recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sørkinatiger** (*Panthera tigris amoyensis*) kalles også **amoytiger**, **xiamentiger** (etter byen Xiamen/Amoy) og **kinatiger**, men den er dessverre nærmest utryddet. Som sådan hører den hjemme i Sørøst-Kina. Noen få eksemplarer overlever i kinesiske dyrehager, men i vill tilstand har den ikke vært observert de seneste ti årene.

Beskrivelse
-----------

Sørkinatigeren er en av de minste underartene, og mange forskere tror den kan være en slags stamfar for de andre underartene. Den varierer i farge fra rød-orange til okergul langs sidene og de øvre partiene av kroppen, mens undersiden er nærmest hvit. Stripene langs sidene varierer fra sort til mørk grå. Hannene blir ca. 130-175 kg tunge og måler fra snutespiss til halerot ca. 230-260 cm som voksen. Hunnene veier ca. 100-115 kg og måler gjerne ca. 220-240 cm som voksen.

Bestanden
---------

I 2007 var det 72 sørkinatigere i ulike dyrehager rundt om i verden (de langt fleste i Kina), alle etterkommere av seks viltfangede individer. Den største flokken finnes nå i den zoologiske have i Suzhou, som ligger i Jiangsu-provinsen. I tillegg er *Meihuashan naturreservat* (20 000 hektar) etablert i Longyan, som ligger i Fujian-provinsen. Det er planlagt utsetting av dyr i naturen.

Sørkinatigeren kan være utdødd i vill tilstand. Den har ikke vært observert av offisielle representanter på mer enn 20 år, og det er heller ikke rapportert om sivile observasjoner siste 10 år. På 1950-tallet ble bestanden estimert til ca. 4 000 individer, men etter at regjeringen i 1959 erklærte den som en «plage for nasjonen», ble den jaktet til nær utryddelse. Regjeringen omgjorde vedtaket i 1977, og siden 1997 har det pågått et arbeid med å redde bestanden, men mange forskere tror nå at dette kan være for sent.

Referanser
----------

1. 1 2  Nyhus, P. 2008. Panthera tigris ssp. amoyensis. In: IUCN 2011. IUCN Red List of Threatened Species. Version 2011.2.
2. ↑  Ronald Tilson, Hu Defu, Jeff Muntifering and Philip J. Nyhus (2004). Dramatic decline of wild South China tigers Panthera tigris amoyensis: field survey of priority tiger reserves. Oryx, 38 , pp 40-47 doi:10.1017/S0030605304000079

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sørkinatiger* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Sørkinatiger* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Sørkinatiger* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Sørkinatiger* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Panthera tigris amoyensis* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Panthera tigris amoyensis* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Panthera tigris amoyensis* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Save The Tiger Fund Arkivert 26. februar 2011 hos Wayback Machine.
* The South China Tiger Conservation Program
* Tigerhomes.org
* The South China Tiger Project

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Restparlamentet** (tysk Rumpfparlament), besto av de gjenværende, radikaldemokratiske medemmer av Frankfurtparlamentet, etter at de østerrikske og prøyssiske representantene var tilbakekalt. 

Restparlamentet etablerte seg i Stuttgart i daværende Württemberg 30. mai 1849. Det vedtok å tilbakekalle sin anerkjennelse av riksforstanderen, Johann av Østerrike. Istedet valgte forsamlingen den 6. juni 1849 et *Reichsregentschaft*, tysk for riksregentstyre, som skulle være både regjering og statsoverhode. Württembergs regjering og ministerpresident Friedrich von Römer (1794–1864), valgte imidlertid ved bruk militære tropper å oppløse Restparlamentet 18. juni 1849.

Friedrich Wilhelm Loewe var parlamentets president fra 6. juni til 18. juni 1849.

Referanser
----------

1. ↑  Johan Ottosen og Niels Møller. «Folkenes Historie. 7 : Det nittende aarhundrede : efter 1815». *www.nb.no*. Gyldendal. s. 366. Besøkt 21. februar 2024.
2. ↑  «Fra den franske revolusjon til 1850». *www.nb.no*. Besøkt 21. februar 2024.
3. ↑  Museum, Stiftung Deutsches Historisches. «Gerade auf LeMO gesehen: LeMO Das lebendige Museum Online». *www.dhm.de* **(tysk)**. Besøkt 20. februar 2024.
4. 1 2  «Germany: Presidents of the National Constituent Assembly: 1848-1849 - Archontology». *www.archontology.org*. Besøkt 21. februar 2024.
**Fédération internationale de bobsleigh et de tobogganing** (**FIBT**) er det internasjonale idrettsforbundet for bobsleigh og skeleton, anerkjent av Den internasjonale olympiske komité. FIBT ble stiftet 23. november 1923 i Paris og fungerer som paraplyorganisasjon for 14 nasjonale bobsleigh- og skeletonforbund. Forbundet har sitt hovedkontor i Lausanne i Sveits.

FIBT organiserer europamesterskap, verdensmesterskap og verdenscup, og er øverste organ for bobsleigh og skeleton i De olympiske vinterleker. Forbundet arrangerer konkurranser i fem ulike grener: firer bobsleigh for herrer, dobbel bobsleigh for herrer, bobsleigh for damer, skeleton for herrer og skeleton for damer.

Referanser
----------

1. ↑  Om FIBT

Eksterne lenker
---------------

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) International Bobsleigh and Skeleton Federation – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Internasjonale idrettsforbund |
| --- |
| ASOIF (sommerolympiske) | 
* AIBA
* BWF
* FEI
* FIBA
* FIE
* FIFA
* FIG
* FIH
* FINA
* FISA
* FIVB
* ICF
* IGF
* IHF
* IJF
* ISSF
* ITF
* ITTF
* ITU
* IWF
* UCI
* UIPM
* UWW
* WA
* World Athletics
* World Rugby
* WS
* World Taekwondo

 |
| AIOWF (vinterolympiske) | 
* FIL
* FIS
* IBSF
* IBU
* IIHF
* ISU
* WCF

 |
| ARISF (IOK-anerkjente) | 
* CMAS
* CMSB
* FAI
* FIA
* FIB
* FIDE
* FIM
* FIP
* FIPV
* FIQ
* FIRS
* IBAF
* ICC
* IFF
* IFNA
* IFS
* IFSC
* IKF
* ILS
* IOF
* IRF
* ISA
* IWUF
* IWWF
* TWIF
* UIAA
* UIM
* WBF
* WCBS
* WDSF
* WFDF
* WKF
* WSF

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI
 |
Hyperbassfløyte
**Hyperbassfløyte** er et musikkinstrument i treblåsefamilien, og er det største og dypeste medlemmet i fløytefamilien. Den er sjelden så man finner den ikke i en vanlig musikkbutikk.

Den er stemt i C (subkontra C) – fire oktaver under en vanlig tverrfløyte; én oktav under den dypeste C på et piano. Total rørlengde kan være over åtte meter, tonen ligger på 16 Hz, på grensen til hva det menneskelige øret kan oppfatte som er 20 Hz.

Den viktigste utøveren av hyperbassfløyte er den italienske fløytisten Roberto Fabbricani.

Hyperbassfløyte

Beslektede instrumenter
-----------------------

* Pikkolofløyte
* Tverrfløyte
* Altfløyte
* Bassfløyte
* Kontrabassfløyte
* Subkontrabassfløyte

Se også
-------

* Fløyte

Referanser
----------

1. 1 2  Haefele, Hannah (7. mai 2022). «Hyperbass Flute Guide: What Is This Strange Instrument?». *Orchestra Ensemble* **(engelsk)**. Besøkt 3. november 2022.
2. ↑  Schneider, Ben. «How Much Is A Bass Flute? – Orchestraxa» **(engelsk)**. Arkivert fra originalen 3. november 2022. Besøkt 3. november 2022.
**Indokinatiger** (*Panthera tigris corbetti*) kalles også **corbettstiger** (oppkalt etter *Jim Corbett*) og er den nest mest tallrike underarten i dag. Tidligere ble den også kalt malaysiatiger, men den delen av bestanden har siden blitt klassifisert som en egen underart.

Indokinatiger ble først oppdaget og beskrevet i 1968 (Mazak). Den finnes over et stort område i Asia, som blant annet inkluderer land som Kambodsja, Sør-Kina, Laos, Øst-Myanmar (tidl. Burma), Thailand og Vietnam.

Beskrivelse
-----------

Indokinatigeren er mørkere enn bengaltigeren, men noe lysere enn sumatratiger. Stripene langs sidene er korte og tette og ender opp i flekker. De opptrer som et dekke med okergul bakgrunn, og blir færre framover på kroppen. Pelsen som sådan er kort. Indokinatigere er blant de minste tigrene. Hannene blir ca. 150-195 kg tunge og måler fra snutespiss til halerot ca. 257-284 cm som voksen. Hunnene veier ca. 100-130 kg og måler gjerne ca. 231-264 cm som voksen.

Bestanden
---------

Det har blitt estimert at ca. 1 200–1 800 indokinatigere overlever i dag, men forbausende lite er kjent om denne denne tigeren. IUCN hevder således at det i 2007 eksisterte langt færre enn 2 500 dyr og at ingen populasjoner besto av flere enn 250 individer. De siste estimatene, som er gitt på et svakt grunnlag, hevder 421–1 100 individer.

Såvidt kjent finnes det ca. 60 indokinatigere i fangenskap, fordelt på land i Asia og USA. Best beskrevet er populasjonen som finnes i Vietnam. I 1994 antok man at bestanden der var ca. 200–300 dyr, men i 1995 var denne redusert til knappe 200 dyr. Kambodsja har potesiale til en bestand på nærmere 500 dyr, men forskere tror at kun ca. 150 dyr finnes der. Dette skyldes i all vesentlighet avskogning, krypskyting og krigshandlinger.

Referanser
----------

1. 1 2  Lynam, A.J. & Nowell, K. 2011. Panthera tigris ssp. corbetti. In: IUCN 2011. IUCN Red List of Threatened Species. Version 2011.2. Besøkt 2012-04-02

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Indokinatiger* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Indokinatiger* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Indokinatiger* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Indokinatiger* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Panthera tigris corbetti* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Panthera tigris corbetti* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Panthera tigris corbetti* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Save The Tiger Fund Arkivert 26. februar 2011 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Balitiger** (*Panthera tigris balica*), også kalt **balinesisk tiger**, var et stort kattedyr som nå er utdødd. Underarten levde på øya Bali i Indonesia og var den minste av alle tigere.

Beskrivelse
-----------

Balitigeren var en svært liten tiger, til og med mindre enn sumatratigeren. Bortsett fra størrelsen lignet den mest på javatigeren. Den var fargesterk (dyp orange) og hadde et mindre tett stripemønster enn de andre underartene, men stripene i seg selv var ganske smale. Mellom stripene kunne det også finnes små runde flekker. Anatomisk skilte den seg fra andre tigere gjennom tannsettet og nesebeinet.

En fullvoksen balitiger veide normalt ca. 90-100 kg og målte ca. 220-235 cm fra snutespiss til halerot. Hunnen er var mindre og veide gjerne ca. 65-80 kg og målte ca. 190-205 cm fra snutespiss til halerot.

Bestanden
---------

Balitigeren er utdødd, men så langt man vet holdt den til i de nære kyststrøkene på Vest-Bali. En av de siste balitigrene som ble skutt var en hunntiger som måtte bøte med livet i 1925. Man vet ikke nøyaktig når underarten døde ut, men siden slutten av 1937 har det ikke vært observert verken tigere eller spor etter slike tigere på Bali. Noen hevder imidlertid at den siste tigeren ble skutt på nordvestspissen av Bali den 20. eller 27. september 1937. Kan hende er årstallene 1925 og 1937 en sammenblanding. Man antar derfor at den døde ut omkring 1940–1950, selv om folk hevdet å ha sett slike tigere til langt inn på 1950-tallet. I 1970 og 1972 ble det også rapportert observasjoner av balitiger, men ingen slike påståtte syn har latt seg bekrefte.

Referanser
----------

1. ↑  Jackson, P. & Nowell, K. 2008. Panthera tigris ssp. balica. In: IUCN 2011. IUCN Red List of Threatened Species. Version 2011.2. Besøkt 2012-04-03

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Balitiger* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Balitiger* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Balitiger* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Panthera tigris balica* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Panthera tigris balica* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Panthera sondaica balica* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Tigerhomes.org

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Fugl Føniks som brenner seg selv og stiger forynget opp av asken, framstilt i manuskriptet Aberdeen Bestiary, et bestiarium fra middelalderen.
*Føniks omdirigeres her, for andre betydninger se Føniks (andre betydninger)*
**Fugl Føniks** er et fabeldyr fra egyptisk mytologi, hvor den er et symbol på gjenfødelsen. Legendene om fugl Føniks finnes også i gresk og romersk mytologi og i kristen ikonografi. Lignende myter gjenfinnes også i mange andre kulturer, som i Kina (*fenghuang*), Japan og Korea. Navnet *føniks* kommer av gresk *phoinix*, som betød purpur, og som også gav navn til Fønikia, siden innbyggerne der handlet nettopp med denne etterspurte rødfargen. I senere tolkninger er den også blitt symbol på gjenoppstandelse, udødelighet og liv etter døden. Fuglen skal ha lignet en hegre med fjær i gull og rødt, men både ørner og flamingoer nevnes også i de gamle kildene. Fugl føniks skulle også være en svær fugl med brennende fjær.

Fortellinger
------------

Ifølge sagnet lever Føniks mellom 500 og 1000 år. Mot slutten av livsløpet flyr den til den hellige byen Heliopolis, hvor den bygger et reir av myrra i tempelet til solguden Ra. Ved soloppgang antennes reiret av gløden til morgenrøden, og både reiret og fuglen brenner kraftig og blir til aske. Fra denne asken gjenoppstår Føniks som en ung, ny fugl, som stiger høyt opp på himmelen. Dette blir i dag også brukt i overført betydning når man snakker om «fugl Føniks».

Symbolikk
---------

I tidlig kristen gravskulptur er fugl Føniks et symbol på oppstandelse og håp om seier over døden.

Fuglen kan også muligens oppfattes som et kosmologisk motiv, da den finnes i den nederste delen av globen på prekestolen i Mariakirken i Bergen. Fugl Føniks er også et av de dyresymbolene som er brukt i alkymien.

I Harry Potter-bøkene har professor Humlesnurr en føniks kalt Vulcan (engelsk: Fawkes)

I Kristen tradisjon og hos pave Klemens av Roma finner vi at myten om Føniks ble brukt som et naturens vitnesbyrd på oppstandelsens mysterium jfr. 1 Klemensbrev 25

Referanser
----------

1. ↑  Tom Holland: *Perserkrigene* s. 225

Litteratur
----------

* Holland, Tom: *Perserkrigene*, forlaget Gyldendal, Oslo 2008, ISBN 978-82-02-29299-7

Eksterne lenker
---------------

* Manuskriptet Aberdeen Bestiary
* Stedet i Aberdeen Bestiary bildet er hentet fra
* Kommentarer i Aberdeen Bestiary

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** BNE
 |
**Kaspitiger** (*Panthera tigris virgata*) var også kjent som **turantiger** og **persisk tiger**, men dette store kattedyret regnes nå som utdødd. Den holdt opprinnelig til så langt vest som Tyrkia og langs sørsiden av Kaspihavet og østover til sentrale strøk i Afghanistan, Turkmenistan og nordover mot Russland og Aralsjøens sydende i Usbekistan, og videre østover inn i Kasakhstan og Mongolia.

Beskrivelse
-----------

Kaspitigeren var en stor tiger som lignet på bengaltigeren i sine markeringer og farger, men den hadde lengre og tykkere pels som skal ha lignet mer på sibirtigerens. Underarten døde trolig ut omkring 1970. En studie med mtDNA fra 2009 viser at kaspitigeren var en svært nær slektning av sibirtigeren. Det er derfor framsatt en teori om at kaspitigeren oppsto som følge av sibirtigerens vandringer langs Gansukorridoren (også kjent som Silkeveien), fra øst via Sibir og til områdene rundt Kaspihavet og Aralsjøen i vest. Forslag om å reintrodusere sibirtiger til dette området er alt framsatt.

En fullvoksen kaspitiger veide normalt ca. 170-240 kg og målte ca. 270-295 cm fra snutespiss til halerot. Hunnen er var mindre og veide gjerne ca. 85-135 kg og målte ca. 240-260 cm fra snutespiss til halerot.

Bestanden
---------

De siste dokumenterte observasjonene sies å være fra omkring 1975, da en forsker estimerte bestanden til å være færre enn 100 dyr. Noen hevder imidlertid at den siste kaspitigeren ble fanget i det nordøstre Afghanistan så sent som i 1997, mens andre igjen mener den død ut alt på 1950-tallet.

Fortsatt kommer det inn rapporter om påståtte observasjoner av kaspitigere, bl.a. fra Afghanistan og Turkmenistan, men ekspertene har ikke kunnet verifisere disse så langt. I det siste har det dessuten gått rykter om at det fortsatt kan finnes overlevende kaspitigere i de mest østlige delene av Tyrkia, og i så måte har forskere planlagt å undersøke dette nærmere med det første.

Referanser
----------

1. ↑  Jackson, P. & Nowell, K. 2008. Panthera tigris ssp. balica. In: IUCN 2011. IUCN Red List of Threatened Species. Version 2011.2. Besøkt 2012-04-03
2. ↑  Driscoll CA, Yamaguchi N, Bar-Gal GK, Roca AL, Luo S, et al. (2009) Mitochondrial Phylogeography Illuminates the Origin of the Extinct Caspian Tiger and Its Relationship to the Amur Tiger. PLoS ONE 4(1): e4125. doi:10.1371/journal.pone.0004125

Eksterne lenker
---------------

* Tigerhomes.org

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Sørlig blåhval** (*Balaenoptera musculus intermedia*), også kalt **antarktisk blåhval** i Norge, er en underart av blåhval som holder til på den sørlige halvkule, helst i Sørishavet. Denne bestanden var den mest tallrike før den store nedslaktingen tok til mot slutten av 1800-tallet og på første halvdel av 1900-tallet.

Beskrivelse
-----------

Sørlig blåhval er den største av blåhvalene, men det hersker en viss uenighet i om denne hvalen kan kalles en egen underart eller om den må betraktes som en variant av *B. m. musculus*. Den kan bli over 30 meter lang og veier mer enn 200 metriske tonn på det meste. Den lengste blåhvalen som noen gang er målt var ei 33,58 meter lang ku som ble fanget ved Grytviken i Sør-Georgia i 1909 (Encyclopædia Britannica hevder det var i 1922, men dette er trolig feil). Den lengste hvalen som er målt av forskere (*American National Marine Mammal Laboratory*) var imidlertid 29,9 meter lang. Den tyngste blåhvalen som noe gang er fanget og veid var ei 27,6 meter lang ku som ble fanget i Sørishavet den 20. mars i 1947. Kua veide 190,17 metriske tonn (418 877 pund) (Guinness World Records. 2002). Den tyngste som er målt av forskere (American *National Marine Mammal Laboratory*) veide 177 tonn.

Utbredelse
----------

Sørlig blåhval finner man først og fremst i Sørishavet, men den krysser også over i det sørlige Atlanterhavet og Stillehavet, spesielt sør i Indiahavet, men også ganske langt nordover i dette havområdet. Den er således å finne langs både øst- og vestkysten av både det sørlige Afrika og Sør-Amerika. Likeledes rundt Australia og New Zealand.

Bestand
-------

Fra 1904 til 1967 ble mer en 350 000 blåhval drept i Sørishavet alene. Fangsten toppet seg i 1931, da 29 000 dyr ble drept. Titusner flere ble drept (noen hevder opp mot 100 000 dyr eller mer), men ikke rapportert, av Sovjetunionen på 1960-tallet og 1970-tallet (Cetacean Specialist Group, 1996).

I 1965 klassifserte *P. Scott* blåhvalen som «meget sjelden», noe som bidro til at den Den internasjonale hvalfangstkommisjonen totalfredet den mot slutten av 1966, men stammen av blåhval i Sørishavet har bare vist en svak stigende tendens fra til nå. Dette skyldes trolig blant annet svært lav reproduksjonstakt, i det kuene bare føder en kalv hvert 2.-3. år. Totalbestanden i dag ligger trolig på omkring 3 000-5 000 dyr. Det er imidlertid vanskelig å skille mellom ikke fullt utvokst sørlig blåhval og pygméblåhval i disse strøkene, slik at det hersker en god del usikkeret om bestanden.

Se også
-------

* Nordlig blåhval
* Pygméblåhval
* Blåhval

Referanser
----------

1. ↑  Cetacean Specialist Group 1996. *Balaenoptera musculus* ssp. *intermedia*. In: IUCN 2006. 2006 IUCN Red List of Threatened Species. Downloaded on 19 April 2007
2. ↑  Guinness World Records. 2002, 2006 Arkivert 3. april 2007 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sørlig blåhval* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Sørlig blåhval* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Sørlig blåhval* hos ITIS Rediger på Wikidata
**Doug Mountjoy** (født 8. juni 1942 i Glamorgan) er en walisisk tidligere profesjonell snookerspiller.

Mountjoy var egentlig gruvearbeider og vokste opp like utenfor Ebbw Vale. Han vant flere amatørturneringer, blant annet det walisiske mesterskapet for amatører to ganger og verdensmesterskapet for amatører i 1976. Etter seieren i verdensmesterskapet startet han som profesjonell.

Han vant sin første turnering i 1977 etter å ha slått de tidligere verdensmestrene Fred Davis, Alex Higgins underveis til finalen, hvor han vant 7–6 over Ray Reardon i Masters. Noen måneder senere slo han igjen Higgins i første runde av verdensmesterskapet, men tapte kvartfinalen mot Dennis Taylor 11–13. Mot slutten av 1977 kom han til finalen i det første UK Championship som ble arrangert, men han tapte 9–12 mot Patsy Fagan. Året etter vant han turneringen etter 15–9 seier over David Taylor i finalen. Dette året vant han også Pot Black.

I 1981 spilte Mountjoy seg frem til finalen i verdensmesterskapet, hvor han tapte 12–18 mot Steve Davis. Neste gang han var i en større finale var i Masters i 1985, hvor han tapte for Cliff Thorburn. Denne sesongen vant han igjen Pot Black. Etter dette falt prestasjonene og han falt ut av topp 16 på verdensrankingen før 1988.

Sesongen 1988/1989 kom til å bli et vendepunkt for Mountjoy. I UK Championship møtte han den unge Stephen Hendry i finalen og vant denne 16–12, dette var første gangen han vant en rankingturnering. I januar vant han Classic etter at han slo landsmannen Wayne Jones. I løpet av to måneder vant han dermed sin andre rankingtittel i løpet av sin tolv år lange karriere.

Som en følge av de gode resultatene klatret han også på verdensrankingen og var for sesongen 1990/1991 rangert som nummer 5. Den beste rangeringen han oppnådde i karrieren.

I 1993 ble Mountjoy diagnostisert med lungekreft etter at han hadde røykt i flere år, han ble imidlertid frisk og fortsatte karrieren frem til 1997.[]

Referanser
----------

1. ↑   arkiveringsdato 18. april 2016, arkiv-URL web.archive.org, www.cajt.pwp.blueyonder.co.uk[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   «Doug Mountjoy: Welsh snooker great dies aged 78», utgitt 14. februar 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   The Guardian, «Doug Mountjoy obituary», besøkt 18. februar 2024[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Doug Mountjoy – CueTracker Rediger på Wikidata
**Jacob Birger Natvig** (født 6. desember 1934 i Oslo, død 2. april 2021 i Oslo) var en norsk lege og professor ved Immunologisk institutt ved Rikshospitalet.

I 1959 ble Natvig cand.med. fra Universitetet i Oslo og i 1966 avla han medisinsk doktorgrad ved Universitetet i Bergen. Han arbeidet med patologi, samt mikrobiologi og immunologi ved Gades institutt og Broegelmanns forskningslaboratorium ved Haukeland sykehus og Universitetet i Bergen. Etter avlagt doktorgrad hadde han også forskningsopphold ved Rockefeller University i New York. I 1966 ble han den første instituttsjef og overlege ved Rikshospitalets institutt for generell og revmatologisk immunologi, en stilling han satt i til 1983. I årene 1977 til 1978 var Natvig professor i klinisk immunologi ved Karolinska Institutet. Fra 1978 til 1986 var Natvig direktør ved Rikshospitalet. Deretter var Natvig fra 1986 til 2004 professor i immunologi ved Universitetet i Oslo.

Natvig har også vært aktiv i Stiftelsen Nasjonalt medisinsk museum.

Det kongelige hoff kunngjorde 11. desember 2009 at kongen har utnevnt Natvig til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hans innsats innen medisinsk forskning.» Det ble i kunngjøringen lagt vekt på at kongen «i sin vurdering lagt vesentlig vekt på Natvig innsats for norsk medisinsk forskning og for bedring av medisinske forhold i utviklingsland.» Natvig ble i 1972 tildelt Anders Jahres medisinske pris for yngre forskere.

Referanser
----------

1. ↑   VIAF-identifikator, oppført som Jacob B Natvig, VIAF-ID 20261674[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.ae-info.org[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Hem, Erlend (19. april 2021). «Jacob Birger Natvig». *Store norske leksikon*. Besøkt 23. april 2021.
5. 1 2 3 4 5 6 7 8  «Forfatterne», Det norske medicinske Selskab, besøkt 12. desember 2009.
6. ↑  Institute of Immunology, RikshospitaletUniversitetet i Oslo, besøkt 12. desember 2009.
7. ↑  Utnevnelse til St. Olavs Orden, kongehuset.no, besøkt 12. desember 2009.
8. ↑  Anders Jahres medisinske priser[*død lenke*], Det medisinske fakultet, Universitetet i Oslo, besøkt 12. desember 2009.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Jacob Birger Natvig i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Jacob Birger Natvig i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
**Kvernknurr** eller **kvernknarr** er navn på vesener fra norsk folketro som lever i bekkene ved kvernhus og vannmøller. De har en stor kjeft og i «Kvernsagn» fra Norske Huldre-Eventyr og Folkesagn står det at «gapet var så digert at underkjeften var ved dørstokken og overkjeften ved dørbjelken». Denne kjeften kan de bite fast i møllehjulet med slik kraft at hjulet og melkverna stanser. De kan også holde fast i kvernkallen for å hindre kverna i å dreie i tillegg til å skrike og bråke for å skremme vekk de som arbeider med kverna.

I et sagn fra Norske Huldre-Eventyr og Folkesagn varmet en møller opp en gryte med tjære og bek. Da han konfronterte vesenet, kastet han gryta i kjeften på kvernknurren, og da forsvant den for aldri å komme tilbake.

Kvernknurr eller Kallknurr er et annet navn på Fossegrimen.

Se også
-------

* Bytting
* Deildegast
* Draug
* Fossegrim
* Hulder
* Kraken
* Nisse
* Nøkk

Eksterne lenker
---------------

* Kvernsagn
* Kvernknurren Arkivert 29. oktober 2007 hos Wayback Machine.
* Kvernsegn Arkivert 7. november 2007 hos Wayback Machine.
**Roberth Lien** (født 7. mai 1971) er en norsk musiker og trommeslager. Han er kjent som tidligere trommeslager i Vassendgutane. Han har også vært trommeslager i Skavank. Han har hatt mange freelanceoppdrag, t.d. for Bryggerigangen Bluesband, Mike sanches (Big town playboys), Lazy Lester. Roberth var også medlem i Old School Blues Revue, som ga ut et album Still learning the game i (2012) sjanger Blues. Roberth spilte sammen med Sivert Bjørdal band som ga ut albumet Pure country i 2012. Han spiller nå trommer fast sammen med Lizz. Lizz vant musikkprisen i 2020 og har gitt ut et album Untie me. (2018) Sjanger pop .

Diskografi
----------

### Vassendgutane

* *Gi clutch* (2002)
* *Live Rockefeller* (2007) DVD
* *XO* (2008)
* *Festi ekje slutt - Beste HITtil* (2012)

### Skavank

* *Metode* (2001)

### Old school blues revue

* *Still learning the game* (2012)

### Sivert Bjørdal

* *Pure Country* (2006)

### Ole Ose

* *In my heart* (2015)

### Bære og briste

* *Helt seriøst* (2010)

**Ingolf Nilsen**

**•** *Sleepwalking (2020)*

 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Valentinlyst** er et boligområde og en tidligere gård i Trondheim kommune. Stedet ligger mellom Tyholt, Strindheim, Brøset og Eberg. Boligområdet består av flere eneboliger og rekkehus, og seks høyblokker. Høyblokkene ble satt opp av TOBB i 1960-årene og er en del av Valentinlyst borettslag.

Gården Valentinlyst ble fradelt Brøset og Blussuvoll mellom 1810 og 1812. Den ble solgt til magasinforvalter og løytnant Marcus Hegge, som oppkalte gården etter sin sønn, Valentin Suhm Hegge. Valentinlyst er blitt utstykket til boliger, og gårdsbygningene ligger i dag inneklemt mellom flere boliger ved Magnus Berrføtts veg.

Valentinlyst senter ligger på Valentinlyst. Senteret ble åpnet den 19. juni 1975 og har i dag et 20-talls butikker. I 2007–2008 ble det bygget en høyblokk på toppen av Valentinlyst senter.

Størsteparten av de som bor på Valentinlyst er godt voksne og eldre.

Referanser
----------

1. ↑  «Valentinlyst». Strinda historielag. 9. april 2008. Besøkt 7. april 2019.
2. ↑  «Praktisk info». Valentinlyst senter. Besøkt 7. april 2019.
3. ↑  «Valentinlyst Senter». Strinda historielag. 22. oktober 2008. Besøkt 7. april 2019.

Litteratur
----------

* Bratberg, Terje T. V. (1996). *Trondheim byleksikon*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 588.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
**Pedagogiske fiksjonsvesener** er et folkloristisk begrep for fiktive skikkelser som blir brukt i pedagogisk henseende. I eldre tid og i andre kulturer har det vært vanlig å skremme barn for at de skal oppføre seg slik man vil. *Er du ikke snill nå, så kommer Busemannen og tar deg!* har vært en kjent trussel. Brunntore er et vesen som ble brukt for å skremme barn fra å leke ved brønnen eller ved vannet. 

I tillegg til de rene skremmefiksjonene regner den svenske folkloristen Carl Wilhelm von Sydow også storken som kommer med barn, blant pedagogiske fiksjoner.

Pedagogiske fiksjonsvesener er ikke folketrovesener for voksne, selv om det var meningen at barn skulle tro på dem, og de opptrer heller ikke i sagn eller memorat. Et eksempel på det er julenissen som aldri har vært et folketrovesen for voksne, selv om fjøsnissen har vært det.

I Norge er bruken av vesener som er ment å skremme barn fra uønsket adferd antatt å være avtagende, mens vesener som, ved belønning motiverer barn til ønsket adferd, som julenissen, fremdeles er en integrert del av barneoppdragelsen i mange hjem.

  

Begrepet ble lansert av den svenske folkloristen Albert Eskeröd i hans avhandling *Årets äring : etnologiska studier i skørdens och julens tro och sed*. Stockholm, 1947. I motsetning til eldre folkeminneforskere, slo han fast at pedagogiske fiksjonsvesener ikke kunne brukes som kilder til eldre folketro.

  

Et eksempel på skjønnlitterær behandling av emnet er Unni-Lise Jonsmoens billedbok *Sivil-Sara*, om det farlige vesenet i elva Sivilla.

Referanser
----------

1. ↑  Laurits Bødker (red.) *International Dictionary of Regional European Ethnology and Folklore. Vol II Folk Litterature*, Copenhagen 1965 s. 230f.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
Satellittbilde av Antarktis
Satellittbilde av Grønlandsisen
**Innlandsis** er en isbre som dekker et større landområde. En vanlig definisjon av innlandsis er isbreer som dekker et areal på mer enn 50,000 km². Det er i dag to iskapper i denne størrelsesorden på jorda – Antarktis og Grønlandsisen. I siste istid var det ytterligere to; Weichsel-isen som dekket mye av Nord-Europa, og Patagonia-isen som dekket den sørlige delen av Sør-Amerika. Grønlandsisen var da en del av den store Laurentide-iskappen, som dekket Canada og de nordligste delene av USA.

En innlandsis har stor mektighet omkring isskillet inne på breen, og sprer seg utover med tyngdekraften. Masse flyter fra isskillet mot kantene, der den smelter til overflatevann eller kalver av som isfjell i havet eller innsjøer. Innlandsisen flyter utover ved at den deformeres eller ved at den sklir på underlaget, som er smurt av smeltevann. Temperaturen i bunnen av breen er relativt høy på grunn av varme som er tilført fra jordas indre (geotermisk varme). Hastigheten på isen mot underlaget avhenger av om det finnes sedimenter som lett deformeres, av ruheten på underlaget, så vel som av tilførsel og fordeling av vann. Isstrømmene er ofte kanaler av raske strømmer inne i et isdekke som for øvrig beveger seg mye saktere. 

Is som flyter ut mot kysten henger ofte fast som en del av innlandsisen og danner en isbrem. En isbrem flyter utover på grunn av sin egen tyngde, og blir tilført masse i form av snø og innstrømmende breer. En isbrem mister masse ved kalving av isfjell fra isfronten og smelting på undersiden.

Respons på klimaendringer
-------------------------

Som ved isbreer generelt minker innlandsisen som en følge av varmere klima, og øker
som en respons på avkjøling. Volumet av innlandsis på Grønland tilsvarer 7 meter økt havnivå, og isen i Antarktis svarer til omtrent 57 meter stigning i havnivået. Paleodata indikerer at store deler av en, eller begge, innlandsisene sannsynligvis har smeltet i fortida. Imidlertid viser iskjerneprøver at ingen av innlandsisene har vært helt borte i løpet av den siste en million år. 

Innlandsisen kan reagere på endringer i miljøet på svært lang tidsskala, og av dette følger at fremtidige endringer vil kunne skje fra den pågående globale oppvarminga. Det kan ta mer enn 10 000 år for en oppvarming på overflata å nå ned til bunnen av isen og endre temperaturen der. Hastigheten til isen over store områder forandres også sakte som en respons på endringer i formen og i overflatetemperaturen. Store endringer i hastigheten kan imidlertid skje raskt i is-strømmer og breer som strømmer ut av innlandsisen ved økt tilførsel av smeltevann under isen, eller ved endringer i isbremmen disse ender opp i.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Juka**/Shaura (ジュカ; født 4. oktober 1981 trolig i Yamaguchi, Japan) var den japanske gruppa Moi dix Mois' første vokalist, fra mars, 2002 til april, 2005. I senere tid har han sunget for HIZAKI grace project og hatt sin egen solokarriere. I soloprosjektet sitt hadde Juka flere musikere på support, blant annet Cecir på gitar, og ユーゼ (*Yuuze*) og Kazuno på bass.

12. desember 2007 ble det annonsert at Juka skal ta en pause fra musikkindustrien av personlige grunner. Noen dager senere, den 23. desember, fortalte han at årsaken var polypp på stemmebåndet. Hans siste live–opptredener ble lagt til den siste uka i desember, og planene rundt oppstarten av hans nye band, *seventh sense*, ble kansellert.

I 2007 deltok Juka også i Node of Scherzo, sammen med blant andre Kamijo og Kaya. 

Jukaya er en fellesbetegnelse på vokalistene Juka og Kaya. Navnet ble opprinnelig gitt dem av fans, etter at de begynte å opptre på mange av de samme arrangementene (som for eksempel instore-events), og ble senere plukket opp av artistene selv.

Etter ca. åtte måneder uten musikalsk aktivitet, gjorde Juka et comeback med en session-live den 6. august, 2008. Han kalte session-bandet sitt "Initial D", og de opptrådte på flere konserter fram til den 9. april, 2009. På disse konsertene spilte de sanger fra det japanske bandet D, i tillegg til et par originale låter skrevet av Juka og gitaristen Ryo. Konserten den 9. april markerte slutten for artisten "Juka". Han skiftet navn til "Shaura" og var vokalist i prosjektet XOVER frem til den 5. januar 2010. 

Shaura er nå vokalist for bandet Ⅶ-Sense.

Diskografi
----------

### Album

Med Moi dix Mois

* Dix Infernal (19. mars, 2003)
* Nocturnal Opera (20. juli, 2004)

Med HIZAKI grace project

* Dignity of crest (1. januar, 2007)
* Ruined Kingdom (19. september, 2007)

Solo

* Seventh Sense (6. februar, 2008)

### Mini-album

Solo

* Luxurious (13. juni, 2007)
* XGATE (22. juli , 2009)

### Singler

Med Moi dix Mois

* Dialogue Symphonie (19. november, 2002)
* Shadows Temple (31. mai, 2004)
* Pageant (6. oktober, 2004)

Med HIZAKI grace project

* -unique- (9. august, 2006)

Solo

* Aravesque (28. mars, 2007)
* 水面華 (5. oktober, 2007)
* Saint Croix (31. oktober, 2007)

### DVD

Med Moi dix Mois

* Dix infernal -Scars of sabbath- (16. desember, 2003)
* Invite to Immorality (27. juli, 2005)

Med HIZAKI grace project

* 紋章 *[Monshou]* (9. mai, 2007)

Solo

* Node of Scherzo special live clip (desember, 2007)
* 裏貴族 *[Urakizoku]* (desember, 2007)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (en) Juka på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Juka på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Juka på Songkick Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Mai Al-Kaila** (arabisk: مي الكيلة; født den 8. april 1955 i Jerusalem på den jordanske Vestbredden) er en palestinsk lege, diplomat og politiker, og den første kvinnen som hadde stillingen som helseminister i Palestina. Hun har en doktorgrad i folkehelse og helseadministrasjon. Hun ledet *Palestinian Medical Council* i egenskap av helseminister.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Mai Salem Hanna al-Kaila ble født i Jerusalem 8. april 1955. Hun fikk sin grunnleggende og forberedende utdanning ved skoler i Birzeit, og sin videregående utdanning ved *Private College* i Ramallah. Hun studerte sykepleie ved Augusta Victoria Hospital i Jerusalem. Hun studerte medisin ved Universitetet i Granada i Spania og oppnådde en bachelorgrad fra dette, deretter spesialiserte hun seg innen obstetrikk og gynekologi ved University of California, San Francisco i USA og oppnådde en mastergrad. Hun oppnådde sin doktorgrad i folkehelse og epidemiologi fra Universitetet i Chile.

### Karriere

Mai al-Kaila arbeidet som almenlege ved Palestine Red Crescent Hospital i Jerusalem i obstetrikk- og gynekologiprogrammet. Mai Al-Kaila har fremmet jobber og stillinger, da hun var foreleser ved Al-Quds-universitetet i folkehelseavdelingen, og ved FNs hjelpeorganisasjon for palestinske flyktninger i Midtøsten (UNRWA) som leder av *Motherhood and Childhood Program*.

I 1994 ble Mai al-Kaila utnevnt til den palestinske delegasjonen for å delta i Verdenskonferansen om kvinner i 1995 i Beijing.

Mai al-Kaila ble utnevnt til ambassadør for staten Palestina til Chile den 31. oktober 2005. Hun fortsatte i den rollen frem til hun ble utnevnt til ambassadør for staten Palestina til Italia den 1. oktober 2013.

Den 4. desember 2016 vant hun frem i valgene til Det palestinske revolusjonsråd, som ble avholdt under Fatahs syvende konferanse, og ble medlem av det.

Den 13. april 2019 avla Mai al-Kaila den konstitusjonelle ed for den palestinske president Mahmoud Abbas som helseminister i Mohammad Shtayyehs regjering.

Referanser
----------

1. ↑  «مي كيلة تتسلم مهامها وزيرة للصحة». *دنيا الوطن*. 14. april 2019.
2. ↑  «Woman heads Palestinian Health Ministry for the first time». *Al-Monitor*. 6. mai 2019.
3. 1 2  سوا, وكالة (13. april 2019). «مي كيلة». *وكالة سوا الإخبارية*.
4. ↑  «كل ما تريد معرفته عن وزراء الحكومة الـ18». *الترا فلسطين*.
5. 1 2 3  «الدكتورة مي كيلة ,, من أسيرة محررة الى دبلوماسية ناجحة الى أول وزيرة صحة ميدانية ,, الى فارسة محاربة في مواجهة». *www.alhayat-j.com*. Arkivert fra originalen 22. juli 2020. Besøkt 16. september 2020.
6. ↑  «Dr. Mai Alkaila». World Bank. 27. september 2020. Besøkt 15. juli 2021.
7. ↑  «Libsys Opac». *library.lab.pna.ps*. Arkivert fra originalen 18. april 2020.
8. ↑  «د.مي كيلة تقدم اوراق اعتمادها سفيرة فلسطين في ايطاليا». *وكـالـة مـعـا الاخـبـارية*.
9. ↑  «Libsys Opac». *library.lab.pna.ps*. Arkivert fra originalen 18. april 2020.
10. ↑  «الفائزون في انتخابات اللجنة المركزية والمجلس الثوري». 4. mars 2019. Arkivert fra originalen 3. april 2019.
11. ↑  «دوز - حكومة اشتية تؤدي اليمين الدستورية». *dooz.ps*.
**Antisionisme** er en negativ holdning til sionisme. Definisjonen er sammensatt, men innebærer opposisjon mot en form for jødisk nasjonalisme som hevder at det jødiske folk utgjør en etnisk/nasjonal gruppe med rett til hele eller deler av det historiske landskapet Palestina med hovedvekt på Jerusalem, definert som Israels land. Opprinnelig var det motstand mot de politiske anstrengelsene for å opprette en spesiell jødisk nasjonalstat. Etter staten Israels opprettelse i 1948, fikk det uttrykk som en motstand mot denne staten eller dens karakter som en *nasjonalstat* for jøder (i motsetning til f.eks. en felles stat for jøder og palestinere som bor i området). En ny form for antisionistisme vokste fram etter Seksdagerskrigen i 1967.

Da den moderne sionismen vokste frem i slutten av det 19. århundret ble den i begynnelsen møtt med stor motstand fra mange sider innenfor jødedommen i Europa. Antisionisme på 1800-tallet og første del av 1900-tallet var assosiert med progressive, liberale, venstreorienterte og assimilerte miljøer blant jøder i Europa, som gjerne oppfattet sionismen som en bakstreversk, sjåvinistisk og fundamentalistisk ideologi. Antisionisme var før Midtøsten-konflikten dermed en ideologi som hovedsakelig hadde oppslutning blant mange jøder.

Det 20. århundrets utvikling med pogromer i Russland tidlig i århundret og senere de nazistiske jødeforfølgelsene og dannelsen av staten Israel har ført til at sionisme fikk stadig mer støtte fra jødisk hold.[] Samtidig har antisionisme blitt en ideologi som har størst oppslutning blant ikke-jøder, spesielt i arabiske land og andre muslimske land der antisionisme ofte har vært offisiell politikk og konsensusholdning blant befolkningen. 

Noen av nåtidens antisionister krever at Israel skal opphøre å eksistere som jødisk stat til fordel for en multietnisk/multireligiøs stat, eller en annen modell.[] Ettersom flere jøder i de senere årene er blitt motstandere av israelske bosetninger, har også flere jøder nå sluttet seg til bevegelsen.

Ifølge antisemittismeforskeren Wolfgang Benz kan antisemittisme i en av sine fire former opptre maskert som antisionisme. Han mener den dels kan skjule seg bak legitim politisk kritikk, dels blandet med globaliserings- og kapitalismekritikk på den politiske venstresida og dels blant deler av den islamske verden. Eriksen, Trond Berg, Håkon Harket og Einhart Lorenz (2005). *Jødehat*. Damm. s. 9. ISBN 8249609964. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)Sionister stempler ofte antisionisme som en form for antisemittisme. Men enkelte ganger blir «antisionisme» brukt som eufemisme for antisemittisme.[]

Referanser
----------

1. ↑   Motyl, Alexander J. (2001): *Encyclopedia of Nationalism*, bind II. Academic Press. ISBN 0-12-227230-7. s. 604.
2. ↑  «antisionisme». SNL. Besøkt 8. mars 2024.
3. ↑  Benjamin Balthaser: When Anti-Zionism Was Jewish: Jewish Racial Subjectivity and the Anti-Imperialist Literary Left from the Great Depression to the Cold War, American Quarterly, vol. 72, nr. 2, 2020, s. 449–470, doi:10.1353/aq.2020.0019

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GND **·** NKC
 |
Tunnelåpningen på den italienske siden
**Fréjus-tunnelen** (også kalt **Mont Cenis-tunnelen**) er en 13,7 km lang jernbanetunnel gjennom Alpene. Den går gjennom Mont Cenis mellom Modane i Frankrike og Bardonecchia i Italia. Den passerer under *Pointe du Fréjus* (2932 moh.) og *Col de Fréjus* (2542 moh.).

Tunnelen ble åpnet den 17. september 1871. Den er dermed den eldste av de større tunnelene i Alpene. Man hadde regnet med at byggingen skulle ta 25 år, men takket være pressbormaskineri og elektrisk tenning av eksplosiver skulle det ikke ta mer enn 14 år. Fra 1868 til 1871 var det allerede en jernbaneforbindelse som gikk over fjellene i dette området. 

Tunnelen er en del av høyhastighetsforbindelsen mellom Roma og Paris, via Torino og Grenoble.

Det er senere (1974–1980) blitt bygget en veitunnel ved siden av jernbanetunnelen. Den er 12,9 km lang (en kjørebane). Her går europavei 70.

Referanser
----------

1. ↑  «Rock boring. The Mont Cenis Tunnel». *Discoveries and Invention of the Nineteenth Century (1903)*. Today in Science History. Besøkt 6. juli 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Curaçaose Atletiek Bond** (C.A.B.), *Curaçaos friidrettsforbund*, er det nasjonale organet som organiserer friidrett på Curaçao. Organisasjonen ble opprinnelig etablert i 1966, og forbundets president er per 2017 Willem Cordilia.

Curaçaos friidrettsforbund er ikke fullt medlem i CACAC, den sentralamerikanske og karibiske friidrettskonføderasjonen, men deltar i CARIFTA Games. Curaçao var også arrangør av CARIFTA Games 2017.

Klubber
-------

Curaçaos friidrettsforbund samler tolv tilsluttede friidrettsklubber: *Curacao Master Athletics, Batavus, Cheetah, Deportivo San Kristof, the Eagles, Go Fast, New Revolution, Olympic, Rising Stars, Sloke, Sparta* og *Trupial.*

Referanser
----------

1. ↑  «Board». curacaoatletiekbond.com (besøkt 21. september 2017)
2. ↑  «Carifta 2017» Arkivert 21. september 2017 hos Wayback Machine.. (besøkt 21. september 2017)
3. ↑  «About CAB» Arkivert 26. april 2016 hos Wayback Machine. Curaçaose Atletiek Bond. (besøkt 21. september 2017)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Kampforbundet for Rød Sportsenhet (KRS)** (stiftet 1931, oppløst 1934) var en norsk, kommunistisk idrettsorganisasjon som brøt ut ifra Arbeidernes Idrettsforbund (AIF).

AIF var dominert av sosialdemokrater med sterke bånd til Arbeiderpartiet. Internasjonalt valgte likevel AIF å bli medlem av kommunist-dominerte *Den røde sportsinternasjonale* (RSI) istedenfor *Den sosialistiske sportsinternasjonale* (SASI).

I 1929 organiserte kommunistene i AIF seg i *Den revolusjonære Idrettsopposisjon*, og krevde en nærmere tilknytning til Norges Kommunistiske Parti. De ble nedstemt på AIFs landsmøte. Mindretallet nektet imidlertid å gi seg, og "kuppet" senere på året kretstingene i Bergen og Trøndelag, der kommunistene sto sterkt. Etter dette begynte AIF å ekskludere medlemmer som ikke rettet seg etter flertallet, mens RSI støttet idrettsopposisjonen og krevde at AIF skulle føye seg. AIF vedtok å melde seg ut av RSI på landsmøtet i mai 1931. Idrettsopposisjonen svarte med å danne sitt eget idrettsforbund, *Kampforbundet for Rød Sportsenhet* tilsluttet RSI.

AIF mistet i alt 22 idrettslag til Kampforbundet i 1931, av disse var 12 fra Bergen, 9 fra Trøndelag og 1 fra Oslo.
De 12 idrettslagene fra Bergen/Hordaland var sannsynligvis disse: Nymark, Sportsklubben Sparta, Sportsklubben Grane, Arbeidernes Turn & Idrettslag, Sportsklubben Rask (Fridalen), Sportsklubben Ulf (Damsgård), Bergen Arbeidersvømmeklubb, Sportsklubben Ready (Sandviken), Laksevåg Fotballag, Stats- og kommuneansattes Idrettslag (SKI), Tyssedal Atlet- og Idrettsforening og Odda Arbeideridrettslag.

Trønderske medlemmer av Kampforbundet var bl.a. Trondheimsklubbene AIL, Djerv, Lyn, Ørnulf, Østbyens IL, Brått og Varg, pluss Thor fra Løkken.

Kampforbundet arrangerte sine egne "arbeidermesterskap" i konkurranse med AIF. Østbyens IL (Trondheim) vant "Arbeidermesterskapet" i fotball i 1931 etter å ha slått Grane (Bergen) 6-1 i finalen.
Høydekameratene (Bergen) og Lyn (Trondheim) møttes i finalen i 1932. Finalen i Bergen endte uavgjort 4-4. Lyn vant omkampen i Trondheim våren 1933 med 3-2.

Kampforbundet ble nedlagt i 1934 og dets medlemmer gikk inn i AIF igjen. På sitt meste hadde de 4-5.000 medlemmer, mens AIF i 1933 hadde 36.602 medlemmer fordelt på 388 lag.

Referanser
----------

1. 1 2  Rolf Hofmo (1937): *Folkeidrett: borgelig idrett, arbeideridrett*, Tiden Norsk Forlag.
2. 1 2  Johanne Grieg Kippenbroeck (1997): *Klubben i våre hjerter. Historien om Idrettslaget Varegg*, Bergen.
3. ↑  Per R. Christiansen (1985). «Arbeideridretten i Trøndelag 1924-1940». *Trondhjemske samlinger*: 83-104.
4. ↑  Petter Larsen (1979). *Med AIF-stjerna på brystet*. Oslo: Tiden. ISBN 82-10-01853-1.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |