recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vestfold Flatbrødfabrik**, kjent som **Korni**, var en flatbrødfabrikk på Barkåker i Tønsberg kommune. Bedriften ble grunnlagt i 1919 av Nils Halvorsen Norheim og hans to sønner, Harald og Olaf. Halvorsen mottok i 1934 Kongens fortjenstmedalje for sitt arbeid med automatisert flatbrødbaking. Kavli, som var samarbeidspartner siden 1924, overtok eierskapet over bedriften i 1984. I 2013 ble fabrikken nedlagt og produksjonen flyttet utenlands.

Korni var også navnet på fabrikkens hovedprodukt: et flatbrød laget av rug, sukker, salt og vann. Oppskriften er uforandret siden 1947.

Ved årsskiftet 2012/2013 overførte O Kavli AS produksjonen av kjeks til Latvia, og samme sommer ble flatbrødproduksjonen flyttet til Tyskland. Virksomheten hos Vestfold Flatbrødfabrikk på Barkåker ble nedlagt, og 61 mål eiendom og bygninger på til sammen 9300 kvadratmeter ble lagt ut for salg.

Referanser
----------

1. 1 2  tb.no 29. juni 2013: *Slutt etter 94 år på Flatbrødfabrikken*

Litteratur
----------

"Vestfold flatbrødfabrik a-s 1919-1969" (Tønsberg Aktietrykkeri. Utgitt i samarbeid med Tønsberg og Omland Turistutvalg.

Eksterne lenker
---------------

* Produksjonsprosessen, dokumentert av Norsk Teknisk Museum Arkivert 8. august 2013 hos Wayback Machine.
* Vestfold Flatbrødfabrik i Sem og Slagen bygdebok
* Produktbeskrivelse
*For universitetet i den tyske byen Freiburg, se: Albert-Ludwigs-Universität*

Université de Fribourgs hovedbygning
**Université de Fribourg**/**Universität Freiburg** er et universitet i Fribourg (Freiburg im Üchtland) i Sveits. Universitetet ble grunnlagt i 1889.

Det ligger på grensen mellom det tyske og franske språkområdet i Sveits. Det er det eneste tospråklige universitetet i Sveits,og tilbyr undervisning på både tysk og fransk. Universitetets juridiske fakultet er det nest største i Sveits; kun Universitetet i Zürich har et større juridisk fakultet. Blant studentene har 50 % tysk som morsmål, 30 % fransk, 10 % italiensk og 10 % av studentene har andre morsmål.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑   eua.eu, besøkt 16. juli 2019[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.auf.org, besøkt 23. november 2022[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (fr) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) University of Fribourg – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** HDS **·** NKC **·** BNE
 |
***Begynnelse*** er en norsk TV-film, regissert av Eli Skolmen Ryg. Ryg stod også for bearbeidelsen av Bjørn Høviks skuespill *Begynnelse*. TV-versjonen ble sendt i *Fjernsynsteatret* 22. november 1977.Stykket ble også sendt i Norden samt i irsk, nederlandsk og belgisk fjernsyn.

Handling
--------

Ekteparet, *Kari* og *Kjell*, får et barn med leppe-kjeve-ganespalte. De møter sykehuslegens profesjonelle holdning og språk samt medpasientenes klønete forsøk på å trøste. De står foran flere års behandling av et barn, som vil få utseendemssige problemer og vansker med å lære å tale.

Syn
---

Jo Ørjasæter skrev dette i boka *Fjernsynsteatret : til glede og forargelse*:

> Instruktør Eli Ryg hadde fulgt [Høviks] manuskript likefrem og redelig uten forsøk på å lage noe spesielt betydningsfullt [...] Den vesle filmen var så god fordi den var så hverdagsnær, enhver familie kunne identifisere seg med personene og situasjonen.
> 
> 
>

Rolleliste
----------

* Sylvia Salvesen - *Kari*
* Vidar Sandem - *Kjell*
* Grete Nordrå - *Karis mor*
* Rolf Søder - *Karis far*
* Jannik Bonnevie - *Jordmoren*
* Lars Andreas Larssen - *Legen*
* Marit Grønhaug - *A sykesøsteren*
* Eva von Hanno - *Kvinnen i nabosengen*

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  *Fjernsynsteatret* 22. nov. 1977 - *Begynnelse*
2. ↑   Ørjasæter, Jo: *Fjernsynsteatret : til glede og forargelse* Oslo, Ad notam Gyldendal, 1994, s. 206, ISBN 8241704224

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for filmdatabaser i Wikidata*
***A Wife on Trial*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Ruth Ann Baldwin.

Handling
--------

Den underbetalte bibliotekaren Phyllis Narcissa aksepterer gladelig en invitasjon til å spise middag sammen med Horace de Guenther. Senere oppfordrer kona til de Guenther at Phyllis burde møte fru Harrington, en døende men velstående kvinne hvis sønn Allan - en gang en sprek ung mann - ble lammet på grunn av en bil-ulykke. Når fru Harrington foreslår for bibliotekaren at hun burde gifte seg, og ta vare på Allan i bytte mot hans rikdom, samtykker Phyllis motvillig til dette forslaget.

Phyllis forsøker å muntre opp den nedslåtte Allan, og hun møter en doktor som informerer henne om at ektemannens lammelse kan være psykosomatisk. Etter at Allan er vitne til gleden ved å spille tennis sammen med Phyllis, insisterer han på at ekteskapet deres burde annulleres. Den kvelden bryter imidlertid en innbruddstyv seg inn i hjemmet deres, som begynner å angripe Phyllis. I panikk hopper Allan ut av sengen sin, og begynner å slåss mot denne inntrengeren. Endelig frigjort fra rullestolen innrømmer Allan omsider sin kjærlighet til Phyllis.

Skuespillere
------------

* Mignon Anderson som Phyllis Narcissa
* Leo Pierson som Allan Harrington
* L.M. Wells som Horace de Guenther
* Julia Jackson som Mrs. de Guenther
* George C. Pearce som Wallis

Referanser
----------

1. ↑  A Wife on Trial
2. ↑  A WIFE ON TRIAL

Eksterne lenker
---------------

* (en) *A Wife on Trial* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
***A Warrior’s Heart*** er en romantisk dramafilm fra 2011 regissert av Michael F. Sears, og Kellan Lutz spiller hovedrollen. Filmen er basert på en historie skrevet av forfatter Martin Dugard som også skrev manus til filmen.

Sammendrag
----------

Conor Sullivan (Kellan Lutz) er ikke begeistret over å flytte til en ukjent liten by, og bli den nye gutten på skolen. Men han får en kjæreste, Brooklyn (Ashley Greene), og begynner ved skole-laget i lacrosse som blir trent av en gammel venn av faren hans, David Milligan (William Mapother). Conors far er en offiser i US Army som blir sendt til Irak, hvor han dør i kamp. Conor lever i sjokk og fornektelse etter farens død, og han reagerer på dødsfallet med selvdestruktive måter. Dette bekymrer hans mor Claire (Gabrielle Anwar). Conor havner i et voldelig sammenstøt med en annen lacrosse-spiller (Chord Overstreet) og han begår hærverk på skolens område. Dette gjør at han havner i fengsel, og blir sparket fra lacrosse-laget. Han blir sendt til en leir som blir ledet av en kollega og god venn av den døde faren hans, sersjantmajor Duke Wayne (Adam Beach). Ved treningsfeltet i leiren gjenvinner Conor sin lidenskap for lacrosse, og det åpner øynene hans for den sanne betydningen av modenhet, sportsånd og manndom.

Rolleliste
----------

* Kellan Lutz som Conor Sullivan
* Adam Beach som sersjantmajor Duke Wayne.
* Ashley Greene som Brooklyn
* Gabrielle Anwar som Claire Sullivan
* William Mapother som David Milligan

Eksterne lenker
---------------

* (en) *A Warrior's Heart* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *A Warrior's Heart* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *A Warrior's Heart* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *A Warrior's Heart* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *A Warrior's Heart* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *A Warrior's Heart* på Metacritic Rediger på Wikidata
Glochidie etter svanemusling
**Glochidie** (av gr. *glochis* som betyr *pilespiss*) er en veligerlarve, et frittsvømmende mikroskopisk avkom (larve) etter en større ferskvannsmusling i ordenen Unionoida. Glochidier kan ha to skall med en hale ventralt plassert på hvert skall (*Anodonta*) eller skallene kan være uten haker (*Unio*, *Margaritifera*). Larvestediet er en obligatorisk fase som er avgjørende for å kunne overleve og bli til en ferskvannsmusling. I denne fasen er glochidiene svært følsomme for ytre påvirkninger, som forurensing.

Glochidier mangler munn, men har en rudimentær fot og tarm. De har ørsmå festekroker som gjør det mulig for glochidiene å feste seg til fisk. Foten har en lang klebetråd, og i kappen er det fire knipper med sansebørster.

Når mordyret (hunnmuslingen) frigir glochidiene blir de liggende på bunnen. Når sansehårene oppdager fisk, klapprer glochidiene med de ørsmå skallene for å nå fram til fisken og feste seg på gjellene, enten via gjellelokkene eller munnen på fisken. Der skjer næringsopptaket gjennom såkalt fagocytose gjennom celler i kappen.

Når larvestadiet er over etter en tid, forlater glochidiene verten og fester seg til sedimentene i bunnlaget med byssus.

Referanser
----------

1. ↑  Jacobson, P. J. Neves, R. J. Cherry, D. S. & Farris, J. L. (1997). Sensitivity of glochidial stages of freshwater mussels (Bivalvia: Unionidae) to copper. Environmental Toxicology and Chemistry, **16**(11), 2384-2392. doi:10.1002/etc.5620161126

Eksterne lenker
---------------

* (en) Glochidia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**American Birkebeiner**, også kalt **Birkie**, er et skirenn i Wisconsin i USA. Det ble arrangert første gang i 1973. Rennet arrangeres over 50 km i fristil og 55 km klassisk fra Cable til Hayward. Det arrangeres også renn over kortere distanser: Kortelopet (29 km) og Prince Haakon (15 km) med start og mål i Cable. Over 10 000 langrennsløpere deltar hvert år.

Norskættede Tony Wise tok initiativ til rennet som er inspirert av Birkebeinerrennet i Norge. 35 menn og ei kvinne deltok i det første rennet som gikk over 45 km. I 2000 og 2017 ble rennet avlyst på grunn av snømangel.

Blant vinnerne i herreklassen er Oddvar Brå (1985), Tore Martin Søbak Gundersen (2011), Anders Gløersen (2018)) og Niklas Dyrhaug (2020). Blant vinnerne i kvinneklassen er Berit Mørdre Lammedal (1977) og Nina Skeime (1992).

Referanser
----------

1. 1 2 3  CHAMPIONS American Birkebeiner & Kortelopet - 1973 to Present

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Langrennskonkurranser |
| --- |
| konkurranser | 
* Verdenscupen (2022/23)
* Tour de Ski (2022/23)
* FIS Worldloppet Cup
* Ski Classics (2022/23)
* Skandinavisk Cup

 |  |
| langløp | 
* American Birkebeiner
* Birkebeinerrennet
* Jizerská padesátka
* Kaiser Maximilian Lauf
* König Ludwig Lauf
* La Diagonela
* La Venosta
* Marcialonga
* Reistadløpet
* Sgambeda
* Summit 2 Senja
* Tartu Maraton
* Toblach–Cortina
* Vasaloppet
* Vasaloppet China
* Ylläs–Levi Ski Marathon
* Årefjällsloppet

 |
| mesterskap | 
* NM (2023)
* VM (2023)
* OL (2022)
* U23-VM (2023)
* Junior-VM (2023)

 |
| 
* *Se også:* Norges Skiforbund
* Det internasjonale ski- og snøbrettforbundet (FIS)

 |
**Corinna Körting** (født 1967 i Tyskland) er en tysk luthersk teolog som underviser ved Det teologiske menighetsfakultet i Oslo.

Hun har undervist ved universitetene i Hamburg, Lüneburg, Kassel og Göttingen. Hun er dr.theol. fra Universitetet i Hamburg på avhandlingen «Der Schall des Schofar. Israels Feste im Herbst» (Walter de Gruyter 1999), og fikk sin habilitasjon ved Universitetet i Göttingen i 2005, på avhandlingen «Zion in den Psalmen» (Mohr Siebeck 2006).

Hun ble ansatt som professor i Det gamle testamente ved Menighetsfakultetet den 15. desember 2006.

Bibliografi
-----------

* *Der Schall des Schofar. Israels Feste im Herbst*, Walter de Gruyter, 1999
* *Zion in den Psalmen*, Mohr Siebeck, 2006

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Corinna Körting i BIBSYS
* (no) Publikasjoner av Corinna Körting i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
**Beverage Academy** er en europeisk drikkevareskole som ble startet i Norge i 2008. Skolens utdanninger er tilrettelagt for yrker innen import, salg, servering og produksjon av alkoholholdig drikke samt kaffe. Skolen het tidligere Norsk Vinfagskole, og var Norges første vinutdanning som kunne tilby en årsenhet vinstudier.

Skolen tilbyr i dag utdanning innenfor fagene vin (sommelier), øl (ølkelner), brennevin (bartender) og kaffe (barista og kaffekelner). Skolens sommelierutdanning ble godkjent av NOKUT og Statens lånekasse for utdanning i 2010. Studietilbudets offisielle navn er «Fagutdanning – Vin og Brennevin», og omfanget er en halv årsenhet. Skolens kaffeutdanning drives i samarbeid med Norsk kaffeinformasjon.

Beverage Academy tilbyr også utdanning i Danmark.

Referanser
----------

1. ↑  Utdanning.no: *Vinkelner*
2. ↑  «Vinkelner.no: *Lyst å bli vinkelner?*». Arkivert fra originalen 16. april 2015. Besøkt 16. april 2015.
3. ↑  «NOKUT; *Godkjente fagskoletilbud*». Arkivert fra originalen 28. mars 2015. Besøkt 16. april 2015.
4. ↑  Kaffe.no: *Har du lyst til å bli coffee sommerlier?*

Eksterne lenker
---------------

* Beverage Academy Norge
* Beverage Academy Danmark
**Søttaren** er en liten gård i Vefsn kommune i Nordland. Gården ligger for seg selv ved Vefsnfjorden, ca. 2 mil nordvest for Mosjøen, nesten 3 mil etter landevegen. Det er ikke noe stort gårdsbruk, det er i alt ca 29 mål jord, men likevel er Søttaren trolig en gammel gård.

Samferdsel
----------

Søttaren har vært avhengig av transport sjøveien helt fram til 1960-tallet. Fylkesvei 78 mellom Drevja og Leirfjord, passerte Søttaren. Den ble påbegynt på 1930-tallet, og åpnet i 1962. Veien ble godkjent som riksvei den 1. januar 1964. Høsten 1962 kunne de første bilene kjøre fra Mosjøen til Leirfjord på en den gang høyst uferdig "anleggsvei". Veien mellom Stuvland og Kviting hadde da en lengde på 25 613 meter, og er en av de mer krevende veiprosjekter i landsdelens historie. Veien går langs stupbratte fjellsider, og vekselvis gjennom tunneler. I 2014 ble Toventunnelen åpnet, og gjennomfartsveien mellom Vefsn og Leirfjorden (Helgeland) forbi Søttaren ble stengt. Denne veien har vært utfordrende på grunn av rasfare så lenge den har vært åpen for trafikk.

Referanser
----------

1. ↑  Sigmund Bårdvik (1988). «Søttarens historie». Utdrag fra semesteroppgave i lokalhistorie ved Den Allmennvitenskapelige høgskolen, Historisk Institutt, universitetet i Trondheim,. Besøkt 05.11.2018. «Søttaren ligger..»
2. ↑  Sigmund Bårdvik (2008). «Søttaren gård i Vefsn». Hjemmeside til Søttaren gård i Vefsn. Besøkt 05.11.2018. «Tovenveien går...»
**Torvald Alrik Magnus T:son Höjer** (født 26. februar 1906 i Stockholm, død 6. januar 1962 i Danderyd), var en svensk historiker. Han var sønn av historikeren og diplomaten Torvald Magnusson Höjer. I 1950 ble han professor i historie ved Stockholms högskola (det senere Stockholms universitet). 

Höjer innrettet sin forskning mot utenrikspolitikk og nyere historie. Etter ett par arbeider med emner fra Bismarcktidens internasjonale politikk disputerte han på en avhandling om *Carl Johan i den stora koalitionen mot Napoleon* (1935). Spesielt for Höjer som historiker var en minutiøs grundighet i kildeforskningen, ett mangesidig hensynstakende til ulike faktorer i et hendelseforløp, ett balansert omdømme og en konsis fremstilling. En sentral plass i hans produksjon inntar biografien om Karl XIV Johan (3 bind, 1939-1960), svensk historisk litteraturs mest monumentale verk i sitt slag. 

Han var redaktør for *Historisk tidskrift* fra 1949, bidro med over 100 artikler og omtaler, og satte sitt personlige preg på dette organ for svensk historievitenskap. 

Han er begravd på Djursholms begravningsplats.

Bibliografi
-----------

* *Carl XIV Johan*, 3 bind, *Den franska tiden*, *Kronprinstiden* og *Konungatiden* (1939-1960), P. A. Norstedt & Söner, Stockholm

Referanser
----------

1. 1 2   Svenskt biografiskt lexikon, «Torvald A M Höjer», Svensk biografisk leksikon-ID 14036[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4 5   «Torvald A M Höjer», Svensk biografisk leksikon-ID 14036, besøkt 11. september 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Autorités BnF, oppført som Torvald Höjer, BNF-ID 12183119p[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* *Svensk biografiskt lexikon*, 19 (1971-1973)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |
**Uavhengighetsordenen** (arabisk: *Wisam al-Istiqlal*) er en jordansk orden innstiftet i 1921 av emiren av Transjordan, Abdullah. Den ble i 1947 en av kongedømmet Jordans ordener. Ordenen tildeles for sivil og militær fortjeneste og tildeles også i diplomatisk sammenheng.

Inndeling
---------

Uavhengighetsordenen er inndelt i fem grader:

* storbånd
* storoffiser
* kommandør
* offiser
* ridder

Insignier
---------

Uavhengighetsordenen
Ordenstegnet for Uavhengighetsordenen består av en titagget sølvstjerne som har en gullgrans hvorpå er plassert en femtagget stjerne i hvit emalje. Stjernen har en rødemaljert midtmedaljong som bærer innskriften *Al Hussein bin Ali* med arabiske bokstaver. Ordenstegnet er likt for de forskjellige grader, men av ulik størrelse og er opphengt i båndet på ulike måter. Ordensstjernen er også lik ordenstegnet. 

Ordensbåndet er lilla med kantstriper i svart og hvitt.

Tildeling
---------

Uavhengighetsordenens forskjellige grader tildeles etter rang, da slik at øverste klasse tildeles mottagere på statsministernivå, samt regjeringsmedlemmer, mens andre klasse tildeles statssekretærer og departementsledere. Lavere klasser tildeles personer på lavere nivåer.

Norske innehavere
-----------------

Ulf Erik Husebø er innehaver av Uavhengighetsordenens 3. klasse, tilsvarende kommandør.

Kilder
------

* «Jordan» i Guy Stair Sainty og Rafal Heydel-Mankoo: *World Orders of Knighthood and Merit*, andre bind, Buckingham: Burke's Peerage & Gentry, 2006, s. 1268–1269
Obed-kulturen.
**Ubaidperioden** eller **Obedperioden** er en mye utbredt benevnelse på perioden fra omkring 4000 f.Kr. til 3500 f.Kr i Midtøsten, ikke minst Mesopotamia. Her benevner Ubaidperioden den perioden med utviklet jordbruk, skrivekunst og bruk av hest og hjul, men uten store, sentraliserte imperiestater utover forstørrede bystater. Perioden opplevde ulike konkurrerende bysentra som ble avløst av den første staten som fra 3500 f.Kr. rådde over hele slettelandet – Uruk.

Omkring år 4000 f.Kr ble det gjort to innovasjoner som endret regionens og verdens historie dramatisk. Skrivekunsten oppsto i de mindre bystatene i det nordlige Mesopotamia, mens kunsten å utvinne herdet kobber og etterhvert bronse oppstod i fjellregionene i randsonen hvor slike metaller var tilgjengelige. 

Også den sivile og militære bruken av hest ble introdusert fra Sentral-Asia via randsonene. Trolig ble også villesel tatt i bruk sammen med okser for å trekke ploger og vogner med hjul. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis
 |
***A Guilty Conscience*** er en amerikansk stumfilm fra 1921, regissert av David Smith.

Handling
--------

Gilbert Thurstan, en vise-inspektør for British Civil Service Commission og stasjonert i India, blir advart av en doktor om at hans kone, Emily, ikke kan bli værende i dette varme klimaet hvor han er stasjonert. Gilbert kontakter derfor sin egen overordnede, Vincent Chalmers, for å be om å bli overført til et annet område.

Men Vincent er forelsket i Emily, og han sender derfor Gilbert til en post i Kajra - hvor den forrige inspektøren tidligere døde av kraftig feber. Emily reiser deretter til Simla etter ektemannens anmodning, med Vincent reiser snart etter henne. I mellomtiden blir ektemannen hennes syk, samtidig som han får problemer med en gruppe hinduistiske fanatikere.

Skuespillere
------------

* Antonio Moreno som Gilbert Thurstan
* Betty Francisco som Emily Thurstan
* Harry von Meter som Vincent Chalmers
* Lila Leslie som Ida Seabury
* John MacFarlane som James Roberts

Referanser
----------

1. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 23. januar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *A Guilty Conscience* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *A Guilty Conscience* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Blodsvernloven** eller **blodvernloven** (etter tysk *Blutschutzgesetz*) var en av Nürnberglovene vedtatt av det tyske nasjonalsosialistiske NSDAPs rikspartidag «Rikspartidag for frihet» i september i 1935. Disse lovene dannet det juridiske grunnlaget for Hitler-Tysklands systematiske forfølgelse og seinere utslettelse av jøder i holocaust. Lovens faglige forankring stammet blant annet fra rasehygienikeren Eugen Fischers pseudovitenskapelige forskning.

Lovteksten
----------

Den rasistiske, tyske Blodsvernloven av 1935 på tysk
Plansje fra det tyske innenriksministeriet som forklarer hvilke personer som er *Deutschblütiger*  (av rent tysk blod uten jødisk innslag) og hvilke ekteskap som er tillatt ifølge Blodvernloven.  Foto: Schriftenreihe des Reichsausschusses für Volksgesundheitsdienst beim Reichs- und Preußischen Ministerium des Innern, Heft 16 
### Tekst 11: Lov til beskyttelse av det tyske blod og den tyske ære av 15. september 1935

Idet vi har innsett at det tyske blods renhet er den viktigste forutsetning for det tyske folks videre eksistens, og inspirert av den urokkelige vilje til å sikre den tyske nasjons eksistens i all framtid, har Riksdagen enstemmig vedtatt følgende lov, som hermed bekjentgjøres:

§1  

1. Ekteskap mellom jøder og statsborgere av tysk eller artsbeslektet blod er forbudt. Ekteskap som inngås på tross av dette, er ugyldige, selv om de inngås i utlandet for å omgå denne lov.
2. Annulleringsprosedyrer kan kun iverksettes av statsadvokaten.
§2  

Kjønnslig omgang utenfor ekteskap mellom jøder og statsborgere av tysk eller artsbeslektet blod er forbudt.
§3  

Jøder tillates ikke å ansette i sin husholdning kvinnelige statsborgere av tysk eller artsbeslektet blod, som er under 45 år gamle.
§4  

1. Det er forbudt for jøder å heise riks- eller nasjonalflagget eller bære rikets farger.
2. Det er derimot tillatt for dem å bære de jødiske farger. Denne rett er beskyttet av staten.
§5  

1. Enhver som bryter forbudene i §1 vil bli straffet med fengsel og hardt straffarbeid.
2. En mann som bryter forbudet i §2 vil bli straffet med fengselsstraff med eller uten hardt straffarbeid.
3. Enhver som overtrer påbudene i §§ 3 eller 4 vil bli straffet med fengsel i opptil ett år og med bøter eller med en av disse straffer.
§6  

Innenriksministeren vil i overensstemmelse med Førerens stedfortreder og justisministeren bekjentgjøre gjennomføringen og gjøre de nødvendige tilføyelser i forhold til retts- og forvaltningsforskriftene.
§7  

Denne lov trer i kraft dagen etter bekjentgjørelsen, § 3 vil imidlertid ikke tre i kraft før 1. januar 1936.
Nürnberg, 15. september, 1935

Ved Frihetens Rikspartidager

Adolf Hitler  
Fører og Rikskansler

Wilhelm Frick  
Innenriksminister

Dr. Franz Gürtner  
Justisminister

Rudolf Hess  
Førerens stedfortreder

*(Oversatt fra Reichsgesetzblatt I, 1935, s. 1146-1147)*

Se også
-------

* Holocaust
* Nürnberglovene
* Mischehe, blandingsekteskap
* Mischling, «halvjøde», «kvartjøde»

Eksterne lenker
---------------

* *Organisationsbuch der NSDAP 1937*: Plansjer over lovlige ekteskap fra side 529

Portal: Tyskland
**Det sjømilitære fiskerioppsyn** var en funksjon i Sjøforsvaret som formelt ble opprettet i 1961 i forbindelse med at Norge utvidet fiskerisonen til 12 nautiske mil.

Fiskerioppsynet fikk en kommandørkaptein som overordnet sjef. Det ble i tillegg opprettet en sjefsstilling under Marinekommando Nord-Norge, mens det på Vestlandet bare ble et definert ansvarsområde for marinekommandosjefen.

På 1970-tallet ble det klart at olje- og gassvirksomhet og økt internasjonal oppmerksomhet mot fiskeriressursene økte kravene til fiskerioppsynet, og i 1974 ble det nedsatt et utvalg som gav støtet til opprettelsen av Kystvakten i 1977, samtidig som Norges økonomiske sone på 200 nautiske mil ble etablert.

Referanser
----------

1. ↑  «Det sjømilitære fiskerioppsyn (1961) / Kystvakten / Sjøforsvaret - organisasjon, avdelinger og drift 1814-2016 / Marinemuseet / Forsvarets museer - Website Interface». *forsvaretsmuseer.no*. Besøkt 3. juli 2021.
2. ↑  «Kystvakten - Endringshistorie - Forvaltningsdatabasen - NSD». *www.nsd.no*. Besøkt 3. juli 2021.
**Det statlige freds- og utviklingsrådet** (burmesisk: နိုင်ငံတော် အေးချမ်းသာယာရေး နှင့် ဖွံ့ဖြိုးရေး ကောင်စီ, ofte forkortet **SPDC** fra engelsk: *State Peace and Development Council*) var det formelle navnet på militærregimet i Burma som styrte landet fra 1988 til 2011. Rådet fikk navnet i 1997 da det skiftet navn fra «Det statlige rådet for gjenopprettelse av lov og orden» (*State Law and Order Restoration Council*, SLORC). 30. mars 2011 signerte seniorgeneral Than Shwe et dekret som formelt oppløste rådet, og overlot makten til en sivil regjering, ledet av Det forente solidaritets- og utviklingspartiet (USDP) og president Thein Sein.

Referanser
----------

1. ↑  Shwe Yinn Mar Oo (4. april 2011). «Mission accomplished as SPDC ‘dissolved’». *Myanmar Times*. Arkivert fra originalen 16. september 2011. Besøkt 21. august 2011.  «Arkivert kopi». Archived from the original on 16. september 2011. Besøkt 15. januar 2012. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
***Det sociala arvet*** er en dokumentarfilm fra 1993 regissert av Stefan Jarl. Det er den siste filmen i Mods-trilogien om Kenta og Stoffe der de to første er *Dom kallar oss mods* og *Ett anständigt liv*.

Handling
--------

I Stefan Jarls tredje og siste dokumentar om modsen, møter vi Kenta, Eva og deres sønn Patric, samt Jajje fra den første filmen. Stoffe er død, men hans kone Lena lever fortsatt. Deres sønn Janne er plassert i fosterhjem. I denne filmen forsøker Jarl å finne ut av hvordan den sosiale arven har blitt overført til deres barn, som nå er like gamle som deres foreldre var da Jarl intervjuet dem første gang. Kenta har flyttet til Blekinge og startet opp et pensjonat med Lena og Jajje har fått hjelp med sitt alkoholmisbruk og er blitt gjenforent med sin datter Carina. Jarl planlegger å møte Stoffes sønn Janne, men etter å ha pratet med hans mor som vegrer seg mot å stille opp i en tredje film, bestemmer han seg for å la han være i fred. Det sociala arvet blir dermed en mer personlig film som hovedsakelig sentrerer seg omkring Jarls nysgjerrighet for hvordan det har gått med mods-barna. Det viser seg at de har klart seg bra, Patric har blitt bilselger og Jajjes datter Carina er student. Jarl viser bilder fra de tidligere filmene for så å sette de i relasjon til nåtiden. Slutten er kanskje ikke så overraskende som en skulle tro: visse ting forandres, mens andre alltid vil være ved det samme. I slutten av filmen blir Kenta lei av det stille livet i Blekinge og flytter tilbake til Stockholm. Jarl slutter her dokumentaren brått.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Det sociala arvet* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Det sociala arvet* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Det sociala arvet* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (nl) *Det sociala arvet* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Det sociala arvet* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
Begrepet **artssjåvinisme** eller **spesiesisme** (av engelske *species*, som betyr «art)» betyr å tillegge ulike rettigheter og verdier til vesener utelukkende på grunnlag av deres artstilhørighet. Spesiesisme kan beskrives som diskriminering av andre individer og grupper basert på deres artstilhørighet. 

Begrepet spesiesisme ble lansert i bokform for første gang i 1970 av britiske Richard D. Ryder. I 1975 publiserte Peter Singer den klassiske boka *Animal Liberation* hvor han tar for seg spesiesismen som forklaring på menneskers fordommer mot dyr. Singer mener spesiesismen, på linje med rasisme og kjønnsdiskriminering, bidrar til å undertrykke og rettferdiggjøre overgrep mot utsatte grupper – i dette tilfellet dyr. Ifølge Singer er spesiesisme en fordom eller en tilbøyelighet til å favorisere interessene til ens egen art, på bekostning av medlemmer av andre arter. 

I 1983 fulgte forfatter og aktivist Tom Regan opp Singers ideer i boka *The Case for Animal Rights*, hvor han støtter opp under forklaringer av overgrep mot dyr ut ifra en forestilling om spesiesime. Oxford English Dictionary definerte i 1985 spesiesisme som «menneskers diskriminering mot eller utnytting av visse dyrearter, basert på en antakelse om menneskehetens overlegenhet».

Antispesiesisme
---------------

Begrepet *antispesiesisme* omfatter ulike former for eksplisitt motstand mot spesiesisme. 

Typisk er det de mer politisk og teoretisk orienterte dyreverngruppene som tar i bruk begrepet antispesiesisme. Spesiesismens årsaker og virkninger sees da ofte i sammenheng med fordommer på individnivå og ulike samfunnsstrukturer som både oppstår- og reproduseres som følge av spesiesismen.

En praktisk konsekvens av å ta et antispesiesistisk standpunkt er å leve vegansk.

Begrepet er foreløpig lite utbredt i Norge, men dyreverngruppa Nettverk for dyrs frihet definerer seg selv som «en anti-spesiesistisk sammenslutning».

Se også
-------

* Veganisme
* Norsk vegansamfunn

Eksterne lenker
---------------

* Spesiesisme, rasisme og sexisme – beslektede fenomener?
* Nettverk for dyrs frihet
* Spesiesisme – Ideologi som skaper og forsvarer overgrep mot dyr, Rune Ellefsen[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
***Dighanikaya*** eller ***Digha nikaya*** er en buddhistisk religiøs tekstsamling. Det er den første av fem samlinger (*nikaya*) innenfor Sutta pitaka, som er en av «de tre kurvene» i Tripitaka, Theravadabuddhismens kanon. Sutta pitaka er den av de tre kurvene som inneholder læreutsagn fra Buddha og hans disipler om buddhismens innhold.

Dighanikaya består av 34 dialoger; delt i tre grupper: Sīlakkhandhavagga, Mahavagga og Patika-vagga.

Blant de mest kjente «sutta»ene (sutra) fra verket er nr 16, Maha-parinibbana Sutta, som skildrer Buddhas siste dager og død; nr 31 Sigalovada Sutta hvor buddha drøfter trosutøvelse og etikk for lege buddhister. Videre nr 2 Samaññaphala og nr 1 Brahmajala Sutta om universets historie og fremtid; og nr 9 Potthapada Suttaen som anbefaler og veileder i samathameditasjon.

Dighanikaya på norsk
--------------------

* *Buddhas samtaler*; oversatt av Kåre A. Lie.
	+ Bd 1: *De lange tekstene. Bind 1 : Moralavsnittsbindet = Sīlakkhandhavagga*. (sutta 1-13) Solum forlag, 1992 ISBN 82-560-0840-7
	+ Bd 2: *De lange tekstene. Bind 2 : Det store bindet = Mahavagga*. (sutta 14-23) Solum forlag, 2007. ISBN 82-560-1488-1
* utdrag er gjengitt i samlingen *Buddhas fortellinger,* 2001
* utdrag er gjengitt i *Oppmerksomhetstrening, kjernen i buddhistisk meditasjon* av Nyanaponika Thera. Solum forlag, 1988

Referanser
----------

1. ↑  *Buddhas samtaler: de lange tekstene*. Oslo: Solum. 1992. s. 14. ISBN 8256008407.
2. ↑  Sitat fra Torkel Brekkes innledning til *Buddhas fortellinger*, 2001.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Gregory Peck som Atticus Finch i filmen *Drep ikke en sangfugl*.
**Atticus Finch** er en fiktiv rollefigur i Harper Lees roman *Drep ikke en sangfugl* fra 1960. Karakteren dukker også opp i oppfølgerromanen *Sett ut en vaktpost*, som ble skrevet i 1950-årene, men ikke utgitt før 2015. Atticus er en forsvarsadvokat som bor i den fiktive byen Maycomb i Alabama i begynnelsen av 1930-årene. Han er faren til Jeremy «Jem» Finch og Jean Louise «Scout» Finch og har en mørkhudet hushjelper som heter Calpurnia. Lee baserte figuren på sin egen far, Amasa Coleman Lee, som i likhet med Atticus var en advokat i Alabama som forsvarte mørkhudede menn. Atticus Finch har for øvrig blitt et forbilde i kampen for svartes rettigheter.

Gregory Peck spilte Atticus Finch i filmatiseringen *Drep ikke en sangfugl* fra 1962, og han vant Oscar for beste mannlige hovedrolle for rolleskildringen. Det amerikanske filminstituttet (AFI) har kåret Atticus Finch til filmhistoriens beste helteskikkelse.

Påvirkning
----------

Alice Petry har sagt at Atticus har «blitt en slags folkehelt i rettsbransjen, og [han] blir behandlet som om han var en ekte person». Det finnes flere eksempler på rollefigurens påvirkning på advokatyrket. Advokaten Morris Dees fra Southern Poverty Law Center har sagt at Atticus var grunnen til at han ble en advokat, og dommeren Richard Matsch kalte Atticus en stor påvirkning. Noen advokater har kritisert figuren fordi han ikke bruker ferdighetene sine til å drive bort byens rasefordommer.

Barack Obama siterte Atticus Finch i en tale om rasediskriminering i januar 2017.

Referanser
----------

1. ↑  Boston, Talmage (Juni 2010). «*Who was Atticus Finch?*» (PDF). *Texas Bar Journal*. 73 (6): 484–485. Besøkt 24. september 2017.
2. ↑  Ingunn Økland (5. august 2015). «Harper Lee med vaklevorent rasismeoppgjør». NRK. Besøkt 24. september 2017.
3. ↑  «AFI'S 100 YEARS...100 HEROES & VILLAINS». Det amerikanske filminstituttet. Arkivert fra originalen 4. mars 2016. Besøkt 24. september 2017.
4. 1 2  Petry, Alice. «Introduction» i *On Harper Lee: Essays and Reflections*. University of Tennessee. Utgitt 1994. ISBN 1572335785, s. xxiii-xxiv
5. ↑  Metress, Christopher (September 2003). «The Rise and Fall of Atticus Finch», *The Chattahoochee Review*, 24 (1).
6. ↑  «Obama quotes Atticus Finch from 'To Kill a Mockingbird'». *The Washington Post*. 11. januar 2017. Besøkt 24. september 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Atticus Finch hos Internet Movie Database

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Typisk privathus i Heidelberg.
**Heidelberg** er en bydel i Melbourne i Australia. Den ligger 12 km nordøst for Melbourne sentrum og ligger i lokalstyret City of Banyule. Ved folketellingen i 2006 hadde Heidelberg 5249 innbyggere.

Byen er oppkalt etter Heidelberg i Tyskland.

Heidelberg grenser i nord Rosanna og Viewbank, i øst til Bulleen, i sør til Eaglemont og Ivanhoe og i vest til Heidelberg Heights.

Historikk
---------

Landområdene i Heidelberg ble solgt av kronen på auksjon i 1838. Det var en av de første områdene i Melbourne som ble solgt etter at området som i dag er sentrum av Melbourne ble auksjonert bort i 1837. I 1840 ble byen *Warrangal* målt opp, navnet er et aboriginsk ord som betyr *ørnerede*. Kort etter ble navnet byttet til *Heidelberg* av en av agentene. 

Da området ble bosatt var det kun en sti til Melbourne via North Fitzroy. Derfor ble det etablert en veiforrening i 1841 som skulle opparbeide vei til Heidelberg. Området ble et yndet mål for utflukter blant Melbournes innbyggere.

I løpet av 1880-årene tiltrakk området seg en god del kunstnere på grunn av lav husleie som følge av mangelen på kollektivtransport til Melbourne. Disse kunstnere etablerte det som senere har blitt kjent som Heidelbergskolen i australsk kunst.

Transport
---------

Heidelberg domineres av biltrafikk og har kun en jernbanestasjon, Heidelberg jernbanestasjon som ligger på Hurstbridgelinjen.

| * v
* d
* r
Bydeler i City of Banyule i Melbourne |
| --- |
| Bellfield **·** Briar Hill **·** Bundoora **·** Eaglemont **·** Eltham North **·** Greensborough **·** Heidelberg **·** Heidelberg Heights **·** Heidelberg West **·** Ivanhoe **·** Ivanhoe East **·** Lower Plenty **·** Macleod **·** Montmorency **·** Rosanna **·** St Helena **·** Viewbank **·** Watsonia **·** Watsonia North **·** Yallambie |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
**Herman Colditz** (født 1861 i Kristiania, død 3. juni 1890 nær Monterey, California) var en norsk énboksforfatter knyttet til 1880-tallets unge norske kunstnermiljø. 

Colditz var håndverkersønn (faren var boktrykker), og ønsket opprinnelig å bli skuespiller. Han kom etterhvert inn i et miljø av jevngamle kunstnere som møttes i billedhuggeren Rolf Skjeftes (1856–86) atelier i Akersveien 2, kalt «Mangelgården». Dette miljøet gjorde han kjent gjennom sin roman *Kjærka, et Atélierinteriør* (1888). 

Romanen blir i Kitty Wentzels bøker om ektemannen Gustav Wentzel beskrevet som en nøkkelroman med Wentzel til stede under navnet «Gunnar Moen». Også Edvard Munch (alias «Nansen»), Harald Bertrand, Lorentz Norberg, Thorvald Torgersen, Frederik Macody Lund, Lauritz Haaland, og forfatteren selv opptrer etter hennes mening i romanen. Rolf Skjefte («Hov») er hovedperson i romanen, som utspiller seg vinteren 1883/84 (handlingen kan tidfestes på grunn av referansene til riksrettssaken våren 1884), på et tidspunkt da flere av disse kunstnerne var ved å slå gjennom. 

Flere kunsthistorikere har langt på vei forstått romanen som en sann og autentisk nøkkelroman, hvor man kan hente kunnskap om Skjeftes liv og død, og finne «dokumentasjon» på frontene mellom Wentzels 1880-tallsnaturalisme og Munchs subjektive nervøsitet. Ingeborg Ydsties artikkel om boken forsøker å justere denne oppfatningen, og viser at Colditz må ha vært inspirert av Emile Zolas undergangsromantiske kunstnerroman *L'Oeuvre* fra 1886, som utkom på dansk og svensk samme år. Hun mener at både Skjefte-figurens livsløp og kunstnermiljøets fronter og diskusjoner er litterære konstruksjoner; hun peker også på at Colditz omtaler atélieret som «Kjærka» som et ledd i å etablere en religiøs symbolbruk i romanen.

Colditz mislyktes med å ta utdannelse, ble syk av tuberkulose, og flyttet høsten 1888 til slektninger i San Francisco, før romanen utkom. 

I en samling av Gustav Wentzels etterlatte papirer finnes også et novelleutkast av Colditz: *En jernbanefart*.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Herman\_Colditz[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Store norske leksikon[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Morgenbladet, utgitt 6. juni 1890[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Morgenbladet 1890.06.06». Norge, Oslo. 1890. s. 3.

Litteratur
----------

* Kitty Wentzel. «Gustav Wentzel». I: *Kunst og kultur* 1942
* Kitty Wentzel. *Gustav Wentzel*. Gyldendal, 1956. Forord av Leif Østby. Ny utgave: Lom 2009 ISBN 978-82-303-1251-3
* Ingeborg Ydstie. «Herman Colditz' roman, "Kjærka : Et Atelier-Interiør", som generasjonsportrett og kildeskrift til tidens kunstliv». I: *Kunst og kultur* 1996.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF
 |
En Schwarzlose Model 1908 pistol. På nært hold er det åpenbart at løpet er eneste bevegelige del i repetermekanismen
Sammenligning av bevegelig pipe og fast sluttstykke (venstre) og masseretardert sluttstykke (høyre): Med førstnevnte prinsipp glir røret (turkis) fremover, og sluttstykket (gult) er fast.
**Bevegelig pipe og fast sluttstykke** (engelsk *blow forward*) er en type repetermekanisme for skytevåpen der pipe og sluttstykke skilles ved at friksjonen fra prosjektilet trekker selve løpet forover, mens sluttstykket blir stående igjen bak. Tyngden i pipen holder kammeret lukket i avfyringsøyeblikket og lenge nok til at trykket i kammeret har sunket til forsvarlige nivåer før mekanismen åpnes. Mekanisk er våpen med bevegelig pipe og fast sluttstykke enklere enn sammenliknbare masseretarderte mekanismer (engelsk *blowback*), fordi alle delene som normalt følger med sluttstykket bakover er fastmonterte slik at løpet er eneste bevegelige del.

Virkemåte
---------

Fordi løp og sluttstykket beveger seg i forhold til hverandre er resten av mekanismen ellers som på en masseretardert mekanisme. Patronen holdes igjen mot bakkanten av kammeret med en ejector eller bare fra trykket av kruttgassene. En utkasteråpning for patronen er frest ut i en forlengelse av løpet, og blottlegger kammeret når løp og sluttstykke er lengst fra hverandre, slik at patronhylsa kastes ut. Rekylfjæra er en spiralfjær som ligger rundt løpet, og dytter dette bakover igjen slik at det tar med seg en patron fra magasinet før det klemmes sammen mot sluttstykket, klar for en ny avfyring. All bakoverrettet kraft fra patronhylsa tas opp av sluttstykket, slik at all følt rekyl fra skuddet overføres direkte til rammen i våpenet, og derved skytteren. Selv lette kalibre gir derved en relativt kraftig rekyl.

Eksempler
---------

Mekanismer med bevegelig pipe og fast sluttstykke er en lite utbredt. Den kraftige rekylen gjør at mekanismen ikke egner seg for håndvåpen med kraftige patroner. Det første skytevåpenet med mekanismen som ble satt i produksjon var Steyr Mannlicher M1894 pistol, en østerriksk-ungarsk militærpistol i 6.5×23mmR og 7.6×24mmR.

Prinsippet har også blitt brukt på andre våpen, som:

* Schwarzlose Model 1908 (pistol)
* Hino Komuro M1908 (pistol)
* SIG AK53 (Automatgevær)
* Mk 20 Mod 0 40mm automatisk granatkaster

Se også
-------

* Masseretardert sluttstykke

Referanser
----------

1. ↑  Hogg, Ian; Walter, John (29. august 2004). *Pistols of the World*. David & Charles. s. 279–280. ISBN 0-87349-460-1.
2. ↑  Kinard, J. (2004). *Pistols: An Illustrated History of Their Impact*. Santa Barbara (California): ABC-CLIO. s. 173. ISBN 978-1851094707. Besøkt 9. januar 2015.
3. ↑  Cunningham, G. (2012). *Gun Digest Shooter's Guide to Handguns*. Iola (Wisconsin): Krause Publications. s. 22. ISBN 1-4402-3272-5. Arkivert fra originalen 4. mars 2016. Besøkt 9. januar 2015.
**Herman Bellstedt** (født 12. februar 1858 i Bremen, Tyskland, død 8. juni 1926 i San Francisco, California) var en berømt kornettist og komponist. 

Bellstedt spilte sammen med Benjamin Bent i *Patrick Gilmores Band* fra 1889 til 1892 og satt ved siden av selveste Herbert Lincoln Clarke i The Sousa Band fra 1904 til 1906. I perioden 1906 til 1909 spilte han i Fredrick N. Innes' Band, hvor Bellstedt erstattet den legendariske kornettisten Bohumir Kryl – mannen med det fabelaktige omfanget! Deretter, i 1913, ble Bellstedt lærer ved konservatoriet i Cincinnati; hvor han blant andre hadde Frank Simon (1889–1967) som elev. 

*Napolivariasjoner* er muligens Bellsteds mest kjente verk. Han skrev i alt 53 verk for blåseorkester, hvorav 20 er soloverk. *Napoli* er et variasjonsverk i virtuos Bellstedt-stil over melodien *Funicoli Funicola* (komponert av Luigi Denza i 1880 ifm åpningen av taubanen *Il Funiculare* i Napoli).

Referanser
----------

1. 1 2   International Music Score Library Project, IMSLP-identifikator Category:Bellstedt,\_Herman, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Biografi; The Cornet Compendium
3. ↑  Herman Bellstedt Music Manuscripts, 1895−1926www.library.illinois.edu
4. ↑  Eriksen, Jan; "The Golden Age of the Cornet" Ole Edvard Antonsen/Royal Norwegian Navy Band; BIS Records 2007; BIS-SACD-1598

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNE **·** MusicBrainz
 |
Delingen av Habsburgermonarkiet ved *Ausgleich* av 1867, i en østerriksk (rødt) og ungarsk (grønt) rikshalvdel – Bosnia-Hercegovina (gult) var fra 1878 under felles forvaltning.
**Ausgleich** (ungarsk *kiegyezés*) sikter til «kompromisset» i februar 1867 som etablerte dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn, og som ble signert av Frans Josef av Østerrike og en ungarsk delegasjon ledet av Ferenc Deák. Kompromisset fulgte en serie av mislykkede konstitusjonelle reformer av det habsburgske riket. Ordningen av 1867 førte til at den magyar-dominerte regjeringen i Ungarn ble likestilt med den «østerrikske» regjeringen i Wien. Kompromisset ble inngått for å demme opp for indre uro i monarkiet, stilt overfor det man oppfattet som prøyssisk aggresjon.

De tidligere revolusjonære gruppene, tyskere og magyarer, ble de facto «statens folk», som hver styrte halvparten av et tvillingland forent kun gjennom den felles keiser-kongen og de felles utenriks- og krigsministeriene. Hvert av rikene hadde sin egen statsminister og parlament.

Mange i den østerrikske delen av monarkiet var skeptiske til den nye ungarske innflytelsen. Den ungarske regjeringen avviste ethvert forsøk på interne reformer, noe østerrikerne så som nødvendig.[] For å beskytte sin innflytelse førte de også en politikk som diskriminerte andre etniske grupper i kongeriket Ungarn, og blokkerte finansiering for modernisering av hæren, som de fryktet kunne bli brukt mot dem, siden hæren primært var kontrollert av Wien. Dette kan ha vært medvirkende til at den østerrikske regjeringen valgte å invadere Serbia.[] Enkelte, særlig Conrad von Hötzendorf, sjefen for generalstaben, og Leopold von Berchtold, utenriksministeren, følte at den eneste måten å reformere Østerrike-Ungarn på var å annektere fremmed territorium og befolkninger for dermed å balansere ungarernes makt.[]

Dobbeltmonarkiet etablert ved *Ausgleich* varte i omkring 50 år, frem til 1918.

Litteratur
----------

* Graf Julius Andrassy: *Ungarns Ausgleich mit Österreich vom Jahre 1867*. Leipzig 1897.
* *Der österreichisch-ungarische Ausgleich von 1867*, herausgegeben vom Forschungsinstitut für den Donauraum, 1967.
* *Der österreichisch-ungarische Ausgleich von 1867*, Buchreihe der Südostdeutschen Historischen Kommission 20, 1968.
* Gordon C. Craig: *Geschichte Europas 1815–1980. Vom Wiener Kongress bis zur Gegenwart*. München, 1995 (S. 174–176).
* *Historisches Geschehen im Spiegel der Gegenwart, Österreich-Ungarn 1867–1967*, Institut für Österreichkunde, 1970.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
**Jean-Marc Tera'ituatini Pambrun** (født 22. desember 1953 i Paris, død 12. februar 2011 samme sted) var en franskpolynesisk forfatter. 

Pambrun var utdannet sosialantropolog. Han hadde sentrale stillinger i franskpolynesisk kulturliv og var leder for tradisjonsavdelingen i Centre Polynésien des sciences humaines, kultursjef i Faa'a og leder for Maison de la culture i Papeete. I 2006 ble han kurator ved Musée de Tahiti et des Îles – Te Fare Manaha, der han sørget for fornyelse og særutstillinger.

Som forfatter var Pambrun virksom i mange sjangre. Han utga dikt, noveller og en roman og en biografi, og skrev skuespill, essays og pamfletter. Pambrun illustrerte også egne bøker. Blant arbeidene hans er en samling satiriske noveller, *Le Sale Petit Prince* (1995), skuespillet *Les parfums du silence* basert på Paul Gauguins siste leveår på Marquesasøyene (2003), romanen *Le Bambou noir* (2005) og en 
biografi om Henri Hiro.

Pambrun var politisk aktiv som tilhenger av uavhengighet for Fransk Polynesia. Han hadde ikke noe godt forhold til regjeringene ledet av Gaston Flosse.

Etter eget ønske ble Pambrun begravet på Moorea i en tradisjonell polynesisk og ikke-kristen seremoni.

Referanser
----------

1. 1 2   BnFs generelle katalog, catalogue.bnf.fr, besøkt 31. mars 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Babelio, oppført som Jean-Marc-Tera'ituatini Pambrun, Babelio forfatter-ID 331078, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  Jean-Marc Tera'ituatini Pambrun, *Île en île*, Lehman College, City University of New York.
4. 1 2 3 4 5  Gonschor, Lorenz: «French Polynesia», *The Contemporary Pacific*, bd. 24, nr. 1, 2012, s. 180.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |