recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
En ***White Russian*** er en cocktail laget med vodka, kaffelikør (for eksempel Kahlúa eller Tia Maria) og fløte servert med is i et gammeldags glass.

Historie
--------

Den tradisjonelle cocktailen kjent som en *Black Russian,* som først dukket opp i 1949, blir en *White Russian* med tilsatt kremfløte. Ingen av drinkene har kjent russisk opprinnelse, men begge er så kalt fordi vodka er den primære ingrediensen. Det er uklart hvilken drikk som kom først. English Dictionary refererer til den første nevningen av *white russian* i betydningen av en cocktail som vises i Californias *Oakland Tribune* 21. november 1965. Den ble plassert i avisen som et innlegg: «White Russian. 1 oz. hver Sydlig, vodka, krem", med «Sydlig» som refererer til Coffee Southern, et kortvarig merke av Southern Comfort-basert kaffelikør.

Drinken økte i popularitet etter utgivelsen av filmen *The Big Lebowski* i 1998. Hovedpersonen, Jeffrey «The Dude» Lebowski sverger til den. Ved en rekke anledninger kaller han drinken *«Caucasian»*.

Det finnes varianter av cocktailen, som med rom (for eksempel en mudslide, bolsjevik, eller blond russisk med Irish cream), en Anna Kournikova, med skummet melk|, altså en «tynn» *White Russian,* en hvit kubansk (med rum istedenfor vodka), en *Black Russian* (vodka og kaffelikør), eller en «skitten russisk» (med sjokolade sirup tilsettet). Colorado bulldog eller «høy sort russisk» legger til en splash av cola.

Referanser
----------

1. ↑  «Drink Oppskrift». «Oppskrift og informasjon for white russian»
2. ↑  Sicard, Cheri. «Featured Cocktails – Black Russian and White Russian». FabulousFoods.com. Arkivert fra originalen 25. april 2013. Besøkt 8. juni 2010.
3. ↑  «10 Famous Cocktails and Where They Were Born». Besøkt 9. februar 2017.
4. ↑  «The History of the White Russian». Besøkt 9. februar 2017.
5. ↑  «June 2007 Update : Oxford English Dictionary». Besøkt 9. februar 2017.
6. ↑   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
7. ↑  «An Enthusiast's Guide to Cocktails: the White Russian». The Alcohol Enthusiast. Besøkt 2. desember 2011.
8. ↑  Boardman, Madeline (6. mars 2013). «Jeff Dowd, Real 'Big Lebowski' Dude, Talks White Russians, Jeff Bridges And Bowling». *The Huffington Post*. Besøkt 24. april 2015.
9. ↑  Kurutz, Steven (2. desember 2008). «White Russians Arise, This Time at a Bowling Alley». *The New York Times*. Besøkt 9. januar 2014.
10. ↑  «Colorado Bulldog».
11. ↑  «Vodka Drinks We Love: The Black Russian». Besøkt 12. juni 2023.
12. ↑  Bingo Barnes. «The Snows of Revolution». Arkivert fra originalen 7. april 2012. Besøkt 31. desember 2010.

Eksterne lenker
---------------

(en) White Russian (cocktail) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Operabygningen i Bjørvika, Oslo, Operakoret holder til der  Foto: Rafał Konieczny 
**Operakoret** består profesjonelle operasangere og er en del av Nasjonaloperaen ved Den Norske Opera & Ballett. Operakoret er Norges eneste profesjonelle kor på heltidsbasis, og teller i dag 53 sangere fra 15 nasjoner.

Om arbeidet
-----------

Medlemmene av operakoret har samtlige lang sangutdannelse. Stillingene blir som de eneste ved operaen utlyst offentlig, og kunngjøringen skjer internasjonalt. Sangerne går inn i den sceniske produksjonen som skuespillere, og må derfor beherske kroppsspråk og mimikk. Koret har også egne konserter a capella og med orkester, i inn- og utland.

Historie
--------

Operakoret ble etablert under Kirsten Flagstads ledelse i åpningssesongen 1958/59, og besto av 22 sangere med 4 måneders tjeneste i året. Ved behov for forsterkninger ble innkalt ekstrasangere fra amatørkor, primært fra Akademisk korforening. Først i 1962 fikk operakorsangerne helårskontrakter, og stoffet ble innstudert av repetitør Rolf Østbye. Først i 1970 fikk Operakoret en kormester på fast basis, og den første var ungareren Jenö Hukvari. Etter ham har Stefan Sköld, Tore Dingstad, Lars Notto Birkeland, Raymond Hughes, Steffen Kammler, David Maiwald og Martin Wettges har innehatt stillingen. Britiske Stephen Harris er nåværende kormester.

1996 ble det laget en dokumentar om Operakoret på NRK. Den 8. september 2013 holdt Operakoret en eksklusiv konsert på hovedscenen med et av verdens mest kjente black-metal band Satyricon. Konserten var en del av ULTIMA Oslo Contemporary Music Festival som arrangeres årlig.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9   www.operaen.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  «Operakoret». *www.operaen.no* **(norsk)**. Besøkt 16. januar 2024.
3. ↑  «Therpsichores tjenere - et fragmentarisk møte med Den Norske Operas Kor». 28. juli 2015. Besøkt 19. januar 2024.
4. ↑  Blabbermouth (11. september 2013). «SATYRICON Performs With Norwegian National Opera Chorus; More Video Footage». *BLABBERMOUTH.NET* **(engelsk)**. Besøkt 19. januar 2024.

Eksterne lenker
---------------

* Oversiktsside over medlemmer i Operakoret
MF «Rosendal» (1956–2014) i Tørvikbygd i 1977.  Foto: Harald Sætre 
Vannhjul i Tørvikbygd i 2007.  Foto: Svein Harkestad 
**Tørvikbygd** er ei bygd i Kvam kommune i Hardanger i Vestland. Bygda ligger på vestsida av Hardangerfjorden, rundt 13 km sørvest for kommunesenteret Norheimsund. 

Navnet kommer av et gårdsnavn: «Tørvikja» eller «Tørvikjo». Forstavelsen «Tør-» kommer av «tyri», fra gamalnorsk *turvi*, som betydde feit furuved.

Bygda ligger ved fylkesvei 49, og er knyttet til fylkesvei 550 på østsiden av Hardangerfjorden via fergeforbindelsen til Jondal. Tørvikbygd (postnummer 5620) har barneskole, en barnehage og nærbutikk, og her ligger også Tørvikbygd Bygdemuseum som eies og drives av Tørvikbygd Ungdomslag. I Tørvikbygd ligger skytebanen Vangdalsåsen skytebane.

Historie
--------

Fram til 1846 hørte Tørvikbygd til Strandebarm kommune, men ble da med i den delen som ble skilt ut som Jondal kommune. I 1965 ble Tørvikbygd-området overført til Kvam kommune.

Referanser
----------

1. ↑  Om navnet Tørvikbygd i språkspalten på nettstedet til NRK Hordaland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
***Danger Ahead*** er en amerikansk stumfilm fra 1923 regissert av William K. Howard.

Handling
--------

Bruce Randall blir skadet etter en kamp med Mortimer, som har forsøkt å rane hjemmet hans - og blir rapportert som død av politiet. De begraver en mann de tror er Bruce, men Bruce er ikke lenger i stand til å huske noe fra fortiden sin.

To korrupte advokater finner Bruce, og ansetter ham for å etterligne Bruce for å få tak i noen verdifulle perler fra Randall-herskapshuset. Mrs. Randall tror at han virkelig er ektemannen hennes. Han gjenvinner endelig hukommelsen sin i tide, og rekker å beseire kjeltringene.

Skuespillere
------------

* Richard Talmadge som Bruce Randall
* Helene Rosson som Mrs. Randall
* J.P. Lockney som Todd
* David Kirby som Mahoney
* Fred R. Stanton som Mortimer

Referanser
----------

1. ↑  «Danger Ahead (1923)» **(engelsk)**. Besøkt 23. februar 2024.
2. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 23. februar 2024.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Danger Ahead* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
1975 Wesling 16 HT
**Wesling 16** er en 16 fots plastbåt med utenbordsmotor og kalesje. 

Båten er utstyrt med hardtop, og en mye brukt betegnelse på båten er derfor «Wesling 16 HT». Senere modeller har også betegnelsen «Wesling 490». Båten er konstruert av Jan Herman Linge, som også er kjent for OL-seilbåtene Soling og Yngling, samt Fjordling 17. I likhet med Fjordling 17 har skroget en vanntunnel i kjølen som fylles med vann når båten har en hastighet på under ca. 7 knop. Denne konstruksjonen gjør båten svært stabil når den ligger stille. Båten ble produsert i Grimstad hos Westermoen AS mellom 1971 og 1991 av Sverre Westermoen og Arne Westermoen. Originalfargen på skroget varierer mellom gul for båter produsert mellom 1971 og 1982, blå (1983–1986) og hvit (1986–1991).

| Nøkkelopplysninger |
| --- |
| Lengde | 485 | cm |
| Lengde | 16 | fot |
| Bredde | 200 | cm |
| Vekt ca. | 350 | kg |
**Bil- og personferge Narvik-Ankenes AS**, senere **Skips- A.S. Ferjedrift**, er et tidligere Narvikbasert fergerederi som drev samband over Beisfjorden og Skjomen.

Selskapet ble konstituert i 1929 og dets første bilferge, MF «Ankenes», ble levert den 10. juli 1930 fra Johan Drages båtbyggeri på Rognan. 

«Ankenes» ble satt inn i sambandet over Narvikbukta, mellom Fløttmannskaia i Narvik by og havnevesenets kai på Ankenes, og erstattet en privat passasjerferge som inntil da gikk på ruten.

I 1938 fikk selskapet navnet Skips- A.S. Ferjedrift og gikk til innkjøp av «MF Oskarsborg» fra A/S Fergeforbindelsen. Under navnet «Skjomen» gikk ferga i de to nye rutene over Skjomen fra Skjærvik til Grindjord og langs fjorden fra Grindjord til Kongsbakk.

Tall fra 1939 oppgir at «Ankenes», med en kapasitet på seks biler, fraktet 245 000 passasjerer og 6 850 biler og busser over Narvikbukta.

I juli 1943 mistet AS Ferjedrift ett av sine tre samband da det ble bygd en provisorisk bru over Beisfjorden. Fra den 4. juni 1949 overtok Kristian Ravns ferjerederi Skjomen-sambandene etter at AS Ferjedrift ble avviklet.

Se også
-------

* Europavei 6' historie i Nordland
* Kristian Ravn

Fotnoter
--------

1. ↑  I noen kilder *Person- og bilferge Narvik-Ankenes AS*. Skips- A.S. Ferjedrift blir i de fleste kilder bare omtalt som *Ferjedrift* eller *Fergedrift*
2. ↑  Det er usikkert om ferga fikk navnet «Skjomen» eller «Sjomen». Grindjord ligger på nordsiden og Skjærvik på sørsiden av Skjomen.

Referanser
----------

1. ↑  Steinar Aas (2001): *Byen, banen og bolaget 1902–1950* (Narviks historie bind I). Side 383. ISBN 82-996128-1-0

Kilder
------

* Det tyske nettstedet Fjordfähren in Norwegen
* Erling Svanberg (1990). *Langs vei og lei i Nordland: samferdsel i Nordland gjennom 3000 år*. Nordland fylkeskommune, Bodø. Side 625. ISBN 82-741602-1-5
Rødrandkjuke på en granstamme på Lofthus i Hardanger
En **kjuke** er en sopp som lager fruktlegemer på ved, som ofte er sidestilte, gjerne stammer og greiner. Kjukene tilhører familien poresopper (Polyporaceae).

Morfologi
---------

Sporene sitter i et porelag. Kjukene kan være flerårige, f.eks. kreftkjuke, knuskkjuke og rødrandkjuke, eller ettårige, f.eks. silkekjuke og svovelkjuke. Fruktlegemene er vanligvis treharde, seige eller korkaktige.

Økologi
-------

De fleste kjuker bryter ned ved og forårsaker hvitråte eller brunråte. Når det er hvitråte, brytes både cellulose og lignin ned; når det er brunråte, brytes bare cellulose ned, og det brune ligninet blir igjen. Kjukene gjør nytte for seg ved å bryte ned død ved. Noen kjuker angriper levende trær, f.eks. rotkjuke på gran og svovelkjuke på løvtre (f.eks. eik), andre kjuker angriper trær som er svekket, f.eks. knivkjuke på bjørk. De fleste kjukene går på døde eller døende trær, veltede stammer, fallved, vedrester eller på trekonstruksjoner.

Se også
-------

* Sopp
* Lakkjuke (*Ganoderma lucidum*)

Kilder
------

* (no) «Kjuker» i *Store norske leksikon*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
*For visa, se Anne Knutsdotter.*

**Anne Knutsdatter** (**Anna Knutsdotter**) (død 16. april 1594 på Nordnes) var en norsk signekone. Hun var fra «Grønho», som kan være Grønhaug i Skåre i Torvastad kommune. Hun var i 1584 enke etter Kristen Jude, det vil Kristen fra Jylland.

Virksomhet
----------

I 1584 signet hun kona (Tore) til lagmann Cosmus Arildssøn i Stavanger. Anne ble forhørt 17. juni 1584 og utvist fra Stavanger, etter hun lovet å slutte med lesing (av tekster for magiske formål), signing og liknende folkelig magi. Annes svigerdatter Anne Torsdatter fra Sjernarøy i Ryfylke leste også for Tora.

Biskop Jørgen Eriksøn skrev så til København og fikk utstedt en forordning fra kongen mot trolldom, også i 1584.[]

16. mars 1594 kom hun for retten i Bergen etter hun hadde lest for Magdalena Henrik Murmesters.[] To dager senere var Magdalenas gikt borte, men plagene kom senere tilbake. Anne plasserte så jord fra kirkegården under Magdalenas dørstokk og seng. Motmagien virket ikke og Magdalena anklaget henne for å være trollkone. Foran retten hevdet Magdalena at Anne kom frivillig og ikke på oppdrag. 

Byretten kan ha vært usikker på om Anne hadde drevet maleficium (skadevoldende trolldom) i tillegg til å være klok kone, men uansett kunne hun dømmes til døden under Fredrik IIs forordning fra 1584. 

Hun ble henrettet på Nordnes 16. april 1594.[]

Referanser
----------

1. 1 2  Brandrud Andreas: Stavanger domkapitels protokol: 1571-1630 Arkivert 5. mars 2016 hos Wayback Machine.. Utgivet for Det norske historiske kildeskriftfond, Christiania, 1901, side 31

Litteratur
----------

* Gilje, Nils (2001). «Djevelen står alltid bak – Demonisering av folkelig magi på slutten av 1500-tallet». *Tradisjon*. 31.
* Hans Eyvind Næss. Med bål og brann: trolldomsprosessene i Norge. Universitetsforlaget, 1984.
* Saltveit, Alf (1946-) (1997). *Folkeliv og trollskap*. Haugesund: Worums forl. s. 50.
**Thomas Grant Gustin** (født 14. januar 1990 i Norfolk i Virginia) er en amerikansk skuespiller.

Tidlig liv
----------

Thomas Grant Gustin ble født 14. januar 1990 i Norfolk, Virginia. Han er sønn av Tina Haney, en pediatrisk sykepleier, og Thomas Gustin, en høyskoleprofessor. I løpet av ungdomsskolen gikk han på Governor's School for the Arts-programmet i Norfolk for musikkteater. Han gikk også til Hurray Players Incorporated, som er en teaterorganisasjon i Virginia. I 2008 ble han uteksaminert fra Granby High School og gikk på BFA Music Theatre Program ved Elon University i North Carolina i to år. Han har vært en venn av skuespilleren Chris Wood siden college.

Privatliv
---------

I januar 2016 begynte Gustin å date Andrea "LA" Thoma etter at de møttes på et middagsselskap. De annonserte forlovelsen sin 29. april 2017 og de giftet seg 15. desember 2018. Deres første barn, en datter, ble født i 2021.

Karriere
--------

Grant Gustin spiller hovedrollen som Barry Allen/superhelten The Flash i TV-serien *The Flash*. Han har også spilt rollen i en gjesterolle i *Arrow* og *Supergirl*, som er serier med handling knyttet til samme univers som *The Flash*. Han er også kjent fra TV-serien *Glee*, hvor han spilte gjesterollen Sebastian Smythe i flere episoder.

Referanser
----------

1. ↑   GeneaStar, GeneaStar person-ID gustinthoma[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 3092800, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Grant Gustin på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (fr) Grant Gustin på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Grant Gustin på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Grant Gustin hos Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) Grant Gustin hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) Grant Gustin hos TV Guide Rediger på Wikidata

* (en) Grant Gustin hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Grant Gustin hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata

* (en) Grant Gustin hos Behind The Voice Actors Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Tempevegen** (1-45, 2-22) er en vei på Tempe i Trondheim, mellom Holtermanns veg og Nidelva.

Veien nås ved avkjøring fra Holtermanns veg, inn Valøyvegen, og går nordover og sørover fra denne. Nordover går den cirka 200 meter, og ender opp i Elvevegen, og sørover går den langs Holtermanns veg, forbi et industriområde der blant annet Trondheim Renholdsverk ligger, og ender opp i Nydalsbrua der den går over i Osloveien. I sørenden ligger Trondheim hovedbrannstasjon. En sidevei går også ned til Tempe idrettsplass, nede ved Nidalva.

Høyblokkene på Tempe tilhører ikke Tempevegen, men Ola Frosts veg.

Veien preges av eneboliger i nordenden og industri- og næringsbygg i sørenden, og ligger cirka 26 meter over havet ved innkjøringen fra Valøyvegen.

Bildegalleri
------------

* Tempevegen 21Tempevegen 21
* Tempe hovedbaneTempe hovedbane
* Tempevegen 11ATempevegen 11A

Referanser
----------

1. ↑  Postens Adressesøk - *Tempevegen*, besøkt 21. februar 2024.
2. ↑  Norgeskart.no - *Valøyvegen*, besøkt 21. februar 2024.
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Italia Italia |
| Langrenn |
| Langrenn Vinter-OL for ungdom |
| Gull | 2024 i Sør-Koreas flagg Daegwallyeong-myeon | Sprint |
| Langrenn Vinter-EYOF |
| Sølv | 2023 i Italias flagg Sappada | Sprint |
| Sølv | 2023 i Italias flagg Sappada | 7,5 km fristil |

**Federico Pozzi** (født 23. mai 2006) er en italiensk langrennsløper, som representerer klubben GS Fiamme Oro.

Idrettskarriere
---------------

Pozzi vant 10 km fristil og ble nummer fire på sprinten i det italienske juniormesterskapet på ski i 2023. Han deltok i Vinter-EYOF 2023 (European Youth Olympic Winter Festival), og fikk der sølv på sprinten og på 7,5 km fristil. Han deltok også på 10 km klassisk, der han ble nummer fem.

Han vant sprinten under Vinter-OL for ungdom 2024, og han ble nummer ti på 7,5 km klassisk. Han deltok også på 4 x 5 km stafett, der Italia ble nummer sju.

Referanser
----------

1. 1 2  Gangwon 2024 - *Federico Pozzi*, besøkt 18. februar 2024.
2. ↑  FIS - *Federico Pozzi - Results*, besøkt 18. februar 2024.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Federico Pozzi – FIS (langrenn) Rediger på Wikidata
**Selim Jean Sfeir** (født 2. september 1958 i Keserwan i Keserwan-distriktet i Libanon) er en libanesisk maronittisk prelat og erkebiskop av Kypros.

Selim Jean Sfeir studerte ved Patriarkalseminaret i Ghazir i Libanon, og ble presteviet for det patriarkalske vikariat i Sarba den 22. mai 1988 av biskop Michael Doumith.

Etter videre studier fikk han lisensiat i teologi fra *Hellig-Ånd-Universitetet* i Kaslik og i Østlig kirkerett ved Det pavelige orientalske institutt i Roma. Han fikk sin doktorgrad i *utriusque jure* fra Lateranuniversitetet. Som prest var han aktiv som sogneprest i Libanon og Kypros. I erkeparkiet Kypros var han Officialis og leder for den kirkelige domstol. I oktober 2020 ble han utnevnt til patriarkaladministrator av erkeparkiet.

### Erkebiskop

Etter at synoden i den maronittiske kirke hadde valgt Selim Jean Sfeir til erkebiskop av Kypros den 16. juni 2021, godkjente pave Frans dette valget den 19. juni 2021. Den maronittiske patriarken kardinal Béchara Pierre Raï bispeviet ham den 29. juli 2021 i Achkout i hans hjembispedømme. Medkonsekratorer var erkebiskopen av Tripoli, Joseph Soueif, og hjelpebiskopen ansvarlig for Sarba, Paul Rouhana OLM. Innsettelsen på Kypros fant sted 5. september samme år.

Han har publisert flere skrifter og taler arabisk, fransk, italiensk, engelsk og moderne gresk.

Episkopalgenealogi
------------------

Hans episkopalgenealogi er:

* Patriark Youhanna Bawwab el-Safrawi (?- 1656)
* Patriark Georges Rizqallah Beseb'ely (1595-1670) \*bispeviet 1656
* Patriark Estephan Douaihi (1630-1704) \*1668
* Patriark Jacob IV Awad (1698-1733) \*1698
* Patriark Siméon VII Awad (1683-1756) \*1716
* Patriark Joseph VI Estephan (1729-1793) \*1754
* Patriark Yuhanna El-Helou (Dolce) (1786-1823) \*1786
* Patriark Youssef Boutros Hobaish (Habaisci) (1787-1845) \*1820
* Patriark Boulos Boutros Mass'ad (Massaad) (1806-1890) \*1841
* Patriark Elias Pierre Hoyek (Hoayek) (1843-1931) \*1889
* Patriark Antonio Pierre Arida (1863-1955) \*1908
* Patriark Pierre-Paul Méouchi (1894-1975) \*1934
* Patriark kardinal Nasrallah Boutros Sfeir (1920-2019) \*1961
* Patriark kardinal Béchara Boutros Raï, O.M.M. (1040- ) \*1986
* Erkebiskop *Selim Jean Sfeir* (1958-) \*2021

Referanser
----------

1. ↑   Catholic-Hierarchy.org, katolsk hierarki ID sfeirs, besøkt 22. september 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *=Elezione dell’Arcivescovo di Cipro dei Maroniti (Cipro)*, Bollettino, 2021-06-19
3. ↑  catholic-hierarchy.org sfeirs, lest 18. mars 2022

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** VIAF **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**MS «Ørnen»** er en slepebåt bygd som dampskip i 1902 for konsul Ivar Huitfeld fra Trondheim. Mellom 1905 og 1966 slepte hun tømmer i Skiensvassdraget. I 1951 ble hun ombygd til motorskip. Per 2018 er «Ørnen» et privateid veteranfartøy som siden 1994 har hatt status som vernet skip.

Historie
--------

Skipet var bygg nummer 3 ved Ørens mekaniske verksted i Trondheim. I 1905 ble hun solgt til Skiensvassdragets Fellesfløtningforening, og brukt til å slepe tømmer i Skiensvassdraget - hovedsakelig mellom Løveid sluser og Skien. I 1920 fikk «Ørnen» nytt kallesignal: LFHO. I 1951 ble hun ombygd til motorskip ved Knardalstrand Slip & Verft. Samtidig ble baugen forsterket for isbryting, og innredning og styrhus ble modifisert. «Ørnen» fortsatte å slepe tømmer frem til midten av 1960-tallet. I juni 1973 ble hun solgt til Brødrene Sørensen Mekanisk verksted og dykkerselskap på Bamble. I 1982 ble hun kjøpt av Langesundsfjordens Bukserselskap i Brevik. I disse årene ble «Ørnen» i all hovedsak brukt i ulike slepeoppdrag lokalt. I 1992 ble «Ørnen» kjøpt av Helge Øverbø i Skien. I 1994 ga Riksantikvaren «Ørnen» status som vernet skip. I tidsrommet 1998–2000 ble fartøyet reparert og restaurert etter antikvariske prinsipper ved Bredalsholmen dokk og fartøyvernsenter i Kristiansand. Målet med restaureringen var å tilbakeføre «Ørnen» til slik hun var etter ombyggingen i 1951. Riksantikvaren dekket de 4,8 millioner kronene restaureringen kostet.

Skipet
------

Skroget er bygd i klinket stål med tredekk. I 1907 var tonnasjen 29 bruttoregistertonn og 0,69 nettoregistertonn. Samme år var hovedmaskinen en compound dampmaskin med oppgitt ytelse 19 nominelle hestekrefter og arbeidstrykk 130 psi. Både kjele og maskin var bygd ved Ørens mekaniske verksted. I 1912 fikk «Ørnen» ny kjele ved Porsgrund mekaniske verksted, og ifølge målekortet var maskinens ytelse 95 indikerte hestekrefter. I 1951 ble skipet ombygd og fikk installert en 135/150 hk Burmeister & Wain Alpha dieselmotor. Etter ombyggingen ble skipet ommålt til 26,87 bruttoregistertonn. I 1907 hadde «Ørnen» passasjersertifikat for 25 personer.

Se også
-------

* Liste over båter som har trafikkert Telemarkskanalen

Referanser
----------

1. ↑  Skipet: Ørens Mek. Verksted, Trondheim Besøkt 13. november 2018
2. ↑  Riksantikvaren: Fartøylista per 23.juli 2018 (pdf) eller Riksantikvaren: Verna fartøy - "Fartøylista" *(nettadressen for Riksantikvarens fartøyvern-sider)* Besøkt 13. november 2018

Kilder
------

* Norsk Forening for Fartøyvern: Ørnen Besøkt 13. november 2018
* Bredalsholmen Dokk og Fartøyvernsenter: Restaureringsrapport Stiftelsen T/B ØRNEN 1902 (pdf) Besøkt 13. november 2018
* Arkivverket: Skipsmålingskort M. Ørnen (Skipsmålingen, H/Ha/L0006: Fartøy, s. 741) Besøkt 13. november 2018
* *Aarbog for Norges handelsmarine 1907* (side 156) - Sjøfartskontoret, Kristiania 1908. (no) BIBSYS objektid: 920739016
**Fletting:** Det er foreslått at denne siden blir flettet med *Karantenekommisjon*.
**Karantenehavner** i og utenfor Bergen ble etablert omkring 1830 for å hindre at byens befolkning ble smittet. En karantenehavn er en havn hvor skip med smittsomme sykdommer om bord tidligere ble satt i karantene.

Historie
--------

Flere store epidemier kom til Bergen sjøveien og for å hindre at byens befolkning ble smittet ble det omkring 1830 etablert en karantenehavn i Nyhavn i Sandviken. Karantenehavnen ble utstyrt med egen losseplass, pakkhus og 10–14 sykesenger. Denne havnen lå likevel for nær byen, derfor ble den på 1890-tallet flyttet til Askøy utenfor Bergen.

Fra 1848 var det karantenekommisjonen som hadde ansvar for å undersøke helseforholdene om bord i ankomne skip med smitte om bord, og om nødvendig legge fartøyet i karantene. Et skip med smitte om bord hadde plikt til å melde fra om dette ved å heise et gult, internasjonalt skipsflagg, et karanteneflagg.

Karantenekommisjonen var sammensatt av en fra magistraten, en lege, en tolloffiser og en sjøkyndig person. Sistnevnte var den som skulle anvise plass i karantenehavnen. Karantenekommisjonen ble avløst av sunnhetskommisjonen i 1909 (som skiftet navn til helserådet i 1912).

Ifølge reglement om karantenevesenet av 1. mars 1848 § 2, skulle det føres en fortegnelse over skip som ble undersøkt for smitte, med opplysninger om tiltak, hvilke sykdom og hvilke tiltak som ble gjennomført. Derfor ble det ført karantenebøker, som i dag er oppbevart ved Bergen Byarkiv, for perioden 1870–1910. Tilsvarende bøker finnes også i havnevesenets arkiv for perioden 1909–1935. Karantenebøkene ble ført kronologisk og gir opplysninger om skipets navn, skipper, drektighet, når ankommet, fra hvor, antall mannskap og passasjerer, om legeundersøkelse er foretatt og om sykdom er funnet, om skipet er satt i karantene, samt eventuelle merknader.

I nyere tid brukes ikke karantenehavner, pasienter med farlige smittsomme sykdommer blir i stedet lagt i isolat på et sykehus.

Se også
-------

* Odderøya
* Natvigs Minde

Kilder
------

* Artikkel om karantenehavn av Ragnhild Botheim, oppslagsverket oVe, Bergen Byarkiv
* Artikkel om karantenekommisjonen av Ragnhild Botheim, oppslagsverket oVe, Bergen Byarkiv
**Hamnesfjorden** er en fjordarm av Breifjorden i Surnadal kommune på Nordmøre. Fjorden har innløp mellom Bergesvika i vest og Kjergroneset i øst og strekker seg 9 kilometer nordøstover til bygda Bøverfjorden i bunnen av fjorden. De to smale moreneryggene, Solemsøya og Snekkvikneset, stikker halvveis ut i fjorden på nordsiden med 2 km avstand. Den ene moreneryggen går over i en øy, Solemsøya. Moreneryggene er løsmasse (sand, stein og grus) og har trolig blitt avsatt av en dalbre som har ligget an mot det som nå er bunnen av fjorden. Mellom moreneryggene er fjorden grunn med bare 20 m dyp, mens den innenfor den innerste ryggen er over 100 m på det dypeste. Berggrunnen i området er hovedsakelig granitt. Rett nord for Hamnesfjorden, ved Åsskard (Åsgård) på eidet mot Åsskardfjorden ligger to morener på land med noen hundre meter avstand og de stikker 30–50 m over dalbunnen, og er trolig dannet samtidig med morenene i Hamnesfjorden. Ifølge Amund Helland ble fjorden tidligere kalt Bøverfjord eller *Bifrafjǫrđr* etter elven Bøvra (tidligere *Bifr*) som løper ut innerst i fjorden. Strandstedet Bøverfjorden eller Bæverfjord ligger ved elvemunningen innerst i fjorden.

Fylkesvei 65 går langs nordsiden av fjorden og her ligger flere små bruk, mens sørsiden er mindre bebygd. Hamnesfjorden fryser lett til om vinteren og sjøveien var sperret. Da veien over til Øye i Surnadal var ferdig ble området etterhvert (1965) overført til Surnadal kommune og prestegjeld.

I 2003 fikk fjorden status som Nasjonal laksefjord i forbindelse med at Surna ble nasjonal lakselv.

Referanser
----------

1. ↑  Hamnesfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  Holtedahl, Olaf (1953). *Norges geologi. 2*. Oslo: Aschehoug.
3. ↑  Helland, Amund (1911). *Norges land og folk : topografisk-statistisk beskrevet : topografisk-statistisk beskrivelse over. 15 D. 1 : Romsdals Amt Den almindelige del*. Kristiania: Aschehoug.
4. ↑  Helland, Amund (1911). *Norges land og folk : topografisk-statistisk beskrevet : topografisk-statistisk beskrivelse over. 15 D. 2 : Romsdals Amt Byerne og herrederne*. Kristiania: Aschehoug.
5. ↑  Torvik, Arne (2000). *Om samferdsel i Møre og Romsdal : Møre og Romsdal fylkesbåtar 1920–1995. D. 2 : Samfunn og ferdsel*. Molde: Møre og Romsdal fylkesbåtar. ISBN 8279550208.
6. ↑  «Nasjonale laksevassdrag og - fjorder». Miljødirektoratet. Arkivert fra originalen 13. april 2016. Besøkt 18. oktober 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Rune Aasheim** (født 1947) er en norsk diplomat. Han er Norges generalkonsul i St. Petersburg i Russland.

Aasheim er utdannet cand. philol. med hovedfag i fransk fra Universitetet i Oslo. I 1982 begynte han som aspirant i Utenriksdepartementet.

Han var mot slutten av den kalde krigen stasjonert ved Norges ambassade i Moskva. Etter at Norge i 1987 utviste fire sovjetiske diplomater for industrispionasje, svarte Sovjetunionen med å erklære to norske diplomater tjenestegjørende i Moskva uønsket, blant dem Aasheim. I 1993 ble han utnevnt til ambassaderåd ved Norges ambassade i Paris. Aasheim ble i 2004 ble utnevnt til generalkonsul i Murmansk. og i 2008 fikk han samme stilling i St. Petersburg.

Kongen forfremmet i 2009 Aasheim til kommandør av Den Kongelige Norske Fortjenstorden «for embetsfortjeneste».

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Rune\_Aasheim[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «UD-aspiranter», *Aftenposten*, 24. juni 1982, s. 10.
3. ↑  «Utvist spionerte mot industrimål», *Aftenposten*, 31. juli 1987, s. 4.
4. ↑  «Nytt fra statsråd», *Aftenposten*, 16. oktober 1993 , s. A11.
5. ↑  Offisielt fra statsråd, regjeringen.no, 6. august 2004.
6. ↑  Offisielt frå statsrådet 6. juni 2008, regjeringen.no.
7. ↑  Tildeling av ordener og medaljer: Søk i arkivet, kongehuset.no.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Bølefjorden** er en 7 kilometer lang fjord i Flatanger kommune i Trøndelag. Fjorden har innløp mellom Rugholmen i vest og Småværholman i øst og strekker seg syv kilometer sørøstover til fjordbotnen ved Bøle.

Det er gjort arkeologiske funn som kan dateres tilbake til eldre steinalder flere steder rundt fjorden, blant annet på Uransbrekka, Vikan, Bøle, Bølestrand og Bøleseter. Dette området er det eneste i Flatanger med spor etter sammenhengende bosetning fra eldre til yngre steinalder. Det har også vært bosetning i området i nyere tid, og gården Bøle nevnes første gang i skriftlige kilder i 1559.

Referanser
----------

1. ↑  *Den Norske los. Bind 4: Farvannsbeskrivelse Statt-Rørvik*. Stavanger: Norges sjøkartverk. 1992. s. 321. ISBN 82-90653-09-3.
2. ↑  Bølefjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk
3. ↑  Hylland, Julian (1962). *Flatangerboka*. Flatanger: kommunen. s. 10, 19.
4. ↑  Sandnes, Jørn (1926–2007) (1965). *Namdalens historie*. Namsos: Namdal historielag. s. 54-57.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Lekafjorden** er en fjord i Leka og Nærøysund kommune i Trøndelag. Fjorden strekker seg 20 kilometer nordøstover langs østsiden av øya Leka. 

I sør starter fjorden som en fortsettelse av Risværfjorden mellom Edøyan i sør og Solsemholmen i nord. Fjorden går først østover mellom øya Dolma i sør og Madsøya i nord. Like øst for Dolma ligger Gulholmen og fra her går Årsetfjorden sørøstover, mens Lekafjorden snur nordøstover på østsida av Madsøya. Nord for Madsøya ligger Husby. Fra her går det ferje over til Sør-Gutvika på Austra i øst. Fjorden ender i nord mellom Skeisneset i vest og Stongsholmene i øst.

DS «Europa» forliste her i 1927.

Referanser
----------

1. ↑  Lekafjorden Arkivert 14. mars 2016 hos Wayback Machine.; yr.no
2. ↑  *Den Norske los. Bind 5: Farvannsbeskrivelse Rørvik-Lødingen og Andenes*. Stavanger: Norges sjøkartverk. 1998. s. 59. ISBN 8290653131.
3. ↑  Lekafjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk
4. ↑  Johs Furre (1992). *Gjennom brått og brann: skipsforlis ved Leka 1701–1944*. Espa: Lokalhistorisk forlag. s. 100-101. ISBN 8274040589.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Kristiania Forening til Fremme af Sedelighed**, ofte bare kalt **Sedelighetsforeningen**, var en forening som arbeidet for å motvirke prostitusjon. Den ble dannet 20. april 1882 og fikk stor betydning i 1880-årenes samfunnsdebatt, den såkalte sedelighetsdebatten. På den tiden hadde Christiania rundt 6 000 prostituerte og prostitusjon foregikk delvis i offentlig regi. Dette ble oppfattet som problematisk av mange, og Sedelighetsforeningen arbeidet for å få slutt på det. Sedelighetsforeningen fikk en relativt konservativ profil og ble dominert av konservative menn, selv om også kvinner deltok i ledelsen.

I 1902 var de fire styremedlemmene høyesterettsadvokat Samuel Johnson (formann), direktør for Rikshospitalet Mathias Sigwardt Greve (viseformann), Henriette Pauss (som også var ordfører i det kvinnelige arbeidsutvalg) og presten Thore Godal (sekretær).

Referanser
----------

1. ↑  *Norges statskalender*. 1902. s. 886–887.
2. ↑  Debatt om prostitusjon
3. ↑  *Norges statskalender*. 1902. s. 887.
Plakat fra uroppføringen av *La Traviata*
***La traviata*** (omtrentlig: «Den falne») er en opera i tre akter av Giuseppe Verdi. Akt to består av to scener. En kan derfor finne operaen omtalt som fireakters. Librettoen av Francesco Maria Piave er basert på romanen *La dame aux Camelias* (Kameliadamen) av Alexandre Dumas den yngre. Den anerkjennes som en av operahistoriens fremste operaer, og har en enorm popularitet.

Operaen ble først oppført den 6. mars 1853 i Teatro La Fenice i Venezia, men var først en fiasko. Etter hvert oppnådde den imidlertid en svært stor popularitet.

Operaen handler kort og godt om selskapsdamen (prostituerte) Violetta Valery, og hvordan den fornemme faren (Giorgio Germont) til hennes kjæreste (Alfredo) forsøker å presse henne til å avslutte forholdet. Det vil skape skandale at sønnen er sammen med en selskapsdame. Violetta blir dødssyk, men alle rekker å tilgi hverandre før hun dør.

For å forstå historien må man ha et visst overblikk over 1800-tallets seksualmoral og visse realiteter i datidens England og Frankrike; Det var ganske vanlig for overklassens menn å ha elskerinner fra lavere klasser som de støttet økonomisk. Virksomheten lar seg utvilsomt klassifisere som prostitusjon, dog var det ikke snakk om gateprostituerte. Dette var profesjonelle selskapsdamer. Ikke ulikt dagens eskorter som ledsager sine kunder på festligheter og andre anledninger.

Alfredo Germont gjorde det som også i dag blir sett på som tabbe; å forelske seg i en man betaler for seksuelt samkvem.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *La traviata* på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) *La traviata* på MusicBrainz Rediger på Wikidata

  


| * v
* d
* r
Giuseppe Verdi |
| --- |
| Operaer | *Oberto, Conte di San Bonifacio* (1839)  **·** *Un giorno di regno* (1840)  **·** *Nabucco* (1842)  **·** *I Lombardi alla prima crociata* (1843)  **·** *Ernani* (1844)  **·** *I due Foscari* (1844)  **·** *Giovanna d'Arco* (1845)  **·** *Alzira* (1845)  **·** *Attila* (1846)  **·** *Macbeth* (1847)  **·** *I masnadieri*, 22 juli 1847)  **·** *Jérusalem* (1847)  **·** *Il corsaro* (1848)  **·** *La battaglia di Legnano* (1849)  **·** *Luisa Miller* (1849)  **·** *Stiffelio* (1850)  **·** *Rigoletto* (1851)  **·** *Il trovatore* (1853)  **·** *La traviata* (1853)  **·** *Les vêpres siciliennes* (1855)  **·** *Simon Boccanegra* (1857)  **·** *Aroldo* (1857)  **·** *Un ballo in maschera* (1859)  **·** *La forza del destino* (1862)  **·** *Don Carlos* (1867)  **·** *Aïda* (1871)  **·** *Simon Boccanegra* (1881)  **·** *Otello* (1887)  **·** *Falstaff* (1893) |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BBC Things
 |
**Ormøya** er ei øy i Oslo. Øya ligger i Bunnefjorden, med veiforbindelse ut til øya over Ormsundet fra Bekkelaget og Mosseveien. Ormøya er ei lita øy på bare 180 da, men rommer ca. 120 husstander med alt fra sveitservillaer til rekkehus fra 1970-tallet. Øya har strender, båtplasser og egen park. Det er to offentlige bygninger der, et velhus som heter Villa Lilleborg og en trekirke (Ormøy kirke) tegnet av arkitekt Bernhard Christoph Steckmest, som også tegnet Sandakergården og Groschgården. 

Før kommunesammenslåingen med Oslo i 1948 lå Ormøya i Aker kommune.:137

Opprinnelig var Ormøya ei fritidsøy for hovedstadens bemidlede, blant annet Camilla Collett ferierte på øya, men fra ca. 1900 ble det mer vanlig å bo fast på Ormøya.

Ormøya grenser i øst mot Paddehavet, oppkalt etter øya Skilpadden, til daglig kalt Padda. Fra sydenden av Ormøya kan man kjøre over til Malmøya. 

På Ormøya finner man et stort friområde som heter Kock-haven, oppkalt etter Herr Kock. I Kock-haven er det en andedam med en hjerteformet øy i midten. Under broen over til den hjerteformede øya finnes salamandere. I Kock-haven er det flotte rekreasjonsmuligheter, epletrær og lekeplass for barna. 

Øyas eneste idrettsklubb er Ormøya Tennisklubb som er en populær møteplass for store og små.

Galleri
-------

* Ormøya og Malmøysund. Sett fra Sundveien. Foto: Roman Cieslak.Ormøya og Malmøysund. Sett fra Sundveien. Foto: Roman Cieslak.
* Ormsundbrua. Sett fra Grønsundveien. Foto: Roman CieslakOrmsundbrua. Sett fra Grønsundveien. Foto: Roman Cieslak
* Ormøya. Sett fra Malmøya. Foto: Roman CieslakOrmøya. Sett fra Malmøya. Foto: Roman Cieslak

Ormøya. Sett fra Ormsundbrua. Foto: Roman Cieslak

Referanser
----------

1. ↑  R. Johnsen (kontorcef) og Arne Carlsen (finansdirektør) (1940). *Aker 1837–1937 : kommunens styre og forvaltning gjennem hundre år. 1*. Aker kommune.
2. ↑  Norsk Naturarv om Ormøydammen

Eksterne lenker
---------------

* Ormøyas historie
* Historisk turtips på Ormøya

| * v
* d
* r
Øyer i Oslo kommune |
| --- |
| Øyer i innsjøer er ikke medregnet. |
| Bleikøya **·** Bygdøy (halvøy) **·** Daggerskjær **·** Dronningen **·** Galteskjær **·** Gressholmen **·** Heggholmen **·** Herbern **·** Hertugskjær **·** Hovedøya **·** Kaffiskjæret **·** Kavringen **·** Killingen **·** Kongen **·** Lindøya **·** Malmøya **·** Malmøykalven **·** Nakkholmen **·** Ormøya **·** Padda **·** Rambergøya **·** Selskjær **·** Sjursøya (halvøy) **·** Ulvøya |
| Kategori **·** Liste over øyer i Norge |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Egga er vist på dette bildet av Norskehavet. Legg merke til at Grønlands kontinentalsokkel passer sammen med Egga.
Det fiskes etter uer på Eggakanten
**Egga** er skråningen fra kontinentalsokkelen ned mot de dype delene av Norskehavet.

Den danner ytterkanten av fiskebankene fra Stad og nordøstover til Andenes. Her svinger den rett nordover og går på vestsiden av Sveinsgrunnen, Malangsgrunnen og Tromsøflaket. Egga går videre nordover på vestsiden av Bjørnøya og Spitsbergen og utgjør en grense mellom Norskehavet og det grunne Barentshavet.

Avstanden til kysten varierer. Utenfor Sunnmøre ligger den ca. 70 km fra land og kalles Storegga. Lenger nord er avstanden til kysten større, for eksempel 280 km ved Vikna. Ved Andøya er Egga svært nær land og danner Bleikdjupet, som bare er 7 km fra land. Inn- og utbuktningene passer akkurat sammen med formen på Grønlands kontinentalsokkel, noe som viser at Norge og Grønland en gang hang sammen.

Egga har stor biologisk produksjon og høyt biologisk mangfold med stor konsentrasjon av mange fiske- og sjøfuglarter, og mange kaldtvannskorallrev. Kystvann og atlantisk vann møtes her og fører til stor omrøring av vannmasser og forhøyet biologisk produksjon og stor forekomst av dyreplankton og pelagisk stimfisk.

Sjøfugl nyttiggjør seg denne høye produksjonen, og eggakanten er et viktig beiteområde for spesielt alkefugler og pelagiske arter som havhest og krykkje. Den store konsentrasjonen av dyreplankton gjør området til et viktig næringsområde for bardehvaler, og området er spesielt viktig for finnhval i syd og blåhval vest og nord av Svalbard. Det er også viktige gyteområder for dypvannsarter som vanlig uer, snabeluer, blåkveite og vassild i ulike deler av området.

Eggafisket er et tradisjonelt linefiske som drives langs Egga i perioden april–august. Det fiskes etter torsk, brosme, lange, kveite og uer.

Under de store istidenes maksimum gikk innlandsisen helt ut på Egga, og det ble avsatt enorme mengder sedimenter. I disse massene har det gått store ras, som Andøyaraset, Trænadjupraset, og det mest kjente og største, Storeggaraset.

Kilder
------

* T. Thorsnes m.fl. (2015). «Mid-Norwegian continental shelf and slope». I L. Buhl-Mortensen, H. Hodnesdal og T. Thorsnes. *The Norwegian Sea Floor: New Knowledge from MAREANO for Ecosystem-Based Management* (PDF). MAREANO. s. 92–115. ISBN 978-82-690163-0-7.
* «3.3.4 Eggakanten i St.meld. nr. 37 (2008–2009): Helhetlig forvaltning av det marine miljø i Norskehavet (forvaltningsplan)». regjeringen.no. Besøkt 11. desember 2015.
* «Blant ras og korallrev i Norskehavet». NGU. Arkivert fra originalen 7. juli 2013. Besøkt 11. desember 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Austerdalsvatnet** er en innsjø 207,5 meter over havet i Austerdalen sør for Svartisen i Rana kommune, Nordland. Vatnet får tilsig fra mindre bekker i vest, og direkte fra Austerdalsisen som strekker seg ned til vatnet i øst.

Vatnet har oppstått som følge av bresmelting i løpet av siste hundreår. Det er derfor fisketomt. Tidligere gikk breen lenger ned og stengte utløpet mot Svartisdalen. På kart fra 1901 er det kun en liten vannansamling i forkant av istungen. På grunn av bredemningen, var utløpet mot Glomdalen i vest. i 1940 brast isdemningen, og for å hindre en flomkatastrofe (jökulhlaup), ble det laget en avløpstunnel til Svartisvatnet i øst. Vatnet har i dag ikke avløp på bakken, men drenerer kun gjennom denne tunnelen og underjordiske grotter.

På bakgrunn av planer fra 1980-tallet, ble det gitt konsesjon i 1990 for regulering av innsjøen til kraftutbygging, som del av Saltfjellet/Svartisen-prosjektet. Statkraft søkte om planendring i 1999, men resultatet av denne prosessen ble at Regjeringen i Stortingsmelding nr. 37 (2000–2001) gikk i mot utbyggingen, og ved behandlingen i Stortinget 30.5.2001 ble prosjektet skrinlagt.

Vatnet ligger like sør for grensa til Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark. Det er under vurdering om nasjonalparken skal utvides i området.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 26. juli 2015
2. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Regine-enhet.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 26. juli 2015
3. ↑  «Austerdalsisen - kjent brearm av Svartisen øst». Ifriluft.net. Besøkt 27. juli 2017.
4. ↑  Johan Brox (7. desember 2000). «Beiar-utygginga: Statkraft møter motkraft». Dag og Tid. Besøkt 27. juli 2017.
5. ↑  «St.meld. nr. 37 2000–2001) Om vasskrafta og kraftbalansen». Regjeringen. Besøkt 27. juli 2017.
6. ↑  «Høringsuttalelser utvidelse og revisjon av Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark». Fylkesmannen i Nordland. Besøkt 27. juli 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Kari Ulleberg** (født 5. mars 1954) er en norsk glasskunstner bosatt i Drammen. Hun lager drikkeglass, skåler, flakonger, lysestaker o.l. Hun er utdannet ved Riksglasskolan i Orrefors i Sverige.

Fra 1982 til 2003 drev hun glasshytte i gamle Fossekleiva fabrikker, på Berger i Svelvik kommune sammen med Maud Forsblad. På disse tyve årene rakk hun å bli et kjent navn i kommunen. Hun har blant annet designet Svelvik kommunes offisielle tusenårsglass.

Kari Ulleberg har vært designer for Hadeland Glassverk på Jevnaker fra 1991 til 2001. Der designet hun blant annet seriene Vivaldi, Krokus og Biri. Hun har også vært med på å utforme Hadeland Glassverks fagopplæringsprogram, og vært med på å skrive boken "Glass, en lærebok i glasshåndverkerfaget".

I 2006 åpnet hun glasshytte på Union brygge i Drammen, i de gamle lokalene til Brodahls Gummivarefabrikk. I forbindelse med Drammens 200-årsjubileum ble verkstedet hennes bemerket med besøk av kong Harald og dronning Sonja.

Hun har hatt en rekke kollektivutstillinger, blant annet Nordisk Glass i København og Reykjavik, Exhibition og Glas Craft samt NIKI Contemporary Art i Japan, "Så hever vi glasset" i Kunstindustrimuseet i Oslo, i Galleri JMS, og to utstillinger i München. Separatutstillinger har hun blant annet hatt under Festspillene i Nord-Norge, i JMS i Oslo, Glasgalleri Lafontain i Saarbrücken og "Glasfaberiquernes Skaal" i Norsk Bergverksmuseum.

Innkjøp
-------

Hun er innkjøpt av Norsk kulturråd fire ganger, Kunstindustrimuseet i Oslo, Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum, Vestlandske kunstindustrimuseum, Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design, Norges Ambassade i Berlin, Buskerud fylkeskommune og dronning Sonja.

Utmerkelser
-----------

Der Bayericher Staatspreis i 1992 og Norsk Forms pris til yngre formgivere i 1992

Referanser
----------

1. ↑  Kulturnett Arkivert 19. august 2012 hos Wayback Machine.
2. ↑   Store norske leksikon
3. ↑  Suvenirjakt i kommunene dt.no
4. ↑  Skrubber for kongen dt.no
5. 1 2 3  Kunstnerne i Drammen: Kari Ulleberg Arkivert 16. november 2013 hos Wayback Machine. visitdrammen.no

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** KulturNav
 |
**Petter Lennstrand** (født 20. august 1970) er en svensk dukkemaker, dukkespiller, regissør og produsent. Gjennom produksjonsselskapet BLA Stockholm har han laget flere program og serier for SVT, deriblant *Höjdarna*, *Janne och Mertzi*, *Sprattlan* og *För alla åldrar*. 

Hans mest kjente figur er trolig den brautende dukken *Allram Eest*, som har deltatt i program som *Melodifestivalen*, *Allsång på Skansen*, *Julkalendern* og *Söndagsöppet*. Både Allram og andre av Lennstrands dukker er inspirert av Jim Henson og muppetene. Det er Lennstrands kompanjong Helena Bäckman som har designet disse dukkene. For tv-serien *För alla åldrar*, som først ble sendt i 2009 og dernest gikk en ny sesong i 2011, fikk han barnebokprisen Expressens Heffaklump i 2009.

### Filmen *Upp i det blå* (2016)

I 2016 hadde kinofilmen *Upp i det blå* premiere på svenske kinoer. Dette var en barnefilm som handlet om en jente som ved en feil havner blant figurer som i all hemmelighet holder på å bygge en romfartsrakett. Egentlig skulle åtte år gamle «Pottan» vært på rideleir. Filmen hadde både dukker og mennesker på rollelisten. Den var regissert av Lennstrand, som også hadde hatt ideen til filmen sammen med Martin Olczak. Lennstrand var selv dukkespilleren for figuren «Rydberg», som han tidligere hadde brukt i en rekke SVT-programmer. I 2017 vant filmen prisen for beste barnefilm under filmfestivalen i Zürich. Dukkene som ble brukt i filmen var designet av Helena Bäckman, som er Peter Lennstrands kompanjong i produksjonsselskapet BLA Stockholm, og laget av Malin Delin.

Referanser
----------

1. ↑   Guldbaggen.se, «Gullspira 2016: Petter Lennstrand», besøkt 28. januar 2024[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Helena Bäckman». *IMDb*. Besøkt 10. mars 2018.
3. ↑  Radio, Sveriges (19. oktober 2016). «Älskat dockgäng på bioduken i en äventyrlig rymdkomedi - Kulturnytt i P4» **(svensk)**. Besøkt 10. mars 2018. «Skaparen bakom Allram Eest och Höjdarna, Petter Lennstrand, är aktuell med en biofilm. "Upp i det blå" heter filmen som har premiär på fredag och är en äventyrlig rymdkomedi med både muppdockor och skådespelare.»
4. 1 2 3  «Upp i det blå». International Movie Database - www.imdb.com. 21. oktober 2016. Besøkt 10. mars 2018. «Director: Petter Lennstrand - Writers: Petter Lennstrand, Martin Olczak - Stars: Ida Engvoll, Eric Ericson, Mira Forsell»
5. ↑  «The awards of the 13th Zurich Film Festival». *Zurich Film Festival* **(engelsk)**. 7. oktober 2017. Besøkt 10. mars 2018.
6. ↑  «Upp i det blå / Up in the Sky - Zurich Film Festival» **(engelsk)**. Besøkt 10. mars 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Petter Lennstrand – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Petter Lennstrand på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Petter Lennstrand i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) Petter Lennstrand hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (sv) DN – *"Pyssligare än man tänkt sig"*, 29 maj 2002
* (sv) DN – *Mannen inuti Allram Eest*, 18 december 2004

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** MusicBrainz
 |