recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Det pavelige universitet Antonianum** (latin: *Pontificia Universitas Antonianum*, italiensk: *Pontificia Università Antonianum*) er en ordenshøyskole drevet av fransiskanerne (OFM) i rione Esquilino i Roma.

Historikk
---------

Det var fransiskanernes generalminister Bernardino Del Vago da Portogruaro (aktiv i embetet 1869-1889) som i 1883 tok initiativet til å bygge et nytt, katolsk kollegium. Det nye lærestedet ble innviet den 20. november 1890, som Collegium Sancti Antonii Patavini in Urbe. Navnet ble endret ved dekret 17. mai 1933 av pave Pius XI til Athenaeum Antonianum de Urbe. Institusjonen fikk da lov til å tildele avgangsstudenter akademiske grader.[] Den 14. juni 1938 fikk det status som pavelig lærested. Den 11. januar 2005 ga pave Johannes Paul II lærestedet tillatelse til å kalle seg «pavelig universitet».[]

I bygningskomplekset ligger basilica minor Sant'Antonio da Padova in Via Merulana og noen andre institusjoner, som Det internasjonale marianske pavlige akademi, Collegio Internazionale S. Antonio (CISA) og Fraternità Gabriele Allegra.

Universitetet
-------------

De fleste studentene er menn som tilhører fransiskanerordenen (OFM), kapusinerordenen eller de konventuelle fransiskanerne, men også kvinner fra ulike katolske ordener studerer ved Antonianum-universitetet.[] Også lekfolk kan opptas som studenter.

Studietilbudet har utgangspunkt i katolsk teologi og filosofi samt beslektede fagområder, som dogmatikk, mariologi og spiritualitet.[]

Fagfelter
---------

* Dogmatikk
* Spiritualitet
* Evangelisering
* Økumenikk
* Bibelsk eksegese
* Kirkerett
* Filosofi
* Medievistikk

Rektorer
--------

* Johannes-Baptist Freyer (2005–2011)
* Priamo Etzi (2011–2014)
* Mary Melone

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pontifical University Antonianum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Offisielt nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Tales of Mystery and Imagination - Edgar Allan Poe** er debutalbumet til det britiske gruppen The Alan Parsons Project. Den ble utgitt 25. juni 1976 i Storbritannia av Charisma Records.

Det er et konseptalbum som tar utgangspunkt i en samling av Edgar Allan Poes makabre historier med samme navn.

Musikerne som er omtalt på omslaget er vokalistene Arthur Brown fra The Crazy World of Arthur Brown på «The Tell Tale Heart», John Miles på «The Cask of Amontillado» og «(The System of) Dr. Tarr and Professor Fether», og Terry Sylvester fra The Hollies på «Two One in Paradise». Medlemmene i bandene Ambrosia og Pilot spiller på albumet, sammen med keyboardist Francis Monkman fra Curved Air og Sky.

*Tales of Mystery and Imagination* nådde nummer 38 på Billboards Pop Albums chart, nummer 7 i New Zealand og 11 i Tyskland. Sporet «(The System Of) Doctor Tarr and Professor Fether» ble nummer 37 på Pop Singles chart i Storbritannia og nummer 62 i Canada.

Referanser
----------

1. ↑  «The Alan Parsons Project, Alan Parsons - Tales of Mystery and Imagination: Edgar Allan Poe Album Reviews, Songs & More | AllMusic» **(engelsk)**. Besøkt 10. september 2022.
2. ↑  «Alan Parsons Project: Tales Of Mystery & Imagination : Music Reviews : Rolling Stone». *web.archive.org*. 22. desember 2007. Arkivert fra originalen 9. mai 2008. Besøkt 10. september 2022.
3. ↑  «Official Albums Chart Top 60 | Official Charts Company». *www.officialcharts.com* **(engelsk)**. Besøkt 10. september 2022.
**Saltholmen fyr** er et fyr som ligger på en liten øy utenfor Lillesand i Aust-Agder.

Saltholmen og holmene rundt het opprinnelig Kjeholmene, men den ble omdøpt Saltholmen den gang predikant og gründer Hans Nielsen Hauge drev saltkoking der i nødsårene 1809-1810. Holmene tilhørte naboøya Skauerøya, men ble frikjøpt for kr. 160,- fra daværende eier, Johannes Andersen Skoverøen, med den hensikt å bygge fyret.

Danskfødte C.F.A. le Maire (f. 1815) kom til det norske fyrvesen i 1868 og tegnet Saltholmen fyr i februar 1882. Martin Mork Løvik (1835-1924) fra Dalsfjorden i Volda bygget fyret.

Fyret ble satt i drift i 1882. Fyrbygningen er i betong har et mangekantet fyrtårn med spir i et av hjørnene. Formen på tårnet er sjelden å se i Norge og fyret er stort sett bevart slik som det ble bygget. Fyret er derfor fredet etter lov om kulturminne. 
Fyret hadde 4. ordens linseapparat. Fyret ble lagt ned i 1952 og den nåværende fyrlykten ble satt opp.

Saltholmens Venner
------------------

Etter at fyret ble lagt ned ble det solgt til Lillesand Seilforening. Utover på 1900-tallet leide seilforeningen ut fyrstasjonen til bedrifter, men fra sommeren 2003 ble anlegget åpnet opp for allmennheten sommerstid. 

I 2012 ble Saltholmen fyr overtatt av en stiftelse kalt *Saltholmens Venner*. Stiftelsen fortsatte arbeidet med å bevare fyret for ettertiden. Samtidig skulle fyret fortsatt være tilgjengelig for allmenheten. Det er mulighet til å leie fyret, samt overnatte her sommerstid. 

  

Fyrvokterne var følgende:

* Anton Karenius Abrahamsen
* Oscar Theodor Fay
* Gabriel Andersen
* Knut Holm
* Johan Martin Ommundsen
* Salve Danielsen
* Thomas Arentzen var vikar i ferier i perioden 1911-1952

Se også
-------

* Norske fyr

Referanser
----------

1. ↑  Sommerminner fra Saltholmen fyr, *avtrykk.no*, 02.08.2022

Eksterne lenker
---------------

* «Norsk fyrliste 2008» (PDF). Kystverket. Arkivert fra originalen (PDF) 24. juli 2011.
* «Saltholmen fyrstasjon». Norsk Fyrhistorisk Forening. Arkivert fra originalen 31. mars 2009.
* (no) «Saltholmen fyr». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

| * v
* d
* r
Fyr i Agder |
| --- |
|  | 
* Grønningen fyr
* Hatholmen fyr
* Homborsund fyr
* Lille Torungen fyr
* Lindesnes fyr
* Lista fyr
* Lyngør fyr
* Markøy fyr
* Odderøya fyr
* Oksøy fyr
* Rivingen fyr
* Ryvingen fyr
* Saltholmen fyr
* Sandvigodden fyr
* Songvår fyr
* Stangholmen fyr
* Store Torungen fyr
* Søndre Katland fyr
* Ytre Møkkalasset fyr

 | Norges flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
«Trikkehallen» på Møhlenpris
Trikken i Bergen
Museumstrikken, mai 2009.
**Trikkehallen** ligger i Thormøhlensgate 23 i bydelen Møhlenpris i Bergen. Trikkehallen eies av Bergen kommune og brukes i dag av Bergen Tekniske Museum. Anlegget består av en rekke ulike bygninger. Hovedbygningene er trikkehallen, garasjebygningen og omnibusverkstedet. Nærmeste nabo er Trikkebyen, som er boliger for sporveisfunksjonærene.

Trikkeanlegget
--------------

Bergen Elektriske Sporvei AS ble etablert i 1897 og vognhallen ble oppført etter arkitekt Schak Bulls tegninger årene 1912–1913. Bygningen ble oppført i mur og har tre tårn på 7-8 meter. Trikkehallen inneholdt verkstedshall, smie, administrasjon og leilighet på loftet. 
Hallen ble utvidet etter tegninger av arkitekt Jens Munthe Bull i 1915–1917 og 1937–1938. Garasjebygget ble også tegnet av Jens Munthe Bull i 1920–1921. Trikken var eneste landgående, offentlige transportmiddel i Bergen fram til 1928, da de første bussrutene ble opprettet. Omnibussverkstedet ved trikkehallen ble tegnet i 1931, men ikke oppført før 1940.

Fredning
--------

Bergen kommune overtok bedriften i 1917 og i 1990 vedtok Bergen Bystyre planer som innebar at trikkehallen skulle rives. Kulturminnemyndighetene anbefalte at trikkehallen skulle reguleres til spesialområde bevaring. I 1994 fredet Riksantikvaren trikkenhallen, garasjebygningen og gårsplassen mellom bygningene med brostein og trikkespor.

Planer
------

Venneforeningen og museet er etterhvert i besittelse av flere trikker. En av disse kjøres foreløpig bare noen få hundre meter, det vil si så langt som resterende kjøreledning og skinnegang tillater. Kjøringen foregår vanligvis på søndager vår, sommer og høst. Planen er å bruke alle gategravinger på den opprinnelige strekningen Møhlenpris – Engen til å få lagt tilbake eller få nylagt skinnegangen med skinner overtatt fra Trondheim. Det gjenstår pr. 
høsten 2017 arbeid på skinnegang utenfor ved Johanneskirken og kjøreledninger på traseen. Dette ventes å bli fullført i løpet av vinteren 2017/2018.[]

Eksterne lenker
---------------

* Bergen Tekniske Museum
* Histos
* Eldre foto
* (no) «Trikkehallen (Bergen)». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
**Hærens jegerkommando** (HJK) var en avdeling i forsvaret som utdannet fallskjermjegere (se fallskjermjegertroppen for dagens tilsvarende styrke). Enheten eksisterte fra 1962 til 2006.

Merkenene til Hærens jegerkommando (1997-2006) og Hærens fallskjermjegerskole / jegerskole (1962-1997).

Historie
--------

Avdelingen ble opprettet i 1962 under navnet **Hærens fallskjermjegerskole** (HFJS). Høsten 1972 skiftet den navn til **Hærens jegerskole** (HJS), før den i 1997 skiftet navn til Hærens jegerkommando. Avdelingen holdt til i Trandum leir inntil den måtte flytte til Rena leir i forbindelse med åpningen av Oslo lufthavn (Gardermoen).

På bakgrunn av internasjonal terrorisme og utviklingen av Norges oljevirksomhet på kontinentalsokkelen, besluttet regjeringen i 1979 å opprette en anti-terror kapasitet i Forsvaret. Dette resulterte blant annet i etableringen av det som i dag er Forsvarets spesialkommando (FSK). Styrken ble underlagt Hærens jegerkommando, og ble etablert i 1982 med støtte fra allierte. To år etter var styrken operativ. Rollefordelingen var da at HJS/HJK som tidligere hadde fokus på fallskjermjeger-delen, mens FSK hadde ansvaret for spesialjegere, herunder fokus på potensiell anti-terror på oljeplattformer.

Selv om HJK og FSK var nært tilknyttet hverandre så var de formelt separate enheter inntil 2006, da de ble slått sammen under navnet *Forsvarets Spesialkommando - Hærens Jegerkommando* (FSK-HJK). Hærens jegerkommando (HJK) sluttet dermed å eksistere i sin daværende form, og navnet var ikke lenger i bruk. Noen år senere skiftet *Forsvarets Spesialkommando - Hærens Jegerkommando* navn til bare å hete Forsvarets spesialkommando.

Se også
-------

* Marinejegerkommandoens historie
* Forsvarets spesialkommando
* Forsvarets spesialstyrker

Referanser
----------

1. ↑  forsvaret.no - *Forsvarets spesialkommando (FSK)*
***Scolocnemus*** er en slekt av biller i gruppen snutebiller (Curculionoidea). Deres mest slående trekk er at mange arter ruller sammen blader til en sigarlignende rull der larvene utvikler seg.

Utseende
--------

Små til middelsstore biller (ofte 2 – 6 mm), kroppen gjerne mer eller mindre pæreformet, oversiden glatt eller fint hårete, som oftest mørke på farge, ofte med metallglans. Hodet er i midten trukket ut til en snute som vanligvis er lengre, ofte mye lengre, enn resten av hodet. Fasettøynene er runde og utstående. Brystskjoldet (pronotum) er omtrent så langt som bredt, framover tilsmalnet, med rundede sider. Hos noen arter har det en kraftig, framoverrettet pigg på siden. Dekkvingene er mye bredere enn brystskjoldet, med tydelige skuldre, parallellsidige eller bredest i den bakerste delen. Beina er kraftige og middels lange.

Levevis
-------

Snutebladrullerne er uvanlige i og med at billene legger forholdene spesielt til rette for avkommet sitt ved å bygge hus til dem. Ofte gjør de dette ved å rulle sammen blader. De aller fleste artene lever på busker og trær, noen få på urter.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Familien **snutebladrullere, Rhynchitidae** Gistel, 1856
				+ Stammen Deporaini Voss, 1929
					- Understammen Deporaina Voss, 1929
						* Slekten ***Scolocnemus*** Kirsch, 1875 - 8 arter
							+ *Scolocnemus decolor* Voss, 1938
							+ *Scolocnemus elegantulus* Voss, 1938
							+ *Scolocnemus pilosiusculus* Voss, 1922
							+ *Scolocnemus pulchellus* Voss, 1938
							+ *Scolocnemus scolocnemoides* Legalov, 2007
							+ *Scolocnemus separandus* Legalov, 2007
							+ *Scolocnemus sumatranensis* Legalov, 2007
							+ *Scolocnemus wallacei* Kirsch, 1875

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Fiskumvannet** er en innsjø i Øvre Eiker i Buskerud. Den ligger i Eikernvassdraget, like nedstrøms fra den større innsjøen Eikeren. Fiskumvannet har utløp til Vestfosselva og vannstanden reguleres av inntaksdammen til Vestfossen kraftverk. Vannet har tilsig fra Fiskumelva, Dørja og fra Eikeren. Fiskumvannet er forbundet med Eikern ved et smalt sund, «Sundet». Sundet skal etter historier være skapt av menneskers arbeid, men dette kan ikke med sikkerhet bekreftes.

Fiskumvannet er et grunt vann med en maksimum dybde 20 meter, i motsetning til Eikeren med maksimum dybde 156 meter.

Ved sundet ligger Sundhaugen hvor det er en badestrand og Sundhaugen restaurant eller «Sundhaugen turistpaviljong» som tidligere var restaurant og dansested. Den har i senere tid forfalt noe og har kun vært i drift i perioder. Den markante funkisbygningen er tegnet av arkitekt Christian Fr. Arbo og oppført i to byggetrinn i 1937 og 1938. Dette skulle vært første byggetrinn til et større hotell, men videre utbygging ble ikke noe av. Bygningen er verneverdig.

Ved Fiskumvannet ligger også middelalder kirken Fiskum gamle kirke.

På de tider man benyttet hest og slede til transport av folk og varer mellom «Haugsund» og Kongsberg var veiene meget dårlige, så om vinteren ble Fiskumsvannet benyttet isteden for landveien.

På slutten av 1700-tallet fikk en bonde en steinøks i garnet. Fiskumøksa ble anerkjent som den aller fineste stridsøks fra norsk yngre steinalder da den ble levert til Universitetets Oldsaksamling i 1853 og er senere omtalt i en rekke arkeologiske arbeider.

I Fiskumvannet er det mange fiskeslag, mest kjent er gjeddefiske.

Nord- og vestsiden av vannet omfattes av Fiskumvannet naturreservat, som ble opprettet i 1974.

Fotnoter
--------

**Type nummerering**
1. ↑  Magasinvolum er samlet for Fiskumvannet og Eikeren

Referanser
----------

1. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 9. april 2015
2. 1 2  «NVE Atlas». *Vannkraft – Utbygd vannkraft – Magasin.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 14. april 2014
3. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Regine-enhet.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 9. april 2015
4. ↑  «Fiskumvannet – lokalhistoriewiki.no». *dev.lokalhistoriewiki.no*. Besøkt 16. september 2021.
5. ↑  Jo Sellæg (2016). «KULTURMINNER I ØVRE EIKER» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 16. september 2021. Besøkt 16. september 2021.
6. ↑  Telefon, Besøksadresse Kulturhistorisk museumFrederiks gate 2 0164 Oslo Postadresse Postboks 6762 St Olavs plass 0130 Oslo; faks. «Fiskumøksa – en skjønnhet fra norsk steinalder i Øvre Eiker - Kulturhistorisk museum». *www.khm.uio.no* **(norsk)**. Besøkt 16. september 2021.
7. ↑  (no) Fiskumvannet naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Endre Meyer Tvinnereim** (født 1972) er en norsk politiker og forsker innenfor klimaendringer. Han har tidligere arbeidet blant annet som analytiker innen kvotehandel i London.

Utdannelse
----------

Tvinnereim fullførte i 2005 doktorgraden på Harvard University, med tittelen "Democracy in Europe's Regions: Party Competition, Government 
Accountability, and Citizen Satisfaction". Han hadde før den tid studert ved Columbia university og Universitetet i Bergen.

Politiker
---------

Foran kommunevalget i 2011 i Bergen var Tvinnereim en av initiativtakerne bak en lokalliste som fikk navnet Byluftlisten. Formålet var å få gjort noe med den ekstremt dårlige luften i Bergen sentrum og de nærliggende områder om vinteren. Initiativtakerne mente at ingen av de eksisterende partier gjorde nok med dette problemet. Tvinnereim kom inn i Bystyret som eneste representant for denne listen.. Høsten 2014 meldte han seg inn i Arbeiderpartiet, og stod på deres liste til lokalvalget i Bergen i 2015. Han fortsatte bystyreperioden ut som bystyrerepresentant for Byluftlisten.. I perioden 2015-2019 satt Tvinnereim som bystyrerepresentant for Arbeiderpartiet i Bergen, og i februar 2020 ble han utnevnt som skolebyråd i Bergen. I februar 2022 annonserte Tvinnerheim at han ville gå av som skolebyråd i Bergen.

Forsker
-------

Tvinnereim har stort sett forsket på luftforurensning og klimaendring, samt tilhørende kvotehandel. Han er for tiden ansatt ved Rokkansenteret. Se CV for ytterligere detaljer .

Referanser
----------

1. ↑  Google Books: Tvinnereim sin doktoravhandling
2. ↑  «Bergen Bystyre: Tvinnereim sin profil i politikerregisteret». Arkivert fra originalen 3. november 2013. Besøkt 2. november 2013.
3. ↑  BA: Blitt medlem i Arbeiderpartiet
4. ↑  BT: han blir ny skolebyråd
5. ↑  «Endre Tvinnereim går av som byråd». *www.bt.no*. Besøkt 2. februar 2022.
6. ↑  «CV: Tvinnereim sin akademiske CV» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 5. november 2013. Besøkt 2. november 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Byluftlisten omtaler seg selv
* Politisk oppslag i BA
* Endre Tvinnereim sin Twitter profil
* Endre Tvinnereim sin Facebook profil

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** CRIStin
 |
**Bertel O. Steen** er et norsk konsern som ble grunnlagt i 1901 av Bertel Otto Steen, med agentur for jern/metall, Gillette barberblad og Colt håndvåpen. 

I 1907 formidlet firmaet for første gang salg av biler, tre biler av merket Cadillac som en amerikansk forretningskontakt hadde sendt på lykke og fromme.[] To år etter kom bilsalget inn i organiserte former, da firmaet begynte som agentur for Humber, Fiat, Stöwer og Nagant. 

I 2013 ble Bertel O. Steen omorganisert til to konsern. Holdingselskapet Bertel O. Steen Holding AS er organisert i to virksomhetsområder; ett konsern for bil og eiendom (Bertel O. Steen AS) og ett for øvrig virksomhet (Bertel O. Steen Kapital AS). Fra 2022 ble eiendomsvirksomheten flyttet over til Bertel O. Steen Holding.

Bilkonsernet Bertel O. Steen AS
-------------------------------

Bilkonsernet Bertel O. Steen AS med datterselskaper er et av Norges største service- og handelsselskap.[] Konsernet importerer bilmerkene Mercedes-Benz, Kia, Peugeot, Citroën, DS, Opel, Smart, Fiat, Fiat Professional, Alfa Romeo, Jeep, Fuso og Setra til Norge og er en betydelig aktør innen bildetalj, bilfinans, verksteddrift og mobilitetsløsninger. Selskapet eier også verkstedkjeden Snap Drive, bildelingstjenesten Otto og eier 47 % av bilabonnementstjenesten Fleks. 

Hovedkontoret ligger i Lørenskog kommune. 

Ved utgangen av 2020 hadde konsernet en omsetning på 19,3 milliarder kroner og sysselsatte 2 613 årsverk.[]

Bilhistorie
-----------

* 1907 De tre første Cadillacene solgt gjennom eget agentur.
* 1928 Startet import av Horch
* 1929 Startet import av Mercedes-Benz lastebiler
* 1930 Startet import av Peugeot
* 1934 Startet import av Wanderer
* 1972 Overtar all import av Mercedes-Benz
* 1980 Startet import av Daihatsu
* 1995 Startet import av Kia
* 2003 Kjøper importvirksomheten for Chrysler, Jeep og Dodge fra Møller US Import AS
* 2003 Startet import av Smart-biler
* 2010 Avsluttet import av Chrysler, Jeep, Dodge og Daihatsu
* 2015 Overtar all import av Citroën og DS i Norge
* 2018 Overtar all import av Opel i Norge
* 2021 Overtar all import av Fiat, Fiat Professional, Alfa Romeo og Jeep i Norge

Referanser
----------

1. 1 2  .
2. ↑  «SpareBank 1 går tungt inn i Norges ledende bilabonnementsselskap | Bertel O. Steen». *kommunikasjon.ntb.no* **(norsk)**. Besøkt 19. januar 2022.
3. ↑  Parr, Odd Steinar (21. august 2018). «Bertel O. Steen-oppkjøp i boks - hegnar.no». *Hegnar.no* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 21. august 2018. Besøkt 21. august 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Bertel O. Steen på Facebook Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Iacob Heiberg** (født 27. mars 1943, død 21. september 2007) var en norsk interiørarkitekt og designer.

Heiberg var utdanna som interiørarkitekt og møbeldesigner ved Statens håndverks- og kunstindustriskole. I den første tida etter eksamen i 1969 var han i privat praksis. I perioden 1984–2001 var han designsjef for Norges Statsbaner, senere NSB BA. I NSB var han med på å utvikle en samla profil for nye tog, uniformer, stasjoner og trykksaker. Selskapet hadde også et eget designprogram under Lillehammer-OL. Fra 2001 var han fagdirektør for design i Norsk Form.

I tida som privatpraktiserende var arbeidet med innredning av lasteskip viktig. Han deltok blant annet i et prosjekt med Arbeidspsykologisk institutt, der en undersøkte hvilke tiltak som kunne gjøres for å bedre de sosiale forholda og redusere klasseskillene innen mannskapet. På bakgrunn av dette prosjektet blei det mer vanlig med enkeltlugarer.

I 1978-80 var Heiberg formann i Norske interiørarkitekters landsforening (NIL, seinere Norske interiørarkitekters og møbeldesigneres landsforening).

Han var sønn av arkitekt Bernt Heiberg, og med det sønnesønn av advokat Axel Heiberg.

Referanser
----------

1. ↑  Magdalena Eckersberg, Ivar Jørgensen: Minneord: Iacob Heiberg[*død lenke*]; arkitektnytt.no, 27.10.2007
2. ↑  Iacob Heiberg. NSBs nye sovevogner Arkivert 19. oktober 2021 hos Wayback Machine.; arkitektur N; nr 8, 1990
3. ↑  Iacob Heiberg; Eidsvollsmennenes etterkommere

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | WikiTree **·** VIAF **·** ULAN
 |
**Ørnulf Arthur Rød** (født 23. oktober 1891, død 23. januar 1969) var en norsk advokat og offiser i hæren.

Rød ble premierløytnant etter uteksaminering fra krigsskolen i 1912 og forfremmet til kaptein i 1915. Han tok juridisk embetseksamen i 1919, ble dommerfullmektig 1919-1920, og var overrettssakfører fra 1921. Fra 1925 arbeidet han som advokatfullmektig og høyesterettsadvokat i advokatfirma Lundh, Rygh, Heyerdahl frem til han åpnet sin egen advokatpraksis i 1933.

Rød tok avskjed som fastlønnet offiser i 1934, men var tilbake i aktiv tjeneste i hærens IR-5 i perioden 9. april til 5. mai 1940, etter Nazitysklands angrep mot Norge. Rød overtok kommandoen over de norske styrkene i Kongsvingeravsnittet den 15. april 1940. Som major var han gruppesjef for Østerdalen.

I 1942 ble Rød satt i arrest på Grini. I 1943 klarte han å gå over grensen til Sverige hvor han deltok i oppbyggingen av det norske Reservepolitiet. Rød ble oberstløytnant i november 1944 og generaladvokat fra juli 1945 frem til han i juni 1946 gjenopptok sin advokatpraksis.

Han var bror til olympisk mester i seiling Ingolf Rød.

Referanser
----------

1. ↑  *Aftenposten, side 17*: «Høyesterettsadvokat Ørnulf A. Rød død» 25. januar 1969
2. ↑  Steenstrup, Bjørn, red. (1948). «Rød, Ørnulf». *Hvem er hvem?* **(norsk)**. Oslo: Aschehoug. s. 452.
3. ↑  Rastad, Per Erik og Kjølseth, Erik (1996). *Grue i krig 1940-1945*. Kirkenær: Komitéen for utgivelsen av "Grue i krig 1940-1945". s. 17. ISBN 8299387906. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
4. ↑  *Aftenposten, side 17*: «Høyesterettsadvokat Ørnulf A. Rød død» 25. januar 1969

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** Fangeregisteret

 |

Portal: Andre verdenskrig
**Andreas Grimelund Jynge** (født 3. september 1870 i Skien, død 13. juni 1955) var en norsk dikter og embetsmann, blant annet byråsjef i Arbeidsdepartementet (fra 1912) og jernbanedirektør (1919–37).

Andreas Jynge utga to diktsamlinger, "Viser og Vers" (1896) med dikt for barn og "Egne veie" (1903). Blant hans mest kjente dikt er *Mot kveld* (*Alle de duggvaate blomster...*), og *Efter en Sommerfugl*, begge tonsatt av Agathe Backer-Grøndahl. 
Agathe Backer Grøndal satte toner til en rekke av hans dikt. 
Han ga i 1947 ut novellesamlingen "Hester i fjellet".
Han var aktiv i Norsk Travselskap, som informasjonssekretær og stambokfører,og var slik med på å redde den gamle norske kaldblodshesten. Han skrev om hest i "Våre hester", foruten diverse småstykker.

Han var også aktiv når det gjaldt bildende kunst, og var en periode formann i Oslo Kunstforening 1928–30, men fraba seg gjenvalg da han fikk motbør i styret om forhandlinger med det nybygde "Kunstnernes hus" i Oslo.

Andreas Jynge var sønn av overlærer ved Hamar katedralskole, Anton Henrik Jørgen Hirschholm Jynge og Augusta Johanne Grimelund, og dattersønn av biskop i Nidaros Andreas Grimelund. Han var gift med Esther Lind Jynge. De hadde to barn, Ester Horn, gift med Kristian Horn, og Gert Jynge.

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no, oppført som Andreas Grimelund Jynge[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Store norske leksikon, oppført som Andreas Grimelund Jynge, Store norske leksikon-ID Andreas\_Grimelund\_Jynge[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   International Music Score Library Project, IMSLP-identifikator Category:Jynge,\_Andreas, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Aftenposten, type referanse dødsannonse, utgitt 16. juni 1955[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Sigurd Willoch: *Kunstforeningen i Oslo 1836-1936*, Oslo, 1936.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz
 |
**Kjell Knudsen** (født 23. mars 1931 i Jevnaker, død 26. november 2022 i Asker) var en norsk embetsmann og politiker (Ap). 

Han arbeidet ved Norges Statsbaner fra 1948 til 1973, før han samme år ble utnevnt til statssekretær ved Sosialdepartementet under Trygve Brattelis andre regjering (1973–1976) og siden under Odvar Nordlis regjering (1976–1977). Fra 1977 til 1979 arbeidet han i sekretariatet ved Nordisk ministerråd, før han i perioden 1980 til 1990 var Trygdedirektør. Etter dette returnerte han til Sosial- og helsedepartementet som utredningsleder.

Knudsen var fjerde vararepresentant for Akershus på Stortinget i perioden 1965 til 1969 og var fylkesordfører i Akershus fra 1969 til 1975. Han var også gruppeleder for Arbeiderpartiet og varaordfører i Asker.

Referanser
----------

1. ↑  Kjell Knudsen - dødsannonse 30. november 2022
2. ↑  Anniken Huitfeldt og Sverre Myrli: *Kjell Knudsen (1931-2022)* - Minneord i Aftenposten 20. desember 2022

Eksterne lenker
---------------

* (no) Kjell Knudsen hos Stortinget Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Stortinget
 |
**Gudbrand Østbye** (født 2. oktober 1885 i Gjøvik, død 2. juni 1972) var en norsk offiser (oberst).

Etter noen års studier tok Østbye i 1906 offisersutdannelse. Han ble kaptein i 1917 og major i 1933. Fra 1929 var han sjef for Statsbanenes militærkontor.

Fra 1937 var Østbye oberst og sjef for Fjordane infanteriregiment nr 10. 9. april 1940 var dette involvert i forsvaret av Bergen sentrum. Østbye ble beordret som sjef for 4. feltbrigade, en enhet som ble mobilisert på Voss. Den deltok senere med heder i kampene langs Randsfjorden, i Ådalen og Valdres, fram til kapitulasjonen 30. april.

Etter kapitulasjonen ble Østbye, i likhet med om lag 500 andre norske offiserer, internert på Grini. Offiserene valgte Østby som sin leder og sammen forfattet de et politisk program med det mål å endre statsstyringen i Norge. Programmet var sterkt inspirert av NS-ideologi, der politiske partier og fagforeninger skulle forbys. Streikeretten skulle oppheves. Forsvaret og politiet skulle styrkes og det skulle innføres arbeidsplikt. Østbye håpet å kunne presentere dette programmet for kong Haakon VII, i den tro at dette ville få kongen til å returnere til Oslo. Møtet ble imidlertid ikke noe av, da Østbye ikke fikk reise fra Grini. Organisasjonen av NS-sympatiserende offiserer på Grini og det politiske program de utformet, har senere blitt omtalt som "offisersopprøret". 

Etter krigen skrev Østbye flere bøker om kampene før kapitulasjonen 30.april 1940:

* *Krigen i Valdres – 4. brigades operasjoner i krigen 1940* (1946)
* *Operasjonene på vestsiden av Mjøsa, Follebu, Gausdal* (1960)
* *Operasjonene i Nord-Trøndelag* (1963)

Østbye var formann i Oslo Venstre på 1930-tallet og satt samtidig i Oslo skolestyre.

For innsatsen i april-dagene 1940 ble han tildelt St. Olavsmedaljen med ekegren.

Referanser
----------

1. ↑   Bergens Tidende, type referanse dødsannonse, utgitt 5. juni 1972[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Lars. Borgersrud, (2010). *Den norske militaerfascismens historie 1930–1945*. Oslo: Scandinavian Academic Press. ISBN 9788230400968. OCLC 839244034.
3. ↑  *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*. Oslo: Grøndahl Dreyer. 1995. s. 200. ISBN 8250421906.

Eksterne lenker
---------------

* Kluge, Lars (28. november 2012). «Offiserene som sviktet». *Aftenposten*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Helgeland Bilruter AS** (HB), de siste to årene kjent som **Nettbuss Helgeland AS**, var et norsk rutebilselskap etablert i 1937. Selskapet hadde hovedkontor i Mosjøen med avdelingskontor i Mo i Rana. 1. januar 2002 gikk det inn i Nordlandsbuss.

Historikk
---------

Helgeland Bilruter ble etablert for å samordne rutebiltrafikken i de indre delene av Helgeland. Selskapet var aksjeselskap og kommunene i ruteområdet eide ca. 2/3 av aksjene i selskapet. Selskapet drev de første årene først og fremst personruter, men fra 1960-tallet og utover spilte godstrafikken en større rolle for selskapet. 

HB var med å etablere Nord-Norge-Bussen i 1941.

Rutebilstatistikken fra 1978 forteller litt om omfanget av selskapets virksomhet: Antall ansatte (heltid) = 137. Vognparken bestod samme år av 86 busser, 17 lastebiler, 7 kombinertbusser, 2 tilhengere og 8 andre.

I jubileumsåret 1987 hadde selskapet nær 100 busser, 33 lastebiler og ca. 140 ansatte.

Avslutningsfasen
----------------

Det skjedde store endringer i rutebilnæringen på siste halvdel av 1990-tallet. Mange eiere valgte å selge, og det gikk mot en lite antall nasjonale selskaper. 95,4 % av aksjene i selskapet ble overtatt av NSB Biltrafikk i mai 1996.. Helgeland Bilruter var da blitt et datterselskap av NSB Biltrafikk. Etter etableringen av Nettbuss skiftet Helgeland Bilruter navn til Nettbuss Helgeland AS. 1. januar 2002 ble Nettbuss Helgeland fusjonert med busstrafikken i Saltens Bilruter, og nytt navn ble Nordlandsbuss.

Referanser
----------

1. ↑  50 år for fremgang : beretningsåret 1978-79 jubileumsberetning 1929-1979. (1979). Oslo: NRF.
2. ↑  Rutebiltidende nr. 11-1987.
3. ↑  «Årsrapport 1996». NSB BA. 23. mai 1997. s. 58–59.

Litteratur
----------

* Karstensen, P. (1987). Helgeland Bilruter A/S: i kollektivtrafikkens tjeneste gjennom 50 år: 1937-1987.
* Svanberg, E. (1990). Langs vei og lei i Nordland: samferdsel i Nordland gjennom 3000 år. Bodø: Nordland fylkeskommune.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Patrick «Patsy» Guzzo** (født 14. oktober 1917, død 1993) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz.

Guzzo ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1948 i St. Moritz. Han var med på det canadiske laget som vant turneringen foran Tsjekkoslovakia og Sveits.

Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Både Canada og Tsjekkoslovakia vant sju kamper og spilte en uavgjort. Kampen mellom Canada og Tsjekkoslovakia endte 0-0 og begge lagene fikk 15 poeng. Canada vant serien på bedre målforskjell, +64 mål 69-5 mot Tsjekkoslovakias + 62 mål 80-18.

Guzzo ble verdensmester i ishockey i 1948, OL-turnering i St. Moritz var også det 15. verdensmesterskapet i ishockey.

OL-medaljer
-----------

* 1948 Sveits’ flagg St. Moritz - Gull **Gull** i ishockey Canadas flagg Canada

Eksterne lenker
---------------

* (en) Patrick Guzzo – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Patrick Guzzo – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Patrick Guzzo – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata



1. ↑   Elite Prospects, www.eliteprospects.com[Hentet fra Wikidata]
***Paracamptorrhinus*** er en slekt av snutebiller (Curculionidae) som lever på busker og trær. De er små, korte og høyr hvelvede, og kroppen er dekket av skjell i ulike farger, noen av disse er som oftest oppstående og hårlignende og gir billene et "bustete" utseende. Snuten er lang, men den holdes vanligvis bakoverbøyd slik at den ikke er synlig ovenfra.

Utseende
--------

Små (gjerne 2 – 6 mm), korte, høyt hvelvede biller, gråbrunlige og matte med mønster dannet av lyse skjell. Kroppen er vanligvis helt dekket av skjell, noen av dem gjerne oppstående og hårlignende. **Hodet** er temmelig lite, fasettøynene er forholdsvis store og flate. Snuten er middels lang og tynn og holdes vanligvis bakoverbøyd slik at den ikke er synlig ovenfra. Den kan foldes inn i en fure mellom framhoftene som ender i en kopplignende grop på mellombrystet (*mesosternum*). Antennene er festet rundt midten av snuten. **Brystskjoldet** (pronotum) er bredere enn langt, men tydelig smalere enn dekkvingene. Sidene er avrundede. Det har ofte markerte knøler på sidene. **Dekkvingene** er ovale hos de fleste, men parallellsidige hos noen av de større artene. De har mer eller mindre markerte skuldre og ofte rekker av oppstående skjell. **Beina** er kraftige og forholdsvis lange, lårene er vanligvis utannede, men kan ha en tann på undersiden. Leggene (*tibiae*) ender i en krok (*uncus*). Føttene er nokså korte og kan foldes tilbake mot leggen.

Levevis
-------

Tresnutebillene lever på ulike slags busker og trær, der de voksne billene gjerne gnager på bladene. De er sjelden spesielt tallrike og er ikke regnet som skadedyr.

Utbredelse
----------

Slekten er bare kjent fra Mayotte i Indiahavet.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien snutebiller, Curculionidae Latreille, 1802
					- Underfamilien **tresnutebiller, Cryptorhynchinae** Schönherr, 1825
						* Stammen Camptorhinini Lacordaire, 1866
							+ Slekten ***Paracamptorrhinus*** Hustache, 1922
								- *Paracamptorrhinus fairmairei* Hustache, 1922
								- *Paracamptorrhinus perrieri* Hustache, 1922

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
Denne artikkelen inneholder en liste over kilder, litteratur eller eksterne lenker, men enkeltopplysninger lar seg ikke verifisere fordi det mangler konkrete kildehenvisninger i form av fotnotebaserte referanser. Du kan hjelpe til med å sjekke opplysningene mot kildemateriale og legge inn referanser. Opplysninger uten kildehenvisning i form av referanser kan bli fjernet. Se Mal:Referanseløs for mer informasjon.
**Kristen Arnfeldt Persen** (født 28. august 1897 i Brekkestø i Aust-Agder, død 1971 i Marin i California) var norsk sjømann, forretningsmann, foredragsholder, krigsreporter og presseattaché.

Persen tok styrmannseksamen i Kristiansand i 1917. Han seilte fra 1918 til 1924 på kinakysten og de store kinesiske elvene. I 1924 slo han seg ned i Shanghai som representant for et amerikansk forsikringsselskap. Under den andre kinesisk-japanske krig i 1937 gjorde han en stor innsats for redde liv og eiendom for norske shanghaiboere og ble i 1938 tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.
Persen var medlem av Shanghai Municipal Council (Shanghai International Settlement).

Etter tyskernes angrep på Norge 9. april 1940 arbeidet han på fulltid med å skrive artikler i North China Daily News, Evening Post og China Press mot tyskerne og nazistene. Han holdt også regelmessige radioforedrag på engelsk i den største amerikanske radiostasjonen i Shanghai. Virksomheten førte til at han i perioder trengte politibeskyttelse fra Shanghai Municipal Police på vei til og fra radiosendingene. Han ble på denne tiden utnevnt som presseattaché ved den norske legasjonen i Shanghai. For denne innsatsen fikk han i 1946 St. Olavsmedaljen.

I desember 1941 forsøkte Persen sammen med sin kone å komme til USA via Manila på Filippinene. Dagen etter ankomsten på Manila angrep Japan både Pearl Harbor og Filippinene og Persen havnet i japansk fangenskap i 37 måneder. Etter den amerikanske frigjøringen av Manila i februar 1945 fulgte han general Douglas MacArthur som krigskorrespondent ved landgangen på Luzon og Mindanao. I sammenheng med dette ble han tildelt deltakermedaljen The Asiatic-Pacific Campaign Medal.

Ekteparet Persen reiste så til USA der Kristen A. Persen deltok på en foredragsturne arrangert av den norske ambassaden i Washington. Han bosatte seg i Sausalito utenfor San Francisco. I 1954 var han på besøk i Norge og får i den forbindelse foretrede for kong Haakon og kronprins Olav for å takke for utmerkelsene. Kristen A. Persen døde i Marin, California i 21. januar 1971.

Kilder
------

* Brev til H.M. Kongens Hoffmarskalk av 1938 (354/38) og 1947 (647/47, sendt Slottet 06.01.48) med begrunnelse for tildeling av henholdsvis Kongens fortjenestemedalje i gull og St. Olavsmedaljen. Arkivverket.
* Report for the Year 1938. Shanghai Municipal Council.
* Fædrelandsvennen 26. sept. 1938.
* Lillesands-Posten 28. sept. 1938.
* Fædrelandsvennen 21. april 1948.
* Kristian Ottosen: Ingen nåde. Historien om nordmenn i japansk fangenskap. (Aschehoug 1996).
* Diverse avisintervjuer i Fædrelandsvennen og Lillesands-Posten.



1. ↑  «Kristen Arnfeldt Persen». *fanger.no*. Besøkt 5. februar 2024.
**Joseph Tong Changping** (født 6. desember 1968 i Folkerepublikken Kina) er katolsk biskop av bispedømmet Weinan (kurienavn: Tungzhou) i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina. 

Tong studerte teologi og filosofi i 1991-94 ved det regionale presteseminar i at Xi'an, Shaanxis provinshovedstad, og deretter i to år studerte han ved et institutt for politologi og jus.

Tong Changping ble presteviet 6. januar 1997. Han har tilnavnet «Qi Tong» (syvende Tong) ettersom han var den syvende av bispedømmets prester med slektsnavnet Tong. 

De fleste katolikker der han kommer fra heter Tong eller Bai. Nanbai, hvis landsbyboere nesten alle heter Bai, og Nanqi, en nabolandsby der nesten alle heter Tong, betraktes som bispedømmet Weinans «kallsbaser». Fra hvert sted kommer (2003) ti prester og over et dusin nonner.

Deretter underviste han i kirkerett ved seminaret i Xi'an, men vendte raskt tilbake til Weinan for å bli sogneprest der ettersom biskop Lawrence Zhang Wenbin var blitt svært syk.

Han ble bispeviet i desember 2003, og overtok etter biskop Zhang, som gikk av i 2000. Det var den gamle biskopen selv som ordinerte Tong, bare få dager før han selv døde. Biskop Tong ble med sine 34 år den yngste av «den åpne kirke»s biskoper. 

Bispedømmet hadde i 2003 rundt 12 000 katolikker, 30 prester og mer enn 40 nonner.

Referanser
----------

1. ↑   katolsk hierarki ID tongch[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy
 |
**Neiden- og Munkefjord naturreservat** er et naturreservat i Sør-Varanger kommune som ble opprettet ved kongelig resolusjon 12. desember 1991. 

Området ligger ved munningene til Neidenelva og Munkelva på sørsiden av Varangerfjorden. Det er for det meste fjære- og gruntvannsområder, kun en liten del er landareal. 

Elvene legger opp sand- og mudderbanker, som delvis tørrlegges ved lavvann. Stor ferskvannstilførsel og sterke tidevannsstrømmer gir næringsrike forhold. Området har flere sjeldne plantearter, som finnmarksnøkleblom, kolamelde og ikke minst *neidensaltgras*, som ikke er funnet noe annet sted i verden. Om våren er det mye smålom og storlom, mens laksand er en tallrik art om sensommeren. Om høsten og vinteren er det store flokker med ærfugl, havelle og stellerand i reservatet.

Referanser
----------

1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  (no) Neiden- og Munkefjord naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
**Jianghua Yao** (kinesisk: 江华瑶族自治县; pinyin: *Jiānghuá yáozǔ Zìzhìxiàn*) er et autonomt fulke for yao-folket i byprefekturet Yongzhou i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina.

Befolkningen var på 448 200 innbyggere i 2020.

thmub

Kulturminner
------------

Steinutskjæringene på Yanghuaklippen (阳华岩摩崖 ,*Yanghua yan moya*) ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 207 løper gjennom fylket. Denne viktige trafikkåren begynner i Xilinhot i Indre Mongolia nær grensen til Mongolia, løper sørover og ender i Hai'an, en by som ligger i Xuwen fylke sør på Leizhouhalvøya i provinsen Guangdong.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 2020 Period, *i* China County & City Population 2020, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Lokalregjeringens sider
* Yanghua yan moya shike

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Snæfellsjökull** er et fjell på Island med en jøkel eller isbre (islandsk *jökull*) som dekker toppen. Det har en høyde på 1446 moh. Fjellets navn er egentlig Snæfell, men det blir vanligvis kalt Snæfellsjökull for å skille det fra to andre fjell som også heter Snæfell. Snæfellsjökull dekker den vestligste delen av Snæfellsnes-halvøya på Island. Den kan noen ganger bli sett fra Reykjavík over bukta Faxaflói (Faxefjord), en avstand på rundt 120 km.

Fjellet er et av de mest berømte stedene på Island, først og fremst på grunn av romanen *Reise til jordens indre* (1864) av den franske forfatteren Jules Verne, der romanens hovedfigurer finner en inngang i Snæfellsjökull som leder til en passasje som fører til en fantastisk verden i jordens midtre.

Fjellet er en del av Snæfellsjökull nasjonalpark (*Þjóðgarðurinn Snæfellsjökull*).

Nedenfor Snæfellsjökull var det stedet der den historiske Eirik Raude på slutten av 900-tallet la ut på sin berømte seilas vestover, som førte til at han fant og utforsket Grønland.

I august 2012 var Snæfellsjökull for første gang helt uten snø. (is)

Referanser
----------

1. ↑  Haraldur Sigurðsson: Þúfurnar á Snæfellsjökli

Portal: Island

| * v
* d
* r
Breer på Island |
| --- |
| Drangajökull **·** Eiríksjökull **·** Eyjafjallajökull **·** Hofsjökull **·** Langjökull **·** Mýrdalsjökull **·** Snæfellsjökull **·** Þrándarjökull **·** Þórisjökull **·** Tindfjallajökull **·** Torfajökull **·** Tungnafellsjökull **·** Vatnajökull | Islands flagg |

| * v
* d
* r
Nasjonalparker på Island |
| --- |
| Nasjonalparker | Snæfellsjökull • Vatnajökull • Þingvellir | Islands flagg |
| Tidligere nasjonalparker | Jökulsárgljúfur • Skaftafell |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GeoNames
 |
«Totem» har flere betydninger.
Totempåle**Totem** er den enkelte persons, families eller klans spesielle emblem, vanligvis et dyr eller et ikkemenneskelig vesen som klanen assosierer seg med og mottar beskyttelse fra. Totem er troen på at en dyreart har spesiell tilknytning til den enkelte og at dennes adferd og normer er påvirket av hvilken totemdyr man har. 

Selv om begrepet er av indiansk opprinnelse, avledet fra roten *-oode-* fra den algonkinspråklige stammen ojibwa (chippewa) i Nord-Amerika, er det ikke begrenset til dette kontinentet. Tilsvarende totemisme har eksistert som tro og forestilling over det meste av verden. I diktet *Bjarkemål* nevnes det at Bjarke hadde en bjørn som totemdyr som kjempet i hans sted mens han sov. 

I moderne tid har en del mennesker selv uten å være involvert i stammereligion valgt å adoptere sin personlige åndelige hjelper som har egen verdi for dem og blir referert til som en totem. Denne ikketradisjonelle bruken av begrepet er rådende i, men ikke begrenset til, den såkalte kulturstrømningen new age.

Se også
-------

* Totemfigur
* Totempåle
* Totemdyr

Eksterne lenker
---------------

* Totem Spirit Animals: Discovering Animal Totems, Dictionaries, Feathers Arkivert 17. november 2018 hos Wayback Machine.
* Historical Wonders of Sanxingdui
* Welcome to Sanxingdui (with history of excavation)
* Totems in Zimbabwe

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BBC Things
 |
**Ellen Schlichting** (født 27. juli 1957 i Oslo) er en norsk lege og kirurg. Hun var en av de første kvinnelige kirurgene ved Ullevål universitetssykehus/Oslo universitetssykehus.

Hun ble cand.med. i 1984 og dr.med. ved Universitetet i Oslo i 1995. Hun er spesialist i gastroenterologisk kirurgi og ble leder for Gastrokirurgisk avdeling ved Ullevål universitetssykehus (nå Oslo universitetssykehus) i 2002. Hun ble senere leder for Seksjon for bryst- og endokrinkirurgi ved OUS. Hun var den første lederen i Norsk gastroenterologisk forening fra 1998 til 2000. Hun er medlem i referansegruppen for Brystkreftregisteret. I 2009 fikk hun utmerkelsen «årets oslolege». Hun var bidragsyter og medlem av redaksjonsrådet i *Kunnskapsforlagets Store medisinske leksikon*.

Referanser
----------

1. ↑  Ellen er årets oslolege
2. ↑  Doktorgrader ved Det medisinske fakultet, *Michael*
3. ↑  «Schlichting, Ellen». *Norges leger*. 4. 1996. s. 684.
4. ↑  Ulik praksis ved gjenoppbygging av nytt bryst
5. ↑  Intervju med Ellen Schlichting
6. ↑  Radikal forbedring (intervju med Ellen Schlichting), Kreftforeningen
7. ↑  Ellen er årets oslolege

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Drikkekartong med «fettfri» skummetmelk fra Q-Meieriene. Emballasjen har oversikt over næringsinnhold og datomerking («best før, men ikke dårlig etter»). Foto: 2017 
**Skummet melk**, også skrevet **skummetmelk**, er en type bearbeidet melk fra kyr hvor variende mengder av melkefettet (fløten) er fjernet ved separering. I dag brukes betegnelsen først og fremst i markedsføring av melkeprodukter med det laveste innholdet av fett, rundt 0,1%. 

Melken er homogenisert og pasturisert, og den selges og oppbevares kjølig. Norske produsenter markedsfører skummet melk med 0,1 % fett. I Norge kom denne melkevarianten på markedet rundt 1960.

Lettmelk er også melk som er skummet, men lettproduktene inneholder i Norge fra 0,5 til 1,5% fett. 

Foruten bruk til mat og drikke, er skummet melk blitt brukt som plantevernmiddel for å bekjempe meldugg.

Referanser
----------

1. ↑  «Separering». Opplysningskontorer for meieriprodukter.
2. ↑  «Meldugg; hva er det og hvordan bli kvitt det.». Moseplassen. 18. august 2008.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
Info-Rama
Betongbygget med skalltaket, tegnet av arkitekt Guttorm Bruskeland, ble reist som produksjonshall for Radionette A/S, og sto ferdig til innflytting i 1968. Kappehvelv i betong over søyleløs hall var i sin tid en takkonstruksjon som vakte oppsikt i vide kretser for sin spennvidde.

I 1980 etablerte Info-Rama seg i bygget med lukkede messer, og bygget i 1984 hotellet ved siden av i postmodernistisk stil. Hotellet ble koplet sammen med den tidligere fabrikken under bakken. 

Info-Rama-komplekset inneholdt lenge, foruten hotell med restauranter og nattklubb, også store utstillingsarealer og kontorer, samt plantesalg over disk (Plantasjen).

Sandvika Storsenter
Info-Rama-bygget ble bygget sammen med Sandvika Storsenter under utvidelsen av senteret i 2007. Bygget ligger i den sørligste delen av storsenteret og huser Lefdal Elektromarked, XXL og konferansesenter, nattklubb og selskapslokaler til Thon Hotel Oslofjord.

Referanser
----------

* Kulturminner i Sandvika[*død lenke*], Bærum kommune 2005