recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Amtmannsberetningene** var beretning om amtenes økonomiske tilstand, som ble utgitt i årene 1833–1923 og perioden 1829–1915 (1916-1920 for Kristiania og Hordaland fylke). For årene fra 1829 til 1865 er amtmennenes femårsberetninger den fyldigste og mest systematiske kilden for landsomfattende kvalitative og kvantitative opplysninger om Norges økonomiske utvikling, samt demografisk utvikling og sosiale forhold generelt[1].

Historikk
---------

Den 11. oktober 1825 kom en resolusjon som påla samtlige av Norges amtmenn (fylkesmenn) å utvide sine årlige beretninger til å inneholde også opplysninger om jordbruk, fedrift, skogsdrift, bergverk, fiskeri, husflid, handel, sjøfart og eventuelle andre næringssysler. Materialet kom ikke inn før i 1829, og den første publikasjonen kom først i 1833. Ved kongelig resolusjon av 11. juli 1925 ble det bestemt at amtmannsberetningene ikke lenger skulle innhentes.

Litteratur
----------

* Lie, Einar og Hege Roll-Hansen (2001): Faktisk talt. Statistikkens historie i Norge. Oslo: Universitetsforlaget

Referanser
----------

1. ↑  «Hvordan industristatistikken ble til (1774–1875)», i *Statistiske analyser 39*, Statistisk sentralbyrå: Oslo/Kongsvinger

Eksterne lenker
---------------

* Amtmannsberetningene hos SSB
**Amund Braaten** (født 6. desember 1849 i Sør-Odal, død 2. oktober 1919 i Kongsvinger) var en norsk gårdbruker, næringsdrivende og politiker for partiet Frisinnede Venstre.

Braaten var utdanna forstmann. Han dreiv farsgården Slåstadbråten fram til 1887, da han blei skogsjef for firmaet And.H. Kiær & Co og for aksjeselskapet Lier, Varald og Bogen. Han hadde disse stillingene til sin død.

Han var medlem av bystyret i Kongsvinger fra 1889 til 1891 og igjen fra 1911 til 1913. I tida 1895–1897 var han medlem av Vinger herredsstyre.

Braaaten var vararepresentant til Stortinget for kretsen Lillehammer, Hamar, Gjøvik og Kongsvinger i perioden 1916–1918. Han møtte siste del av 1918-sesjonen. Han var valgt på felles liste av Høyre og Frisinnede Venstre, og tilhørte sistnevnte parti.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 160[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  Vilhelm Haffner: *Stortinget og statsrådet 1915–1945*, bind 1, Oslo 1949, side 160–161.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Amund Braaten hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
***Amuletten fra Samarkand*** er den første boken i *Bartimeus-trilogien* skrevet av Jonathan Stroud.

Handling
--------

Nathaniel ble solgt av sine biologiske foreldre til regjeringen da han var fem. Regjeringen sendte ham til magikeren Arthur Underwood, slik at Nathaniel kunne bli lærlingen hans. I en alder av elleve begynner magikerutdanningen å bli litt mer praktisk, og alt går bra, helt til han blir offentlig ydmyket av magikeren Simon Lovelace. Nathaniel bestemmer seg for å få opp farten på sin egen utdanning, slik at han kan få sin hevn på Lovelace. Han er et meget begavet barn, hvilket han utnytter til fulle. Han later som om han er en normal magikerstudent ovenfor mesteren sin, og tilkaller i hemmelighet, ved bruk av en tryllerformel som ligger langt over hans aldersnivå, Bartimeus, en femtusen år gammel ånd, som han ber om at assisterer ham i hevnplanene sine. Det viser seg imidlertid at det er stor forskjell på å tilkalle en ånd, og å kontrollere den, og da Nathaniel sender ut ånden for å stjele Lovelaces største skatt, amuletten fra Samarkand, ender han opp fanget i en virvelvind av magisk spionasjon, mord og opprør.

Film
----

Noen få detaljer rundt filmatiseringen av boken er avslørt. Miramax skal finansiere filmen, og enkelte av de som skal være er også navngitt. Regissør skal være John Madden, og Sydney Pollack skal produsere.

  


|  |
| --- |
| ***Bartimeus-trilogien* av Jonathan Stroud** |
| *Bøkene*:
Amuletten fra Samarkand | 
Golemens øye | 
Ptolemaios' port 
*Hovedpersonene*:
Bartimeus |
John Mandrake |

Portal: Litteratur
**Andersgrotta** er et bomberom i Kirkenes. Grotten ble gravd ut under andre verdenskrig og oppkalt etter ingeniør Anders Elvebakk som ledet arbeidet. Arbeidet startet høsten 1941 og pågikk gjennom hele krigen. Før krigens utbrudd var det ingen bomberom i Kirkenes og gruvene i byen ble tatt i bruk til formålet, gruvene var der de fleste som oftest befant seg da gruvene var i drift døgnet rundt, men sentrum av byen og de beliggende havnene rundt hadde lang vei til gruvene, så det var behov for et mer sentralt bomberom. 

Grotta hadde under krigen aldri tilførsel av strøm, luft eller vann. Strøm, luft, vann og toaletter ble bygd til etter krigens slutt da den kalde krigen fortsatt gjorde det aktuelt med et godt forberedt bomberom. Grotta er en av severdighetene i Kirkenes og har daglige omvisninger og fremvisning av en 9 minutter lang film tilgjengelig på tre forskjellige språk; norsk, engelsk og tysk.

Eksterne lenker
---------------

* andersgrotta.no – hjemmesiden til Andersgrotta

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Amtsskolen på Apalset** (Amtsskulen på Apalset) var den første amtsskolen i Sogn og Fjordane, etablert i på gården Apalset vest for Vereide i Gloppen kommune i 1876. 

Skolens lokalisering ble avgjort etter at bonde Gullbrand Hjelmeset tilbød husrom, lys og fyringsved på gården sin på Apalset. De andre kandidatene til plassering av skolen var Eid, Stryn og Kinn, men økonomiske hensyn ble vektlagt. I Gloppen hadde Jakob Hjelmeset etablert den første friskolen for bondegutter etter folkehøgskole-idéen året før, i 1875. Amtsskolene kom som en kristen konservativ motvekt mot de mer radikale folkehøgskolene og friskolene som ble etablerte fra midten av 1800-tallet. De første styrerne av skolene var vanligvis prester. I Gloppen var presten Oskar Schøtt Revers den første styrer. 

Kommunen bidro med tilskudd til drift av skolen. Lærer Elias Melvær innførte nynorsk ved amtsskolen gjennom gratisundervisning i fritida i 1883–1884. Amtsskolen var da flyttet til prestegården på Vereide. Motstandere av nynorsk, med den konservative ordføraren Ole Josefson Hestenes i sentral posisjon arbeidet for å få Melvær avsatt. De klarte ikke å avsette læreren, men stoppet i stedet kommunens tilskudd til drift. 

Amtsskolen måtte dermed flytte fra kommunen, og ble etablert i Innvik (i nåværende Stryn kommune) i 1886. I 1900 flyttet skolen til Nordfjordeid, og ble forløperen til Fjordane Folkehøgskole.

Kilder
------

* Nrks fylkesleksikon *Amtsskulen på Apalset*

| * v
* d
* r
Utdanning i Gloppen kommune |
| --- |
| Grunnskoler: | Nordstranda skole  **·** Breim skole  **·** Gloppen ungdomsskole  **·** Hyen skole  **·** Sandane skole  **·** Vestre Hyen skole  • ***Opphørte skoler:*** Mardal skole  **·** Nesjane skole  **·** Reed skole  **·** Rygg skole  **·** Vereide skole  **·** | Gloppens kommunevåpen |
| Videregående skoler: | Firda videregående skole |
| Høyere utdanning: | Høgskulen i Sogn og Fjordane (avdeling Sandane) |
| Folkehøgskoler: | Nordfjord folkehøgskule  • ***Opphørte skoler:*** Amtsskolen på Apalset |
| Alternative skoler: | Gloppen kulturskole |
***Anderson Cooper 360°*** er et amerikansk aktualitetsprogram ledet av Anderson Cooper som har gått på CNN siden 2003. Programmet er til en viss grad tilpasset yngre seere; det går raskere fra sak til sak enn andre nyhetsprogrammer i samme sendetid og forsøker å dekke alle sider ved sakene. Mange tilskriver imidlertid programmets popularitet til Coopers karismatiske fremtoning og hans bruk av humor i nyhetene. Programmet er sammen med *Larry King Live* det mest populære på CNN i USA.

Det timelange programmet sendes på kveldstid hverdagene direkte fra CNNs studioer i Time Warner Center i New York City, men iblant også fra CNNs studioer i Washington, DC. Noe av bakgrunnsmusikken i programmet er laget av Radiohead og Beck.

Referanser
----------

1. ↑  29. september 2010: Cable News Ratings: Top 30 Programs In Q3 2010. *Huffington Post*.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Anderson Cooper 360° – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* AC360° Arkivert 28. september 2011 hos Wayback Machine. – nettside.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Barong

Boxer-kodeksen, Zambalkrigere på jakt, viser en *barong*.
**Barong** (også **Bajau Beladau**, **Baju Baladau**, **Klewang Beladan**, **Sulu Knife**) er det tradisjonelle slagsverd benyttet av de filippinske moroer på Sulu og Mindanao og dessuten på Borneo, særlig av folkene tausug, bajau (eller sama) og yakan.[]

Historie
--------

Sverdet *barong* har vært i bruk siden 1300-tallet på de filippinske øyer.[] Øygruppens folk benytter det både som våpen og som verktøy. Tidligere tiders muslimske selvmordsangripere av morostammene, såkalte *juramentados*. benyttet seg gjerne av averd av typen barong.[]

Beskrivelse
-----------

Barongen har en oval klinge, som blir bredere fra grepet til midten; fra midten smalner den og blir til en spiss. Klingen er enegget og glatt. Noen av sverdene har også en kniv bakover. 

Lengden er på ca. 60 cm, bredden ca 15 cm.[]

Grepet er skåret av tre, horn, metall, sølv, gull eller elfenben (eller kombinasjoner av dette), bakre ende er bøyd nedover. Grepet er typisk utskåret slik at det ligner et stilisert fuglehode. Sliren lages av tre og har også utskjæringer. 

De sverd som er ment til bruk i kamp er mindre forseggjorte enn de som er beregnet for tradisjonelle riter eller som rangsignaliserende. Våpenet er meget godt avveiet.

Litteratur
----------

* Robert Cato: *Moro swords.* Graham Brash, Singapore 1996, ISBN 981-218-059-1.
* George Cameron Stone: *A Glossary of the Construction, Decoration and Use of Arms and Armor in all Countries and in all Times. Together with some closely related Subjects.* With an introduction by Donald J. LaRocca. Dover Publications, Mineola NY 1999, ISBN 0-486-40726-8.
* Diagram Group: *The New Weapons of the World Encyclopedia. An International Encyclopedia from 5000 B.C. to the 21st Century.* St. Martin’s Press Griffin, New York NY 2007, ISBN 978-0-312-36832-6.

Referanser
----------

1. ↑  Albert G. van Zonneveld: *Traditional weapons of the Indonesian archipelago.* C. Zwartenkot Art Books, Leiden 2001, ISBN 90-5450-004-2, S. 31.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Swords – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
**Teatr Wielki i Łódź** ligger ved Dąbrowskis plass og er byens største teater. Det spesialiserer seg i oppførelsen av operaer, operetter og ballettforestillinger. Teateret ble grunnlagt i 1967 og hører til Polens viktigste operascener. Det har til nå oppført over 240 premiereforestillinger.

Teatr Wielki har realisert verker av både klassiske og moderne komponister (blant annet Tsjajkovskij, Mozart, Verdi, Wagner og Penderecki) til stor suksess blant publikum og kritikere. Flere verdenskjente artister har fremtredet her, som Victoria de Los Ángeles, Andrea Bocelli, Fedora Barbieri, Nicolai Gedda eller Wiesław Ochman.

Teaterbygningen er Polens nest største operahus etter Teatr Wielki i Warszawa og samtidig et av Europas største, med 1070 sitteplasser.

Teatr Wielki er ellers kjent for å organisere internasjonale teaterfestivaler, særlig *Łódzkie Spotkania Baletowe*, hvor verdens fremste ballettensembler deltar.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Teaterets hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Emil Henriques** (født 19. desember 1883, død 19. november 1957) var en svensk seiler som deltok i OL 1912 i Stockholm. 

Henriques vant en olympisk sølvmedalje under OL 1912 i Stockholm. Han var med på den svenske båten «Sans Atout» som kom på andreplass bak den norske båten «Taifun» i 8-meter-klassen. Mannskapet på båten besto av Edmund Thormählen, Bengt Heymann, Herbert Westmark, Alvar Thiel, Emil Henriques og Nils Westermark.

Det var sju båter i 8 meter-klassen, to finske, to russiske, to svenske og en norsk. Den norske båten «Taifun» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 22. juli utenfor kysten ved Nynäshamn.
«Sans Atout» og den finske båten «Lucky Girl» hadde tre poeng hver etter to seilaser. «Sans Atout» vant skilleracet som ble avholdt 22. juli.

OL-medaljer
-----------

* OL 1912 Sveriges flagg Stockholm - Sølv Sølv i seiling, 8 meter-klassen (Sverige)

Referanser
----------

1. ↑   arkivet.dn.se, besøkt 8. november 2022[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Emil Henriques – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Emil Henriques – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Emil Henriques – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (sv) Emil Henriques – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
Haviguan  Foto: Marc Figueras (2009) 
Opuntia echios, en kaktus, på øya Santa Fé.
**Galápagos nasjonalpark** (spansk: *Parque nacional Galápagos*) er en ecuadoriansk nasjonalpark som utgjør 96,7 prosent av Galápagosøyenes totale landareal. Nasjonalparken ble opprettet i 1959 som Ecuadors første. Den omfatter 233 større og mindre øyer og holmer med et samlet areal på 799 540 hektar, og omsluttes på alle kanter av Galápagos marine reservat. I 1978 ble Galápagosøyene oppført på listen over UNESCOs verdensarvsteder.

Historie
--------

Det første forsøket på å bevare dyre- og plantelivet på Galápagosøyene ble gjort i 1930-årene for å unngå utryddelse av noen av de mest særegne artene på øyene.

Den 4. juli 1959 ble nasjonalparken opprettet. Kun 3,3 prosent av Galápagosøyenes landareal ble utelatt, noe som tilsvarer de bebodde områdene på øyene Santa Cruz, San Cristóbal, Floreana og Isabela. I 1971 ble det første parkoppsynet opprettet, og i 1979 ble området erklært som natur-verdensarv for menneskeheten av UNESCO, noe som førte til at parkoppsynet også fikk i oppgave å bevare parken og vokte øyene.

I 2007 ble Galápagosøyene lagt på UNESCOs liste over verdensarvsteder i fare som følge av utviklingen som følge av turisme, immigrasjon, handel og faren for innførsel av fremmede dyrearter til øyene.

Nasjonalparkens arealfordeling på de ulike øyene
------------------------------------------------

Oversikten viser hvor mye av arealet på de enkelte øyene som er lagt inn under nasjonalparken og hvor stort område som er avsatt til bebyggelsen. Arealet er oppgitt i hektar.

| Øy | Areal (totalt) | Areal (nasjonalpark) | Areal (bebodd) |
| --- | --- | --- | --- |
| San Cristóbal | 55 709 | 46 740 | 8 969,1 |
| Santa Cruz | 98 516 | 86 851 | 11 664,8 |
| Isabela | 470 696 | 465 338 | 5 358,4 |
| Floreana | 17 255 | 16 965 | 290,0 |
| Baltra | 2 544 | 2 544 | 0 |
| Resten av øygruppen | 154 820 | 154 820 | 0 |
| **Totalt** | **799 540** | **773 258** | **26 282,3** |

Fotnoter
--------

1. ↑  Av ukjente årsaker oppgir samme dokument nasjonalparkens areal til å være 7 995,4 km², samtidig som det i tabellen oppgir dette arealet til å være øyenes totalareal, med et oppgitt areal på nasjonalparken (Galápagosøyene minus bebodde områder) på 7 732,6 km².

Referanser
----------

1. 1 2  Plan de Manejo del Parque Nacional Galápagos. Utgitt mars 2005. Side 26, tabell 2,4: Las áreas protegidas de Galápagos en el contexto del Sistema Nacional de Áreas Protegidas del Ecuador. Besøkt 21. desember 2013. (es)
2. 1 2  UNESCO, Galápagos Islands. Besøkt 21. desember 2013. (en)
3. ↑  Parque nacional Galápagos' hjemmeside: Management of native and endemic species. Besøkt 21. desember 2013. (en)
4. ↑  Plan de Manejo del Parque Nacional Galápagos. Utgitt mars 2005. Side 30, tabell 2.5: Distribución de la superficie insular protegida y no protegida de la provincia de
Galápagos. (es)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Galápagos Islands – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Galapagos nasjonalparks hjemmeside på engelsk og spansk
* Charles Darwin Foundation

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** SUDOC
 |
FLK «Suderøy», ca. 1930 Foto: A. Th. Larsen, Tønsberg 
**Hvalkokeri** er et anlegg for fremstilling av hvalolje fra hval, hovedsakelig fra hvalspekket. Et hvalkokeri kan være landbasert, og kalles da en *hvalfangststasjon*, *hvalstasjon* eller en *landstasjon*. Hvalkokeriet kan også være et flytende hvalkokeri, dvs. et spesialbygd fabrikkskip for pelagisk hvalfangst. 

Den industrielle hvalfangsten, slik den ble drevet midt på 1900-tallet, var basert på hvalfangstekspedisjoner med et flytende hvalkokeri som midtpunkt. Et slikt kokeri var en flytende fabrikk der hele hvalen ble utnyttet: Spekk, kjøtt, hvalbein. Hvaltenner og hvalbarder ble også utnyttet. 

En hvalfangstekspedisjon, slik det ble drevet midt på 1900-tallet, besto vanligvis av et flytende hvalkokeri med 9-10 hvalbåter. Fangsten ble hovedsakelig drevet i Sørishavet. Hvalartene som ble fanget var bl.a. blåhval, finnhval, knølhval og spermhval.

De første flytende hvalkokeriene fra begynnelsen på 1900-tallet hadde ikke utstyr til å heise hele hvalskrotter om bord. Dyrene ble fortøyd langs skutesida og flensingen foregikk utenbords. Med denne arbeidsmetoden var det begrenset hvor kokeriene kunne drive sin fangst. De måtte ligge i et smult farvann i le av land. Spekket utenpå dyrene ble tatt vare på og kokt til olje om bord, mens lite av dyret ellers ble utnyttet. Mange av hvalkokeriene fra denne tiden var gamle ombygde passasjerbåter. 

I mellomkrigstiden kom en ny type spesialbygde hvalkokerier med et nytt arrangement hvor hvalen heises inn på et skråplan akterut på skipet og opp på et dekk med flenseplan og kjøttplan – en såkalt opphalingsslipp. Mannskapene holdt hus akterut, mens offiserene holdt til forut. Midt over planet lå vinsjhuset. Hvalskrotten havnet først på et flenseplan, restene ble dradd videre fram til kjøttplan. I skroget under dekket lå selve kokeriet og oljetankene. 

En hvalfangstekspedisjon i pelagisk fangst trengte forsyninger, og tankene om bord på kokeriet var ikke store nok til å romme en sesongs fangst. Kokeriet fikk derfor flere ganger i løpet av sesongen besøk av tankbåt.

Se også
-------

* Liste over flytende hvalkokerier
* Kategori:Hvalfangststasjoner

Eksterne lenker
---------------

* Bilder fra livet ombord i hvalkokeri FLK «Suderøy» i 1948

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Ottilia og Carl Jacobsen   
(Ny Carlsberg Glyptotek)
**Carl Christian Hillman Jacobsen** (født 2. mars 1842, død 11. januar 1914) var sønn av brygger J.C. Jacobsen, som grunnla Carlsberg-bryggeriet.

I 1871 ble han forpakter av farens nyoppførte bryggeri Ny Carlsberg. I 1906 direktør for Carlsberg-konsernet.[]

Jacobsen stiftet flere store legater, bl.a. Ny Carlsbergfondet i 1902, og skjenket tallrike skulpturer, bl.a. Den lille Havfrue, til København. Av andre folkegaver kan nevnes Ny Carlsberg Glyptotek og Jesuskirken i Valby. Bryggeren bygget opp en betydelig kunstsamling, som han skjenket offentligheten i 1888. Carl Jacobsen brakte en stor samling av antikke egyptiske, greske, etruskiske og romerske kunstgjenstander til Danmark, og disse kan ses på Glyptoteket i dag.[]

Også spiret på Sankt Nikolaj kirke i København skyldes Carl Jacobsen. Hans plan om å gjenskape spiret på Vor Frue kirke (ødelagt 1807) på samme måte, strandet på myndighetenes motstand.[]

Sønnen Vagn Jacobsen overtok ledelsen av Carlsberg Bryggerierne, mens Helge Jacobsen overtok ledelsen av Ny Carlsberg Glyptotek.[]

Carl Jacobsen var blant annet kommandør av 1. grad av Dannebrogordenen og ridder av Æreslegionen.

Referanser
----------

1. 1 2   annuaire prosopographique: la France savante, oppført som Carl JACOBSEN, CTHS person-ID 123942, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Dansk biografisk leksikon, Dansk Biografisk Leksikon-ID Carl\_Jacobsen[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Jacobsen, Carl[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w61g8000, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Kristof Glamann *Øl og marmor*, København: Gyldendal 1996. ISBN 87-00-22706-4.

Eksterne lenker
---------------

* Carlsbergfondet
* Glyptoteket

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** ULAN
 |
**Tebét** eller **tevét** (akkadisk *ṭebētu*, hebraisk טֵבֵת [tēḇét]) er den tiende måneden i den babylonske og den bibelske jødiske kalenderen. I den sekulære jødiske kalenderen er det fjerde måned.

Det babylonske navnet har betydningen "som man synker i", på grunn av flom og gjørme forårsaket av datidens regnsesong.

I Mosebøkene er måneden bare nevnt ved sitt nummer. Ved fangenskapet i Babylon adopterte jødene de babylonske månedsnavnene. I Bibelen blir betegnelsen tebet brukt bare én gang, hos profeten Ester (Ester 2:16).

Måneden har 29 dager. Vanligvis faller den i desember-januar etter den gregorianske kalenderen.

Jødiske helligdager
-------------------

* Hanukka varer fra 25. kislév til 2. tebét (eller 3. tebét når kislév er kort)
* 10. tebét er en fastedag til minne om Nebukadnesar IIs beleiring av Jerusalem i 587 f.Kr.

Referanser
----------

1. ↑  J. Dyneley Prince (1. januar 1904). «The Vocabulary of Sumerian» **(engelsk)**. Journal of the American Oriental Society, Volume 25.
2. ↑  «1. Mosebok 8:5». Bibelselskapet.

| * v
* d
* r
Det jødiske året |
| --- |
| Nisán **·** Ijár **·** Siván **·** Tammúz **·** Ab **·** Elúl **·** Tisjré **·** Hesjván **·** Kislév **·** Tebét **·** Sjebát **·** Adár |
**Hišām ibn ʿAbd al-Malik** (arabisk: هشام بن عبد الملك; født 691, død 6. februar 743 AD/71-125 AH) var den tiende kalifen av Umajjadekalifatet fra 724 til 743. Hišām var oppkalt etter sin mors far. Da den eldre broren, kalif Yazīd II, døde i 724 arvet han et rike med utallige problemer. Til tross for dette kom hans styre til å bli effektivt, og han klarte å holde sammen Umajjaderiket som en politisk enhet. Hans styre ble langvarig og effektivt, og noen av reformene igangsatt av ʿUmar II fikk nytt liv. 

Hišām måtte hanskes med en rekke opprør mot sitt styre, og det var også under Hišām at umajjadene led nederlag mot frankerne i slaget ved Poitiers i 732. Til tross for militære suksesser mot berberske opprørere i Nord-Afrika, mot Zayd ibn ʿAlī og så langt øst som i India, var suksessen mot Det bysantinske riket blandet og hans styrker presset tilbake i Kaukasus og Sentral-Asia, og abbasidene økte stadig sin makt.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Yazīd II** | **Umajjadenes flaggUmajjadekalif**(724–743) | Etterfølger:**Al-Walīd II** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Gesellschaft der Musikfreunde
Den gyldne sal i Wiener Musikverein, hvor Nyttårskonserten holdes
Den første konsert (1812) med
Händels *Alexander's Feast*
**Gesellschaft der Musikfreunde in Wien** (Wien musikkforening), også kalt *Musikverein* (som også er navnet på den bygningen foreningen eier), ble grunnlagt i 1812 av blant andre Joseph von Sonnleithner. Foreningens formål var å støtte musikk i alle former. Dette ble gjort ved å støtte konserter, grunnlegge Universität für Musik und darstellende Kunst Wien 1819, Wiener Singverein 1858, oppføre bygningen Musikverein 1870 og gjennom systematisk å samle og arkivere musikkhistorisk viktige dokumenter og musikalske verk. Samlingen er idag blant verdens største. 

Foreningens første musikalske leder var Anton Rubinstein, utnevnt 1871. Han ble etterfulgt i 1872 av Johannes Brahms. Senere berømte musikalske ledere har vært Wilhelm Furtwängler og Herbert von Karajan. Blant medlemmene har vært en stor del av 18- og 1900-tallets viktigste komponister, dirigenter, sangare og instrumentalister.

I begynnelsen av 1818 ble imidlertid et forslag om å velge Franz Schubert i foreningen nedstemt.

Se også
-------

* Tonkünstler-Orchester Niederösterreich

Eksterne lenker
---------------

* Gesellschaft der Musikfreunde. Offisiell hjemmeside.
* Gesellschaft der Musikfreunde. Arkiv.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Österreichisches Musiklexikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** CiNii **·** EU mva-nr.
 |
Destilleriet.
**Dalwhinnie** er et destilleri i landsbyen Dalwhinnie i regionen Highland i Skottland. Destilleriet produserer single malt whisky, som blir klassifisert som Highland Single Malt. Destilleriet ble grunnlagt i slutten av 1890-tallet, da med navnet «Strathspey» etter en by i nærheten. Plasseringen ble valgt på grunn av stedets tilgang på rent kildevann fra Lochan-Doire-Uaine, og store mengder torv fra myrene i området. Dalwhinnie er det høyest beliggende destilleriet i Skottland. Navnet betyr «møteplass», noe som viser til at gamle ruter når man drev kveg fra ett beite til et annet møttes her.

En flaske 15 år gammel single malt.
John Grant, George Sellar og Alexander Mackenzie grunnla destilleriet Strathspey i 1897. Produksjonen startet i 1898, men selskapet gikk konkurs samme år. Destilleriet ble så solgt til A.P. Blyth i 1898, og overtatt av hans sønn som gav destilleriet navnet «Dalwhinnie». I 1905 kjøpte det amerikanske selskapet Cook & Bernheimer destilleriet. de var på utkikk etter malt for å produsere blandet whiskey for det amerikanske markedet, og dette var den første amerikanske investeringen i skotsk whiskyindustri. Den amerikanske involeringen varte fram til alkoholforbudet i USA i 1920, og destilleriet fikk igjen skotske eiere da det ble kjøpt av Lord James Caler, en av eierne av whiskyblanderen MacDonald Greenlees. Etter at MacDonald Greenlees har blitt tatt over av Distillers Company Limited, har Dalwhinnie blitt med i gruppen til blanderen James Buchanan som er kjent for sin «Black & White»-blended whisky. 

En brann i 1934 stoppet produksjonen i tre år, og gjenåpningen i 1938 varte ikke så lenge før utbruddet av andre verdenskrig førte til restriksjoner på kjøp av bygg. Etter gjenåpningen i 1947 har produksjonen gått uavbrutt fram til i dag, selv om malting på stedet ble avsluttet i 1968.

Dalwhinnie har blitt kjent på grunn av eierne United Distillers' markedsføringskampanje «Classic Malts of Scotland» som ble startet i 1988. Tross dette, er bare rundt 10% av produksjonen merket som «single malt», mens resten blir brukt i «Black & White»-blandingen.

Se også
-------

* Skotsk whisky
* Liste over skotske whiskydestillerier

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Dalwhinnie distillery – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Dalwhinnie på whiskywiki.no[*død lenke*]
* Hjemmesiden til *Classic Malts Selection*-kampanjen Arkivert 29. september 2007 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| VM i turn |
| Bronse | VM 1950 i Basel |  Ind. mangekamp |
| Sølv | VM 1950 i Basel |  Hopp |
| Gull | VM 1950 i Basel |  Skranke |

**Gertrude Kolar-Gollner** (født Gertrude Kolar 23. januar 1926 i Graz, død 22. desember 2014 i Berlin) var en østerriksk turner.

I 1950 deltok hun i VM i turn. Individuelt fikk hun tre medaljer; hun delte gullet i skranke med svenske Ann-Sofi Pettersson, og hun fikk sølv i hopp, bak polske Helena Rakoczy. Semmenlagt fikk hun bronse.

Hun deltok i OL i 1948 og 1952, første gang 22 år gammel, men vant ingen OL-medaljer. Ved OL i 1948 konkurrerte kvinner kun i lagkonkurranse, og Østerrike kom på 6.-plass. I 1956 fikk Østerrike 10.-plass i lagkonkurransen. Individuelt kom hun på 75.-plass sammenlagt.

Referanser
----------

1. ↑  Sport Komplett – *Turnen – Weltmeisterschaften Damen*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gertrude Kolar-Gollner – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Gertrude Kolar-Gollner – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Gertrude Kolar-Gollner – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Gertrude Kolar-Gollner – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
***Dama s popugajem*** (originaltittel: *Дама с попугаем*) er en sovjetisk film fra 1988, regissert av Andrej Pratjenko.

Handling
--------

Hvert år reiser Sergei Zverev på ferie til Svartehavet. I løpet av denne tiden lever han livet til en velstående playboy. Importerte klær, kostbare eiendeler, og historier om hvordan han reiste som pilot på internasjonale flyvninger rundt om i verden, er med på å skape status som gjør ham uimotståelig for mange kvinner. Men en dag skjer det imidlertid noe helt uventet: Sergei blir oppriktig forelsket i en veldig vakker, men merkelig, kvinne - som bærer med seg et bur med en snakkende papegøye overalt. Kvinnen avviser rolig alt Sergei forsøker å finne på, når han ønsker å imponere henne.

Kvinnen forteller at hun har en sønn, som er en utmerket student og et vidunderbarn. I mellomtiden blir Sergei irritert av en viss tenåring ved navn Aleksei, som er på sommerleir. Men en på grunn av oppførselen hans blir Aleksey veldig ofte utsatt for disiplinær-straff fra ledelsen ved sommerleiren. Men etter hvert blir gutten utvist fra leiren - og damen med papegøyen, uten å si farvel til Sergei først, forsvinner også.

Sergei vender tilbake til Moskva, men det viser seg at han ikke er fullt så velstående som han forsøker å gi inntrykk av for å imponere folk han møter. Egentlig arbeider Sergei som en enkel tekniker på en stor flyplass. Men alt det utenlandske tilbehøret han skryter av, spesielt ovenfor kvinner, har han egentlig leid fra andre. Men nå har Sergei bare et formål: å finne kvinnen han ble så hodestups forelsket i. Men han blir uventet funnet av tenåringen Aleksei, som Sergei bestemmer seg for å hjelpe. Men det viser seg at Alekseis mor, egentlig var den samme «kvinnen med en papegøyen» som Sergey møtte tidligere.

Skuespillere
------------

* Aleksei Zharkov som Sergei Alekseevich Zverev
* Svetlana Smirnova som Elena Ivanovna Stepantsova
* Dmitry Kopp som Aleksei Stepantsov, Elenas sønn
* Maria Vinogradova som Sergeis mor
* Stanislav Sadalsky som Gennady Fedorov
* Tatyana Lyutaeva som Milochka
* Albert Filozov som Aristarch
* Bohdan Beniuk som direktør for en sommer-leir
* Nikolai Gudz som Gennady
* Sergei Ivanov som Victor
* Aleksandr Vokach som en kardiolog

Referanser
----------

1. ↑  Дама с попугаем (1988)
2. ↑  ДАМА С ПОПУГАЕМ (1988)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Dama s popugajem* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Dama s popugajem* på AllMovie Rediger på Wikidata
**Akademos** (gresk Ἀκάδημος; eller Ἑκάδημος, *Hekademos*) var i henhold til gresk mytologi en attisk helt som da dioskurene, tvillingene Kastor og Polydevkes, invaderte Attika for å frigjøre sin søster Helena, forrådte Akademos til dem at hun ble holdt skjult ved Afidna for at Athen skulle bli spart.

Athens redningsmann
-------------------

En fortelling som tradisjonelt ble fortalt om ham er at Thesevs røvet den vakre Helena, kjent for sin rolle i Trojakrigen som fortalt i Homers *Iliaden*. Hennes to brødre, de senere guddommeliggjorte *dioskurene*, Kastor og Polydevkes, angrep Attika for å ødelegge Athen som var Thesevs' hjemby, og frigjøre deres søster Helena. Akademos avslørte imidlertid for tvillingbrødrene hvor Thesevs holdt Helena skjult ved Afidna og han reddet således Athen fra ødeleggelse.

Av denne årsaken viste Tyndareos og hans slekt Akademos stor takknemlighet, og uansett når lakedaemoniere (spartanerne) invaderte Attika, sparte de alltid det landet som tilhørte Akademos som lå ved elven Kephissós (i dag Kifisós), seks *stadia* (rundt 1080 meter) fra Athen. Det lå utenfor bymurene på nordvestsiden av Athen. Dette stykket med land ble siden prydet med prydplanter og oliventrær, og ble kalt for *Akademia* etter sin opprinnelige eier.

Navnet Akademos ble knyttet til. I denne lunden ga Platon sine forelesninger. Stedet var hellig for Athene, visdommens gudinne, og andre guddommer. Denne lunden hadde hennes religiøse kult siden bronsealderen, som kanskje var assosiert med heltegudene Kastor og Polydevkes, som sammen med helten Akademos. Ved klassisk tid hadde navnet for stedet utviklet seg til *Akademeia*. Den olivenolje som ble framskaffet fra hellige lunden ble distribuert som priser ved de panathenske leker *Panathenaia* og inneholdt i vakkert dekorerte panathenske amforaer som ble gitt til seierherrene.

*Akademeia* er kilden for ordet akademi. Grunnet Akademos' navn har det blitt knyttet til det arkaiske navnet på stedet for Platons Akademi, *Hekademeia*

Referanser
----------

1. ↑  Plutark: *Thesevs* 32
2. ↑  Diogenes Laertios, iii. L § 9
3. ↑  Plutark: *Kimon* 13
4. ↑  Schmitz, Leonhard (1867): «Academus» Arkivert 7. september 2007 hos Wayback Machine. i: Smith, William: *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, **1**, Boston, s. 5
5. ↑  Cooke, Roger L. (2005): *The History of Mathematics: A Brief Course*. John Wiley & Sons, Inc.
6. ↑  Søk etter *Akademi* i Bokmålsordboka og Nynorskordboka eller i Det Norske Akademis ordbok
7. ↑  «Academy», *Online Etymology Dictionary*
Kangding
Fylket Kangdings plassering i Sichuan
**Kangding** (kinesisk: 康定县; pinyin: *Kāngdìng Xiàn*), **Dardo**, **Darzêdo** eller **Dartsedo** på tibetansk (དར་མདོ་རྫོང་), er et fylke i det autonome prefektur Garzê i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Byen Kangding er administrasjonssenter for dette prefekturet. Byen er også kjent i Vesten under navnene **Tachienlu** eller **Tatsienlu**, som på pinyin tilsvarer **Dǎjiànlú** (打箭爐) og kommer fra det tibetanske **Darzêdo**. Byen var også hovedstad for den tidligere provins Xikang fra 1939 til 1950.

Byen Kangding ligger nede i en kløft der elvene *Dar* og *Tse* møtes; derav det tibetanske bynavnet *Dartsedo*.

I 1999 var folketallet på 105 992 innbyggere.

Byen Kangding er nå overveiende befolket av han-kinesere; mange av dem er militære eller funksjonærer, tilknyttet den offentlige sektor. Byen hadde i 2000 35 480 innbyggere.

På grunn av sin plassering ved Tibets østre ende har byen lenge vært en kommersielt viktig innfallsport dit. Her ble karavanene med te fra Ya'an satt sammen, og tibetanske produkter ment for det kinesiske marked passerte samme vei.

Historie
--------

Den franske oppdagelsesreisende Gabriel Bonvalot var i byen i juni 1890. Han beskriver den slik:

*« Tatsienlou a une population composée de Tibétains et de Chinois. La plupart des Chinois sont soldats ou bien marchands, occupés surtout au commerce du thé, de l'or, de la rhubarbe et des peaux. On trouve aussi dans leurs boutiques des marchandises européennes, des tapis et des draps russes, des calicots anglais, de l'horlogerie suisse, des contrefaçons allemandes. »*.
Kangding var hovedstad for provinsen Xikang fra 1939 til 1945.

Administrative enheter
----------------------

**Storkommunene** Lucheng 炉城镇, Guzan 姑咱镇, Xinduqiao 新都桥镇

**Kommunene** Yala 雅拉乡, Shiji 时济乡, Qianxi 前溪乡, Shelian 舍联乡, Maibeng 麦崩乡, Sanhe 三合乡, Jintang 金汤乡, Pengta 捧塔乡, Shade 沙德乡, Gonggashan 贡嘎山乡, Pusharong 普沙绒乡, Jini 吉居乡, Waze 瓦泽乡, Xiaba 呷巴乡, Jiagenba 甲根坝乡, Pengbuxi 朋布西乡, Tagong 塔公乡, Kongyu 孔玉乡

Samferdsel
----------

Kangding lufthavn ble åpnet i 2008.
Kinas riksvei 318, en av Folkerepublikken Kinas lengste hovedveier, løper gjennom området. Den begynner i Shanghai og fører blant annet innom Wuhan og Chengdu på sin vei inn i Tibet og Lhasa og helt frem til en kinesisk grenseovergang mot Nepal i Zhangmu.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS
2. ↑   Universitetet i Michigan GRUMP (Global Rural Urban Mapping Project)
3. ↑  Explorateurs du Toit du Monde, Carnets de route en Haute-Asie (1850-1950) par Louis-Marie, Élise et Thomas Blanchard Édition de La Martinière 2010, s 43 ISBN 978-2-7324-4216-7

Eksterne lenker
---------------

* Beskrivelse
* Fotografier fra *Panoramio*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
**Akamenes** (persisk: Haxāmaniš [hæxɔːmæˈnɪʃ], gresk Ἀχαιμένης, latinisert *Achæmenes*) er Akamenide-dynastiets mytiske forfar, og dynastiets eponym. Navnet kommer fra gammelpersiske *Hakhāmanish*, som betyr «vennlig i natur». Han skal ha levd i det 7. århundre f.Kr. og ha vært konge i den nordvestlige delen av Iran, nær innsjøen Urmia, som assyriske inskripsjoner kaller *Parsumash*, eller parsuenes land, perserne.

Akamenes' etterkommere krediterte ham som grunnleggeren av dynastiet, men lite ble overlevert om hans spesifikke bedrifter. Mest trolig var han en krigerhøvding som ledet perserne eller en stamme av persere, da som vasall av Media. En assyrisk inskripsjon fra tiden til kong Sankerib nevner at den assyriske kongen slo tilbake et angrep av *parsuene*, som kan ha vært ledet av Akamenes. Antikke greske skrivere kaller stammen hans *Pasargadae*, og at han ble oppfostret av en ørn, eventuelt identifiserbar med den mytiske Simurghen. Platon anså Akamenes som den samme som Perses, sønn av den Perseus og dermed barnebarn av Zevs, og Andromeda, datter av Kefeus og Kassiopeia, (Kongen og Dronningen av Etiopia) som i mytologien er kongeslektens opphav. 

Akamenes ble etterfulgt av sønnen Teispes som ville lede perserne i erobringer og slå seg ned i byen Anshan. Hans oldebarn var Kyros II som erobret Mederriket og etablerte Det persiske riket. 

På grunn av manglende informasjon om Akamenes, har det blitt fremlagt at de få bevisene som finnes for hans eksistens og styre er veldig suspekt. Faktisk kan han ha vært en persisk legende eller oppfunnet av Dareios den store.

Kilder
------

* «Encyclopædia Iranica, *Achaemenes*». Besøkt 07.02.2019.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Ingen** | **Akamenide-hersker**(?–?) | Etterfølger:**Teispes** |

| * v
* d
* r
Akamenide-dynastiet |
| --- |
| Akamenes **·** Teispes **·** Kyros I **·** Ariaramnes **·** Kambyses I **·** Arsames **·** Kyros II **·** Kambyses II **·** Smerdis **·** Dareios I **·** Xerxes I **·** Artaxerxes I **·** Xerxes II **·** Sogdianus **·** Dareios II **·** Artaxerxes II **·** Artaxerxes III **·** Arses **·** Dareios III |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Geni
 |
Byste av Asbjørn Kloster på *Totalen* i Stavanger
**Asbjørn Olsen Kloster** (født 21. desember 1823 i Bokn, død 18. januar 1876 i Stavanger) var en norsk kvekerpredikant, -lærer, og avholdsagitator.

Han vokste opp i enkle kår på gården Boknaberg i Bokn kommune og fra åtte års alder hos familien på Rennesøy. Etter konfirmasjonen flyttet han etter familien til Stavanger, og arbeidet som handelsbetjent, først hos faren og siden andre steder. I 1845 kom han i kontakt med kvekere i Stavanger, og hadde et åndelig gjennombrudd som han selv tidfester til 15. juni 1845. I 1846 ble han rekruttert av tre engelske kvekere som besøkte byen, til ett års studier i England, først på en landbruksskole og siden på en kvekerskole nær Carlisle. 

I de følgende tretten år ledet Kloster deretter kvekerskolen i Stavanger. Skolen fikk etter hvert god søkning, og Kloster utarbeidet selv deler av undervisningsmateriellet. 

*Den første norske avholdsforening* ble stiftet i Stavanger 29. desember 1859 på Klosters initiativ. Året etter begynte Kloster å utgi avholdsbladet som senere fikk navnet *Menneskevennen*. Etter seksten års virksomhet med dannelse av avholdsforeninger flere steder i landet, ble Det norske Totalavholdsselskap stiftet i Kristiansand i 1875. 

Klosters virksomhet representerer flere karakteristiske trekk ved 1800-tallet i Norge. Hans beskjedne formelle utdannelse var karakteristisk for hans generasjon, men var samtidig ikke til hinder for at han fikk spille en avgjørende rolle i framveksten av en av de frivillige folkebevegelsene som var en del av tidens demokratiske uttrykk og folkelige mobilisering. 

En statue utført av Valentin Kielland ble reist i Stavanger i 1912. Kloster er også avbildet på et norsk frimerke fra 1959 og har en gate på Storhaug oppkalt etter seg.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Asbjørn Olsen Kloster, Norsk biografisk leksikon ID Asbjørn\_Kloster, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Fuglum, Per. «Asbjørn Kloster». I: *Norsk biografisk leksikon*. 2002
* Fuglum, Per. *Asbjørn Kloster, pedagog, forkynner og avholdspioner*. Lunde, 2004
* Nag, Martin. *Nytt lys over Asbjørn Kloster og hans nærmiljø i Stavanger, Ryfylke og Christiania*. Kvekerforlaget, 1986
* Nag, Martin. *Asbjørn Kloster – folkebevegelser og alkohol* Rusmiddeldirektoratet, 1989
* Slapgard, Bjarne. *Asbjørn Kloster og kongstanken hans*. Rune forlag, 1959. *hefte*
* Store norske leksikon.
* Lindanger, Birger. «Bokn – gard og ætt». 2001. Bind 1, s.358.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS
 |
Origo Gentis Langobardum
Den langobardiske jernkrone
**Claffo** (*Claffone*, død etter 500) var konge over langobardene i Det langobardiske kongerike i andre halvdel av det femte århundre. Han etterfulgte sin far Gudeoc og de tilhørte det letingiske dynasti som var oppkalt etter Gudeocs farfar Lethu.

Langobardene var et germansk folkeslag som var på vandring sørover og østover i Europa tidlig i folkevandringstiden. De nevnes allerede hos den romerske historikeren Tacitus i hans bok *Germania* fra 98 e. Kr. og de ble av ham betegnet som dyktige krigere.

På Claffos tid hadde langobardene migrert fra Sør-Skandinavia eller Nord-Tyskland langs Elben og bosatt seg i et område som var forlatt av rugierne i den romerske provinsen Noricum i det nåværende Østerrike. Vi kjenner lite til hans liv. Den mest utførlige primærkilden, Paulus Diaconus' *Langobardernes historie*, skriver: «Imidlertid døde Gudeoc, hvem hans Søn Claffo fulgte. Da også denne var død, blev hans Søn Tato den syvende konge.»

I tillegg til sønnen Tato som ble konge etter ham skal Claffo også ha hatt en sønn ved navn Zuchilo (Zuchilon) eller Uniches. Zuchilos sønn Wacho skal senere ha gjort ende på Tato og latt seg utrope til konge.

Referanser
----------

1. 1 2 3   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Enkelte genealogisider hevder at han var født ca 430 og død ca 490. Årstallene synes å være lite verifiserbare.
3. ↑  *Germania*, kap 40
4. ↑  Paulus Diaconus s. 35
5. ↑  Histoire de l'Europe (usikkert nettsted)
6. ↑  Paulus Diaconus, oversetterens fotnote på s. 38
7. ↑  Paulus Diaconus s. 38

Kilder
------

* «Histoire de l'Europe et de la Méditeranée».
* Paulus Diaconus (1897). *Langobardernes historie* **(dansk)**. Oversatt av Gustav Bang. Selskabet for Historiske Kildeskrifters Oversættelse.

Eksterne lenker
---------------

* *Origo Gentis Langobardum*, engelsk og latinsk tekst
* Paulus Diaconus, *Historia Langobardum*, engelsk tekst


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Gudeoc** | **Konge av langobardene**(Siste del av 5. århundre–) | Etterfølger:**Tato** |
**Claes Reimerthi** (født 12. januar 1955 i Ystad, død 23. juli 2021) var en svensk manusforfatter for tegneserier.

Reimerthi var en av seriemagasinet *Fantomet*s manusforfattere, sammen med blant andre Ulf Granberg og Hans Lindahl. Han hadde ansvar for bladets kreative utvikling. I årene 2000–03 arbeidet han for King Features Syndicate med å skrive Fantomet-manus til søndagsstripene.

Reimerthi arbeidet som manusforfatter for flere av de store svenskproduserte seriene som; Fantomet (siden 1984), 91:an og Bamse (siden 1991), Kerry Drake (1986–1994) og Lilla Fridolf 1991–94. Han laget også egne serier som Gustaf Vasa (1993–2000), Murphys Lag (1990–91) og Sputnik. På 1980-tallet brukte han vanligvis seg av pseudonymet *Michael Tierres* og tidvis også av navnet *Frans Möller*. 

Reimerthi ble i 2001 tildelt Adamsonstatuetten sammen med Hans Lindahl.

Referanser
----------

1. ↑   www.dn.se[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Svenska Serieakademien, «Adamson-priser 1965-2010», besøkt 18. juli 2022[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   The Swedish Comics Association, «Urhunden: Tidigare pristagare», besøkt 18. juli 2022[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Fantomen-författaren Claes Riemerthi död» **(svensk)**. Borås Tidning. 27. juli 2021. Besøkt 24. august 2021.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS
 |
**Carl Thorvald Lippestad** (født Carl Thorvald Leppestad 19. april 1856 på Leppestad gård i Hobøl, død 28. august 1913) var en norsk handelsmann og skolemann som er særlig kjent for et omfattende arbeid med spesialskoler for utviklingshemmede.

Han flyttet etter sin eldre bror, Johan Anton Lippestad, til Kristiania og tok først studier og arbeid innen handel. Han tok deretter pedagogisk utdannelse og ble med sin bror i arbeidet ved Institutt for aandelig abnorme piger Thorshaug fra 1878. Deres søster, Emma Hjorth, ble også med i arbeidet, samt søsteren Anne Helene. Ved skolen møtte Carl Thorvald Lippestad sin fremtidige kone, Gudrun Hildeborg Møller, som også arbeidede der.

Johan Anton Lippestad ble i 1904 direktør for abnormskolevæsenet i Norge (spesialskolene). Nils Jørgensen tok over som styrer ved Torshov skole, som nå var under statlig ledelse. Johan Anton Lippestad døde sommeren 1913. Carl Thorvald Lippestad arbeidet for vanskeligstilte barn selv etter at hans eldre bror sluttet som styrer ved Torshov skole. Etter sin brors død fikk han ferdigstilt Ullevålsveien skole, med Bredo Berntsen som arkitekt. Skolen er fortsatt i drift i Bolteløkka allé 8. Lippestad selv døde etter et magesår rett før åpning av skolen, bare uker etter sin eldre brors bortgang. Han etterlot seg sin kone Gudrun og fem barn.

Advokaten Geir Lippestad er oldebarn av Carl Thorvald Lippestad.

Referanser
----------

1. ↑  Østfold fylke, Hobøl, Ministerialbok nr. I 3 (1842-1864), Fødte og døpte 1856, side 118, nr. 37.
2. ↑  Digitalarkivet: Folketelling 1900 for 0301 Kristiania kjøpstad - Gudrun Hildeborg Lippestod f Møller
3. ↑  «Hemmeligheten». *Dagbladet Magasinet* 27. desember 2014.

Kilder
------

* Sølvberg, Lauritz: *Johan Anton Lippestad og hans verk. Et bidrag til åndssvakeskolens historie i Norge gjennom 100 år.* Oslo 1945.
* NRK: *Hvem tror du at du er*, dokumentarprogram om slekten til Geir Lippestad (sendt 1. januar 2015)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |