recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
IDDIS, Museum Stavanger AS' samlokalisering av Norsk hermetikkmuseum og Norsk grafisk museum, åpnet i Gamle Stavanger i 2021. Bildet viser den restaurerte fabrikkbygningen med inngangsparti og kafé. Foto: 2022 
**Norsk Hermetikkmuseum** er et museum som viser produksjon av fiskehermetikk. Museet ligger i Norges hermetikkhovedstad Stavanger. Det ble offisielt åpnet 28. juni 1982 og er en del av MUST – Museum Stavanger AS (tidligere Stavanger Museum).

Bakgrunn
--------

Ideen om et hermetikkmuseum i Stavanger ble første gang reist rundt forrige århundreskifte. Spesielt aktive til å reise spørsmålet var Stavanger Aftenblad som både i 1906 og 1910 trakk fram ideen og forsøkte å få noen til å ta på seg et videre engasjement for saken. Hermetikkmuseet holder til i en tidligere hermetikkfabrikk i Øvre Strandgate 88 i bydelen Gamle Stavanger. I det autentiske fabrikkmiljøet vises produksjonsgangen ved fremstilling av brislinghermetikk og fiskeboller. Takket være bevaringsbevissthet og giverglede innenfor hermetikkbransjen var det da mulig å vise fram et museum hvor det viktigste produksjonsutstyret fra perioden 1880-1925 var utstilt. 

Maskinene på hermetikkmuseet er fremdeles i produksjonsteknisk stand, og hver første søndag i måneden, samt tirsdag og torsdag i sommerhalvåret fyres det opp i røykeovnene. På disse dagene kan publikum få smake varm nyrøykt brisling rett fra ovnene. I hermetikkmuseets lokaler for temporære utstillinger vises for tiden utstillingen «Iddisar», en utstilling om hermetikketikettenes mangfoldige kulturhistorie.

Eksterne lenker
---------------

* Norsk hermetikkmuseums hjemmeside

| * v
* d
* r
Museum Stavanger |
| --- |
| Stavanger museum **·** Stavanger kunstmuseum **·** Stavanger maritime museum **·** Norsk barnemuseum **·** Norsk hermetikkmuseum **·** Utstein kloster **·** Ledaal **·** Breidablikk museum **·** Norsk grafisk museum **·** Stavanger skolemuseum |
***Puncia novozealandica*** er den eneste arten av slekten *Puncia*, eneste slekt i familien **Punciidae**, en del av underorden Palaeocopida. Arten har i likhet med andre i sin hovedgruppe, mykt og lite forkalket skall *(carapax)* på overkroppen *(thorax)*, og lang yttergren (eksopod) på andre antenne-par. Individene er noen millimeter lange.

Gruppen arten tilhører, underordenen Palaeocopida, er plassert direkte *(incertae sedis)* inn i klassen Ostracoda («muslingkreps»), en gruppe av små krepsdyr. Alternativt har det vært foreslått å legge familien og ordenen inn i den store underklassen Myodocopa som helt dominerer muslingkreps-gruppen antallmessig, men dette er ikke endelig avklart.

Referanser
----------

1. ↑  Louis S. Kornicker (1993), *Antarctic and Subantarctic Myodocopina (Ostracoda)* - Synopses of the Antarctic Benthos Koeltz Scientific Books, Tyskland, 1993. ISBN 978-3-87429-349-5.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Puncia novozealandica* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Puncia novozealandica* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Puncia novozealandica* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
Winchester hagle med pumpemekanisme
**Pumpemekanisme** (engelsk *pump-action*) er en type lademekanisme på et repetergevær. Ladingen foregår ved at man normalt drar forskjeftet på geværet bakover og så frem i en pumpebevegelse, og med dette kaster ut tomhylse og lader inn ny patron. Denne typen mekanisme brukes i hovdsak på hagler (pumpehagle), men noen få rifler benytter også denne lademekanismen.

Pumpemekanisme kan også benyttes som navn på en del airsoft og luftvåpen, som benytter en lignende mekanisme for å både lade en kule og spenne et fjærstempel, eller bygge lufttrykk for pneumatiske våpen.

Virkemåte
---------

Nesten alle pumpemekanismer benytter en frem- og tilbakebevegelse for å lade våpenet. Skjeftet er vanligvis knyttet til sluttstykket, og bevegelsen bakover låser opp sluttstykket og trekker det tilbake. Den brukte patronen trekkes ut av kammeret og kastes ut ved hjelp av en utstøter. Samtidig presser en fjær i magasinet en ny patron inn i en heis, som løfter patronen opp i stilling bak kammeret mot slutten av bakoverbevegelsen. På dette tidspunktet spennes også hanen eller tennstempelet. Når skjeftet deretter beveges fremover, blir patronen brakt inn i kammeret, sluttstykket låses, og våpenet er igjen klar til avfyring.

Se også
-------

* Bøylemekanisme
* Sylinderlås
* Rulleblokk
* Helautomatisk skytevåpen
* Halvautomatisk skytevåpen
* Repetergevær
Sørfjorden sett fra Straumsbukta
**Sørfjorden** (nordsamisk: *Moskavuotna*, kvensk: *Moskivuono*, begge brukt om hele Ullsfjorden) er den innerste delen av Ullsfjorden i Tromsø kommune i Troms.

Fjorden er 28 kilometer lang, og begynner ved Storstraumen, mellom bygda Skarmunken i vest og Straumsnes i øst. På østsiden av fjorden ligger bygda Olderbakken, og på vestsiden ligger Sjursnes, som var kommunesenter i den tidligere Ullsfjord kommune. På Sjursnes ligger også Ullsfjord kirke. Fjorden er her rundt 4 kilometer bred. Ved Skognes svinger Sørfjorden mot sørvest, og blir smalere. Rundt 10 kilometer fra fjordbotnen går Lakselvbukta inn på østsiden av fjorden. Innerst i bukta ligger bygda Lakselvbukt, som i dag er den største bygda i fjorden. Sørfjorden slutter i en liten poll kalt Sjøvassbotn, som har innløp via et smalt sund kalt Sørstraumen. Fra Sjøvassbotn er det bare 3 kilometer over til Balsfjorden.

Foruten bygdene som er nevnt ligger det langs hele Sørfjorden mange mindre bygder og bosetninger langs begge sider av fjorden. Fv51 og Fv52 går langs vestsiden av fjorden, mens Fv293 går langs østsiden.

Referanser
----------

1. ↑  «Sørfjorden». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 12. mars 2019.
2. ↑  «Kvenske stedsnavn». *www.kvenskestedsnavn.no*. Besøkt 5. mars 2019.
3. ↑  Sørfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk

Portal: Tromsø


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Odd Grønvold** (født 8. september 1907 i Kristiania, død 18. februar 1992 i Oslo) var en norsk offiser og hoffsjef ved Det kongelige hoff fra 1966 til 1985. Hans militære rang var kaptein.

Biografi
--------

Grønvold ble student i 1925 og tok eksamen ved Oslo handelsgymnasium i 1927. Deretter fikk han ansettelse i Christiania Glasmagasin. Etter et studieopphold i utlandet ble han i 1934 sjef for avdelingen for krystallvarer, og i 1937 også personalsjef.

I 1939 ble det under kronprins Olavs ledelse organisert en frivillig militæropplæring med major Nikolai Ramm Østgaard som medarbeider. Odd Grønvold hadde vært adjutant for Østgaard tidligere og ble bedt om å være med i dette arbeidet, som foregikk om kvelden etter arbeidstid. Dette varte fram til krigsutbruddet, da han ble med under kampene i Sør-Norge. Under kampene på Ringerike var han troppsjef i 9. kompani av Vestoppland infanteriregiment nr. 6 (Kp. 9/IR 6). Og deltok blant annet i de harde trefningene i Haugsbygd. Etter kampene ved Klekken gikk Grønvolds tropp inn i kaptein Lehres 5. kompani (Kp. 5/IR 5) som så ble oppløst den 19. april. Grønvold fortsatte med 17 mann på ski over Vestenden til Grua og videre over Skjerva - Eina - Vardal og derifra til styrkene i Vestre Gausdal. Etter felttoget kom han med i Milorg og gjorde en sterk innsats der, mange ganger i oppdrag med livet som innsats. I mars 1945 flyktet han til Sverige.

Etter krigen fortsatte han i Glasmagasinet, men ble så kalt til Slottet som adjutant for kronprins Olav for en periode på tre år. Fra 1953 til 1957 var han så kronprinsens sekretær, deretter ble han hoffmarskalk. Fra 1966 til 1. april 1985, da han fikk avskjed i nåde, var han sjef for Det kongelige hoff.

Han ble i 1941 gift med hoffdame hos prinsesse Astrid, Ellinor Frederikke Segelcke (1919-), datter av godseier, cand. oecon. Conrad Langaard S. og Nelly Louise Wolfhagen.

Utmerkelser
-----------

* Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden 1958
* Kommandør av St. Olavs Orden 1961
* Storkors av St. Olavs Orden i 1982 for «fortjenstfullt virke i H.M. Kongens tjeneste».

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1910[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.begravdeioslo.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Gravferdsetaten i Oslo kommune
4. 1 2  Hertzberg, Niels (1960). *Operasjonene på Ringerike og Hadeland*. Oslo: Gyldendal.
5. ↑  Ingvald Smith Kielland: Odd Grønvold. Nekrolog i Aftenposten 4. mars 1992 side 11.
6. ↑  *Norges Statskalender 1986* s. 540.

Kilder
------

* *Hvem Hva Hvor* 1967 side 164

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Odd Helge Brugrand** (født 29. august 1972 i Lærdal) er norsk forfatter og journalist. Han startet i lokalavisen Sogn Avis i 1997 og har siden jobbet i Adresseavisen, VG og Aftenposten. Fra september 2004 har han vært frilans utenriksreporter i Baltikum. Han er bosatt i Tallinn, Estland.

I august 2010 debuterte han på Kagge Forlag med *16 år og Hitlers soldat*. I desember 2010 innledet han samarbeidet med Lasse Tur og pilot Oddmar Stenhaug om flyfoto-bokserien *Sett fra oven*.

I mai 2010 debuterte han som skuespiller i den russiske fjernsynsfilmen Обратный путь - som betyr «Tilbake». Filmen ble innspilt i Estland, Finland og Russland av regissørparet Vladimir og Olga Bassov for TV-kanalen TV Россия.

Fra mai 2016 har Brugrand vært reporter i NRK.[]

Bibliografi
-----------

* *16 år og Hitlers soldat* (2010)
* *Oslo sett fra oven* (2010)
* *Asker og Bærum sett fra oven* (2011)
* *Drammen sett fra oven* (2011)
* *Lærdal sett ovanfrå* (2011)
* *Årdal sett ovanfrå* (2011)
* *Nesodden sett fra oven* (2011)
* *Bergen sett fra oven* (2011)
* *Nesøya sett fra oven* (2012)
* *Lærdal kviss* (2012)
* *Lier sett fra oven* (2012)
* *Voss sett ovanfrå* (2012)
* *Elverum sett fra oven* (2012)
* *Gjøvik sett fra oven* (2012)
* *Lillehammer sett fra oven* (2012)
* *Hamar sett fra oven* (2012)

Eksterne lenker
---------------

* Brugrand hos Kagge
* brugrand.com
* Obratnoi Put, på YouTube

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Odd Henning Grønmo** (født 15. mars 1922 i Brønnøy, død 29. april 2012 i Bodø) var en norsk lærer og politiker (KrF). Han var fylkesordfører i Nordland.

Grønmo var utdannet fra Nesna lærerskole og Norges lærerhøgskole, og arbeidet som undervisningsleder ved Bodø lærerhøgskole fra 1961 til 1989.

Mellom 1956 og 1963 var han innvalgt i Bodin kommunestyre og formannskap, hvor han var varaordfører 1956–1959 og ordfører 1960–1963. Etter kommunesammenslåingen med Bodø var Grønmo medlem av bystyret 1972–1975. Grønmo var medlem av fylkestinget 1960–1983, medlem av fylkesutvalget 1964–1967 og 1972–1983 samt Nordlands fylkesordfører 1976–1983. Grønmo var også medlem av representantskapet Norges Bank i 12 år.

Han var sønn av stuert Oskar Grønmo og Henriette Iversen. Han giftet seg i 1947 med Wilhelmine Karlsen (f. 1920, d. 1994).

Referanser
----------

1. ↑  Beite, Lars (red.) (1966). *Norske skolefolk*. 1 (3 utg.). Stavanger: Dreyer. s. 608.
2. 1 2  Haukås, Bente og Arntsen, Arnfinn (8. mai 2012). «Minneord om Odd Grønmo». Vesterålen Online. Arkivert fra originalen 11. oktober 2016. Besøkt 22. juni 2016. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
3. 1 2  Arntzen, Jon Gunnar (red.) (1994). *Hvem er Hvem?* (14 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 181–182.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Libris** er en norsk bokhandelkjede. Kjeden eides inntil 2010 av NorgesGruppen, og deretter av Norli Libris.

Libris og Interbok ble slått sammen 17. oktober 2005 under navnet Libris. I oktober 2010 inngikk Norli Gruppen og NorgesGruppen Bok og Papir AS avtale om å fusjonere selskapene. Kjedenavnet Libris skulle beholdes. Det nye selskapet blir eid med 51 % av Aschehoug og 49 % av NorgesGruppen Fusjonen ble i første omgang stanset av Konkurransetilsynet
Fusjonen ble godkjent i april 2011 av Konkurransetilsynet under forutsetning av at det nye selskapet solgte seg ned i sju handelsområder: Trondheim, Kristiansand, Drammen, Kongsberg, Lillehammer, Haugesund og Levanger, der markedsmakten ble vurdert som for stor.

Se også
-------

* Libris (Andre betydninger)

Referanser
----------

1. ↑  Slår sammen Libris og Norli, besøkt 5. oktober 2011
2. ↑  Stanser fusjonen mellom Libris og Norli, besøkt 5. oktober 2011
3. ↑  Norli og Libris får fusjonere på vilkår Arkivert 15. november 2011 hos Wayback Machine. besøkt 5. oktober 2011

Eksterne lenker
---------------

* Nettside

| * v
* d
* r
NorgesGruppen ASA |
| --- |
| Dagligvare | 
* Kiwi
* Kjøpmannshuset
	+ Joker
	+ Nærbutikken
	+ SPAR
* Meny
	+ Jacob's
	+ Meny

 |
| Servicehandel | 
* Deli de Luca
* Jafs
* MIX

 |
| Engros | 
* ASKO
* Storcash

 |

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Atnsjøen** er en innsjø som ligger i Stor-Elvdal og Sør-Fron kommuner i Innlandet. Den er 8,9 km lang og 0,8 km på det bredeste. Største dybde er 80,5 meter og gjennomsnittlig dybde er 35 meter. Med volum på 169 millioner m3 og et gjennomsnittlig årlig avløp på 331 millioner m3 går det teoretisk ½ år å skifte ut vannet i innsjøen. Atna er et vassdrag med relativt få og små innsjøer, bare Atnsjøen er av vesentlig størrelse og øvrige innsjøer er mindre enn 1 km2. Atnsjøen utgjør over halvparten av innsjøarealet i Atnas nedbørsfelt. Store deler av Rondane drenerer til Atna og Atnsjøen. På Sør-Neset ved innsjøen har vitenskapsselskapet hatt en gård og der er også meteorologisk stasjon. Området har typisk innlandsklima med lite nedbør (omkring 500 millimeter) som faller mest om sommeren og tidlig høst, mens vintrene er kalde, tørre og snøfattige. På østsiden av innsjøen er et stort hyttefelt. Innsjøen har vært regulert i forbindelse med tømmerfløting. Det er påvist steinalderboplasser langs bredden av innsjøen. Det er ørret og røye i sjøen. Atnsjøen nevnes som en storørretlokalitet i Norge. Innsjøen er relativt næringsfattig. Ovenfor innsjøen frakter elven Atna omkring 1500 tonn erosjonsmateriale årlig og det meste avsettes som et delta ved innløpet til innsjøen. Over det finkornede sandmaterialet dannes det myr på 1 til 5 meter dybde. Elven har hevet seg om lag 2 meter i løpet av vår tidsregning.

Atnmyrene eller Atnsjømyrene er et flatt område med myrer og sumper som strekker seg omkring 10 km oppstrøms langs Atna fra innsjøens øvre ende. Området er rikt på vann- og myrfugler. Atnsjømyrene naturreservat ble opprettet i 2001 og ble et ramsarområde i 2011.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 20. september 2018
2. ↑  Atnsjøen[*død lenke*], Dybdekart (PDF), NVE, oppmålt 1981.
3. ↑  Eie, Jon Arne (1982). *Atnavassdraget: hydrografi og evertebrater : en oversikt*. Oslo: Universitetet i Oslo, Kontaktutvalget for vassdragsreguleringer. ISBN 8272310422.
4. ↑  Mikkelsen, Egil (1980). *Kulturminner i Atnavassdraget, Hedmark - Oppland*. Oslo: Universitetets oldsaksamling. ISBN 8271810189.
5. ↑  Skurdal, Jostein (1997). *Storørret*. [Oslo]: Landbruksforl. ISBN 8252918441.
6. ↑  *NOU 1983-42: Naturfaglige verdier og vassdragsvern: utredning*. Oslo: Universitetsforlaget. 1983. ISBN 8200708608.
7. ↑  Barth, Edvard K. (1913-1996) (1971). *Rondane*. Oslo: Lutherstiftelsen. ISBN 8253140339.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Hans Jørgen Toming** (født 9. juni 1933 i Esbjerg, Danmark, død 15. november 2002 i Oslo) var en dansk-norsk billedkunstner og bokkunstner. Toming ble utdannet ved kunstakademiet i Danmark, men bosatte seg i Norge fra 1956 og ble norsk statsborger. Han arbeidet både med design, tegning, maleri og grafikk. Han var også politisk karikaturtegner. 

Som designer for Den Norske Bokklubben fra 1961 til 1980 var Toming ansvarlig for en enorm bokproduksjon. Toming var også en av initiativtagerne til Bokklubbens Barn, hvor han i mer enn ti år var med på å velge ut gode barnebøker. Opp gjennom årene mottok Toming en rekke priser, bl.a. Norsk Designpris i 1963, og han var representert blant «Årets utvalgte 25 vakreste bøker» 14 ganger. I 1994 ble han *Æreskunstner* i Grafill.

Hans Jørgen Toming hadde en rekke store utstillinger og arbeidene hans ble gjengitt i flere internasjonale årbøker.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Hans\_Jørgen\_Toming, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   KulturNav, KulturNav-ID 2b2c4b11-0739-4e77-997b-9b6ab701b820, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Norsk kunstnerleksikon[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  *Lang lang lillebror*, Klassekampen, 11. mai 2002

Eksterne lenker
---------------

* Hans Jørgen Toming hos Store norske leksikon utdyping

Portaler: Litteratur | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** VIAF **·** KulturNav
 |
Melgården på Deset i Åmot kommune omkring 1878
**Melgården** på Deset i Åmot kommune er en storgård i Østerdalen. Den er første gang nevnt i skriftlige kilder på et diplom datert 11. august 1465. NRK har besøkt gården med TV-programmene *På Direkten* (1966) og *Herskapelig* (1999). TV 2 laget jaktprogrammet *Helt Vilt* (2013) med elgjakt i Melgårdens skoger. Eiendommen er i privat eie.

Bygninger
---------

Den verneverdige hovedbygningen på Melgården er bygget i sveitserstil. Den ble tegnet av arkitekt Nestor Georgius Thomassen og oppført av godseier T. N. Mykleby i årene 1875–1877. Bygningen har en grunnflate på 500 m². I 1880-årene og utover ble hovedbygningen på Melgården et kultursentrum og ble gjestet av flere av den tidens kjente musikere, kunstnere og filantroper. Av dem som besøkte Melgården i årene 1880 - 1910 kan nevnes Fredrik Ursin, Christian Teilman, Oluf Melvold, Helge Væringsaasen og Halvdan Cleve.

Særlig kjent er festsalen der det ble holdt konserter og ball. Den er på 150 m² med original tapet, lysekroner og gipsstukkaturer. I denne salen arrangeres det konserter hvert år i regi av Festspillene i Elverum. Vertavokvartetten og Brodsky Quartet har spilt der. 

Festsalen i 2. etg i hovedbygningen på Melgården
Fra tunet på Melgården i 1882
Interiør fra 1885 i en av stuene på Melgården

Arealinformasjon
----------------

I 1860-årene var Melgårdens skogarealer på sitt største. Da rådde Melgården over skogstrekninger fra grensen mot Gudbrandsdalen og østover til Trysilelven. 

Arealet i dag er 200 daa dyrket mark og 48.000 daa skog.

Litteratur
----------

* Eyvind Lillevold: *Åmot bygdebok, bind 2*, Elverum Trykk, 1971
* Eivind S. Engelstad m.fl.: *Storgårder i Norge*, Hjemmenes Forlag, 1962
* Toppen Bech: *Herskapelig - Norge rundt på 1. klasse*, Kagge Forlag 2000, ISBN 82-489-00-78-9

Eksterne lenker
---------------

* (en) Melgården – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «DigitaltMuseum: Serie med fotografier fra Melgården, Åmo...». DigitaltMuseum. Besøkt 4. januar 2013.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Christen Søfrenson Wittrup** (født 1576, død 1636) var en storbonde og fut i Nordfjord, bosatt i Gloppen kommune.

Liv og virke
------------

*CSV-monogram på Vereide kirke*  Foto: C. Hill, 2007 
*AA-monogram på Vereide kirke*  Foto: C. Hill, 2007 
Wittrup ble fut i Nordfjord bare 20 år gammel i 1596, og holdt stillingen til 1606. Han tok over storgården på Evebø (ved gården Eide. Gården var et krongods med mye skog og rettigheter til Gloppeelva, med fiskerettigheter og tømmerfløting. Han drev også et sagbruket ved Evebøfossen i elva.

I 1609 ble Peder Jensson Vik, fra borgerætten Vik i Stryn dømt til døden for voldtekt, slagsmål og kjeftbruk mot futen og personer på tinget. Vik fikk kjøpt seg fri med en pengesum tilsvarende 129 melkekyr. Wittrup så i nåde på overklassemannen, og utnevnte Vik til kirkeverge. Vik drev underslag fra kassene i kirkene i stor stil, og han ble til sist dømt i unåde etter at gården hans ble utpantet. 

Wittrup fikk bygsle gården Evebø på livstid, men han tok ut så mye skog at han mistet rettighetene til skogsdriften. Etter en rekke klager på måten han drev embetsverket ble han suspendert, og flyttet til Bergen. Der ble han rådmann i 1624. 

Han ble senere tatt i nåde og kom tilbake til Gloppen som fut. Han fikk også opp driften av sagbruket i Evebøfossen. Han kjøpte seg opp til å eie 11 gårder i Gloppen og ytterligere tre gårder ellers i Nordfjord.

I forbindelse med en større oppussing av Vereide kirkes murer og tak i 1631, ble svartmalte monogrammer til den mektige futen (CSW) og kona, Anne Abelsdotter (AA) montert høyt på de hvite murveggene på kirken. Trolig har ekteparet bidratt med midler til oppussingen. I forbindelse med denne større renoveringen av kirken ble også årstallet 1631 skrevet på kirken. Dermed ble 1631 kirkens byggeår på folkemunne i bygda. Byggtekniske undersøkelser og arkeologiske vurderinger har siden flyttet byggeåret tilbake 500 år.

Enken Anne Abelsdatter (1582–1672) overlevde mannen med 36 år. Hun fikk tilnavnet «Blodbytta» fordi hun drev sine arbeidere ved gårdene så hardt. Anne Abelsdatter klarte også å utvide gårdene til familien etter mannens død, og familien hadde en tid kontroll over begge de store gårdene Eide og Evebø. 

Wittrup-familien ble en markant slekt i Nordfjord, og bestod av sorenskrivere, lensmenn, og drivere av gjestgiveri.

Eksterne lenker
---------------

* Profil på NRKs fylkesleksikon
**Frank Horwill** (født 19. juni 1927, død 1. januar 2012) var en britisk friidrettsutøver og grunnlegger av British Milers Club (BMC) i 1963 og var med på å utforme Five Pace Training Theory.

Horwill begynte som trener i 1961, og siden den gang har han vært trenger for flere sportsutøvere fra Storbritannia og Nord-Irland. Horwill var allment respektert blant friidrettsutøvere fra hele verden, og han holdt foredrag over hele verden blant annet i Canada, Zimbabwe, Kenya, Bahrain, Portugal og Sør-Afrika og Polen. Horwill var en produktiv forfatter og jevnlig skrev han artikler for det britiske magasinet Athletics Weekly og i andre sportslige publikasjoner. Horwill er med-forfatter av boken *The Complete Middle Distance Runner* som ble publisert i 1972, sammen med Denis Watts og Harry Wilson. I 1991 publiserte han boken *Obsession for Running*. Horwill ble utnevnt til Order of the British Empire i 2011. Horwill døde 1. januar 2012. Han ble 84 år gammel.

Referanser
----------

1. ↑   «Frank Horwill, coaching legend, passes away», besøkt 14. oktober 2012[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* 
*
***Bye Bye Germany*** (tysk originaltittel: *Es war einmal in Deutschland*, «det var en gang i Tyskland») er en belgisk/tysk/luxembourgsk film fra 2017.

Filmen handler om en kameratgjeng med jødiske holocaust-overlevende i Frankfurt i det alliert-okkuperte Tyskland like etter andre verdenskrigs slutt. Gruppen forsøker å samle seg opp nok penger til å komme seg til USA gjennom å drive et tekstilforetak, samtidig som foretakets sterke mann 
David Bermann (Moritz Bleibtreu) er under etterforskning av amerikanske myndigheter for påstått samarbeid med nazi-myndighetene under krigen.

*Bye Bye Germany* er basert på Michel Bergmanns romaner *Die Teilacher* og *Machloikes*. Den fikk publikumsprisen på filmfestivalen i Haugesund i 2017.

Anmeldelser
-----------

*Dagbladet*s Inger Merete Hobbelstad gav *Bye Bye Germany* terningskast tre, og kommenterte at «vekslingen mellom komedie og drama [kunne] bli vel krapp». *FilmMagasinet*s Pernille Risbråthe Middelthon gav tre av seks stjerner, og mente filmen «ser akkurat litt for polert og nytt ut til å være overbevisende nok». Hun takk også frem skuespillerprestasjonene til Bleibtreu og motspilleren Antje Traue som et positivt element.

*Klassekampen*s Guri Kulås gav en positiv anmeldelse, og mente at:

> «Å laga komedie av holocaust er generelt ein dårleg idé, og no meir enn på lenge. Det er difor ein siger i seg sjølv når Sam Garbarskis *Bye Bye Germany* er eit vellukka unntak frå regelen. Filmen greier å venda ufarleggjerande komikk til aktuelt alvor om blant anna identitet og statsborgarskap.»
> 
>

Skuespillere
------------

* Moritz Bleibtreu som David Bermann
* Antje Traue som spesialagent Sara Simon
* Tim Seyfi som Fajnbrot
* Mark Ivanir som Holzmann
* Anatole Taubman som Fränkel
* Hans Löw som Verständig
* Pál Mácsai som Szoros
* Tania Garbarski som Sonia

Referanser
----------

1. 1 2  Kulås Guri (2017). «Vellukka tragikomikk». *Klassekampen*, 19. oktober 2017.
2. ↑  Hobbelstad, Inger Merete (20. oktober 2017). «Kan man lage Holocaust-feelgood?». dagbladet.no. Besøkt 22. oktober 2017.
3. ↑  Middelthon, Pernille Risbråthe (2017). «Bye Bye Germany». *FilmMagasinet* nr. 7/2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Bye Bye Germany* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (da) *Bye Bye Germany* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (fr) *Bye Bye Germany* på Allociné Rediger på Wikidata

* (de) *Bye Bye Germany* på filmportal.de Rediger på Wikidata

* (en) *Bye Bye Germany* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *Bye Bye Germany* på Box Office Mojo Rediger på Wikidata
**Christen Smed** (egentlig **Christen Christensen Storsveen**) (født 1797 på gård nr. 34 i Vestre Gausdal, død 28. april 1846 i Molde) var den første som besteg Romsdalshorn, sammen med Hans Bjermeland i 1828. På dette tidspunkt hadde Storsveen tatt navnet Kristian Hoel.

Christen var smed av yrke. Den 24. mars 1828 fikk han utflyttingsattest til Romsdalen, og den 22. september 1829 ble han gift med Ingelev Jonsdatter Myrabøe. I 1830 flyttet de til Molde, og bodde der siden.

Det har vært en del uenighet om hvilket år førstebestigningen av Romsdalshorn fant sted. Forskjellige kilder oppgir 1826, 1827 og 1828. Utflyttingsattesten, som dokumenterer at Christen Smed flyttet til Romsdalen i 1828 regnes som bevis på at bestigningen må ha foregått i 1828. Dette var før fjellklatring og tindebestigninger ble behørlig dokumentert, og bestigningen ble trukket i tvil, inntil Carl Hall i 1881 ved «*sin førstebestigning*» fant en gammel varde reist på toppen.

Referanser
----------

1. ↑  Gausdal 1758 - 1809, Ministerialbok nr. 3.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Evaluering** er av Finansdepartementet definert som «En systematisk datainnsamling, analyse og vurdering av en planlagt, pågående eller avsluttet aktivitet, en virksomhet, et virkemiddel eller en sektor. Evalueringer kan gjennomføres før et tiltak iverksettes (ex ante), underveis i gjennomføringen, eller etter at tiltaket er avsluttet (ex post). Evalueringen kan utføres av interne eller eksterne fagmiljøer.»

Generelt kan man også si om evalueringer at de:

• Vurderer verdien av noe, i tillegg til å beskrive.

• Stiller krav om systematikk og metode som det må kunne redegjøres for.

• Innebærer at noen betrakter og stiller seg utenfor det som skal evalueres, med mer eller mindre avstand.

• Forutsetter at det finnes et faktagrunnlag, ev. annen tilstrekkelig konkret informasjon, som definerer hva som skal måles og hva som er godt eller dårlig.»

Direktoratet for Økonomistyring (DFØ) definerer evaluering slik:

«Evaluering er en systematisk datainnsamling, analyse og vurdering av en planlagt, pågående eller avsluttet aktivitet, virksomhet, et virkemiddel eller en sektor. Evalueringer kan gjennomføres før et tiltak iverksettes, underveis i gjennomføringen, eller etter at tiltaket er avsluttet. Evalueringer kan utføres av interne eller eksterne fagmiljøer.»

Andre som bruker DFØs definisjon:

* Difi
* UDI
* Oxford Research

Referanser
----------

1. ↑  Kilde: «Veileder til gjennomføring av evalueringer», september 2005. side 8
2. ↑  «Norsk evalueringsforening».
3. ↑  «DFO - Evaluering». *dfo.no*. Arkivert fra originalen 10. april 2016. Besøkt 1. juni 2016.
4. ↑  «Evalueringer | Internkontroll – informasjonssikkerhet - Difi». *internkontroll.infosikkerhet.difi.no*. Arkivert fra originalen 24. juni 2016. Besøkt 1. juni 2016.
5. ↑  «Arbeidet med evaluering i UDI - UDIREGELVERK». *www.udiregelverk.no*. Arkivert fra originalen 14. april 2016. Besøkt 1. juni 2016.
6. ↑  «Hva er evaluering?». *oxfordresearch.no*. Arkivert fra originalen 4. august 2016. Besøkt 1. juni 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Evalueringsportalen Arkivert 28. august 2013 hos Wayback Machine. nettsted som innsamler offentlig finansierte evalueringer i Norge

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
**Dundalkbukten** (irsk: *Cuan Dhún Dealgan*) er den største bukten mot Irskesjøen på østkysten av øya Irland. Dundalkbukten ligger sør for Cooleyhalvøya i grevskapet Louth, nord på Irlands østkyst. Byen Dundalk ligger innerst i bukten.

Bukten er en stor (33 km2), eksponert elvemunning hvor den indre delen av bukten er grunn, preget av sand og litoral (ved at havbunnen periodevis blir blottlagt grunnet tidevannet), selv om den skråner inn i et dypere område 2 km fra overgangens vanngrense. Den er hovedsakelig påvirket av havet, selv om flere elver renner inn i bukten fra vest. I det nordvestlige hjørnet av bukten skjærer Castletownelven gjennom tidevannssonen og den mindre elven Fane renner inn i det sørøstlige hjørnet. Mens bredden av bukten i stor grad består av mudderflater, er det et betydelig område med saltsumper på den vestlige bredden. Nedslagsfeltet rundt bukta er av blandet landbruk og urban arealbruk.

Vernet område
-------------

Stranden ved landsbyen Blackrock ved Dundalkbukten
Dundalkbukten er et spesielt viktig verneområde (SAC). Dens viktige habitater er tidevannssanden og mudderflater og de omfattende saltsumpene. Området med sand, grus og mudder eksponert ved lavvann utgjør over 4 000 hektar. Disse er rike på flerbørstemarker, muslinger og krepsdyr som er hovednæringen for de titusenvis av vadefugler, måker og vannfugler som lever her. Så mange som 20 000 fugler spiser regelmessig her, og stedet er av nasjonal og internasjonal betydning for fuglebestander, og har blitt utpekt som et Ramsar-område.

Saltsumpene kjennetegnes av planter som portulakkmelde og marskgrass, med saltgress, skjørbuksurt, og strandkjempe. På sjøkanten er det mye salturter. Det er også bredder mot havet med småstein og områder med grus på stranden ved fjære, med tangmelde, strandbalderbrå, strandbete, strandreddik, vill gulrot, strandtorn, og strandarve, foruten noe gul hornvalmue og strandrug.

Elver
-----

Utsikt over Dundalkbukten til fjellene på Cooleyhalvøya
En del elver renner ut i Dundalkbukten:

* Flere små fra Cooleyhalvøya
* Flurryelven (også kalt for River Ballymascanlan)
* Castletownelven (også kalt for Creggan River) - 45 km
	+ Bielv: Cully Water River (Falmore River, Dungooley River) - 23.3 km
	+ Bielv: Kilcurryelven (også kjent som Forkhill River) - 18.5 km
* Rampartelven, flyter gjennom sentrale Dundalk å gå sammen med indre Dundalk Bay
* River Fane; 61.56 km
* River Glyde; 55,9 km
	+ Bielv: River Dee; 60.4 km

Referanser
----------

1. ↑  «Cuan Dhún Dealgan / Dundalk Bay», *Placenames Database of Ireland*
2. ↑  litoral, *NAOB*
3. 1 2   «Inner Dundalk Bay», *Central Fisheries Board*, Ireland.
4. ↑   Dundalk Bay SAC (PDF), *Irish Government*
5. ↑  «Dundalk Bay SAC» (PDF), *Irish Government*
6. ↑  «Dundalk Bay», *Ask About Ireland*

Eksterne lenker
---------------

(en) Dundalk Bay – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Ramsar
 |
**Duncan Fulton Thompson** (født 14. mars 1895 i Warwick i Queensland, død 17. mai 1980 i Auchenflower i Queensland) var en australsk rugby-spiller, trener og administrator.

Thompson kjempet under i første verdenskrig og ha blir regnet blant en av de beste australske rugbyspillerne gjennom det 20. århundre. Thompson vervet seg til First Australian Imperial Force i 1916 og han deltok under den første verdenskrig. Han forlot Sydney i 1917 da han var blitt mønstret på HMAS Ayrshire sammen med den 49. bataljon fra den australske delstaten Queensland. Han hadde utenlandstjeneste både i Belgia og Frankrike. I april 1918 under den tyske Våroffensiven ble han skutt gjennom brystet mens han var i Dernancourt i Somme-distriktet, men han overlevde selv om han var hardt skadet. Han ble fortalt at han ikke ville kunne spille noen form for idrett igjen og han hadde restene etter en kule-fragment igjen i kroppen hans for resten av livet. Han ble utskrevet fra militærsykehuset først etter stridighetene var over og den påfølgende militære demobiliseringen i januar 1919.

Thompson tjentegjorde igjen for landet sitt i AIF under den andre verdenskrig da han var en offiser som ble utstasjonert i Townsville og i Papua Ny-Guinea. Han satt også som en administrator for Queensland Rugby League, og var trener for Toowoomba Clydesdales og han ledet dette laget til seks seire i Bulimba Cup på 1950-tallet.

Thompson var i tillegg også en dyktig musiker og tennis-spiller. I 1960 ble Thompson hedret som medlem av den sivile Order of the British Empire for hans mange bidrag og lange engasjement til idretten. I 2005 ble han posthumt, innlemmet i den australske Rugby League Hall of Fame. Thompson ble også oppført på listen over Australias 100 Beste Spillere som tok for seg idrettmenn fra 1908 til 2007. Thomson døde i mai 1980, i en alder av 85 år.

Referanser
----------

1. ↑   www.tradingcarddb.com[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Australian Dictionary of Biography
 |

Portal: Første verdenskrig
***When Love Is King*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Ben Turbett.

Handling
--------

Felix, kongen av Wallonia, er trist. Han ønsker å bli godt likt og være populær for å være seg selv, ikke bare på grunn av edn kongelie tittelen sin. På grunn av statlige årsaker er Felix nødt tik å gifte seg med Louise, prinsesse av nabo-staten Trebizond. Den gamle kongen, faren hennes, ønsker å få tak i en ungdomseliksir, og er i veldig dårlig form. Dermed blir det opp til Felix å være konge for begge nasjonene. Men Louise er allerede forelsket i Stepan, og Felix oppdager dem i en tett omfavnelse.

Feliz flykter deretter til Amerika, i forkledning. Han skaffer seg jobb som butler i hjemmet til J.P. Morton - en multimillionær. Der møter han Marcia, Mortons datter, og blir snart forelsket i henne. Ved en stor sammenkomst arrangert av Morton gjenkjenner en ambassadør fra Wallonia sin konge. Samtidig er Janzi, en kjeltring som Stepan hadde sendt til Amerika for å bli kvitt Felix, til steded og han sender Morton en beskjed. Han beskriver Felix som en bedrager og en løgner.

Dermed blir Felix beordret ut av Morton-familiens hjem. Janzi og hans medsammensvorne forsøker å drepe ham, men lykkes bare med å skade ham. Marcia, som føler at hun virkelig elsker ham, redder Felix og pleier skadene hans. Felix og Marcia planlegger å stikke av sammen, for å gifte seg. Men faren hennes oppdager dem før de rekker å gjennomføre planene sine, og Felix sin virkelige identitet blir snart avslørt. Morton innser at Felix faktisk er en ekte konge. Ambassadøren minner ham om hans plikter, og oppfordrer Felix til å returnere til hjem-landet - for å gifte seg med Louise av Trebizond.

Skuespillere
------------

* Richard Tucker som Felix.
* Carroll McComas som Marcia Morton.
* Bigelow Cooper som J.P. Morton.
* Vivian Perry som prinsesse Louise.
* John Sturgeon som prinsen av Trebizond.
* Harold Meltzer som Baron Tarnow.
* Carlton S. King som Stepan.
* T. Tamamoto som Janzi.
* Robert Brower som en statsminister.
* Charles Sutton som en ambassadør.
* Guido Colucci som en adelsmann.
* Helen Strickland som Mrs. Morton.
* Lucille Allen som grevinne Irma.

Referanser
----------

1. ↑  WHEN LOVE IS KING

Eksterne lenker
---------------

* (en) *When Love Is King* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *When Love Is King* på American Film Institute Rediger på Wikidata
«Byford Dolphin» i 2008
**«Byford Dolphin»** er en halvt nedsenkbar boreplattform av typen Aker H-3. Den ble bygget av Bergen mekaniske verksted i Bergen i 1974 og senere modifisert og oppgradert. 

Plattformen fikk opprinnelig navnet **«Deep Sea Driller»** da den stod ferdig i 1974.

Eier av plattformen i de senere år var selskapet Dolphin AS, som var eid av Fred. Olsen.

Ulykker
-------

I 1976 var plattformen involvert i en ulykke som senere ble omtalt som Deep Sea Driller-ulykken.

Ulykken skjedde da riggen skulle inn til ny klassing og utbedringsarbeid på Bergens Mekaniske Verksted. Den gikk for egen maskin gjennom Fedje, natt til 1. mars 1976. Det var orkan i kastene og rederiet hadde avslått kapteinens anbefaling om å ta los ombord. Riggen gikk på grunn i farvannet og fikk slagside. Seks personer omkom i ulykken.

Riggen ble kondemnert av forsikringselskapene til Aker Verdal. De reparerte riggen og den ble senere døpt om til «Byford Dolphin» med nye eiere. «Deep Sea Driller» endret navn til «Byford Dolphin» etter at riggen ble solgt videre av Aker Verdal. 

Fem mennesker omkom under dykkerarbeid fra plattformen i Byford Dolphin-ulykken i 1983.

Det skjedde også en dødsulykke i 1990, og en i 2002 da en 44 år gammel mann mistet livet mens plattformen var engasjert på det Exxon Mobil-opererte Sigyn-feltet i Sleipnerområdet i Nordsjøen.

Kondemnering
------------

«Byford Dolphin» ble skrotet og satt på stranden i Aliağa i 2019.

Referanser
----------

1. ↑  «The Most Gruesome Death: the Byford Dolphin Accident». *Today I Found Out* **(engelsk)**. 14. august 2021. Besøkt 15. juni 2022.
2. 1 2  «Plattform Byford Dolphin». *www.sjohistorie.no*. Sjøhistorie. Besøkt 15. juni 2022.
3. ↑  «Da oljå mistet uskylden» Arkivert 7. mars 2016 hos Wayback Machine. *Stavanger Aftenblad*, 10. mars 2004
*«Byfjellene…» har flere betydninger.*

**Byfjellene** er et nettverk av turveier i Bergen, fra Munkebotsvatnet i nord, over Sandviksfjellet og Fløyfjellet, via Fløyen opp til Midtfjellet og videre opp mot Blåmanen. Veiene er stort sett gruslagt, men også asfaltert og kun for prioritert trafikk da de er beregnet for turfolket.

Friluftsområde
--------------

Byfjellene, både som turvei og som de mer omfattende fjellområdene *Byfjellene* er friluftsområder med stor popularitet og svært mye benyttet. Om vinteren også med tilliggende lysløyper. Utgangspunktet er for mange  Fløibanens øvre stasjon dersom man tar Fløibanen opp, og er et populært turområde i seg selv eller på vei til og fra områdene på og rundt Fløyen. Både via Søre Kamvei (*Knattenveien*) og Skansemyren kommer man hit. Fortsettelsen går videre på veier eller stier til Søre Midtfjellet med Brushytten, og til Blåmanen eller Rundemanen.

Bygninger
---------

*Fløien Folkerestaurant*.  Foto: Aqwis 
*Brushytten*.  Foto: Svein-Magne Tunli 
*Skomakerstuen* med overbygde uteplasser.  Foto: Svein Harkestad 
*Granbakketårnet* med god utsikt over Bergensdalen.  Foto: Svein Harkestad

Referanser
----------

1. ↑  *«Byfjellene»* Kartverket

| * v
* d
* r
Fløyen |
| --- |
| 
* Fløyfjellet
* Midtfjellet
* Fløibanen
* Fløien stasjon
* Fløien Folkerestaurant
* Brushytten

 |
Katolikos av Aghvank hadde fra ca. 1400 til 1815 sitt sete i klosteret Gandzasar 
**Katolikos av Aghvank** var en av fire biskoper i den armenske apostoliske kirke som innehadde kirkens høyeste tittel, katolikos. Katolikatet eksisterte fra 706 til 1815 og omfattet landskapet Aghvank (armensk Աղվանք, aserbajdsjansk *Albaniya*) i dagens Aserbajdsjan.

Kristendommen ble introdusert i området i løpet av det 1. århundre, muligens av apostelen Bartolomeus. Kong Urnayr av Aghvank lot seg døpe av armenernes katolikos Gregor Lysbringeren i 313. Han gjorde kristendommen til statsreligion i kongedømmet Aghvank. Erkebiskopene av Aghvank ble deretter ordinert av armenenernes katolikos.

I 590 erklærte den aghvankske kirke seg for uavhengig og utropte sin erkebiskop til patriark. I en periode på over hundre år var kirken av Aghvank altså en autokefal orientalsk-ortodoks kirke.

Fra 706 underordnet kirken seg igjen den armenske apostoliske kirke. Lederen lot seg igjen ordinere av armenernes katolikos, men førte selv tittelen *katolikos av Aghvank* og forble leder for en autonom delkirke av den armenske. Katolikatet bestod av ti bispedømmer (hovedstaden Partav samt Amaras, Balasakan, Gardman, Hasho, Kabalaka, Kolmanķ, Şəki, Syuniķ og Utiķ).

Kongeriket gikk under på 800-tallet og ble islamisert på 900-tallet. Setet ble i denne perioden flyttet til Gandzasar-klosteret. Katolikatet bestod inntil 1815, da de russiske myndighetene degraderte katolikatet til et metropolitanbispedømme. 1836 ble også dette opphevet, og hele regionen Aghvank ble delt opp i to bispedømmer. Av disse eksisterer Artsakh bispedømme fremdeles. Det ligger nå i regionen Nagorno-Karabakh og hører på det kirkelige plan til katolikatet Edzjmiatsin.

Eksterne lenker
---------------

* Gandzasar-klosterets hjemmeside
Kart over Graham Land som viser Dundee Island (**5**)
Den sørøstre kanten av Dundee Island

**Dundee Island** er en isdekket øy som ligger øst for den nordøstre spissen av Den antarktiske halvøy og sør for Joinville Island. Øya ble navnsatt 8. januar 1893 av kaptein Thomas Robertson på Dundee-ekspedisjonen 1892–93 etter hjemmehavnen til ekspedisjonen.

Den er en av flere øyer rundt den delen av halvøya som kalles Graham Land, som er nærmere Sør-Amerika enn noe annet sted på det antarktiske kontinent. Graham Land inngår i kravområdene til Argentinsk Antarktis, Britisk Antarktis og Chilensk Antarktis.

Lincoln Ellsworth brukte Dundee Island som utgangspunkt for den første vellykkede kryssing av kontinentet med fly den 23. november 1935.

Argentina har siden 1967 operert forskningsstasjonen Petrel på øya. Den har en kapasitet på 55 personer og har kun sommerdrift.

Referanser
----------

1. ↑  Dundee Island SCAR *Composite Gazetteer of Antarctica* (USA). Katalognr. 3960
2. ↑  Dundee Island SCAR *Composite Gazetteer of Antarctica* (Storbritannia). Katalognr. 3960

Portal: Antarktis

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GNIS **·** SCAR

 |
**«When I Get Home»** er en sang skrevet av John Lennon (kreditert Lennon/McCartney) som ble fremført og utgitt av The Beatles 10. juli 1964 på albumet *A Hard Day's Night*. I USA ble den utgitt 20. juli 1964 på albumet *Something New*. Videre ble den 6. november 1964 inkludert på EP'n *Extracts from the Album A Hard Day's Night*.

Inspirasjon, tekstbetydning og arrangement
------------------------------------------

Lennon skrev sangen og var inspirert av The Shirelles. og andre artister fra Motown og amerikask soul. Sangens refreng går i A7, mens versene og mellompartiet har C7 som grunnakkord. Teksten handler om en person som lengter etter å komme hjem og snakke med sin kjæreste eller ektefelle. Det er ikke noe instrumentalparti i «When I Get Home», så sologitarist George Harrison hadde mer oppgaven med å spille et markert rytmemønster over kompet.

Innspilling
-----------

«When I Get Home» ble innspilt 2. juni 1964 i Abbey Road Studios som var siste innspillingsdag for albumet *A Hard Day's Night*. Elleve tagninger måtte til før den satt. Lennons stemme er innspilt to ganger. På denne tiden var det knapt plass til firespors marsinen inne i kontrollrommet til studio 2. Derfor ble maskinen plassert ute i gangen utenfor. Ken Scott (17 år gammel på denne innspillingen) hadde oppgaven med å betjene maskinen og hørte bare produsent George Martin si «home» over intercom'en. Derfor slo likegodt Scott av maskinen og gjorde seg klar til å dra hjem, da Martin kom ut i gangen og spurte om hvor det ble av avspillingen av «When I Get Home». Scott innså med en gang han hadde misforstått, og slo på maskinen igjen og lot som ingenting.

The Beatles fremførte aldri «When I Get Home» offentlig i konsert sammenheng.

Musikere og instrumenter
------------------------

* John Lennon: rytmegitar, vokal
* Paul McCartney: bassgitar, harmonivokal
* George Harrison: elektrisk gitar, harmonivokal
* Ringo Starr: trommer

Coverversjon
------------

* Bob Hammer Band – på albumet *Beatlejazz!* (utgitt 1964)

Referanser
----------

1. ↑  Lewisohn, Mark (1988). *The Beatles Recording Sessions*. New York: Harmony Books. ISBN 0-517-57066-1 s. 200/201
2. ↑  Harry, Bill (1992). *The Ultimate Beatles Encyclopedia*. London: Virgin Books. ISBN 0-86369-681-3 s 689/690
3. ↑  Turner, Steve (2009) *The Stories Behind the Songs 1962 – 1966*, Carlton Books Limited ISBN 978-1-847-32267-8
4. ↑  *The Beatles Komplett Tekster og Akkorder*. Oslo, Norsk Noteservice ISBN 82-8089-054-8 s. 352/353
5. ↑  Lewisohn, Mark (1988). *The Beatles Recording Sessions*. New York: Harmony Books. ISBN 0-517-57066-1 s. 44
**UK Anti-Doping** (UKAD) er den britiske organisasjonen som har ansvar for antidopingarbeid i Storbritannia.

Organisering og ansvar
----------------------

Organisasjonen ble opprettet i november 2009, som en *Non-Departmental Public Body* (ikke-departementalt offentlig organ) underlagt Department for Culture, Media and Sport, men var før dette en del av UK Sport, som er underlagt Storbritannias regjering. Den har som ansvar å planlegge og gjennomføre Storbritannias antidopingprogram, og å sørge for at alle særforbundene innen idrett oppfyller World Anti-Doping Agencys krav til antidopingarbeid.

Annet
-----

Da Russland ble suspendert av IAAF, etter at World Anti-Doping Agency (WADA) 18. november 2015 erklærte at det russiske antidopingbyrået RUSADA ikke oppfylte WADAs krav til antidopingarbeide, bistod UK Anti-Doping i å bygge opp Russlands antidopingprogram på nytt.

Referanser
----------

1. ↑  WAAD - *WADA Update on RUSADA Non-Compliance* Arkivert 7. mars 2016 hos Wayback Machine. besøkt 7. mars 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Offisiell hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
«Yuexi» har flere betydninger.
**Yuexi** (kinesisk: 岳西县; pinyin: *Yuèxī Xiàn*) er et fylke i Anhui i Folkerepublikken Kina. Det er del av byprefekturet Anqing.

Befolkningen var på 400 870 innbyggere i 1999.

Administrative enheter
----------------------

**Storkommuner:**

* Tiantang (天堂镇), Dianqian (店前镇), Laipang (来榜镇), Changpu (菖蒲镇), Toutuo (头陀镇), Baimao (白帽镇), Wenquan (温泉镇), Xiangchang (响肠镇), Hetu (河图镇), Wuhe (五河镇), Zhubu (主簿镇), Yexi (冶溪镇), Huangwei (黄尾镇)

**Kommuner:**

* Lianyun (莲云乡), Qingtian (青天乡), Baojia (包家乡), Gufang (古坊乡), Tiantou (田头乡), Zhongguan (中关乡), Shiguan (石关乡), Yaohe (姚河乡), Heping (和平乡), Weiling (巍岭乡), Maojianshan (毛尖山乡)

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 105 løper gjennom fylket. Denne viktige trafikkåren begynner i Beijing, løper sørover og ender ved kysten i Zhuhai i provinsen Guangdong. Den går innom større byer som Tianjin, Dezhou, Jining, Shangqiu, Jiujiang, Nanchang og Guangzhou.

Kinas riksvei 318, en av Folkerepublikken Kinas lengste hovedveier, løper også gjennom området. Den begynner i Shanghai og fører blant annet innom Wuhan og Chengdu på sin vei inn i Tibet og Lhasa og helt frem til en kinesisk grenseovergang mot Nepal i Zhangmu.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside Arkivert 7. oktober 2008 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |