recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Digitale kiosker for togbilletter, Oslo
**Digital kiosk** er en dataterminal med spesialisert maskinvare og programvare som gir tilgang til informasjon og applikasjoner for kommunikasjon, handel eller underholdning. Man får muligheten til forskjellige selvbetjente tjenester, kioskene finnes på offentlige steder som hoteller, kjøpesenter, museer, biblioteker, flyplasser, tog og busstasjon.

Digitale kiosker er utstyrt med berøringsskjermer hvor man får instruks om hva man skal gjøre, de kan også ha lyd som i tillegg gir opplysninger. De gir en enkel service 24/7 og sparer eieren for tid og ressurser. De gir ofte i tillegg også reklame eller annen markedsrettet informasjon.

På selvbetjente billettkiosker har man muligheten til å kjøpe billetter til for eksempel tog, buss, parkering, sportsbegivenheter, kino, teater eller konserter. Man kan også kjøpe gavekort ved butikker eller kjøpesenter. De benyttes også til å gi informasjon som gjør det lettere å finne frem på kjøpesenter, flyplasser, fornøyelsesparker, messer eller museer.

Referanser
----------

1. ↑  Tally, Melissa (22. mars 2017). «The Evolution of Self-Service Kiosks». *Meridian Kiosks* **(engelsk)**. Besøkt 23. februar 2024.
2. ↑  «Hva er en digital kiosk - HUSHIDA OFFISIELT». *HUSHIDA OFFICIAL* **(norsk)**. Besøkt 23. februar 2024.
**Afrikan History Week** (**AHW**) er en frittstående organisasjon med formål å belyse og presentere afrikansk historie ved hjelp av utradisjonelle virkemidler. Foreningen ble grunnlagt i 2005 av Brother Buntu (Amani Olubanjo Buntu), Lamisi Gurah og Asta Busingye Lydersen for å presentere afrikansk kultur og historie. AHW planlegger og gjennomfører arrangementer som presenterer afrikanske kunstnere, forfattere, artister, filmer, forskere og fagpersoner som synliggjør aspekter ved afrikansk historie og kultur. Foreningen arrangerer hvert år en kulturfestival i september. I tillegg driver organisasjonen med workshops, nettverksbygging og informasjonsvirksomhet. Organisasjonen gir også ut magasinet Kush Magazine i forbindelse med kulturfestivalen.

Synlig – usynlig
----------------

«Synlig – Usynlig» har vært et underliggende motto for AHW, som tar utgangspunkt i at afrikanere ofte forblir «usynlige» når det gjelder representasjon og deltakelse i kulturutviklingen selv om de er svært synlige i et hvitt samfunn. Festivalen arrangeres etter modell av lignende festivaler i land som Canada, Jamaica, England, Tyskland og Frankrike.

Kritikk
-------

I 2011 fikk organisasjonen kritikk av historiker og integreringsarbeider Kristoffer Gaarder Dannevig for å presentere ufaglige konspirasjonsteorier og drive med afrosentrisk identitetspolitikk som Dannevig mente kan bidra til rasisme og rettferdiggjøre kriminalitet, når europeere samlet fremstilles som representanter for utbytting og undertrykking. Dette ledet til en debatt i Aftenposten, Ny Tid og NRK P2.

Referanser
----------

1. ↑  «Galt å skylde på Europa», *Aftenposten* 20. september 2011

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* 1 million til Afrikan History Week fra Norsk kulturråd Arkivert 6. juni 2010 hos Wayback Machine.
**Risvollan** er et boligstrøk i Trondheim. Det er et av de sørligste områdene av Trondheim øst for Nidelva. Boligstrøket ligger rundt 5 km sør for Trondheim sentrum (Midtbyen), mellom Utleira i sør, Strindmarka i øst, Steinan i nordøst, Nardo og Othilienborg i nord og Stubban i vest. Området domineres av Risvollan borettslag, som er landets største borettslag. Borettslaget består av 1113 leiligheter fordelt på 8 boligområder. Det meste av bebyggelsen består av rekkehus og lavblokker, i tillegg til 55 leiligheter i en høyblokk som er integrert i Risvollan Senter. Bydelen Risvollan ligger på grunn som opprinnelig hørte til Risvoll gård, som har vært kjent siden middelalderen, da den sannsynligvis tilhørte Helgeseter kloster. Gården ble i løpet av 1970-årene utstykket til boliger.

Litteratur
----------

* Bratberg, Terje T.V. (1996). *Trondheim byleksikon*. Kunnskapsforlaget. s. 441. ISBN 8257306428.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**United States Army Air Forces** (**USAAF**) var en undergren av US Army, USAs armé, som hadde ansvaret for alle hærens fly og luftfartøy mellom 1941 og 1947. Grenen tok over for United States Army Air Corps (USAAC) som hadde eksistert siden 1926, og ble selv utfaset med dannelsen av US Air Force (USAF) i 1947.

United States Army Air Forces var kun involvert i én konflikt, denne var til gjengjeld svært viktig: andre verdenskrig.

Andre verdenskrig
-----------------

Antall fly vokste svært mye gjennom andre verdenskrig. 31. desember 1941 hadde US Army Air Forces tilsammen 12 297 fly, hvorav 4 477 var kampfly. 31. august 1945 hadde antall fly vokst til 63 715, herunder 41 163 kampfly.

Antallet personell som var på 24 724 den 31. juli 1939, hadde vokst til 2 411 294 da det var på sitt største i mars 1944, altså nesten hundre ganger større.

Nedleggelsen
------------

Etter andre verdenskrig ble det besluttet å opprette luftforsvaret som en egen gren, hvor man overførte fly og tilhørende materiell fra hæren. US Air Force ble dermed opprettet i 1947, og United States Army Air Forces ble samtidig lagt ned. De eneste flyene US Army hadde igjen etter opprettelsen av US Air Force, var noen L-2 observasjonsfly som ble brukt til å stille inn artilleriet.

Beslutningen har i ettertid blitt ansett som en suksess. Luftmateriellet USAAF brukte og utviklet under krigen, viste at luftvåpenet gled lenger og lenger unna hærens opprinnelige mål. USAAFs erklærte oppdrag var å støtte resten av hæren som den var en del av, gjerne med nærstøtteangrep o.l.. Bombefly og rene jagerfly lå langt unna dette operasjonsbildet, men var likevel ytterst nødvendige under krigen når det sees fra et helhetlig perspektiv. En «skilsmisse» var derfor nødvendig for at luftvåpenet og hæren skulle kunne utvikle seg sterkere, hver av dem i sin egen retning og med sine egne strategiske og taktiske oppgaver.

Flybaserte støttefunksjoners rolle i US Army etter nedleggelsen
---------------------------------------------------------------

Under Koreakrigen og spesielt under Vietnamkrigen begynte US Army igjen å bruke flyvende materiell i store kvanta. Oppdraget med nærstøtte til, og transport for, hærens regulære styrker ble nemlig godt ivaretatt av ulike helikoptere. I 1983, 10 år etter USA trakk seg ut fra Vietnam, opprettet Hæren igjen en egen undergren for luftfart: United States Army Aviation Branch. 

| * v
* d
* r
Flyvåpen i USA gjennom historien |
| --- |
|  | Aeronautical Division, U.S. Signal Corps *(1907-1914)* **·** Aviation Section, U.S. Signal Corps *(1914-1918)* **·** United States Army Air Service *(1918-1926)* **·** United States Army Air Corps *(1926-1941)* **·** United States Army Air Force *(1941-1947)* **·** United States Air Force *(1947- )* |  |

Portal: USA

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Louis-Charles Delamarre** (født 1810 i Rouen i Frankrike, død 3. oktober 1863 i Hankou i Kina) var en fransk katolsk prest og kinamisjonær tihørende Det parisiske ytremisjonsselskap. Han gikk inn i misjonsselskapet i 1833 og ble presteviet 20. desember 1834. I 1835 ankom han i all hemmelighet Kina, og reiste inn i provinsen Sichuan der han begynte sitt virke.

Under annen opiumskrig virket ham som tolk for den franske sendemann Gros. Det er i denne funksjon at han primært huskes av historikere. I den kinesiske språkutgaven av den fransk-kinesiske del av de såkalte Tianjintraktatene av 1868 hadde han, formodentlig på eget initiativ, tilføyd en klausul om at *«de franske misjonærer kan erverve land i alle provinser og kan fritt bygge kirker»*. Kineserne oppfattet dette som et tegn på misjonærenes aggressive metoder. Det var antagelig som assistent til den franske forhandlingsdelegasjons tolk, Eugène-Herman (baron) de Métirens, at pater Delamarre hadde fått tilføyd klausulen. Den kinesiske delegasjon hadde ingen franskkyndig i sin midte. 

Det var faktisk ikke før året etter forhandlingene at det ble oppdaget av det kinesiske utlendingebyrå (Zongli Yamen i Beijing) at den nevte setningen manglet i den franske original. Det utløste stor forstemmelse.

Selv om katolske geistlige på den tid såvel som noen historikere i ettertid forsvarte pater Delamarres verk, har den senere misjonshistoriker og katolske prest Wei Tsing-sing (1903–2001) vært mer negativ: «Denne bedragerske handling, utført av en katolsk misjonær, hadde heller uheldige konsekvenser: Den utløste indignasjon og generell mistro mot kristendommens budbringere og franske diplomater i Kina.»

Da de franske styrker forlot Beijing, dro Delamarre, som innehadde et fransk pass/reiseleide via Baoding, Henan og Shaanxi tilbake til Sichuan, der han ankom i januar 1862. De kristner der ble på den tid utsatt for hard anti-kristen agitasjon, men Delamarre ble beskyttet av lokale kinesiske magistrater. Han la så på vei mot Beijing for å klage, men døde underveis i Hankou.

Delamarre etterlot seg ved sin død et håndskrevet utkast til en kinesisk-latinsk-fransk ordbok.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, oppført som Louis Charles Delamarre, BNF-ID 10667050p[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Kenneth Scott Latourette: *A History of Christian Missions in China*, London 1929, s. 276
3. ↑  Lu Shiqiang: *Zhongguo Guanzhen Fanjiao Di Yuanyin (1860–1874)* [Årsaker til byråkratiets og adelens anti-missionariske holdninger (1860–1874)], Zhongguo Xueshu Zhuzuo Jiangzu Weiyuanhui Series № 16: Taibei: Zhongguo Xueshu Zhuzuo Jiangzu Weiyuanhui 1966, s. 23, 100-101
4. ↑  Vi Kuyin Wellington Koo: *The Status of Aliens in China*, (Studies in History, Economics and Public Law, 50,2 = 126), New York: Columbia University, 1912, s. 315-316
5. ↑  Louis Wei Tsing-sing: *La politique missionnaire de la France en Chine 1842-1856. L'ouverture des cinq ports chinois au commerce étranger et la liberté religieuse*, Paris: Nouvelles Editions Latines, 1960, s. 458

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Evangelistsymbol** er særskilte symbol som fra gammelt av har vært benyttet i den kristne bildekunsten for hver av de fire evangelistene (apostlene) Matteus, Markus, Lukas og Johannes.

De fire evangelistsymbolene på en portal i kirken San Simpliciano i Milano, Italia
Symbolene er hentet fra Johannes Åpenbaring kapittel 4, vers 4-11 skapningene eller livsvesenene.

Symbolet for evangelisten Matteus er et menneske, eller et menneske med vinger (egentlig ikke en engel, slik det ofte blir sagt). For evangelisten Markus er symbolet en løve, eller en løve med vinger, for evangelisten Lukas en okse, eller en okse med vinger, for evangelisten Johannes en ørn, eller en ørn med vinger. Disse symbolene finner en både i middelalderkirker og moderne kirker, enten som symbol tilsluttet en bildefremstilling eller en skulptur av vedkommende evangelist, eller symbolet som eneste representant for evangelisten. En samling av de fire symbolene kan således stå for alle de fire evangelistene og evangeliene etter dem.

* Matteus - menneske med vingerMatteus - menneske med vinger
* Markus - løve med vingerMarkus - løve med vinger
* Lukas - okse med vingerLukas - okse med vinger
* Johannes - ørn med vingerJohannes - ørn med vinger

Kristus omgitt av de fire evangelistsymbolene på portalen til middelalderkatedralen Saint-Trophime d'Arles (i Arles) i Frankrike. Rekken av menn er de tolv apostlene.
Disse symbolene har vært brukte siden 400-tallet, og kan knyttes til de fire skapningene det blir fortalt om i Åpenbaringen kapittel 4: 
«Og i midten, rundt tronen, var det fire skapninger. *De hadde øyne både foran og bak. Den første skapningen var lik en løve, den andre var lik en okse, den tredje hadde ansikt som et menneske, og den fjerde var lik en flygende ørn.»*

Matteus er identifisert som mennesket, siden han åpner sitt evangelium med å fortelle om Jesu menneskelige slektregistre. Markus blir tilsluttet løven, ettersom evangeliet hans åpner med en fortelling fra en ørken, og løven er et ørkendyr. Lukas åpner sitt evangelium med fortellingen om Sakarja som ofrer i tempelet, og oksen var et offerdyr. Johannes åpner sitt evangelium med å opphøye Jesus og fortelle om hans evige guddom, slik blir han tilsluttet ørnen. 

Evangelistene var alt på 300-tallet symbolisert ved de fire elvene i Paradiset, og de har vært fremstilt som fire bokruller eller fire åpne bøker.

Referanser
----------

1. ↑  Nettbibelen: *Johannes’ åpenbaring* 4,6-7

Litteratur
----------

* Skottene, Ragnar (2002): *Kristne symboler*, Verbum, ISBN 82-543-0918-3
**Per Kristian Bjørkeng** (født 10. oktober 1969) er en norsk forfatter og journalist i *Aftenposten*s kulturredaksjon. 

Bjørkeng arbeidet fra 1990 i *Trondheimsavisa* senere også i *Arbeider-Avisa* og *Adresseavisen*, før han i 1994 ble fast ansatt i *Aftenposten*. Her har han særlig skrevet om forskningsjournalistikk, feature, kultur og digitale medier. Bjørkeng har både skrevet som reporter, kommentator og anmelder. Han har blant annet markert seg med kommentarer om utviklingen av data- og medieteknologi, og har holdt flere foredrag om temaet. Siden 2016 har han vært programleder i Teknologimagasinet, et ukentlig web-TV-program om ny teknologi på Aftenpostens plattformer. 

I januar 2011 utga Bjørkeng boken *Nettkidsa*. Boken tar for seg den nye digitaliserte barndommen, og er den første norske utgivelsen som behandler dette temaet på en måte som er rettet inn mot foreldre. Boken er en drøftende gjennomgang av hva internasjonal forskning sier om områder som kan bekymre foreldre, som digital mobbing, avhengighet av videospill og seksuelle overgrep initiert via internett.

I september 2018 kom boken *Kunstig intelligens - den usynlige revolusjonen*. Denne debattboken tar for seg hva kunstig intelligens er, hvordan denne teknologien virker, og på hvilke måter samfunnet ser ut til å bli påvirket i de nærmeste årene. Egne kapitler behandler problemstillinger som selvkjørende biler, falske nyheter, drapsroboter, og ulempene med hemmelige og fordomsfulle algoritmer. I siste del av boken behandler forfatteren hva som kan skje på svært lang sikt, dersom maskiner utvikler generell kunstig intelligens.

Bibliografi
-----------

* *Nettkidsa : barnas digitale hverdag*, 2011, Cappelen Damm. ISBN 978-82-02-33337-9
* *Kunstig intelligens - den usynlige revolusjonen*, 2018, Vega Forlag. ISBN 978-82-8211-600-8

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Per Kristian Bjørkeng i BIBSYS
* Artikler av Per Kristian Bjørkeng i aftenposten.no
* Teknologimagasinet, Aftenposten.no
* Nettkidsa.no
**Célestin Félix Joseph Chouvellon** M.E.P. (født 19. desember 1849 i Usson-en-Forez i Frankrike, død 11. mai 1924 i Chongqing) var en fransk katolsk prelat og misjonær i Kina, som var apostolisk vikar i Øst-Setchouan, me sete i Tchongking (Chongqing).

Liv og virke
------------

### Prest

Etter sin presteordinasjon for Det parisiske ytremisjonsselskap, ankom Célestin Chouvellon Tchongking (Chongqing) i begynnelsen av 1874. Han ble utnevnt til misjonsapostolat i Kiangtsin og deretter Suitin, hvor han fikk spillerom for sin iherdighet. 

St. Joseph-katedralen i Chongqing.
### Apostolisk vikar, biskop

Han ble i 1891 valgt av sine medmisjonærerer til å etterfølge biskop Coupat som apostolisk vikar for Øst-Sichuan, noe pave Leo XIII approberte. Han ble bispeviet den 27. desember 1891 av Félix Biet, M.E.P. som var aposttolisk vikar for Thibet.

Han forble i denne stillingen i trettitre år (1891-1924) og besøkte stasjonene i hele sitt misjonsområde seks ganger.

Han bygde i Tchongking et sykehus som ble drevet av *Franciscaines missionnaires de Marie*, Sankt Paul-kollegiet drevet av *maristbrødrene*, og et trykkeri. Han grunnla avisen *La Vérité*. Han tilkalte karmelittene for å støtte misjonærene med sine bønner, og *Petites Sœurs des pauvres*  for å åpne et gamlehjem. Han bygde det presteseminaret Tseu Mou-Shan. Syttifem kinesiske prester skulle bli ordinert der. 

Biskop Chouvellon hadde en spesiell hengivenhet til Korsveien, som han mediterte over hver eneste dag. I 1910 omfattet misjonen 51 misjonærer, 46 kinesiske prester, tre seminarer med 130 seminarister, 341 skoler (for totalt 5.365 elever), 175 kapeller eller kirker, tre barnehjem med 327 barn, alt for 40.587 katolikker.

Hans siste pastorale rundreise slet ham ut; underveis ble han overfalt og ranet av røvere, og klarte bare å redde sin bispering. Han mottok den siste olje den 29. april 1924 omgitt av sine kolleger fra byen og rundt tretti kinesiske prester som var samlet der for åndelig retrett. Det var i sykesengen han mottok, på vegne av Poincaré-regjeringen, Æreslegionens Storkors, som hyllest til mer enn femti år i sitt apostolat.

Ved begravelsen den 14. mai 1924 deltok misjonærene i byen og området rundt, femti kinesiske prester, alle studentene ved presteseminaret, alle de kristne i byen, og et stort publikum.

Episkopalgenealogi
------------------

Hans episkopalgenealogi er:

* Erkebiskop François de Bovet (1745–1838)
* Biskop Jacques-Léonard Pérocheau, M.E.P. (1787–1861) \*bispeviet 1818
* Biskop Annet-Théophile Pinchon, M.E.P. (1814-1891) \*1859
* Bishop Félix Biet, M.E.P. (1838-1901) \*(1878)
* Biskop *Célestin Chouvellon*, M.E.P. (1849-1924) \*1890

Referanser
----------

1. ↑   Léonore database, oppført som Célestin Félix Joseph Chouvellon, Léonore LH//535/42, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   irfa.paris[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Bishop Célestin-Félix-Joseph Chouvellon». Besøkt 15. april 2011.
4. ↑  www.catholic-hierarchy.org pinch, lest 1. juli 2022

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy
 |
**Felles klagenemnd** er en norsk statlig nemnd som behandler klager over enkeltvedtak vedrørende annullering av eksamen, innleveringer, arbeidskrav, praksis med mer. I tillegg jobber den med utestengning og bortvisning, utestenging grunnet straffbare forhold (politiattest), og utestenging etter skikkethetsvurdering. 

Felles klagenemnd behandler også klager på utdanningsinstitusjonenes avgjørelser om innsyn i dokumenter i offentlig virksomhet (offentlighetsloven).

Medlemmer
---------

Felles klagenemnd består av syv medlemmer valgt av Kunnskapsdepartementet. Medlemmene velges for fire år av gangen, med unntak av studentrepresentantene som velges for to år av gangen.

Direktoratet for høyere utdanning og kompetanse fungerer som sekretariat og har ansvar for å forberede og tilrettelegge klagesakene.

Referanser
----------

1. ↑  «Om Felles klagenemnd». Direktoratet for IKT og fellestjenester i høyere utdanning og forskning. Besøkt 14. mars 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Marit Berge** (født 5. september 1904 i Rasvåg i Hidra, død 26.juni 1991 i Bærum) var en norsk lærer, rektor, skoleforsker og kvinnesaksforkjemper.

Hun tok examen artium ved Kongsgård skole i Stavanger i 1924  og hadde et studieopphold i Frankrike 1924–1925. Deretter arbeidet hun som lærervikar ved Stavanger katedralskole 1925–1926 og 1929–1931. I 1935 ble hun midlertidig adjunkt ved Sandvika middelskole i Bærum. Hun ble cand.mag. i 1937 og arbeidet deretter som vikar ved Valler kommunale høyere almenskole. I 1941 ble hun cand.philol. med hovedfag i engelsk, og var lektor ved Valler skole i Bærum fra 1947 til 1958.

Hun ble i 1958 utnevnt til den første kvinnelige rektoren for Norges eldste jentegymnas, Nissens Pikeskole. Hun var den andre kvinnen som ble rektor for en av de høyere skolene i Oslo og også en av to kvinnelige rektorer i hele landet på den tiden; hun gikk av med pensjon i 1972. Hun var en av sin tids mest kjente skolefolk i Norge, og utgav bl.a. boken *Norsk skolepolitikk* (1960). Hun var 1. nestleder i Norsk Kvinnesaksforening 1956–1958. Hun var medlem av Undervisningsrådet (1953–1959), Lærerutdanningsrådet (1966–1973), sentralstyret i Norsk Lektorlag (1950–1953, 1959–1962) og Bærum skolestyre.

Bibliografi
-----------

* Berge, Marit: *Norsk skolepolitikk: Et innlegg i aktuell debatt*, 314 sider, Oslo, 1960

Referanser
----------

1. ↑  Stavanger Aftenblad: "Marit Berge blir rektor", 30. januar 1958 s.5.
2. ↑  «Stavangeren». 18. august 1958.
3. ↑  Berge, Marit (1960). *Norsk skolepolitikk*. Oslo: Studieselskapet samfunn og næringsliv.
4. ↑  Marit Berge
5. ↑  «Berge, Marit». *Hvem er hvem?*. Kunnskapsforlaget. 1984. s. 34. ISBN 8257301868.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki
 |
***The Face at Your Window*** er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av Richard Stanton.

Handling
--------

En scene fra filmen, blant annet med Gina Relly
Hiram Maxwell og Nicholas Harding, begge fabrikk-eiere, har to vidt forskjellige filosofier når det kommer til ledelse: Maxwell er sympatisk og vennlig overfor sine ansatte, samtidig som Harding er fullstendig blind når det gjelder behovene til arbeiderne sine. Maxwells sønn, Frank, er forlovet med Hardings datter, Ethel. Men han er også interessert i Ruth Kravo, en russisk immigrant som også arbeider ved fabrikken. Når han forlater fabrikken en sen kveld, blir Frank plutselig knivstukket i ryggen. Ruth blir snart arrestert for dette, selv om hennes misunnelige beundrer, Ivan Koyloff, er den mest sannsynlige mistenkte.

Ruth blir snart sluppet løs på grunn av mangel på beviser, og begynner som hemmelig agent som spionerer på andre innbyggere i området. En dag kommer en fremmed, kamerat Kelvin, til byen og forsøker å organisere arbeiderne i hemmelighet. Han forbereder dem også til å gå ut i streik. Arbeidsgiverne, som frykter problemer ved fabrikkene deres, møtes og bestemmer seg for å samarbeide bedre med arbeiderne sine. Harding svikter imidlertid snart løftene sine, og neste morgen gir han en ordre om lengre arbeidstid - men ingen lønnsøkning. Dette utløser snart et opprør blant arbeiderne, og Frank forsøker å berolige folkemengden.

Skuespillere
------------

* Gina Relly som Ruth Kravo
* Earl Metcalfe som Frank Maxwell
* Edward Roseman som kamerat Kelvin
* Boris Rosenthal som Ivan Koyloff
* Walter McEwen som Hiram Maxwell
* Diana Allen som Dot Maxwell
* Alice Reeves som Ethel Harding
* Frazer Coulter som Nicholas Harding
* William Corbett som Steve Drake
* Robert Cummings som Kravo
* Henry Armetta som Danglo
* Frank Farrington som en District Attorney

Bildegalleri
------------

* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 7. juli 2016.
2. ↑  The Face at Your Window
3. ↑  THE FACE AT YOUR WINDOW

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Face at Your Window* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Face at Your Window* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Face at Your Window* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Face at Your Window* på Silent Era Rediger på Wikidata
Bygg 5. tidligere Fyrstikkfabrikken, her har Bentler kontorer og har et kompetansesenter med Læringsfabrikken og Katapultsenteret (MTNC). 
**Raufoss industripark** er et industriforetak på Raufoss, Vestre Toten i Innlandet. som ble stiftet 2001 etter at den Norske staten kjøpte seg ut av Raufoss Ammunisjonsfabrikker.

Raufoss Industripark er en av Norges største industriparker, med et industriområde på 2 864 dekar industriområde. Området strekker seg over i nabokommunen Gjøvik.

Det har vært drevet industri på området i over 100 år (per 2019). I 2004 hadde 35 bedrifter lokaler i industriparken, og i dag[*når?*] holder nærmere 40 ulike bedrifter til på området, med til sammen ca. 3000 ansatte. Bedriftene produserer høyteknologiske produkter innen mange bransjer til kunder over hele verden.

Raufoss industripark eies av Skattum Eiendom AS med 50 prosent, mens de øvrige aksjene eies av Nammo og Vestre Toten kommune.

**Vestre-Toten Brannvesen** tidligere Raufoss Brann og Redning skilt ut av vaktselskapet Raufoss Beredskap som fra 1. januar 2020 er eid og driftet av Vestre Toten kommune. Fram til 2021 var stasjonert ved hovedporten i Raufoss Industripark med kompetanse innen industrivern. Men flyttet i nytt bygg ved tidligere fellesbadet, lokalene til Radio Toten.

Produksjonsbedrifter i Raufoss Industripark
-------------------------------------------

* Benteler
* Hydal Aluminium Profiler
* Kongsberg Automotive
* Nammo
* Plastal
* Profillakkering AS
* Hexagon Ragasco
* Isiflo
* Raufoss Offshore
* Raufoss Technology
* TotAl-gruppen
* VP Metall AS

Servicebedrifter i Raufoss Industripark
---------------------------------------

* Adecco
* Bi Service AS
* Autobar
* Advokatfirmaet Campbell & Co AS
* Caverion Gjøvik
* Eidsvia Nett
* ErgoGroup
* Eidsiva Anlegg
* Grobi AS
* ISS Facility Services AS
* Krüger Kaldnes
* Multisped
* Nasjonalt Senter for Komposittkompetanse
* Nettverkspartner
* Opplæringskontoret For Industrifag Innlandet
* Raufoss Elektro
* Raufoss Eiendomsforvaltning
* Raufoss Beredskap
* Raufoss Næringspark
* RISC
* Rørlegger Innlandet AS
* SINTEF Raufoss Manufacturing
* Forsvarets Logistikkorg.
* Sameiet Profilanlegg
* Sillongen Catering
* Tess
* TOOLS
* TOYOTA Material Handling
* Veolia

Se også
-------

* Raufoss Ammunisjonsfabrikker

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Silvio Meincke** (født 1942) er en brasiliansk luthersk prest, salmedikter og teologiprofessor. Han har skrevet flere salmer, og er blant annet representert med en salme i *Norsk salmebok 2013*.

Meincke studerte teologi i São Leopoldo før han ble ordinert til prest i den lutherske kirken i Brasil. Senere ble han professor i systematisk teologi ved Escola Superior de Teologia. Han jobbet der i åtte år, før han begynte som rådgiver for sosiale spørsmål ved Centro Ecumênico de Catequese e Assessorias i São Leopoldo.

Han har fokusert mye på fattigdom i et så rikt land som Brasil, periodevis i oposisjon til militærdiktaturet som var i landet. Dette har kommet til uttrykk blant annet i salmetekster. 

Sammen med Astor Dalfert dannet han i 1990 koret Vocal Liberdade, som Meinche skrev flere sanger til. Koret ble invitert til Europa av den lutherske kirken i Tyskland, og gjorde flere konserter i Tyskland, Østerrike og Sveits.

Han har gitt ut flere bøker, og salmene hans er representert i salmebøker i flere land.

Eksterne lenker
---------------

* (portugisisk) Biografi hos den lutherske kirken i Brasil

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Svedjerug i Urtehagen på Domkirkeodden, Hamar.
**Svedjerug**, også kalt **fallrug** og **finnrug**, er en rugsort som egnet for dyrking på mark der det drives svedjebruk. Svedjerugen er toårig, den trenger kulde og kort dag for å danne aks på samme måte som dagens rugsorter. Svedjerugen ble normalt sådd tidlig på sommeren, og det ble brukt svært lite såkorn per arealenhet, mens dagens rugsorter såes på ettersommeren eller tidlig høst og det brukes langt større såmengder. Svedjerugen hadde den egenskapen at den ga god avling i askeblandet jord.

Historie
--------

Som all annen rug, stammer også svedjerug fra Sentral-Asia. I høydeområdene i Afghanistan og Irak finnes det mange varianter av rug. Disse opptrådte tidlig som ugress i hvete, men når de ble spredt med frøhandel lenger nord inn i Russland, viste rugen seg mer egnet til å dyrke her enn hvete. Ekspansjonen skjedde i perioden fra 400 f.kr. og fremover. 
Noen steder i det sentrale Russland utviklet det seg etter hvert en rugtype som var spesielt godt egnet til svedjebruk. En gang før år 1000 nådde denne svedjerugen Øst-Finland og Karelen. I disse store granskogområdene gav den etter hvert opphav til en befolkningsekspansjon, slik at det mot slutten av 1400-tallet oppsto mangel på egnede svedjeområder som kunne brennes. Først dro de til vestre Finland, deretter til Øst-Sverige, og videre vestover. Omkring 1640 nådde de første svedje-finnene Norge.

Den særegne skogfinske svedjerugen var ansett som tapt, men Per Martin Tvengsberg fant noen få rugkorn i en gammel låve på Finnskogen og klarte å få dem til å spire. Fra disse få kornene stammer all moderne svedjerug.

Kvalitet
--------

Ifølge Norsk Genressurssenter har svedjerugen gode dyrkingsegenskaper. Den har god buskingsevne, opp til 94 strå fra samme plante, med over 50 korn per aks. Den blir over to meter høy, dekker derfor jorda godt og gir god avling og en spesiell halm. I tillegg skal den gi et korn som er godt på smak.

Såvare
------

I 2003 ble en rekke bestemmelser om produksjon av forskjellige jordbruksprodukter, inkludert såvareloven, fjernet. I stedet ble lov om mattrygghet innført for å sikre *helsemessig trygge næringsmidler og fremme helse, kvalitet og forbrukerhensyn langs hele produksjonskjeden, samt ivareta miljøvennlig produksjon.* Loven skulle videre fremme god plante- og dyrehelse. 

Kort tid etter ble såvareforskriften endret i tråd med den økte oppmerksomheten på matsikkerhet og sikring av innsatsvarer, slik at bare såvareforretninger skulle kunne innføre, eksportere, omsette og produsere såvare. I 2008 ble det gjort unntak for ikke-kommersiell omsetning av bevaringsverdige frøsorter.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Johan Swärd. «Svedjerugen - reddet av 7 spirende korn». Skog og landskap. Arkivert fra originalen 19. mars 2013. Besøkt 5. januar 2012.
2. ↑  «Graminor Planteforedling». Arkivert fra originalen 7. november 2017.
3. ↑  Liz Buer. «Han får ikke ha rent mel i posen». Dagens næringsliv. Besøkt 5. januar 2012.
4. ↑
5. 1 2
«Pandora» har flere betydninger.
Pandora, med eske -   
Oljemaleri av Jules Joseph Lefebvre (1882)
**Pandora** (Πανδώρα, tradisjonalt avledet fra πᾶν *alt* og δῶρον *gave*, dermed «giver av alt», «allbegavet») er en skikkelse i gresk mytologi. Hun var angivelig den første kvinne på jorden.

Den kvinnelige titanen Themis var ansvarlig for å gi hvert eneste dyr en positiv egenskap, men da det var menneskets tur var det ingen igjen. Prometheus (*gr.* «forutseenhet»), som var blitt gitt oppgaven å lage mennesket, mente mennesket var overlegen alle andre dyr, og at det derfor skulle få en gave ingen andre dyr hadde. Prometheus stjal ild fra Zevs og gav det til mennesket. Zevs ble rasende og bestemte seg for å straffe Prometheus og menneskeheten. Pandora ble skapt på ordre av Zevs av Hefaistos som en forgiftet gave for mennesket.

Pandora fikk trekk fra flere guder, slik at hun skulle virke uimotståelig for mennene. Til sist ble hun gitt en krukke (ofte feilaktig oversatt til eske). Denne krukken var Pandoras gave, og hun ble ofte advart av Epimetheus mot å åpne den. Men en dag nysgjerrigheten tok overhånd, åpnet Pandora krukken og slapp ut all verdens plager: pest, sorg, fattigdom, kriminalitet og så videre. Hun lukket krukken tidsnok til å holde tilbake én ting – håp.

  

Myten finnes i forskjellige versjoner, og ikke alt er like klart. Til og med spørsmålet om hvem som åpnet krukken, er ikke klinkende klart. Noen kilder vil at det ikke var Pandora, men Epimetheus selv.

Pandoras «eske»
---------------

Historien om Pandoras krukke ble gjenfortalt i kortversjon av den lærde Erasmus av Rotterdam i hans verk "Adages". Det er på grunn av en feiloversettelse i hans tekst at man siden har snakket om Pandoras eske i stedet for krukke. Men krukke står det altså i den greske originalen. Der står det *pithos*, som Erasmus oversatte til det latinske ord *pyxis*.

* Pithos fra Kreta, ca. 675 f.Kr.; Louvre*Pithos* fra Kreta, ca. 675 f.Kr.; Louvre
* Attisk pyxis, 440–430 f.Kr.; British MuseumAttisk *pyxis*, 440–430 f.Kr.; British Museum

Referanser
----------

1. ↑  Dougherty, Martin J.. *Greek myths : from the Titans to Icarus and Odysseus*. London. ISBN 1-78274-750-8. OCLC 1059309693. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
2. ↑  New Larousse Encyclopedia of Mythology, p.93 ISBN 0 600 02350 8

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
*For andre betydninger se Pandoras eske (andre betydninger)*
Pandora, Lawrence Alma-Tadema, 1881
**Pandoras eske** er et uttrykk som henviser til gresk mytologi. Pandora er hovedperson i en oldgresk fortelling, gjengitt hos Hesiod i hans *Verker og dager.* Her fortelles at hun var den første kvinnen som Hefaistos skapte av fuktig jord etter Zeus' befaling, da Prometheus hadde brakt ilden tilbake til menneskene.

Zeus satte Athene til å undervise henne i kvinners vis; Afrodite gav henne ynde og evne til å forføre, og Hermes et lumskt sinn. Da Athena og hora'ene til sist fikk henne pyntet med gylne smykker og blomster, kalte gudene henne Pandora – gresk for «alles gave». Hun fikk en lukket krukke (feilaktig oversatt til «eske»), og Hermes førte henne til Prometheus' griske og ubegavede bror Epimetheus, som trosset Prometheus' advarsel mot å motta noen gave fra Zeus. Før den tid hadde menneskene levet uten sorg eller bry; nå åpnet Pandora sin «eske» (krukke), og all verdens ulykker steg opp av den og bredte seg over landene; håpet ble dog værende, for det rakk ikke å unnslippe før Pandora igjen fikk satt lokket på.

Referanser
----------

1. ↑  (πίθος *pithos*), Hesiod, *Works and Days* #94.
2. ↑  http://runeberg.org/salmonsen/#2/#18/#0863.html *Salmonsens Konversasjonsleksikon*, #2. utgave, bind XVIII, s. #819
**DieselHouse** er et opplevelses- og kunnskapssenter som ligger på H.C. Ørstedsværket i Sydhavnen i København med innkjørsel fra Vasbygade. Det ble etablert som et samarbeide mellom Københavns Museum og MAN B&W Diesel A/S og åpnet i 2006.

Senteret er bygget rundt en kjempestor B&W dieselmotor fra 1932, som gjennom 30 år var verdens største dieselmotor med 22 500 hk. Dieselmotorens opprinnelige formål var å levere elektrisitet til Københavns elnett to ganger daglig ved toppbelastninger.

Motoren er bygget som en dobbeltvirkende åtte-sylindret totaktsmotor med en boring på 840 mm og en slaglengde på 1 500 mm som utgjør et samlet slagvolum på hele 6650 liter. Generatoren ble bygget av svenske ASEA (i dag ABB).

Under andre verdenskrig spilte motoren en viktig rolle i frihetskampen, da verkets egen motstandsgruppe brukte den som gjemmested for våpen.

Dieselmotoren er fortsatt funksjonsdyktig, men er ikke lenger tilsluttet elnettet. Som demonstrasjon for publikum aktiveres den fast to ganger i måneden, samt ved spesielle anledninger (f.eks. Kulturnatt).

Museet rommer også den første dieselmotor fra B&W i 1904 (B&W nr. 1) som er utstyrt med en sylinder, et svinghjul på 8 tonn og yter 40 hk. Den fungerer fortsatt og startes en gang i uken for publikum.

En meget utbredt myte er at under strømavbrytelsen den 23. september 2003, spilte den store B&W dieselmotor en nøkkelrolle i gjenopprettelsen av elforsyningen, da motoren kunne starte ved egen kraft, og ikke hadde bruk for tilført elektrisitet til elektromagnetene. Dette er dog ikke korrekt, da generatoren aldri ble tilkoblet nettet.

Ovennevnte myte er ikke korrekt ifølge DieselHouse.
Generatoren på DM884-WS-150 ble først frakoblet nettet i september 2005, i forbindelse med endring av bygningen til DieselHouse.
Motoren ble startet ved strømutbruddet klokken 12:30 da og kjørte til cirka klokken 19:30.
Vi har hatt folk her i DieselHouse som var med den 23. september 2003.
Hvis man er så heldig å overvære en start av den store dieselmotoren, anbefales hørselsvern da støyen er enorm.

Se også
-------

* DieselHouse
* Privat optagelse af motorens demonstration
* B&W Double Acting 2 Cycle Motor, DieselHouse Copenhagen.

Referanser
----------
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
Den **andre polske republikk** ble opprettet 6. november 1918. Polen ble dermed en selvstendig nasjon.

Grensene ble fastsatt i 1921 etter den polsk-sovjetiske krig, og landet hadde da et areal på 387 000 km², og 27,2 millioner innbyggere (folketelling 1921). I 1939, rett før utbruddet av andre verdenskrig hadde folketallet økt til ca. 35,1 millioner. En tredjedel av disse var minoritetsgrupper: Jøder (10 %), ukrainere og belarusere (17 %), tyskere (5 %) og litauere, russere og tsjekkere (1 %).

Historie
--------

Etter å ha blitt okkupert av tyske og østerriksk-ungarske styrker sommeren 1915 ble de tidligere russiskstyrte delene av Polen proklamert som et uavhengig kongedømme 5. november 1916. Et regjerende statsråd ble opprettet, og fra 15. oktober 1917 fantes det også et regentråd (*Rada Regencyjna*). Deres mandat var å administrere landet under tysk overoppsyn inntil en konge kunne velges.

Andre polske republikk, 1939.
Bare en drøy måned før første verdenskrig sluttet, den 7. oktober 1918, ble statsrådet oppløst av regentrådet, som gjorde det klart at dens mål var å gjenetablere polsk uavhengighet. De fleste partier, med unntak av det *Marxistiske sosialdemokratiske parti i kongedømmet Polen og Litauen*, støttet dette trekket. 23. oktober ble en ny regjering under Józef Świerzyński innsatt. Świerzyński startet straks utskrivning av mannskap til den polske hæren.

5. november 1918 ble det første delegatsovjetet opprettet, og 6. november proklamerte kommunistene opprettelse av Republikken Tarnobrzeg. Samme dag proklamerte den midlertidige folkeregjeringen at den Andre polske republikk var opprettet, med Ignacy Daszyński som statsoverhode.

10. november kom Józef Piłsudski tilbake til Warszawa, etter å ha blitt sluppet fri av tyske myndigheter i Magdeburg. På grunn av hans popularitet, og fordi de fleste politiske partier støttet ham, ble han 11. november av regentrådet utnevnt til øverstkommanderende for den polske hær. Dette var samme dag som våpenhvile ble inngått mellom de stridende parter i første verdenskrig. Rådet oppløste seg selv 14. november, og overførte da all sin makt til Piłsudski. Flere regionale styringsorganer ble opprettet, og det brøt ut konflikter med ukrainerne i Lviv. Etter konsultasjon med Piłsudski ble Daszyńskis regjering oppløst, og en ny ble opprettet under Jędrzej Moraczewski.

I Versaillestraktaten av 1919 ble Polens uavhengighet bekreftet av de europeiske stormaktene. Traktaten fastslo også at noen tyske og østerrikske områder skulle tildeles Polen.

Den andre polske republikk endte i september 1939, da både tyske og sovjetiske styrker rykket inn i landet. Folkerepublikken Polen, ble opprettet etter andre verdenskrigs slutt i 1945.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Second Polish Republic – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Second Polish Republic – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Torkjell Kristian Berulfsen** (født 20. januar 1943) er en norsk programskaper, programleder, journalist, komiker og forfatter.

Språkforskeren og filologen Bjarne Berulfsen var hans far.

Torkjell Berulfsen har bakgrunn som handelsgymnasiast og filolog, mange års ansettelse i NRK og i en årrekke ledet han radio- og TV-programmer som *Reiseradioen*, *Nitimen*, *Nattradioen*, *Borgulfsen* (sammen med Knut Borge), *Borgulfsens betasuppe* (sammen med Knut Borge), *WOK*, *Dykk i arkivet*, *Edle dråper*, *Herfra til halv ti*. 

Sammen med nevnte Knut Borge var Berulfsen ansvarlig for det ikke helt satirefrie programinnslaget "Upper ten", der den til en hver tid siste ukes ti mest profilerte samfunnsaktører gjennomgikk juryens evaluering av seg, noe som førte til at den beste av de ti fikk bevisningen "Ukens aller upperste". 

Utover dette var han ansvarlig for seriene *Edle dråper*, *Opp i røyk*, *Dyre vaner*, *Ganefryd*, *Berulfsens fargerike*, *Berulfsens pengebinge: Pengenes historie*, *Berulfsens konspirasjoner*, *Berulfsens historiske perler* og *Edel årgang*.   

I 2000 ble Berulfsen tildelt Riksmålsforbundets lytterpris og innehar Gullruten 2007 for serien Berulfsens fargerike.

Sommeren 2014 ledet han programmet *Ferievikarene* i NRK P1+ sammen med Else Michelet. 

Våren 2015 var han aktuell med fjernsynsserien Edel årgang, der seerne presenteres for ulike betraktninger tilknyttet overgangen fra arbeidslivet til pensjonisttilværelsen.

Dokumentarserier på NRK TV
--------------------------

Denne oversikten viser dokumentarseriene som er sendt på NRK TV med Torkjell Berulfsen :

| År | Tittel på serie | Antall episoder | Også utgitt som | Tilgjengelig i NRK nett-TV |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2000 - 2001 | Edle dråper | 12 | DVD, VHS, bok, lydbok | Edle dråper |
| 2002 | Opp i røyk | 6 | Bok | Opp i røyk |
| 2004 | Dyre vaner | 6 | Boka "Luksus" | Dyre vaner |
| 2005 | Ganefryd | 6 |  | Ganefryd |
| 2006 | Berulfsens fargerike | 8 | Bok |  |
| 2008 | Berulfsens pengebinge | 8 |  |  |
| 2009 | Berulfsens konspirasjoner | 8 |  |  |
| 2012 | Berulfsens historiske perler | 14 |  | Berulfsens historiske perler |
| 2015 | Edel årgang | 5 |  | Edel årgang |

Utgivelser
----------

* *Edle dråper*, om alkohol, Cappelen, 2001. Også utgitt på Lydbokforlaget.
* *Opp i røyk*, om tobakk, Cappelen, 2003
* *Luksus*, om luksus, Cappelen, 2005
* *Den store norske humorboken*, redaktør, Cappelen, 2005
* *Berulfsens fargerike*, NRK, 2007

Referanser
----------

1. ↑   www.aftenposten.no[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Torkjell Berulfsen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Torkjell Berulfsen på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Torkjell Berulfsen hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (en) Torkjell Berulfsen hos The Movie Database Rediger på Wikidata

  

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**An-Núman ibn Thabit** (arabisk: النعمان بن ثابت) eller imam **Abu Hanifa**, født 699 i Kufa, død 767 i Bagdad, grunnla ikke bare den hanafitiske rettsskolen som er islams største klassiske lovskole (madhhab), men også rettslære fiqh som er en systematisk islamsk vitenskap.

Han startet tidlig å samle inn hadither, det vil si nedskrevne tradisjoner om Muhammed. Sammen med sine elever utarbeidet han over en periode på ca. 30 år en omfattende samling lover, som dekker alt fra hvordan man ber og faster til forskjellige aspekter av Csivilrett og relasjoner til ikke-muslimske samfunn. Han utviklet en særskilt oppfatning angående *ra'y*, det vil si et prinsipp som visse lærde mener skal anvendes når det i en konkret situasjon ikke finnes anvisning i Koranen eller sunna, og på qiyas, det vil si hvordan man med slutning fra analogi kan få veiledning fra liknende eksempler i Koranen eller sunna.

Ingen skrevne dokument finnes fra dette arbeidet, men tradisjonen lever videre gjennom hans elever og etterfølger, fremst Muhammad bier or-Hasan or-Shaibani, som var lærer til to av de andre store imamene, Malik Ibn Anas og Ash-Shāfi‘ī. Imam Abu Hanifas madhhab er den mest utbredde av de islamske lovskolene, og har utgjort den konstituerende grunnen for flest islamske stater gjennom historien. Dens tilhenger utgjør over halvparten av dagens muslimer.

Referanser
----------

1. ↑   Encyclopaedia of Islam, 2nd edition[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   1911 Encyclopædia Britannica/Abū Ḥanīfa an-Nu‛mān ibn Thābit[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   IES / Abu Khanifa[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   ЭЛ / Абу-Ханифа[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  Bæk Simonsen, Jørgen (1994). *Islamlexikonet*. Forum. ISBN 91-37-10552-3.
6. ↑  Bæk Simonsen, Jørgen (1995). *Politikens islamleksikon*. København: Politikens Forlag. ISBN 8756754086.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** CiNii
 |
**Emanuele Gerada** (født 18. mai 1920 i Żejtun på Malta (øy)1; død 21. januar 2011 i Msida på Malta) var en katolsk titulærbeisk som diplomat for Den hellige stol.

Liv og virke
------------

### Prest

Etter å ha gått på lyceum studerte Emanuele Gerada teologi og filosofi ved seminaret på Malta og ved Universitetet i Malta. Den 1. august 1943 ble han ordinert til prest av hjelpebiskopen av Malta, Emanuel Galea. 

I 1944 fullførte han doktorgradsstudier ved University of Nottingham. I 1952 mottok han sin doktorgrad i kanonisk rett fra Det pavelige gregorianske universitet. Han gikk inn i Den hellige stols diplomatiske tjeneste og fikk opplæring ved Pontificia Accademia Ecclesiastica i Roma. I 1952 ble han attaché ved det apostoliske internuntiatur i Egypt. I 1953 ble han privat kammerherre for pave Pius XII. I 1956 ble han sendt til det apostoliske internuntiatur i India som sekretær, og kort tid etter, på grunn av nuntiens død, som sekretær og *chargé d'affaires* for nuntiaturet i {{Dublin]]. Fra 1960 til 1964 var han eksaminator for nuntiaturet og *chargé d'affaires* i Tokyo, og deretter del av den apostoliske delegasjon til Mexico. I 1966 ble han utnevnt til *chargé d'affaires* for nuntiaturet i Kigali i Rwanda.[1]

### Hjelpebiskop i Malta erkebispedømme

Pave Paul VI utnevnte ham til titulærbiskop av *Nomentum* og hjelpebiskop i Malta erkebispedømme den 15. februar 1967. Erkebiskopen av Malta, Michael Gonzi, ordinerte ham til biskop den 18. juni 1967; medkonsekratorer var Emanuel Galea, hjelpebiskop i Malta, og Patrick Joseph Dunne, hjelpebiskop i Dublin. 

### Koadjutorerkebiskop av Malta erkebispedømme

Til støtte for Gonzi ble Gerada utnevnt til koadjutor-erkebiskop av Malta den 6. april 1968.

### Apostolisk nuntius til El Salvador og Guatemala

Den 8. november 1973 ble han titulærerkebiskop *pro hac vice* av Nomentum og utnevnt til apostolisk nuntius til El Salvador og til Guatemala. 

### Apostolisk nuntius til Pakistan

Den 15. oktober 1980 ble han utnevnt til apostolisk pro-nuntius til Pakistan. 

### Apostolisk nuntius til Irland

Pave Johannes Paul II utnevnte ham til apostolisk nuntius til Irland den 4. februar 1989. 

Den 17. oktober 1995 aksepterte Johannes Paul II sin aldersrelaterte fratreden, hvorpå Gerada tok opp residens på pensjonisthjem på Malta. 

Han døde på *Mater Dei*-sykehuset i Msida og ble gravlagt i familiegraven i Żejtun.[2]

Erkebiskop Gerada hadde betydelig innflytelse i å mekle tvisten mellom den katolske kirke og Malta Arbeiderparti på 1960-tallet. Hans meklingsforslag langfredag ​​1969 avsluttet konflikten mellom daværende statsminister Dom Mintoff og erkebiskop Gonzi.[4]

Som nuntius i El Salvador var Emanuele Gerada i fokus for Óscar Romeros første konfrontasjon med det offisielle kirkeledelse.[5]
**Wilhelm Wilhelmsen** (født 11. mars 1872 i Tønsberg, død 11. mai 1955 i Oslo) var en norsk sjøkaptein og skipsreder.

Etter skippereksamen 1892 var han til sjøs frem til 1901 og året etter avla han dispasjøreksamen. Ved årsskiftet 1903/04 ble han også medeier i sin fars firma, Wilh. Wilhelmsen, sammen med faren og broren Halfdan. Da broren døde i 1923 ble han firmaets øverste sjef.

Han ble i 1937 utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden og forfremmet til kommandør med stjerne i 1945. Han var også innehaver av Leopoldsordenen (Belgia), den franske Æreslegionen og den svenske Nordstjerneordenen. Han var æresmedlem i Det Norske Videnskaps-Akademi.

Han var sønn av skipsreder Wilhelm Wilhelmsen (1839–1910) og Catharine Fredrikke Lorentzen. Det var faren som i 1861 etablerte rederiet Wilh. Wilhelmsen. Denne Wilhelm (født 1872) ble i 1904 gift med Engelke Julie Engelhart, datter av amtmann Thomas von Westen Engelhart. Deres sønn Tom Wilhelmsen (1911–1978) overtok rederiet.

Wilhelmsen deltok under sommer-OL for Norge i 1928 i Amsterdam med 4.-plass i seiling, 8-metersklassen.

Referanser
----------

1. ↑   MAK, PLWABN-ID 9810629115305606[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Roglo, Roglo person ID p=wilhelm;n=wilhelmsen;oc=1[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* *Den Kongelige norske Sankt Olavs orden 1847-1947*, utgitt av ordenskanselliet ved O. Delphin Amundsen, Grøndahl & Søns Forlag, Oslo, 1947

Eksterne lenker
---------------

* (en) Wilhelm Wilhelmsen – Olympedia Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF
 |