Ordine Nuovos flagg
**Ordine Nuovo** («Ny Orden») var en italiensk nyfascistisk utenomparlamentarisk gruppe som ble opprettet av Pino Rauti i 1956. Man skiller gjerne mellom to faser i gruppens levetid: fra 1956 til 1969 som **Centro Studi Ordine Nuovo** («Studiesenter Ny Orden») og fra 1969 til 1973 som **Movimento Politico Ordine Nuovo** («Politisk bevegelse Ny Orden»).

Bakgrunn
--------

Pino Rauti (til høyre)
Pino Rauti og hans tilhengere var opprinnelig medlemmer av det nyfascistiske partiet Movimento Sociale Italiano (MSI), opprettet i 1946. Partiet bestod for det meste av tidligere tilhengere av det fascistiske regimet og det oppstod tidlig interne konflikter om hvilken retning man skulle gå i: enten holde på den radikale holdningen som var mer tro til den historiske fascismen, eller innta en mer moderat holdning for å få innpass i det parlamentariske partisystemet. Rauti var eksponent for den radikale fløyen, og etter flere år med konflikter valgte han og en del av hans meningsfeller å bryte ut av MSI i anledning partiets femte kongress i Milano i 1956.

Centro Studi
------------

I begynnelsen operert Centro Studi Ordine Nuovo som det de kalte for et studiesenter. Det innebar at de var opptatt av å diskutere, studere og spre tradisjonell doktrine og høyreradikal ideologi, særlig tankene til Julius Evola. De organiserte seminarer, forelesninger, kurs, men også paramilitære treningsleirer. Gruppen hadde sitt eget tidsskrift, *Ordine Nuovo*, hvor blant annet Rauti og Evola var faste bidragsytere. I tillegg til den kulturelle aktiviteten var de involvert i det som kalles den spenningsskapende strategien, som blant annet innebar gatekamper, kuppkonspirasjoner og terrorhandlinger.

Movimento Politico og oppløsning
--------------------------------

Minnetavle for ofrene etter bombeangrepet på Piazza Fontana, Milano 12. desember 1969
I 1969 valgte Rauti og en del andre medlemmer av Ordine Nuovo å gå tilbake til MSI. Dette fordi det politiske og sosiale klimaet hadde endret seg, blant annet på grunn av sterk mobilisering på venstresiden med arbeider- og studentopprør. MSI hadde også endret lederskap og var nå mer vennlig innstilt overfor de militante aktivistene i Ordine Nuovo. Men ikke alle ønsket å følge etter Rauti og opprettet dermed Movimento Politico Ordine Nuovo, under ledelse av Clemente Graziani. I ettertid har man funnet bevis for at de to delene av Ordine Nuovo fortsatt hadde kontakt med hverandre. Det var i denne perioden Ordine Nuovo virkelig begynte sin terroraktivitet, blant annet står de trolig bak bombeangrepet på Piazza Fontana i Milano i 1969.

I 1973 ble Movimento Politico Ordine Nuovo stilt for retten og funnet skyldig i gjenopprettelse av det fascistiske partiet. De ble ikke dømt for voldsbruk eller terrorhandlinger. Gruppen ble oppløst og medlemmene gikk under jorden. Flere flyktet utenlands, mens andre forble i Italia hvor de fortsatte å være en del av det høyreekstreme miljøet.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Ferraresi, Franco (1996). *Threats to Democracy: The Radical Right in Italy After the War*. Princeton, NJ: Princeton University Press. s. 53.
2. ↑  Ferraresi, Franco (1996). *Threats to Democracy: The Radical Right in Italy After the War*. Princeton, NJ: Princeton University Press. s. 23–24.
3. 1 2  Ferraresi, Franco (1996). *Threats to Democracy: The Radical Right in Italy After the War*. Princeton, NJ: Princeton University Press. s. 54.
4. ↑  Ferraresi, Franco (1996). *Threats to Democracy: The Radical Right in Italy After the War*. Princeton, NJ: Princeton University Press. s. 54 og 58.
5. ↑  Cento Bull, Anna (2007). *Italian Neofascism. The Strategy of Tension and the Politics of Nonreconciliation*. Oxford: Berghahn Books. s. 30.
6. ↑  Cento Bull, Anna (2007). *Italian Neofascism. The Strategy of Tension and the Politics of Nonreconciliation*. Oxford: Berghahn Books. s. 20.
7. ↑  Ferraresi, Franco (1996). *Threats to Democracy: The Radical Right in Italy After the War*. Princeton, NJ: Princeton University Press. s. 90–115.
8. ↑  Ferraresi, Franco (1996). *Threats to Democracy: The Radical Right in Italy After the War*. Princeton, NJ: Princeton University Press. s. 58.