recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Spokane House** var et handelsfaktori for pelshandel grunnlagt i 1810 av det britisk-kanadiske North West Company (NWC). Det lå på en halvøy der Spokane River og Little Spokane River møtes. Det var da det ble opprettet North West Companys ytterste utpost i Columbia River-regionen. En amerikansk konkurrent til NWC, Pacific Fur Company, åpnet en stasjon rett overfor Spokane House, og kalt den Fort Spokane. Under 1812 års krig og de senere og vedvarende forsyningsproblemer som rammet PFC, gikk dette pelskompaniet under, og dets handelsposter kom under NWCs kontroll. 

Det opprinnelige Spokane House ble oppgitt til fordel for det nyervervede Fort Spokane, men nå med navnet Spokane House. 

Dette annet Spokane House vokste til en sentral handelspost i det indre av Oregon Country inntil NWC ble absorbert av Hudson's Bay Company i 1821. Under en inspeksjonsreise rundt i *Pacific Northwest* i 1825 besluttet HBC-administratoren George Simpson å oppgi Spokane House til fotrdel for en ny post som skulle bli kalt Fort Colvile. 

Spokane House var i det som i dag er Spokane County i delstaten Washington, rett bordvest for byen Spokane.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GNIS
 |
**Emil Kellenberger** (født 3. april 1864 død 30. november 1943) var en sveitsisk skytter som deltok under OL 1900 i Paris.

Kellenberger ble olympisk mester i skyting to ganger under OL 1900 i Paris. Han vant 300 meter armégevær, 3 stillinger bådr individuelt og i lagskyting. Han vant på 930 poeng foran danske Anders Peter Nielsen som fikk 921. Kellenberger var også med på det sveitsiske laget som vant lagkonkurransen. Laget fikk 4399 poeng og Norge som kom på andreplass fikk 4290. De andre på det sveitsiske laget var Alfred Grütter, Franz Böckli, Louis Richardet og Konrad Stäheli. Det var seks lag som deltok og hvert lag besto av fem skyttere. Kellenberger kom på delt andreplass, bak landsmannen Konrad Stäheli, på 300 meter armégevær knestående sammen Anders Peter Nielsen.

OL-medaljer
-----------

* 1900 Frankrikes flagg Paris - Gull **Gull** i skyting, 300 meter armégevær, 3 stillinger
* 1900 Frankrikes flagg Paris - Gull **Gull** i skyting, 300 meter armégevær, 3 stillinger lagskyting (Sveits)
* 1900 Frankrikes flagg Paris - Sølv Sølv i skyting, 300 meter armégevær knestående

Eksterne lenker
---------------

* (en) Emil Kellenberger – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Emil Kellenberger – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Alida Rudjord** (født 1966 i Farsund) er en norsk smykkekunstner, bosatt i Kolbjørnsvik i Arendal kommune. Hun er mest kjent for karakteristiske brosjer, ringer og halsklaver i stål og emalje. Hennes smykkekunst er ofte inspirert av naturen, og spesielt av blomster og planter.

Rudjord er utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo med metall som hovedfag (1989-1994). Hennes store gjennombrudd som smykkekunstner kom i 1996, da hun deltok på Den Nordiske Smykketriennalen som ble vist i alle de nordiske land. Der ble hun innkjøpt av American Craft Museum i New York. I Aftenposten beskrives Rudjords smykkekunst slik under den første separatutstillingen hennes i Kunstnerforbundet i Oslo i (2001):

> Smykkene er myke i formen og lavmælte i fargene der de krøller seg som levende planter. Emaljen dekker en grunnform av rustfritt stål, et metall som gjør de store smykkene lette å bære. Hun sandblåser og sliper slik at overflaten får et matt, litt røft preg. To spilledåser er også med på utstillingen. Fra Rudjord går tanken fort til tre sentrale skikkelser i norsk kunsthistorie: Gustav Gaudernack, Jakob Tostrup Prytz og Grete Prytz Kittelsen.
> 
> 
> 
> *Aftenposten* 17. august 2001, Bugge Erle Moestue: «Fornyer gammel smykketradisjon».
> 
> 

Rudjord har ellers hatt en rekke separatutstillinger og gruppeutstillinger i inn- og utland. Hun stilte ut separat blant annet i Format i Bergen (2007), Kunstnerforbundet Oslo (2006), Agder Kunstsenter (2000) og Antwerpen i Belgia (2000). Hun har deltatt på gruppeutstillinger blant annet på Flow Gallery i London (2005), the Scottish Gallery i Edinburgh (2005), Bomuldsfabriken Kunsthall i Arendal (2002), SOFA, New York, Miami, Chicago (1996-2000), Cannes, Frankrike (1996) og 3. Internationale Emaljetriennale i Coborg i Tyskland (1995).

Hun er innkjøpt av Norsk kulturråd, Kunstindustrimuseet i København, Nordenfjeldske kunstindustrimuseum, American Craft Museum, Nordnorsk kunstmuseum og Sørlandets Kunstmuseum.

Alida Rudjord er datter til billedkunstner Reidar Rudjord fra Farsund.

Referanser
----------

1. ↑  Bjørg Bøe: «Spenstig håndverk – stille bilder» i *Fædrelandsvennen* 24. november 2007, s. 10
2. ↑  Bugge Erle Moestue: Fornyer gammel smykketradisjon i Aftenposten morgen, 17. august 2001, s. 14
3. ↑   (besøkt 10. juni 2015)
4. ↑  Terje Gitmark Eriksen: «Viser kunst i bikuber» i *Fædrelandsvennen,* 4. april 2008, s. 9

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | KulturNav
 |
**Alicudi** er den vestligste av De eoliske øyer. Den ligger om lag 40 km vest for Lipari og har et areal på 5,2 km². Den er omtrent sirkelformet.

Historie
--------

Øyen ble dannet av den utdødde vulkanen *Montagnola* for cirka 150 000 år siden. En mener at det siste utbruddet til vulkanen fant sted for omtrent 28 000 år siden. 

Øya ble bebodd for så lenge siden som 1600-tallet f.Kr. og en del arkeologiske funn fra denne perioden er funnet. En kan framdeles finne deler av romersk keramikk fra seinere hundreår på østkysten av øyen. 

Det moderne navnet Alicudi er en forvrenging av det greske navnet *Ericusa* (Ericaøyen), som kommer fra planten kalt Erica, mer kjent som lyng, som fremdeles vokser på øya. I mange hundreår herjet sjørøverne på Alicudi og innbyggerne måtte søke tilflukt i små hus på høytliggende terrasser. Dette gjorde også at enkelt jordbruk og dyrking av fersken dannet grunnlaget for økonomien på øya.

Demografi
---------

I dag har øyen rundt 120 innbyggere og de fleste livnærer seg på fiske eller småjordbruk. Det er bare en restaurant på øyen og menyen er veldig avhengig av hvilke fisker de lokale innbyggerne har fanget eller hvilke matvarer hydrofoilen tar med seg.

Litteratur
----------

* Ezio Giunta (2005) «Alicudi» – Estateolie 2005 – The Essential Guide.

Eksterne lenker
---------------

* alicudi.it
* Turistinformasjon
* Topografisk kart over øya
* alicudi.info

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Antonio de Noli** (født 1415 eller muligens 1419 i Genova eller i Noli, død trolig i 1491 eller 1497 i Santiago på Kapp Verde-øyene) var en italiensk oppdager og navigatør fra 1400-tallets Genova og er den første noensinne som er utnevnt av en europeisk stat som guvernør over en afrikansk koloni. Han oppdaget også en del av Kapp Verdes øyer. 

Deltagelse i det politiske liv i Genova førte til han ble tvunget til å flykte til Portugal i 1447. Han kom i tjeneste hos den portugisiske prins Henrik Sjøfareren som ivrig støttet portugisiske oppdagelsesferder langs Afrikas vestkyst. Antonio de Nolis navn er oppgitt som oppdager av de første fem øyene i Kapp Verde. De skriftlige kildene er dog svake. Guvernør Antonio de Noli hadde en datter og en sønn, sistnevnte er nevnt for å ha fulgt på ham på de første ekspedisjonene til det afrikanske fastlandet. Han styrte som guvernør på vegne av den portugisiske kongefamilie fram til 1476. Deretter nevnes hans navn aldri igjen, men hans familie fortsatte å bo på Kapp Verde.

Referanser
----------

1. 1 2   Dizionario Biografico degli Italiani[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Resto Del Mondo > Emanuele Diotto, Antonio da Noli e la scoperta delle isole del Capo Verde
3. ↑  *Grande Enciclopédia Portuguesa e Brasilera. Ilustrada*, Lisboa, Editorial Enciclopédia, 1935-1960. s 836. Sitat: «Antonio de Noli pertencia à nobreza de Genova. A fama dos descobrimentos ...» («António Noli tilhørte adelen i Genova. Kjent som oppdager...»
4. ↑  *Grande Enciclopédia Portuguesa e Brasileira* (red. 1945), bind XVIII, s. 836

Eksterne lenker
---------------

* The Antonio de Noli Academic Society
* Governor Antonio de Noli and His Family in the Cape Verde Island (PDF), *Research Bulletin of the Antonio de Noli Academic Society*. Genova, Italia, 2010. Vol. 2, Nr 8, s. 132-186
**Benz Phaeton** var en bilmodell fra Benz & Cie, som ble produsert på 1890-tallet. 

Bilen var en spesialutgave av Benz Victoria.

Norges første bil
-----------------

Eierne av Gjøvik Støberi & Mek. Værksted ved Anders Østbye importerte en Benz Phaeton til Norge i 1895. Bilen omtales som Norges første importerte bil, da Hans Torgersen Vestby bygde en bil før dette. Avisen *Samhold* meldte 4. januar 1896 at bilen hadde stått noen dager på bryggen i Gjøvik. Siden det ikke gikk noen jernbane til byen på dette tidspunktet, måtte den trolig ha kommet over Mjøsa. Bilen ble prøvd ut samme vår, og satt i rutetrafikk mellom Tretten og Ringebu. Stadige problemer med motoren, samt problemer med at bilen skremte hester gjorde at bilen ble tatt ut av rutetrafikk samme høst. 

Bilen står i dag på Norsk Teknisk Museum i Oslo, og er i kjørbar stand. Den har en 2,9 liters motor som yter 5 hk. Dette gir en toppfart på 20 km/t.

Eksterne lenker
---------------

* – *Norges første bil: Benz Phaeton fra 1895*
* - Peer Gretland: Bilens Historie, KNA 1951
**Benzen** er en organisk forbindelse og den enkleste av de aromatiske hydrokarbonene. Molekylet består av en ring med 6 karbonatomer som hver har ett hydrogenatom hver bundet til seg. Benzen er en fargeløs og brennbar væske med en søtlig lukt og et høyt kokepunkt. Forbindelsen er kreftfremkallende. Den er et viktig løsemiddel i industrien og som utgangsstoff i produksjon av en rekke andre forbindelser. Benzen finnes naturlig i olje, men kan også syntetiseres.

Struktur
--------

Alle bindingene i benzen er like lange (140 pm), noe som er lenger enn vanlige dobbelbindinger (135 pm) og kortere enn enkeltbindinger (147 pm). Dette kan forklares med at bindingene i benzen er delokalisert, noe som betyr at de er en blanding mellom enkelt- og dobbeltbindinger. Elektronene i ringen er likt fordelt rundt ringen i en kontinuerlig pi-binding. Denne delokaliseringen gjør at forbindelsen kalles en aromat. På grunn av dette er benzen en veldig stabil, noe som er typisk for aromatiske forbindelser. For å vise at bindingene i benzen er delokalisert, tegnes strukturen enten som to resonansformer, eller med en ring i midten. 

* Se også: Aromater: Bindingsforhold

Benzen med alternerende dobbeltbindinger
Benzen tegnet med ring i midten

Substituerte benzenforbindelser
-------------------------------

Mange viktige kjemikalier er derivert fra benzen ved at et eller flere av hydrogenatomene er byttet ut med en funksjonell gruppe. Eksempler på enkle forbindeler er toluen, fenol og anilin, som har henholdsvis en metyl- (CH3), hydroksyl- (OH) og amingruppe (NH2). Ved å binde sammen to benzenringer dannes det bifenyler (C6H5-C6H5). Hvis to benzenringer settes inntil hverandre kalles strukturen naftalen. 

Byttes et karbonatom ut med nitrogen dannes en forbindelse som heter pyridin (C5H5N), mens utskifting av to karbonatom gir forbindelsene pyridazin, pyrimidin og pyrazin.

Bruk
----

I dag benyttes benzen i all hovedsak som et utgangsstoff for å syntetisere andre kjemikalier. De vanligste produktene er etylbenzen, styren, fenol og sykloheksan. 

I vanlige kjemilaboratorier benyttes ofte toluen istedenfor benzen siden løsningsmiddelegenskapene er ganske like, mens toluen er mindre giftig og mye mindre kreftfremkallende.

Reaksjoner
----------

* **Elektrofil aromatisk substisusjon** er en generell metode for å derivatisere benzen. Benzen er en nukleofin som vil undergå substitusjon av acylium ioner eller alkyl karbokationer.

* Friedel-Crafts alkylering
* Friedel-Crafts aceylering
* Nitrering
* Hydrogenering

Se også
-------

* Naftalen
* Arener

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store medisinske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC
 |
| Artikkelen inngår i serien om
**Kristendom** |
| --- |
|  |
| **Treenigheten** |
| Faderen, Jesus, Den hellige ånd |
| **Bibelen** |
| GT, NT |
| **Gudshus** |
| Kirke, Katedral |
| **Presteskap** |
| Biskop, Diakon, Prest, Kateket |
| **Hovedretninger** |
| Katolisisme, Ortodoks kristendom, Protestantisme |
| **Kristen ikonografi** |
| Kristne symboler, Kors, Krusifiks, Ikon |
| **Andre emner** |
| Sakrament, Liturgi, Helgen, Apostler, Pave, Økumenikk |
| **Kristendommen i Norge** |
| Den norske kirke, Frikirker, Den katolske kirke i Norge |

**Den fremvoksende kirke** (engelsk *Emerging Church* og *Emergent Church*) er en samlebetegnelse på strømninger som oppsto innenfor kristne kirker i USA og Storbritannia mot slutten av det 20. århundre. Retningen har siden gjort seg gjeldende i en rekke kirkemiljøer i vestlig orienterte land, i hovedsak i Europa, Nord-Amerika, Australia og New Zealand.

Fremvoksende kirker er svært ulike i sine uttrykk, og bevegelsen er preget av et stort mangfold av strømninger uten noen felles organisering. Derfor er det vanskelig å generalisere. Blant annet finnes det ennå ikke konsensus om hvilket språk som skal brukes. Begreper som florerer er: 'nye måter å være kirke', 'den fremvoksende kirke', 'ferske uttrykk for kirke', 'framtidens kirke', 'den kommende kirke'.

Begrepet *fremvoksende kirke* brukes som regel i kontrast til den nedarvede, etablerte, institusjonelle kirke, og felles for de ulike *fremvoksende strømningene* er ønsket om å nytolke kristen tro i lys av det kulturelle paradigmeskiftet fra modernismen til postmodernismen. Merkelapper av typen "konservativ" og "liberal" blir oppfattet som "modernistiske", og blir i liten grad brukt. I stedet kalles bevegelsen en *samtale* for å fokusere på bredden av synspunkter, den desentraliserte naturen og viljen til dialog.

Ove Conrad Hanssen skriver at:

> Det dreier seg om en voksende gruppe mennesker, ikke bare helt unge, men i alle aldre, som ser med stor bekymring på det voksende gap mellom de tradisjonelle kirker og kulturen og samfunnet rundt oss. Mange føler seg hjemløse i de etablerte kirkesamfunnene og har mistet troen på at disse, med sin nåværende framtreden, har noen mulighet til å nå menneskene i vår samtid. Når mange av disse finner å ville forlate de etablerte kirkene vil de si at de gjør det *for evangeliets skyld*. De gjør det for å skape nye muligheter for å leve ut en misjonal livsstil, for å bygge nye typer av menigheter som kan nå ut til menneskene der disse er, i ulike subkulturer i samfunnet rundt oss.
> 
> 
> 
>

Referanser
----------

1. ↑  Stuart Murray, Church After Christendom, (London: Paternoster Press, 2004), 73.
2. ↑  Ian Mobsby, Emerging & Fresh Expressions of Church: How are they authentically Church and Anglican, (London: Moot Community Publishing, 2007), 20.
3. ↑  Ove Conrad Hanssen, Kirke i en ny tid? : utfordringer fra «emerging churches» og «fresh expressions of church», (Oslo: Luther Forlag, 2007), 13.
Herøy amfi
Herøyspelet 5. juli 2008
Ragnar, Unn og Inga
Kong Olav Haraldsson
Karl Mørske, Unn og Ingolv Ynda
**Herøyspelet Kongens Ring** er et historisk spill og en musikal, som utspiller seg på øya Herøy i Herøy kommune på Sunnmøre.

Herøyspelet ble første gang satt opp i 1992 etter et manus av Rolf Losnegård og med musikk av Svein Møller. Gerald Pettersen har helt siden starten vært regissør, men fikk i 2005 for første gang med seg en assistent, Katrine Dale. Helt siden starten har også kjente norske skuespillere hatt roller i Herøyspelet, mellom andre Helge Jordal og Karoline Krüger. Blant skuespillerne som var med i 2007, fant en blant andre Agnes Kittelsen, Gard Skagestad og Hedvig Garshol.

Manuset
-------

Manus er løst basert på teksten i kapittel 142 i Heimskringla, historien om Olav den hellige. Der står det at kongen var innom Herøyane, det som man i dag kaller Herøyholmene, og utfordret de som var i gjestebudet til å reise til Færøyene for å kreve inn skatt. Den som meldte seg, var til slutt Møre-Karl, en av de som i utgangspunktet var imot det kongen stod for. Rundt denne historien er det bygd opp et drama der nære og personlige problemstillinger er sentrale, og da spesielt problemstillinger rundt Unn den fagre. Kristningen av Norge og den hedenske kulturen fungerer som et bakteppe for hendelsene.

Aktører
-------

* Regissør: Gerald Pettersen (1992—2018)
	+ Regiassistent: Katrine Dale (2005)
* Komponist: Svein Møller
* Forfatter: Rolf Losnegård
* Forteller: Bjørn Holum (1992—2016)

### Roller

**2016 (25 års jubileet)**

**Kong Olav Haraldsson**: Audun Sandem

**Ragnar Herøyhovding**: Gerald Pettersen

**Inga**: Sigrid Moldestad

**Unn den fagre**: Ingrid Megård Sæter

**Møre Karl**: Frode Bjorøy

**Ingolv Ynda**: Eirik Del Barco Soleglad

**Kjærring Bråte**: Hedvig Garshol

**Fe den synske**: Ghopi Prabaharan

**Bjørn Stallar**: Sigurd Nygard

**Bisp Grimkjell**: Morten Gusdal

**Edmund Munk**: Gunnar Sydhagen

**Forteljaren**: Bjørn Holum

+ mange frivillige amatørskuespillere/statister som er med å gjør spelet så flott.

Eksterne lenker
---------------

* Offisiell heimeside
**Hesburger** er en finsk restaurantkjede som hovedsakelig selger hurtigmat.

Den første Hesburger-restauranten ble grunnlagt i Åbo i 1980 av grillinnehaveren Heikki Salmela og har siden da blitt den største hurtigmatkjeden i Finland, med en større markedsandel enn McDonald’s.[]

Foretaket hadde i 1992 12 restauranter, men har vokst til 240 restauranter i Finland, nesten 70 restauranter i Baltikum, 2 restauranter i Russland og 4 restauranter i Tyskland. I 2002 kjøpte Hesburger *Carrols*, som var den mest populære hamburgerkjeden i Helsingfors. Hesburger legger ut blant annet sin ketchup, sine dressinger og sin sylteagurk til salgs i de større dagligvarebutikkene i Finland.

Referanser
----------

1. ↑  Hesburgers personal Arkivert 12. april 2013 hos Wayback Machine.
2. ↑  Nøkkeltall om Hesburger Arkivert 13. april 2013 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Hesburger – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Herøynytt** var en nettavis på Sunnmøre. Nettstedet ble etablert i 2002, og lagt ned i 2018.

Nettavisen hadde kontor i Fosnavåg og faste ansatte i redaksjon og marked. Herøynytt driftet også tjenester som nettkamera, bruktmarkedsplass, egen skipstrafikktjeneste og skipslister.

I 2010 ble Herøynytt kjøpt opp av mediehuset Sunnmørsposten. Nettavisen ble drevet videre som eget medie, men ble gradvis gjort om til en ren avisside for Sunnmørspostens artikler. I forbindelse med oppkjøpet av papiravisa Vestlandsnytt i 2017, varslet Sunnmørsposten at Herøynytt ville bli avviklet ved lansering av Vestlandsnytt på nett.

Herøynytt ble tatt av nett ved utgangen av februar 2018, etter 16 års drift.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Herøynytt selt til Sunnmørsposten». *smp.no*. 21. mai 2010. Arkivert fra originalen 4. januar 2018.
2. ↑  «Herøynytt». 8. mars 2009. Arkivert fra originalen 8. mars 2009. Besøkt 7. mars 2018.
3. ↑  «No blir avisa digitalisert». *Sunnmørsposten*. 29.04.2017. s. 8.
4. ↑  «Herøynytt». Arkivert fra originalen 8. mars 2009. Besøkt 28.02.2017.

Portal: Litteratur
**Hans Cattini** (født 24. januar 1914, død 2. april 1987) var en sveitsisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz.

Cattini vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1948 i St. Moritz. Han var med på det sveitsiske laget som kom på tredjeplass i turneringen bak Canada og Tsjekkoslovakia.

Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. 
Sveits vant seks kamper og tapte to, de tapte med 0-3 mot Canada og 1-7 til Tsjekkoslovakia. Sveits fikk tolv poeng og ble nummer tre i tabellen bak Canada og Tsjekkoslovakia som begge fikk femten poeng. Canada vant serien med to måls bedre målforskjell enn Tsjekkoslovakia.

OL-medaljer
-----------

* 1948 Sveits’ flagg St. Moritz - Bronse Bronse i ishockey Sveits’ flagg Sveits

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hans Cattini – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Hans Cattini – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Hans Cattini – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Hans Cattini – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
**Hans Carl Knudtzon** (født 29. januar 1751 i Bredsted i det danske hertugdømmet Slesvig, død 16. desember 1823 i Trondhjem) var forretningsmann, borgermester i Trondhjem og stortingsmann i én periode. Han var en av de mest betydningsfulle kjøpmenn i Trondhjem på slutten av 1700-tallet/begynnelsen av 1800-tallet.

Liv og virke
------------

Knudtzon var opprinnelig fra Bredsted i Slesvig, dagens Nordfriesland. Som ung utvandret han og slo seg ned i Trondhjem hvor han først arbeidet som agent for forretningsmannen Broder Lysholm. Etter Lysholms død i 1772 ledet han forretningene videre- inntil han overtok det hele i 1797. Firmaet ble senere hetende Hans Knudtzon & Co og drev omfattende handel på utlandet med egne skip. På det meste hadde det en flåte på mer enn 20 skip. Etter hans død ble firmaet videreført av sønnene Christian Knudtzon og Broder Lysholm Knudtzon og svigersønnen Lorentz Johannsen.

Knudtzon ble etter hvert medeier i Røros kobberverk, Trondhjems Skibsværft, byens sukkerraffineri og eier av Kvikne kobberverk i en periode. I årsskiftet 1813 - 1814 deltok han på Bankmøtet i Oslo som stiftet en privat låne og diskontokasse. 
Han hadde flere ledende posisjoner i lokalsamfunnet og var blant annet borgermester i Trondheim i 1802-06.

I 1814 var Knudtzon stortingsrepresentant fra Trondheim på det første overordentlige Storting i 1814. Han var da medlem av deputasjonen som Stortinget sendte til Stockholm for å meddele kong Karl II at han var valgt til konge.

Barn
----

* Jørgen von Cappelen Knudtzon (1784 – 1854)
* Christian Knudtzon (1787 – 1870)
* Broder Lysholm Knudtzon (1788 – 1864)
* Hans Carl Knudtzon (1794 – 1821)

Utmerkelser
-----------

Knudtzon var medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, innehaver av Dannebrogordenen og Nordstjerneordenen.

Referanser
----------

1. ↑   digitalarkivet.arkivverket.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 491[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Bull ... [et al.] (2014). *Trondheim 1814*. [Trondheim]: Fagbokforlaget. ISBN 9788232103959.
4. ↑  Lindstøl, Tallak (1857-1925) (1914). *Stortinget og statsraadet: 1814-1914*. Kristiania: Steen'ske bogtrykkeri.

Litteratur
----------

* Hans Carl Knudtzon fra Norsk biografisk leksikon

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hans Carl Knudtzon (1751-1823) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Hans Carl Knudtzon hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
* 

* (no) Hans Knudtzon i Folketellingen 1801 fra Digitalarkivet. (Trondheim kjøpstad)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Wikistrinda **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Hamburger Sportsverein**s kvinnelag er kvinnefotballaget til den tyske fotballklubben Hamburger SV fra Hamburg. Førstelaget spiller i Bundesliga.

Historie
--------

Hamburg satset på kvinnefotball så tidlig som 1970, og var relativt tidlig ute i Tyskland med det. De bemerket seg ikke nasjonalt før i 1976, da de kvalifiserte seg til gruppespillet, effektivt åttendedelsfinalen, i det tyske mesterskapet. Der røk de ut for FC Hellas Marpingen fra Saarland. Deretter var Hamburger SV borte fra mesterskap og cup i lengre tid, og dukket først opp i cupen for første gang i 1991-1992-sesongen, der de øyeblikkelig ble slått ut av Grün-Weiß Brauweiler. Hamburg greide endelig å kvalifisere seg til den første felles Bundesliga i 1997-1998. Hamburg var dermed også forhåndskvalifisert til cupens første runde, der de tapte stygt 0-8 for 1. FFC Turbine Potsdam. Hamburg endte også helt sist i Bundesliga og rykket ned.

Hamburg var tilbake i 2001-2002-sesongen, men rykket også da ned som dårligste lag. Året før greide Hamburg kunststykket å vinne sin første cupkamp, mot FCR Duisburg etter forlegning, et svært overraskende resultat. De tapte neste kamp på straffespark. Neste års cup, da altså cupen i 2001-2002, som korresponderte med perioden de hadde i Bundesliga, ble en stor overraskelse. Laget kom helt til finalen, der de tapte 0-5 mot 1. FFC Frankfurt.

Hamburg gikk rett opp, og deltok igjen i Bundesliga i 2003-2004-sesongen. Der ble det en svært overraskende sjetteplass for laget, som dermed kvalifiserte seg direkte til neste sesong for første gang. Hamburger SV forsvarte plassen også i 2004-05-sesongen med en niendeplass. I 2005-2006-sesongen gikk det langt bedre. Hamburger SV kom til kvartfinalen, som de tapte på forlegning mod Duisburg, og de endte på femteplass i serien. Deretter gikk det igjen nedover, og i 2007-08-sesongen sesongen var de to plussmål fra nedrykk. Igjen tok Hamburg et byks opp på midten av tabellen året etter, og har siden variert annenhvert år fra nedrykksstrid til øvre halvdel.

Eksterne lenker
---------------

Offisiell hjemmeside
Hamburgs flagg
Hamburgs statsflagg
Hamburgs admiralitetsflagg
**Hamburgs flagg** (delstatsflagget) er rødt med en hvit borg. Hamburg har i tillegg et statsflagg med delstatens store våpen på hvitt felt i den røde duken, og et *admiralitetsflagg* med et blått anker plassert bak borgen. 

Utformingen av delsatsflagget ble fastlagt i 1834. Utformingen tilsvarer den til Hamburgs våpen og går tilbake til 1100-tallet. Det midtre tårnet med kors blir tolket som uttrykk for middelalderborgen som var Hamburgs opphavssted. Stjernene over de to sidetårnene er Mariastjerner, oppkalt etter byens skytspatron. Døren i midten har i løpet av århundrene vært både åpen og lukket, og med og uten fallgitter.

Admiralitetsflagget brukes av delstaten Hamburgs bygninger som utelukkende har med sjøfart å gjøre.

Førsteborgermesteren har et eget flagg. Det er basert på Tysklands trikolor, men med et rødt midtfelt der det store våpenet er plassert mot hvit bakgrunn. Borgermesterens flagg benyttes i forbindelse med offisielle statsbesøk. 

Delstatsflagget kan brukes av alle, mens de øvrige flaggene kun kan brukes av Hamburgs embetsmenn, offentlige institusjoner eller Hamburg borgerskap.

Historie
--------

Hamburgs flagg har en av verdens lengste kontinuerlige historier. Allerede i året 1270 ble hamburgske skip pålagt å føre røde fløyer. Denne fargen har siden heftet ved Hamburgs flagg, etterhvert supplert med hvitt. Dette ble de tyske hansastedenes farger. Omkring 1470 kom byens våpen, som også en lang historie, inn i flagget. Borgen går som våpen for byen tilbake til 1254. 

Både våpen og flagg ble videreført da Hamburg ble konstituert som delstat i Forbundsrepublikken Tyskland. Disse ble nedfelt i artikkel 5 i forfatningen som ble vedtatt 6. juni 1952.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Hamburg Logo, Flaggen und Wappen». *hamburg.de* **(tysk)**. Besøkt 23. februar 2020.

Litteratur
----------

* Jörg-M. Hormann og Dominik Plaschke: *Deutsche Flaggen. Geschichte – Tradition – Verwendung*, 2006
* Harry D. Schurdel: *Flaggen und Wappen Deutschland*, 1995

Eksterne lenker
---------------

* *Flaggen, Wappen und Logos* fra Hamburgs myndigheter
**Eimsbüttel** (niederdeutsch: Eimsbüddel) er en bydel i distriktet Eimsbüttel (Bezirk) i den tyske delstaten og byen Hamburg. Bydelen er distriktets mest folkerike. 

Eimsbüttel var opprinnelig en liten landsby i Hamburgs utkant. Den ble i 1275 kjent som Eyersbuttele. I 1870 var folketallet vokst til 4 000 men allerede i 1885 til 52 189 og i 1925 nesten 125 000 innbyggere. Under luftangrepene under andre verdenskrig, kalt operasjon Gomorrah ble nesten 40 % av bygningene i bydelen ødelagt. Mange av de vakre gründerzeit-bygningene ble likevel bevart.

I Eimsbüttel finnes blant annet hovedkontoret for selskapet Beiersdorf som blant annet produserer Nivea. Selskapet beskjeftiger per 2020 ca. 17 000 personer.

* Plassering i distriktet Eimsbüttel og Hamburg.Plassering i distriktet Eimsbüttel og Hamburg.
* Gründerzeit-fasade i Eimsbüttel.Gründerzeit-fasade i Eimsbüttel.
* Eimsbütteler Park.Eimsbütteler Park.
* Varemerket Nivea tilhører Beiersdorf AG, som har hovedkontor i Eimsbüttel.Varemerket Nivea tilhører Beiersdorf AG, som har hovedkontor i Eimsbüttel.

Referanser
----------

1. ↑  ; tidspunkt: 2019.
2. 1 2  «Eimsbüttel: Wissens- und Sehenswertes». *hamburg.de* **(tysk)**. Besøkt 1. mars 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |

Portal: Tyskland
**Josef Miner** (1914–1944) var en tysk bokser som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.

Miner vant en olympisk bronsemedalje i boksing under OL 1936 i Berlin. Han kom på tredjeplass i den tredje letteste vektklassen, fjærvekt, opp til 57,2 kg. Han vant de tre første kampene men tapte i semifinalen til Charles Catterall fra Sør-Afrika som siden tapte finalen til argentinske Oscar Casanovas. Miner beseiret Dezső Frigyes fra Ungarn i bronsefinalen. Det var 24 boksere fra 24 nasjoner som stilte i den tredje letteste vektklassen som ble avviklet i perioden 10. til 15. august 1936.

OL-medaljer
-----------

* 1936 Nazi-Tysklands flagg Berlin – Bronse Bronse boksing, fjærvekt

Referanser
----------

1. ↑   sports-reference.com, Sports-Reference.com olympisk utøver-ID mi/josef-miner-1, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Josef Miner – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Josef Miner – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Josef Miner – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Josef Larsson** (født 12. oktober 1893 i Karlstad i Värmland i Sverige, død 27. desember 1987 i Oslo) var en svensk-norsk fagforeningsmann og politiker (DnA). 

Han kom til Norge i 1912, og ble raskt organisert i arbeiderbevegelsen. Fra 1927 til 1930 var han medlem av Arbeiderpartiets sentralstyre, og var aktiv i forhold til sammenslåingen med Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti.

I 1931 ble han sekretær i Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund, og i 1934 etterfulgte han Konrad Nordahl som formann. Etter angrepet på Norge 9. april 1940 fortsatte Larsson i den legale faglige ledelsen, men sto i et stadig mer anstrengt forhold til fungerende AFL-formann Jens Tangen. I september 1941 sto han sentralt i melkestreiken, og ble sammen med Viggo Hansteen, Rolf Wickstrøm, Ludvik Buland og Harry Vestli dømt til døden. Imidlertid ble dommen mot ham selv, Buland og Vestli omgjort til livsvarig tukthus, men Larsson var den eneste av disse som skulle oppleve krigens slutt.

Etter krigen tok han igjen opp vervet som formann for Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund, et verv han hadde frem til 1958. I Lund-rapporten avsløres det at han i denne egenskapen også bidro til kartlegging av kommunister i Norge. I 1978 ble festskriftet *Vår vilje er jernet* gitt ut til Larssons ære.

Larsson døde i 1987, 94 år gammel.

Referanser
----------

1. 1 2   Glåmdalen, utgitt 28. desember 1987[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *Rapport til Stortinget fra kommisjonen som ble nedsatt av Stortinget for å granske påstander om ulovlig overvåking av norske borgere (Lund-rapporten): (avgitt til Stortingets presidentskap 28. mars 1996)*. [Oslo]: Stortinget. 1996. s. 541.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** Fangeregisteret

 |

Portal: Andre verdenskrig
Må ikke forveksles med Patrik Fitzgerald.

**Patrick J. Fitzgerald** (født 22. desember 1960 i Brooklyn, New York) er den nåværende United States Attorney for the Northern District of Illinois og medlem av *US Department of Justice Office of Special Counsel*.

Han var den føderale påtalemyndigheten med ansvaret for etterforskningen av Valerie Plame-affæren, som førte til tiltale og domfellelse av Visepresident Dick Cheney og stabssjef Scooter Libby. Han har også vært involvert i en rekke andre høyt profilerte rettssaker. Han var blant annet innblandet i rettssaker mot Illinois-guvernør George Ryan, media-mogulen Conrad Black, flere hjelpere til Chicago-borgermester Richard M. Daley og Chicago-detektiv og torturist Jon Burge.

I 1996 ble Fitzgerald *National Security Coordinator for Office of the US Attorney for Southern District of New York*. 1. september 2001 ble han nominert til stillingen som statsadvokat for Northern District of Illinois på anbefaling fra senator Peter Fitzgerald (som han ikke er i slekt med). Den 24. oktober 2001 ble nominasjonen bekreftet av senatet.

Kort tid etter ble han statsadvokat for Northern Illinois. Fitzgerald startet en etterforskning av politiske oppnevnelser av den republikanske Illinois-guvernøren George Ryan, som var mistenkt for å ta imot bestikkelser for å gi lisenser til ukvalifiserte lastebilsjåfører.

Fitzgerald måtte snart utvide etterforskningen da den avdekket et nettverk av politiske bestikkelser. Til slutt førte dette til mer enn 60 tiltaler. Ryan ble siktet i desember 2003. Ved avslutningen av rettssaken i april 2006 ble Ryan funnet skyldig på alle de atten tiltalepunktene mot ham. Ryans medsammensvorne, Chicago-forretningsmann Larry Warner ble dømt for pengeutpressing og konspirasjoner, bedrageri, forsøk på utpressing og hvitvasking av penger. De to ble dømt 6. september 2006. Ryan fikk en dom på seks og et halvt år, og Warner fikk en dom på tre år og fem måneder i fengsel.

Fitzgeralds kontor var i 2008 under oppsyn på grunn av påståtte konspirasjoner om å selge Barack Obama sitt ledige sete i Senatet til den høystbydende. Dette førte til arrestasjonen av Illinois-guvernør Rod Blagojevich den 9. desember 2008 på grunn av anklager om korrupsjon.

Referanser
----------

1. ↑   Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Patrick-J-Fitzgerald, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Patrick Fitzgerald – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Patrick J. Fitzgerald på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** Discogs
 |
**«Rocky Raccoon»** er en sang av The Beatles og utgitt på dobbel-albumet *The Beatles (White Album)*. Den er skrevet av Paul McCartney, men kreditert på vanlig vis Lennon/McCartney.

McCartney fikk inspirasjon til sangen da han spilte gitar for John Lennon og Donovan da de var i India hvor The Beatles og venner var i 1968 for å studere transcendental meditasjon.

Charles Manson feiltolket (som med andre Beatles-sanger) «Rocky Raccoon» til å være forutsigelse om rasekrig mellom hvite og svarte. Da Mansons tilhengere massakrerte Sharon Tate og andre den 9. august 1969 forsøkte de å få massakren til å se ut som om afroamerikanske menn var skyldige ved å legge igjen kjørekortet til en svart mann.

Sangen, som en stund het «Rocky Sassoon», handler om en parodisk western-historie, støttet opp av et tidstypisk honky-tonk piano spilt av produsent George Martin. Sangens tekst har flere teatralske elementer, som *«Her name was Magill / and she called herself Lill / but everyone knew her as Nancy,»* og flere referanser til ‘Gideon's Bibel’. ‘Gideon Society’ er en gruppe som plasserer Bibler på hotell:

*Now somewhere in the black mountain hills of Dakota*
*There lived a young boy named Rocky Raccoon*
*And one day his woman ran off with another guy*
*Hit young Rocky in the eye Rocky didn't like that*
*He said I'm gonna get that boy*
*So one day he walked into town*
*Booked himself a room in the local saloon.*
Da Lennon ble spurt om sangen sa han bitende: *«Tror du virkelig jeg kunne ha skrevet en sang om ‘Gideon's Bible’ og den slags ting?»*

På den annen side, John Cale har også skrevet en sang som omhandler ‘den slags ting’, nemlig sangen «Gideon's Bibel».

Se også
-------

* Piggies av George Harrison fra samme album.

Eksterne lenker
---------------

* Sangtekst til «Rocky Raccoon»[*død lenke*]
**Manzanares** er en elv sentralt i Spania som renner gjennom Madrid. Den er en av sideelvene til Jarama. 

Elvens har sin kilde nær fjellovergangen Navacerrada i Sierra de Guadarrama. Den øvre delen av elven renner gjennom naturreservatet *Parque Regional de la Cuenca Alta del Manzanares*. Manzanares renner sørøstover fra kilden gjennom middelalderbyen Manzanares el Real der den danner Santillana-reservoaret, en av de viktigste drikkevannkildene til Madrid. Elven renner så sørover og inn i Monte del Pardo, en vernet skog ved Madrid. Elven er kanalisert gjennom byen. Manzanares renner gjennom de vestlige delene av byen og fungerer som grense mellom det gamle bysentrumet og bydelene Carabanchel og Usera i sørvest, og passerer blant annet det gamle fotballstadionet til Atlético Madrid, *Vicente Calderón*. Elven renner ut av de sørligste delene av byen. Den gjør en krapp sving østover og forbi landsbyen Perales del Río mot elven Jarama, som den munner ut i ved Arganda del Rey. Hele elven har en lengde på 83 km.

Historie
--------

Selv om Manzanares er liten og geografisk uviktig har den vært historisk viktig på grunn av plasseringen ved Madrid. Byen ble grunnlagt av maurere som et citadell ovenfor elven på 800-tallet. 

Elven er også tema på mange maleri av Francisco de Goya fra sent på 1800-tallet og tidlig 1900-tall. 

Manzanares var en viktig forsvarslinje for de republikanske styrkene under beleiringen av Madrid i den spanske borgerkrigen, og mange bunkere står framdeles nær landsbyen Perales del Río. 

* Manzanares nær GetafeManzanares nær Getafe
* Bro over Manzanares i GrajalBro over Manzanares i Grajal

Eksterne lenker
---------------

* (en) Manzanares River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** BNE
 |
***Mao: Den ukjente historien*** (engelsk originaltittel: *Mao: The Unknown Story*) er en 832 sider lang biografi skrevet av forfatter/historiker-ekteparet Jung Chang og Jon Halliday. Engelsk utgave kom i 2005 og norsk oversettelse året etter i 2006. Boken presenterer liv og virke til Mao Zedong (1893–1976), Folkerepublikken Kinas leder og Det kinesiske kommunistpartis formann. Forfatterne mener at Mao var ansvarlig for flere dødsfall i fredstid enn både Adolf Hitler og Josef Stalin.

Forfatterne arbeidet med boken i mer enn et tiår, og intervjuet hundrevis av personer som var nær Mao i forskjellige faser av hans liv. De benyttet nylig utkomne memoarer fra kinesiske politiske ledere, og benyttet seg av nylig åpnede arkiver i Kina og Russland. Chang gjennomlevde selv kulturrevolusjonen, som hun også beskrev i en tidligere bok, Ville svaner, og hennes personlige opplevelser har vært med på å gi Mao-boken sin koloritt. 

Boken ble en bestselger i mange land. Den fikk gode omtaler, selv om det etter hvert også kom enkelte kritiske røster både til noe av kildebruken og noen av konklusjonene. De vesentligste kritiske innvendinger ble fremmet i boken *Was Mao Really A Monster?* (2009).

Referanser
----------

1. ↑  *Mao: Den ukjente historien* Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine. hos Gyldendal
2. ↑  Gregor Benton og Lin Chun (red.) (2009): *Was Mao Really A Monster? The Academic Response to Chang and Halliday's «Mao: The Unknown Story»*, Routledge, ISBN 978-0415493307

Litteratur
----------

* Chang, Jung og Halliday, Jon (2006): *Mao: Den ukjente historien*, oversatt av Stian Omland og Guro Dimmen, Gyldendal Norsk Forlag, Oslo, ISBN/EAN: 9788205353473

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Lindesnes** regnes som Norges sydligste fastlandspunkt og et populært turistmål. Lindesnes ligger i Vest-Agder, 57°58'46"N. Avstanden til Kinnarodden, det nordligste punkt på det norske fastlandet, er 1 752 km. 

Neset er hvert år utgangspunkt eller mål for en rekke private «ekspedisjoner» til fots, på ski, sykkel eller i bil mellom Lindesnes og Nordkapp eller vice versa.

Åtte måneder som øy
-------------------

Fra litt over kl 09.00 den 21. juni 2007, da Spangereidkanalen var ferdig gravd ut, ble neset omdefinert fra en halvøy til en øy av Statens kartverk. Norges sydligste punkt på fastlandet ble nå Odden på nordsiden av Skjernøysund i Mandal kommune, ca. 4 km sørøst for Mandal by (58°00'12,599"N 07°30'47,689"Ø). Men i februar 2008 revurderte Statens kartverk sin første beslutning og omgjorde denne, slik at Lindesnes fortsatt er å regne for Norges sørligste punkt på fastlandet.

Se også
-------

* Lindesnes (kommune)
* Lindesnes (avis)

Referanser
----------

1. ↑  «Lindesnes igjen Norges sørligste». Fedrelandsvennen. 22. februar 2008. Besøkt 17. mars 2008.

Eksterne lenker
---------------

* Endring i Norges ytterpunkter

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Lindesnes fyr
**Stiftelsen Lindesnes fyrmuseum** ble stiftet 12 mai 1992 som en følge av at tilstrømmingen av turister til Lindesnes fyr var blitt så stor at Kystverket selv ikke lenger kunne ta ansvar for alle besøkende. Løsningen ble å opprette Stiftelsen Lindesnes fyrmuseum sammen med Lindesnes kommune og Vest-Agder fylkeskommune. 

Fyrmuseets formål er å bevare, vedlikeholde og tilrettelegge Lindesnes fyrstasjon som fredet kulturminne og besøksmål for allmennheten. 

Samt å utvikle Lindesnes fyr som etattraktivt besøksmål gjennom aktiv kulturformidling knyttet til stiftelsens rolle som nasjonalt museum og Vest-Agder fylkes tusenårssted. 

**Stiftelsen Lindesnes fyrmuseum** er et av fire museer som utgjør etatsmuseet for Kystverket: Kystverkmusea. Lindesnes fyrmuseum har ansvaret som koordinator i Etastmuseet. Kystverkmusea ble offisielt åpnet av statsråd Helga Pedersen i september 2008. Kystverkmusea består foruten Lindesnes fyrmuseum av Jærmuseet (Tungenes fyr), Sunnmøre Museum (Dalsfjord fyrmuseum) og Museum Nord (Lofotmuseet i Kabelvåg).

Hele Kystverkets virkefelt skal dekkes av Kystverkmusea. Lindesnes fyrmuseum har hovedansvaret for fyrhistorie. Jærmuseet / Tungenes fyr fokuserer spesielt på lostjenesten og moderne trafikkovervåkning. Sunnmøre museum / Dalsfjord fyrmuseum har et spesielt ansvar for fyrbyggernes historie mens Lofotmuseets hovedfokus er havner og havneutbygging. Nettverket som helhet skal bidra til dokumentasjon, bevaring, forskning og formidling av historien og kulturminner knyttet til norsk maritim infrastruktur. .

31. mai 2014 overtok Lindesnes fyrmuseum og Kystvekmusea det verneverdige fyrforsyningsskipet MS «Gamle Oksøy». Fartøyet skal brukes som til formidling langs kysten, men har hjemmehavn i Kristiansand.

Kilder
------

* Marthe Haugdal: *Jublet for etatsmuseet*. Artikkel i Lindesnes (avis) 9. september 2008 side 6.

Referanser
----------

1. ↑  Stenar Vindsland: *Overtok flytende museum.* Artikkel i Fædrelandsvennen 2. juni 2014 side 17

Eksterne lenker
---------------

* Lindesnes Fyrmuseums hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Linderödsåsen** er den største av åsene i Skåne i Sverige. Åsen er 15 - 30 kilometer bred og omkring 60 kilometer lang. Den strekker seg fra like nord for Höör og i sørøstlig retning til Hanöbukten, der den stuper bratt ned i havet med fjellkollen Stenshuvud i Stenshuvud nasjonalpark.

Åsen er en horst i grunnfjellet, med brattere kant mot nordøst enn på den sørvestre siden. Dette er samtidig en del av en større forkastningssone, Tornquistsonen, som strekker seg fra Ukraina og ut i Nordsjøen.

Høyeste punkt på åsen er fire kilometer øst-nordøst for Önneköp (og fire kilometer nordvest for trig.punktet på *Hallabjär*), såvidt over 210 meter over havet.

Åsen har navn etter stedsnavnet *Linderöd*, av treslaget lind og det gamle *ryd* (rydning). I åssidene finnes bøk- og eikeskog, mens det oppe på åsen er mer granskog, myr og lynghei. Langs åsen er det opprettet en rekke naturreservater.

Åsen utgjorde grensen mellom tidligere Kristianstads län og Malmöhus län. I dag krysses åsen av Europavei 22 mellom Hörby og Tollarp.

Referanser
----------

1. ↑  Avstand til Hallandsås i nordvest.
2. ↑  «Kartor, flygbilder och ortnamn». Lantmäteriet. Besøkt 21. februar 2016.

Kilder
------

* *Skånes bebyggelse del I*. (1958).
* *Linderödsåsen 2007*. Linderödsåsens Turism.
* *Nationalencyklopedin*. (1993). Bra Böcker.

Eksterne lenker
---------------

* Linderodsåsens Turism

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GeoNames
 |
Vikingtidsgravplassene på Lindholm Høje.
**Lindholm Høje**, er en forhistorisk boplass og gravsted på en høyde i Aalborg, på nordbredden av Limfjorden. Stedet har den største samlingen av jernaldergraver i Danmark, og var permanent bebodd 400-1 000 e.Kr. Lindholm Høje kan derfor sees som en forløper til byen Aalborg, på nordbredden ved det naturlige krysningsstedet over Limfjorden. Den lille elven Lindholm å bød på gode havneforhold i jernalderen.

Her er nesten 600 mennesker funnet begravd, gjennom en bosettingstid på ca. 500 år. De fleste gravene er branngraver under flat mark, med steinsetning rundt. Noen av gravene var innrammet som trekanter, sirkler eller firkanter, mens andre var skipssetninger. Det kan sees en viss sosial lagdeling ved at noen få graver var rikere utstyrt enn andre.

Gravplassen ble arkeologisk undersøkt i årene 1952–58, og anlegget ble fredet i 1960.

Litteratur
----------

* *Arkæologiens Nordjylland,'* Aalborg 2003.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND **·** GeoNames **·** GeoNames
 |

Portal: Danmark
***Lindera benzoin*** er en løvfellende busk i laurbærfamilien som vokser i østlige Nord-Amerika.

Den blir opptil 5 m høy og er rikt forgreinet med tynne greiner. Barken er brun med små hvite, runde korkporer. Bladene sitter spredt og dufter. De er eggformede, helrandede, glatte, 6–15 cm lange, 2–6 cm brede og har kileformet basis. Store blad er tilspissede, og små blad mer avrundet. Høstfargen er gul.

Busken blomster tidlig på våren før løvsprett. Den er særbu med hann- og hunnblomster på ulike planter, men tvekjønnede blomster forekommer også. Blomstene dufter og har 6 gule tepaler. Hannblomstene er størst og har 9 pollenbærere som sitter i 3 kranser. Hunnblomstene har opptil 18 sterile pollenbærere (staminodier). Frukten er en rød, avlang og 10 mm lang steinfrukt.

*Lindera benzoin* er utbredt fra Maine og Ontario i nord til Kansas, Texas og nordlige Florida i vest og sør. Den vokser langs elvebredder og som undervegetasjon i fuktig, næringsrik skog, helst på kalkgrunn. Blomstene pollineres av små bier og tovinger. Åmene til prometeusspinner og svalestjerten *Papilio troilus* eter bladene.

Indianerne brukte *Lindera benzoin* til forskjellige medisinske formål. Tørkede, malte frukter kan brukes som en erstatning for krydderet allehånde.

Galleri
-------

* VekstformVekstform
* BlomsterBlomster
* BladBlad
* FruktFrukt
* HøstfargeHøstfarge

Litteratur
----------

* «*Lindera benzoin*». *Flora of North America*. Besøkt 17. oktober 2019.
* «Spicebush». Illinois Wildflowers. Besøkt 17. oktober 2019.
* «*Lindera benzoin*». Missouri Botanical Garden. Besøkt 17. oktober 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Lindera benzoin* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Lindera benzoin* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Lindera benzoin* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Lindera benzoin* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Lindera benzoin* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Lindera benzoin* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Lindera benzoin* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Lindera benzoin* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Lindera benzoin* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |