio Filipazzi, ordinerte ham til biskop 13. februar året etter. Medkonsekratorer var erkebiskopen av Owerri, Anthony John Valentine Obinna og erkebiskopen [[Fortunatus Nwachukwu]9, som stammera bispedømmet Aba og er apostolisk nuntius til de karibiske statene.
**John Charles Reiss** (født 13. mai 1922 i Red Bank i New Jersey i USA; død 4. mars 2012 i Lawrenceville i New Jersey[1]) var katolsk biskop av Trenton.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

John Charles Reiss, fra en familie på elleve barn, studerte katolsk teologi og filosofi ved Catholic University of America i Washington, D.C. og ved Seton Hall Universitys *Immaculate Conception Seminary School of Theology* i Mahwah i New Jersey. 

### Prest

Han ble ordinert til prest den 31. mai 1947 av biskopen av Trenton, William Aloysius Griffin. I 1954 tok han sin doktorgrad i kanonisk rett og hadde deretter forskjellige verv i ordinariatet til bispedømmet Trenton; han var sekretær for biskop George William Ahr og seremonimester. I 1962 ble han sogneadministrator og i 1965 pastor for *St. Francis* i Trenton.

### Hjelpebiskop i Ttenton

[[Pave Paul VI utnevnte ham til titulærbiskop av *Simidicca* og hjelpebiskop i bispedømmet Trenton 21. oktober 1967. Biskopen av Trenton, George William Ahr, ga ham bispeordinasjonen den 12. desember 1967; medkonsekratorer var Walter William Curtis, biskop av Bridgeport, og James John Hogan, biskop av Altoona-Johnstown. I 1969 overtok han også *St. Francis Parish* i Trenton og *Sacred Heart Parish* i South Plainfield. Samtidig ble han biskoppelig vikar for Middlesex County og generalvikar for bispedømmet.

### Biskop av Trenton

Den 11. mars 1980 utnevnte pave Johannes Paul II Reiss til biskop av Trenton. 

Den 30. juni 1997 aksepterte pave Johannes Paul II hans aldersbetingede avskjedssøknadr.
Hrísey
Hrísey kirke
**Hrísey** er en øy ytterst i Eyjafjörður på nordkysten av Island. Øya har et areal på 7,67 km² og er 7,5 km lang og 2,5 km bred. Den er dermed Islands nest største øy etter Heimaey. 

Hrísey har vært bebodd helt siden landnåmstiden. Norske fiskere begynte å bruke øya som base for fiske fra midten av 1800-tallet, og på slutten av 1800-tallet ble det etablert fabrikk der for salting av sild. Fra begynnelsen av 1900-tallet var Hrísey et av Islands viktigste senter for sildefiske. Overfiske førte til at fiskeindustrien på Island gikk kraftig tilbake fra 1960-tallet, og det siste fryseriet på Hrísey stengte dørene i 1999. I dag er det omkring 200 fastboende på øya, og fiske er fortsatt den primære inntektskilden. I tillegg huser øya blant annet også en karantenestasjon for kveg, griser og husdyr.

Det er ferjeforbindelse til Hrísey fra Árskógssandur, om lag 30 km fra Akureyri. Øya var tidligere eget tettsted, men har siden 2004 vært en del av Akureyri kommune.

Mangelen på naturlige rovdyr på øya gjør den til et ideelt tilholdssted for fugler, og de siste årene er øya blitt populær blant fuglekikkere og naturinteresserte. Den nordlige delen av Hrísey, Ystabæjarland, er et privateid naturreservat. Blant øyas nesten 40 fuglearter er fjellrype, rødnebbterne og ærfugl.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Hrísey – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* En kort guide til øyene i Eyjafjörður

Portal: Island

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GeoNames
 |
**Andørja** (nordsamisk: *Áttir*) er ei øy i Ibestad kommune i Troms. Den har et areal på 135,17 km². Øya var tidligere en selvstendig kommune i Troms fylke.

Andørja er Nord-Europas fjellrikeste øy, med tyve tinder over 1 000 m. Høyeste fjelltopp er Langlitinden med 1 276 moh, og den er med det også det høyeste fjellet på ei øy i Skandinavia. Øya har en karakteristisk fjord, Straumbotn, som deler øya omtrent i to.

Andørja var fra 1837 en del av Ibestad formannskapsdistrikt. I 1926 ble Andørja, Astafjord og Gratangen skilt ut fra Ibestad som egne kommuner. Andørja hadde da 1 420 innbyggere.

1. januar 1964 ble Andørja og Rolla (Andørja og Ibestad kommuner) slått sammen til Ibestad kommune. Andørja kommune hadde på dette tidspunktet en befolkning på 1 330. Dagens befolkningstall er 572 (2008).

I 1994 fikk Andørja fastlandsforbindelse ved byggingen av Mjøsundbrua. 2. desember 2000 ble Andørja forbundet med naboøya Rolla via Ibestadtunnelen, som er en 3 396 meter lang undersjøisk veitunnel. Det fins også hurtigbåtforbindelse fra Engenes mellom Harstad, Tromsø og omegn.

Navnet Andørja kommer fra norrønt *Andyrja*. En teori er at det det første ordet *and* som kommer fra ordet *mot*, mens *yrja* betyr grus eller stein. En tolkning er at dette kan referere til bølger som slår mot bergene ved kysten.

Andørja er arrangørplass for Tour de Andørja. Det er kombinert terrengløp, sykkel og fjelltur/-løp (kalles Tripple Challenge) eller deler av det. Det skjer normalt 2. helg i juli. I 2010 er datoen 9.-11. juli. Tindløpet, som også omtales som Årbostadtindløpet, starter ved havets nivå og ender på toppen av Årbostadtinden 1181 moh.

Referanser
----------

1. ↑  «100 største øyene i Norge». *kartverket.no*. Kartverket. 4. juni 2014. Besøkt 15. februar 2016.
2. ↑  «Andørja - Øya vi kommer til når vi kommer hjem». Arkivert fra originalen 7. november 2017. Besøkt 31. oktober 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Turistinformasjon fra Andørja
* Bilder fra Andørja

Båthavna på Engenes Foto: Helge Høifødt 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**August Frederik** (tysk: **August Friedrich von Schleswig-Holstein-Gottorf**, født 6. mai 1646 i Slesvig, død 2. oktober 1705 i Eutin) var prins av den Slesvig-Holsten-Gottorpske grenen av slekten Oldenborg samt fyrstebiskop av Lübeck bispedømme.

Liv
---

August Frederik av Slesvig-Holsten-Gottorp. Maleri av Jürgen Ovens, fra Nasjonalmuséet i Stockholms samlinger.
August Frederik var sønn av hertug Frederik III av Slesvig-Holsten-Gottorp og Marie Elisabeth av Sachsen. I 1656 ble han ti år gammel kodadjutor i Lübeck stift, og i 1662-64 reiste han på studieturer til Frankrike, Sveits, England og Nederlandene. Fra 1666 til sin død etterfulgte han broren Christian Albrecht som fyrstebiskop av Lübeck. I farens testamente var det dessuten sikret ham en årlig inntekt på 8000 riksdaler fra Gottorp. Han ble medlem av *Die Fruchtbringende Gesellschaft* under navnet *der Auserwählte*. 

De store rivaliseringer mellom Gottorperne og kongen av Danmark-Norge, gikk utenom August Frederiks lille land, hvor han levde en fredelig tilværelse. Han hadde dog en svak helse, og etter å ha pådratt seg forkjølese under en jakt på Femern, døde han plutselig natten til den 2. oktober 1705. Samme dag som han døde, tok brorsønnen Christian August slottet i Eutin og dagen etter Bispegården og Domkirken i besittelse. Han ble dermed Lübecks neste fyrstebiskop.

Ekteskap
--------

August Frederik og Christines gravmæle fremstilt av Thomas Quellinus i 1705. Til venstre skimtes fyrstebiskopens våpen med blant annet den norske løve og bispehuen, til høyre gemalinnens våpen. Lübeck domkirke
1676 giftet han seg i Halle med Christine (1658–1698), datter av hertug August av Sachsen-Weißenfels (1614–1680). De etterlot seg ingen barn. Parets gravmæle med portrettbyster, våpen og monogrammer – fremstilt av den flamsk-danske billedhugger Thomas Quellinus – ses i *Marientidenkapelle* i Lübeck domkirke.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   The Peerage, oppført som August Friedrich Herzog von Holstein-Gottorp, The Peerage person ID p623.htm#i6228, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   The Peerage person ID p623.htm#i6228, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   www.die-fruchtbringende-gesellschaft.de, besøkt 24. februar 2015[Hentet fra Wikidata]
6. 1 2  Kellenbenz, Hermann: *August Friedrich*, Neue Deutsche Biographie. Besøkt 1. mai 2014
7. 1 2  *August Frederik, Biskop af Lybek*, Dansk biografisk Lexikon. Besøkt 2. mai 2014

Eksterne lenker
---------------

* (en) August Friedrich von Schleswig-Holstein-Gottorf – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
**Bremneset** er en odde som ligger lengst ut Ersfjorden, på sørsiden av fjorden, i Tromsø kommune og på yttersiden av Kvaløya.

Historie
--------

Bremneset er selve odden lengst ut i fjorden mens plassen hvor det i gamle dager bodde folk, heter Maritheimen. Maritheimen har trolig fått sitt navn etter en kvinne som tidligere bodde på plassen. Fra 1814 vet man at plassen har vært bebodd. I 1875 bodde det syv personer på Maritheimen. Plassen ble fraflyttet allerede tidlig på 1900-tallet.

### Laks

Bremneset var en av de plassen hvor man drev med laksefiske. Da for de ut dit allerede i begynnelsen av mai og ble der hele sommeren. De var som regel to mann siden det var mye arbeid med blant annet ishus til fisken. I gamle dager måte de ro inn med fisken, men når lokalbåten begynte å gå kunne de levere laksen til den, når den passerte Bremneset.

Referanser
----------

1. ↑  *Ersfjordbotn i gamle dager*, historie og fortellinger fra bygdesamfunnet Ersfjordbotn og bosetningene på yttersida, forfatter Henrik Norrie, 2011
2. ↑  *Ersfjordbotn i gamle dager*, historie og fortellinger fra
bygdesamfunnet Ersfjordbotn og bosetningene på yttersida, forfatter Henrik Norrie, 2011
***Glyptolopus*** er en slekt av stort sett små, blanke og flate barkglansbiller som gjerne finnes under barken på døde trær. De er sannsynligvis rovdyr.

Utseende
--------

Knøttsmå til små (0,8 – 3 mm), avlange, flate, glatte, blanke, mørkt rødlige eller gulbrune biller. **Hodet** er forholdsvis lite, fasettøynene er ganske små, sterkt utstående, med grove fasetter. Antennene er nokså korte, 8-leddete, med en kraftig, én-leddet kølle ytterst. **Brystskjoldet** (pronotum) er omtrent firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, grovt og spredt punktert og temmelig blankt. **Dekkvingene** er parallellsidige og har tydelige punktrekker, beina er ganske korte og slanke.

Levevis
-------

Barkglansbillene finnes vanligst under barken på døde trær, men kan også forekomme i kompost og annet råtnende plantemateriale. Man vet lite konkret om biologien deres, men man antar at de er rovdyr som lever av andre smådyr. De synes sjelden å være spesielt tallrike, men de er lette å overse på grunn av sin beskjedne størrelse.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i den neotropiske økosonen.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia
			* Overfamilien glans- og flatbiller, Cucujoidea
				+ Familien **barkglansbiller**, Cerylonidae Billberg, 1820
					- Underfamilien Ceryloninae Billberg, 1820
						* Slekten ***Glyptolopus*** Erichson, 1845
							+ *Glyptolopus amazonicus* Besuchet & Slipinski 1987
							+ *Glyptolopus convexus* Besuchet & Slipinski 1987
							+ *Glyptolopus dentatus* Dajoz 1979
							+ *Glyptolopus peruanus* Besuchet & Slipinski 1987
							+ *Glyptolopus quadricostatus* Heinze 1944

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 30. august 2020. Besøkt 30. august 2020.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Brensholmen** er ei bygd lengst sørvest på Kvaløya i Tromsø kommune i Troms og Finnmark. Bygda var tidligere en del av Hillesøy kommune, men har siden 1964 vært en del av Tromsø kommune. Brensholmen grunnkrets hadde 217 innbyggere i 2015.

Bygda er først og fremst preget av fiske og jordbruk, og man regner med at det har vært drevet jordbruk her minst tilbake til jernalderen. Derfor finner stadig bøndene gjenstander av arkeologisk verdi under pløying. Ellers arbeider mange i den blomstrende fiskeindustrien. De kommunale tilbudene som barne- og ungdomsskole, hjemmetjeneste, bo- og servicesenter, samt en del mindre firmaer sørger for arbeidsplasser til bygda.

Hillesøy kirke ligger på Austein på Brensholmen, og er kirken for gamle Hillesøy sogn, som også strakte seg over større områder på Senja. Denne kirke besluttet man å bygge i 1887. Når den så bygdes, ble mye inventar flyttet fra den gamle kirken på Hillesøya, (bygd 1770).

Fra Brensholmen er det veiforbindelse med Tromsø via Kattfjord, samt en lengre strekning langs sørsida av Kvaløya via Straumsbukta. Om sommeren er det fergeforbindelse med Botnhamn på Senja.

Brensholmen Klatrefelt, etablert av Tromsø Klatreklubb, har mye besøk når været er godt.

Referanser
----------

1. ↑  Brensholmen på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  «Tabell: 04317: Folkemengde, etter grunnkrets». *19024103 Brensholmen*. Statistisk sentralbyrå. Besøkt 16. oktober 2015.
3. ↑  *Ersfjordbotn i gamle dager*, historie og fortellinger fra bygdesamfunnet Ersfjordbotn og bosetningene på yttersida, forfatter Henrik Norrie, 2011
4. ↑  «Ferge». Arkivert fra originalen 28. mars 2016. Besøkt 7. mars 2018.
5. ↑  Brensholmen Klatrefelt

Portal: Tromsø

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Dyrøyhamn** er ei bygd i Dyrøy kommune i Troms og Finnmark, beliggende ved Dyrøysundet sørøst på Dyrøya. Arkeologiske funn viser at det har vært mennesker her helt siden yngre steinalder. Bygda het opprinnelig Hamn og var kirkested fram til 1770, da kirka her (første gang nevnt i 1589) ble revet. Det er fortsatt tydelige spor etter middelalderkirkegården i Dyrøyhamn. Kirkestedet på Dyrøya er siden 1777 Holm, som ligger lenger nord på øya.

Selv om det i dag er få fastboende igjen på stedet, er det fortsatt noe næringsvirksomhet, i hovedsak innen turistnæringa. Dyrøyhamn Gjestehus leier ut rom og har også konferanselokaler. Gjestehuset samarbeider med Vertshuset Den Glade Heksa, som ligger like ved. Her er det kafé, overnattingsmuligheter og diverse opplevelsestilbud.

Dyrøyhamn er endepunkt for fylkesvei 212 som går nordover langs sundet og via Dyrøybrua over til kommunesentret Brøstadbotn. Til Brøstadbotn er det denne veien 17 kilometer. Fra Dyrøyhamn går det dessuten lokale veier sørover til Mikkelbostad og sydspissen av øya, og vestover, tvers over øya, til Vinje.

Dyrøyhamn grunnkrets
--------------------

**Dyrøyhamn grunnkrets** omfatter hele den sørlige delen av Dyrøya, helt fra sydspissen (Hagenes) til Forsåelva på østsiden og Storvika på vestsiden. Grunnkretsen dekker et areal på 23,23 km². De største grendene er Forså, Dyrøyhamn, Mikkelbostad og Vinje.

Dyrøyhamn har landegrense i nord til Merkesnes og Espejord. Over sundet i øst ligger Hundstrand og Kastnes. Sør for Dyrøya ligger Andørja i Ibestad kommune og over Tranøyfjorden i vest ligger Senja.

Innbyggertall i grunnkretsen:

| 2000 | 2005 | 2010 | 2015 |
| --- | --- | --- | --- |
| 78 | 70 | 57 | 62 |

Eksterne lenker
---------------

* Historie
* Dyrøyhamn Gjestehus
* Vertshuset Den Glade Heksa


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Nilosahariske språk** en foreslått familie av afrikanske språk som snakkes av et sted rundt 70 millioner talere, hovedsakelig i de øvre delene av elvene Chari og Nilen, blant annet historiske Nubia, nord for hvor de to sideelvene til Nilen møtes. Språkene strekker seg gjennom 17 nasjoner i den nordlige halvdelen av Afrika: fra Algerie til Benin i vest; fra Libya til Kongo i sentrum; og fra Egypt til Tanzania i øst.

Som indikert med det sammensatte begrepet, er nilosaharisk en språkfamilie av det afrikanske indre, også det omfattende området langs Nilen og ørkenen i sentrale Sahara. Åtte av dens foreslåtte konstituerende inndelingene (unntatt språkene kunama, kuliak og songhai) finnes i de moderne landene Sudan og Sør-Sudan (som var en del av Sudan fram til 2011), som Nilen renner gjennom. Noen av de viktigste språkene er kanuri, songhai, luo, masai og nubisk. 

I sin bok *The Languages of Africa* (1963) navnga forfatteren Joseph Greenberg gruppen og hevdet at den var en genetisk familie. Den inneholder språkene som ikke er iberegnet i gruppene niger-kongospråk, afroasiatisk eller khoisanspråk. Selv om noen lingvister har referert nedsettende til rekken som «Greenbergs søppelkurv», der han plasserte alle de ellers ikke-tilknyttede ikke-klikkspråkene i Afrika, har andre spesialister på feltet akseptert det som en arbeidshypotese siden Greenbergs klassifisering. Lingvister aksepterer at det er et utfordrende forslag å demonstrere, men hevder at det ser mer lovende ut jo mer arbeid som gjøres.

Referanser
----------

1. 1 2  «Nilo-Saharan», *Ethnologue*
2. ↑  «Nile-Saharan Languages», EENI, *Hauniversity.org*
3. ↑  «Nilo-Saharan», *Native Breed.org*
4. ↑   Campbell, Lyle; Mixco, Mauricio J. (2007): *A Glossary of Historical Linguistics*. University of Utah Press. ISBN 978-0-87480-892-6.
5. ↑  Matthews, P.H. (2007): *Oxford Concise Dictionary of Linguistics* (2. utg.). Oxford. ISBN 978-0-19-920272-0.
6. ↑  Blench, Roger & Lameen Souag. m.s.: Saharan and Songhay form a branch of Nilo-Saharan (PDF), utkast, *Kay Williamson Educational Foundation*
7. ↑  Dimmendaal, Gerrit J. (1992): «Nilo-Saharan Languages», *International Encyclopedia of Linguistics*. Bind 3. Oxford. ISBN 0-19-505196-3; s. 100–104.
8. ↑   Bender, M. Lionel (2000): «Nilo-Saharan», *African Languages, An Introduction*. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-66178-1; s. 43–73.
9. ↑   Blench, Roger; Ahland, Colleen (2010): *The Classification of Gumuz and Koman Languages*. Language Isolates in Africa workshop, Lyons, 4. desember 2010. Arkivert fra originalen 16. mars 2012.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Nilo-Saharan languages – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
**Traktaten om Pavens makt og overhøyhet** (1537), (latin: *Tractatus de Potestate et Primatu Papae*), er den syvende lutherske bekjennelse i Konkordieboken. Philipp Melanchthon, som var forfatteren, fullførte traktaten den 17. februar 1537 under sammenkomsten av fyrster og teologer i Schmalkalden. *Traktaten* ble ratifisert og underskrevet av denne forsamling som et vedlegg til Den augsburgske bekjennelse, som ikke hadde en spesifikk artikkel som omhandlet embete til Paven. Denne definering av deres holding til pavedømmet var å anse som viktig for lutheranerne siden de stod overfor det truende kirkekonsilet som kom til å møtes som Konsilet i Trient. *Traktaten* ble historisk sett del av Luthers Schmalkaldiske artikler fordi begge dokumentene ble til med utgangspunkt i Det schmalkaldiske forbund og *Traktaten* ble plassert etter de schmalkaldiske artikler i Konkordieboken. 

Melanchthon brukte mye den samme retorikk i *Traktaten* som han gjorde i Apologi for Den augsburgske bekjennelse (1531). Melanchthon brukte Bibelhenvisninger og sitater fra kirkefedrene for å presentere og støtte opp om tre hovedpoenger: 1) Paven er ikke overhode til den kristne kirken og overordnet alle andre biskoper etter guddommelig rett (*de iure divino*), 2) Paven og biskopene har ikke verdslig øvrighet etter guddommelig rett, 3) påstanden i bullen *Unam sanctam* (1302) at lydighet til paven er nødvendig for frelse er ikke rett siden det strider imot læren om  rettferdiggjørelse ved tro. Luthers synspunkt at påstandene til paven undergravde evangeliet blir satt frem i denne avhandlig som utgangspunktet for lutherske lekfolk og prester, og den oppnådde «konfesjonell» eller «symbolsk» status ganske raskt: den autorative lære til det som ville bli den evangelisk-lutherske kirke.

Eksterne lenker
---------------

* Traktaten om Pavens makt og overhøyhet i fulltekst på dansk
* Traktaten om Pavens makt og overhøyhet i fulltekst på engelsk Arkivert 12. mars 2008 hos Wayback Machine.

| * v
* d
* r
Konkordieboken fra 1580 samlet 10 lutherske bekjennelsesskrifter |
| --- |
| Den apostoliske trosbekjennelse **·** Den nikenske trosbekjennelse **·** Den athanasianske trosbekjennelse **·** Confessio Augustana (Den augsburgske bekjennelse)  **·** Apologi for Den augsburgske bekjennelse **·** De schmalkaldiske artikler **·** Traktaten om pavens makt og overhøyhet **·** Luthers lille katekisme **·** Luthers store katekisme **·** Konkordieformelen |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Ernst Isaksen** (født 22. mai 1941 på Lyngseidet i Troms og Finnmark) er en norsk lærer, skoleleder, lokalhistoriker og politiker (Ap).

Isaksen vokste opp i Rotsund, Nordreisa og utdannet seg til lærer ved Tromsø offentlige lærerskole og senere studier i nordisk ved Universitetet i Trondheim og historie ved Universitetet i Tromsø. Han var lærer, inspektør og rektor ved Arnøyhamn skole, skolesjef i Skjervøy, ordfører i Skjervøy, rådmann i Nordreisa, fylkeshelsesjef i Troms, fylkesordfører i Troms og Sjef for almenne serviceavdelinger for Universitetssykehuset i Nord-Norge

Isaksen mottok Kongens fortjenstmedalje i gull i 2006 for sin omfattende innsats i politisk virksomhet og for sitt arbeid og samfunnsengasjement innenfor offentlig forvaltning, skoleverket, helsevesenet og kultursektoren. 

Han er en aktiv lokalhistoriker med fokus på Nord-Troms. Ernst Isaksen er gift og har tre barn.

**Publikasjoner**

* Isaksen, Ernst (2011) «Fartøyer og folk i Rotsundet: frakteskuter og snurpere»
* Isaksen, Ernst (2012) «Med gull som grunnmur. I. Evensen, Skjervøy 1912-2012»
* Bjørkestøl, Per & Isaksen, Ernst (2013) «Fiskeflåten i Skjervøy 1900-1972» Sørkjosen: Nord-Troms Museum
* Isaksen, Ernst (2015) «Mor Lyng og hennes samtid»

Referanser
----------

1. ↑   BIBSYS, NORAF-ID 12040393, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Kongens gull». *itromso.no*. 18. oktober 2006. Besøkt 8. april 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Håndlensepumpe for småbåt
En **lensepumpe** er en pumpemekanisme som skal tømme (lense) væske, vanligvis vann, fra en båt, et fartøy, en gruve, en kjeller eller en tank. Pumpen kan være fastmontert eller flyttbar og er bygd som fortrengningspumpe eller sentrifugalpumpe. Drivkraften kan være håndmakt eller maskinell, avhengig av hvor den skal brukes. Det finnes også mekanismer som drives av bølgebevegelser.

I gruver ble lensepumper brukt til å fjerne sigevann, før dampmaskinen kom ble pumpene drevet med hestevandring.

Et vanlig bruksområde er fjerning av lensevann og bunnvann fra båter og skip. For større fartøyer setter FNs internasjonale organisasjon, IMO, i sitt regelverk SOLAS krav til antall, plassering, materiale, alarmer og virkemåte for pumpene. På større fartøy med store rom som skal lenses er det bygd lensebrønner som danner laveste punktet i rommet og som pumpen suger fra.

Mindre båter tømmes ofte med øsekar, mens motorsnekker og større båter bruker lensepumpe. Denne kan være lineært drevet ved at en har et rett rør med en ventil nederst som åpner ved oppsug og lukker ved nedtrykk kombinert med en stang som har en skiveformet ende der ventilen åpnes ved nedtrykk og lukkes når innholdet i røret løftes opp. Innholdet (vannet) ledes så ut over båtsiden. En mere avansert pumpe har en roterende funksjon som enten kan sveives eller drives med en liten elektromotor, avhengig av om båten er utstyrt med elektrisitetsforsyning.

Ved større vannlekkasjer vil en måtte bruke pumper med større kapasitet. Disse fås med motordrift og er gjerne transportable. Brannvesenets pumper for utlegg til småvann og andre eksterne vannkilder vil også kunne fungere som lensepumper dersom der har vært større vanninntrenging i hus og bygninger.

Referanser
----------

1. ↑  LOVDATA ,Forskrift om bygging av skip, Norsk ikke-autoritativ oversettelse av SOLAS 1974 kapittel II-1 sist endret ved MSC.338(91), KAPITTEL II-1 BYGGING - KONSTRUKSJON, OPPDELING OG STABILITET, MASKINERI OG ELEKTRISKE ANLEGG DEL C MASKINERIANLEGG Regel 35-1. Lensepumpearrangementer

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Peder Ås** er en gjennomgående figur i juridisk utdanning i Norge. Figuren er opprinnelig knyttet til Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo, der den har vært en gjennomgangsfigur minst siden 1897. Fra andre halvdel av 1900-tallet er figuren også brukt i juridisk undervisning ved andre læresteder og skoler.

Peder Ås elsker baida og er sønn av Hans Ås. Peder Ås bor i Lillevik, et lite sted langs sørlandskysten, og hans omgangskrets består av blant andre Lars Holm, Hans Tastad, Ole Vold og Marte Kirkerud. Peder Ås portretteres ofte som en ganske alminnelig mann, om enn som en som ofte havner på kant med loven, gjerne i form av skadelig alkohol- eller narkotikabruk (f.eks. fyllekjøring), hærverk, eller som en som enten har solgt dårlige varer/eiendom eller som kjøper av dette. Han kan gjerne være gift med Marte Kirkerud, selv om hun ofte også opptrer som offentlig saksbehandler, mens Lars Holm gjerne er hans kamerat eller partner i diverse foretak. Holm kan også være en Peder Ås gjør forretninger med. Hans Tastad er nesten uten unntak en Peder Ås gjør forretninger med, f.eks. som utleier eller leverandør. Hans Tastad kan også være advokat, da typisk en som gir dårlige råd, setter opp ugyldige testamenter eller bistår ved ulovlige transaksjoner. I mellom er også Peder Ås advokat, da vanligvis en dyktigere en enn Hans Tastad.

Ifølge en artikkel i *Juristkontakt* har man funnet spor av Peder Ås helt tilbake til 1897, men det er mulig han har vist seg før dette også.

Referanser
----------

1. ↑  
Eksamensoppgave ved Universitetet i Oslo høsten 2008
2. ↑  Eksamensoppgave ved Universitetet i Oslo våren 2008
3. ↑  
Juristkontakt: «Jakten på Peder Aas» Arkivert 1. oktober 2012 hos Wayback Machine.
**Vingelsåsen** er ei grend i Tolga kommune i Nord-Østerdal i Innlandet fylke. Den ligger på grensa til Tynset, på en jordrygg vest for Glomma, godt synlig fra jernbane og fylkesvei 30. Grenda har i 2012 7 gårder. 4 av disse driver med melkeproduksjon og ligger på setra med dyra om sommeren. Gårdene har mange gamle hus, og flere stabbur fra 1600-tallet.

Navnet Vingelsåsen er av nyere opphav. Det eldste navnet var «Aas», som fikk ny form i «Aasen». Utenom det man veit om den første bosetninga her, kan det være tenkelig at Aas huste folk som var på vandring i hedensk tid. Ettersom Vingelsnavnet skriver seg fra den tida, må også Aas ha vært med som stedsnavn for den gamle ferdselen. De første som fant veien hit og slo seg ned i ly av storskogen med fritt utsyn sørover Glåmdalen, hadde naturlige kilder til selvberging rundt seg, med muligheter til fangst i liene og fiske i Glåma. Men det skulle gå mange århundre før jordbrukende bønder slo seg ned her. Det som ble gården Aas har sitt grunnlag fra rundt 100 år etter Svartedauen, eller samtidig med den første bosetninga i Vingelen. Det var folk på leiting etter dyrkingsland som så at bakkene her egnet seg godt for kornavl, men hovednæringa var nok jakt og fiske.

Det første skriftlige skattemanntallet for Nord-Østerdal er fra 1528. Brukeren i Aas heter da Østen, og han er det året regnet med blant de 4 som betalte skatt i Vingelen.

Gården ble solgt av stattholder Gyldenløve til oppsitterne for en billig penge i 1668. Gården ble snart skueplass for en århundrelang strid om skogen mellom de gamle åsinger og Røros Kobberverk, særlig om Telneset. Rørosverket anla i 1666 en smeltehytte på gårdens grunn. Rundt denne hytta vokste senere tettstedet Tolga fram. I 1905 ga staten en del skog, den såkalte «Tolgen kronskog» tilbake, en del hadde gården beholdt.

Litteratur
----------

* Eystein Eggen (1886-1973): *Sogeminner frå heimbygda*, 1943.