recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Artful Kate*** er en amerikansk stumfilm fra 1911, regissert av Thomas H. Ince.

Handling
--------

Historien begynner med en kjærlighetsscene mellom løytnant Hammond og hans forlovede, Kate Stanley. Men Hammond blir beordret til å slutte seg til sitt regiment som straks skal reise til Cuba, og Kate blir trist av å miste ham. Hun krever et løfte fra ham om at han alltid skal være trofast mot henne, og aldri hengi seg til noen flørter med de lokale kvinnene han møter. Kate, som har slektninger i Havanna, mottar en invitasjon om å besøke dem. Hun tar ivrig imot tilbudet deres, både for å treffe slektningene sine og for å møte kjæresten sin igjen.

Iført spanske klær går hun ut på gaten, og blir snart møtt av kjæresten sin som er på jakt etter eventyr. Han kjenner henne ikke igjen, og til hennes irritasjon forsøker han snart å flørte voldsomt med henne. Senere vender hun hjem, kort tid før løytnanten dukker opp igjen i hjemlandet. Men han forsøker å benekte indignert å ha flørtet med noen andre kvinner, mens han befant seg på Cuba.

Skuespillere
------------

* Mary Pickford - Kate Stanley
* Owen Moore - Hamilton
* Charles Arling

Referanser
----------

1. ↑  Artful Kate

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Artful Kate* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Artful Kate* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Artful Kate* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Stephen Lack** (født 1946) er en kanadisk kunster, skuespiller og manusforfatter.

Lack ble født i Montreal i Canada. Han er utdannet innen psykologi og kunst og har en bachelor i psykologi fra McGill University og en mastergrad i kunst fra Universidad de Guanajuato i Mexico. Som kunstner har han primært drevet med kunstmaling, men også noe skulptur og tegning. 

Han drev med skuespill i sine yngre år og filmdebuterte i *Montreal Main* (1974) som han også var med å skrev manus til. Siden hadde han sentrale roller i filmer som blant annet *The Rubber Gun* (1977), *Head On* (1980), *Scanners* (1981), *Tvillingskjebner* (1988) og *All the Vermeers in New York* (1990).

Han er bosatt i New York.

Referanser
----------

1. ↑   rkd.nl, besøkt 22. august 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Stephen Lack Art and Artwork For Sale by Pegasus Gallery of Canadian Art ~ Salt Spring Art Galleries». *www.pegasusgallery.ca*. Besøkt 6. august 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Stephen Lack på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (da) Stephen Lack på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (en) Stephen Lack på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Stephen Lack hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Stephen Lungu** (født i 1942 i Salisbury i Sør-Rhodesia, død 18. januar 2021 i Malawi) var en zimbabwisk evangelist som ble omtalt som «**Afrikas Billy Graham**».

Biografi
--------

Han ble født i Salisbury i Sør-Rhodesia til en far fra Nyasaland og mor fra Nord-Rhodesia, og vokste opp i Sør-Rhodesia. Han ble forlatt da han var 7 år gammel, og bodde på gaten i Salisbury og ble med i gategjenger

En gang i tenårsalderen var Lungu klar til å kaste bensinbomber på et evangeliseringstelt i Machipisa township i utkanten av Harare, men ble grepet av predikantens forkynnelse og omvendte seg til kristendommen. Han ble ledsaget av den britiske misjonæren Patrick Johnstone og arbeidet for  *Dorothea Mission*, og siden tidlig i 1980-årene for *African Enterprise*, og var organisasjonens teamleder for Malawi til 2007. Han ble kjent for sin forkynnelse i hele Afrika ogfikk tilnavnet «Afrikas Billy Graham».

Stephen Lungu døde 18. januar 2021 i Malawi, av komplikasjoner forårsaket av covid-19.

Verk
----

* Lungu, Stephen (2001). *Out of the Black Shadows*. Lion Hudson PLC. ISBN 978-1-85424-554-0.

Referanser
----------

1. 1 2  Weber, Jeremy. «Stephen Lungu, Africa’s Enterprising Evangelist, Dies of COVID-19» **(engelsk)**. Christianity Today.
2. ↑  Groves, Z. R. (2020). *Malawian Migration to Zimbabwe, 1900-1965: Tracing Machona*. Springer. s. 187. ISBN 978-3-030-54104-0.
3. ↑  «Street kid to African Leader - The powerful testimony of the late Stephen Lungu». *African Enterprise*. 20. januar 2021. Besøkt 22. januar 2021.
4. ↑  Morrison, Jamie (19. januar 2021). «Remembering Stephen Lungu: 1942-2021». African Enterprise.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Apella** var den offisielle tittelen på folkeforsamlingen i den antikke greske bystaten Sparta som korresponderte til ekklesia i de fleste andre greske stater. Alle spartanske mannlige borgere som hadde fullført sitt trettiende år kunne delta på møtene som ifølge Lykurgs forordning måtte holdes ved hver fullmåne innenfor Spartas grenser.

De fant sannsynligvis opprinnelig sted på agoraen, men ble senere forflyttet til nabobygningen kjent som Skias (Pausanias iii.12.10). De ledende embetsmennene var til å begynne med kongene, men i historisk tid var det eforene som ledet møtene og stemmegivningen foregikk ved roping. Dersom lederen var i tvil om majoriteten i stemmene, ble forsamlingen delt og stemmene talt. Lykurg innsatte at apellaen måtte bare akseptere eller forkaste forslagene som ble lagt frem for den, og selv om denne ordningen ble oversett, ble den praktisk talt innført igjen gjennom lovene til Theopompos og Polydoros som gav kongene og de eldste (Gerousia) makt til å sette «gale» avgjørelser fra folket til side (Plutark *Lykurg* 6). Også i senere tider var den faktiske debatten nesten, om ikke helt, begrenset til kongene, eforene og kanskje de andre magistratene.

Apellaen stemte på krig og fred, avtaler og generell utenrikspolitikk. Den bestemte hvilken av kongene som skulle utføre et felttog og fastsatte bestridte tronsfølgere. Den valgte eldste, eforer og andre magistrater, frisatte heloter og stemte muligens på lovforslag. Der er en referanse (Xenofon *Hell.* iii.3.8) til en «liten forsamling» (ἡ μικρα καλουμενη εκκλησια) i Sparta, men ingenting vites om dens sammensetning eller kompetanse.

Apellaen hadde ansvaret for å velge menn til gerousiaen på livstid. Kandidater ble utvalgt fra aristokratiet og presentert for apellaen. Kandidatene som fikk den høyeste applausen ble medlemmer av gerousiaen.

Apellaen valgte også fem eforer årlig. Eforene ledet møtene i gerousiaen og apellaen. De kunne ikke stille til gjenvalg.

Litteratur
----------

* Schulz, Raimund (2003): *Athen und Sparta*. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt, ISBN 3-534-15493-2, s. 60 f. (Geschichte kompakt: Antike).
* Thommen. Lukas *(2003): Sparta. Verfassungs- und Sozialgeschichte einer griechischen Polis*. Metzler, Stuttgart u. a. ISBN 3-476-01964-0.
* Welwei, Karl-Wilhelm (2004): *Sparta. Aufstieg und Niedergang einer antiken Großmacht*. Klett-Cotta, Stuttgart, ISBN 3-608-94016-2.
Gravminne på Østre Porsgrunn kirkegård. På korset og stenen leses: *R.I.P. St. Josephs Søstrene. Vær tro inntil døden, og jeg vil gi eder livets krone*
St. Josef sykehus i Kristiansand.
**St. Josephsøstrene (av Chambéry)** (forkortet **C.S.J.**) er en katolsk kongregasjon. Den ble grunnlagt og inspirert av jesuitter, og er en nonneorden.

Historie
--------

Bakgrunnen for opprettelsen var et ønske om å gjøre en innsats mot fattigdommen på den franske landsbygden. Pater Medaille hadde en periode drevet evangelisering, og hadde samlet flere som ønsket å leve mest mulig i tråd med sin kristne tro. 

Kongregasjonen ble formelt grunnlagt av pater Jean-Pierre Medaille S.J. i 1650, da seks franske kvinner gikk inn i en kommunitet med Medaille som åndelig veileder. De valgte å opprette en kommunitet uten klosterliv og tradisjonelle ordensdrakter, og med en åndelighet som er sterkt inspirert av jesuittenes. De fikk den nødvendige godkjenning av biskop Henri de Maupas av Le Puy-en-Velay.

Den franske revolusjon
----------------------

Under den franske revolusjon ble kongregasjonen praktisk talt oppløst. Fem søstre endte i giljotinen, og mange andre ble fordrevet fra kommunitetene. Etter revolusjonen ble kongregasjonen gjenopprettet av moder St. John Fontbonne. Ordenen bygde særlig sykehus, barnehjem og andre velferdsinstitusjoner, blant annet i Europoa og i Australia, i sistnevnte land under ledelse av helgenkårede Mary MacKillop.

I Norge
-------

### Den første kommuniteten

St Josephs Hospital i Fredrikstad
St Josephs Hospital i Drammen
St. Josephsøstrene var blant de første katolske kongregasjoner som kom til Norge etter at katolisismen igjen ble tillatt i 1843. De første fire søstrene kom 4. august 1865 etter invitasjon fra pater Stub, som var sogneprest i Kristiania. Deres første kommunitet drev en liten menighetsskole i Teatergaten 4.

### Sykehusdrift og retrettsenter

Søstrene etablerte seg etterhvert med både sykehus- og skoledrift. De fikk også opprettet sykehus i Kristiansand (St. Josef sykehus), Porsgrunn (St. Josef hospital), Drammen, Fredrikstad og Halden. Fra 1970-tallet ble alle de katolske sykehusene kjøpt opp av fylkeskommunene etter en omlegging av det norske helsevesenet. Det siste ble solgt i 1988. 

Etter salget av sykehusene brukte søstrene en del av kjøpesummene på opprettelsen av et retrettsenter på Nesøya i 1991. Retrettsenteret ble flyttet til Grefsen i 2007.

### St. Sunniva skole i Oslo

Søstrene grunnla St. Sunniva skole i Oslo, og drev skolen inntil den ble overtatt av Oslo katolske bispedømme i 2005.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «St. Josephsøstrene av Chambéry » Provinsens historie». St. Josephsøstrene av Chambéry : Den norske ordensprovins. Besøkt 16. desember 2021.

Eksterne lenker
---------------

* St. Josephsøstrenes norske provins

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC
 |
**Wilhelm Johan Ludvig von Schwerin** (født 2. desember 1792, død 27. september 1808) var en svensk greve og underlöjtnant (fenrik) ved Svea artilleriregemente. 

Wilhelm von Schwerin var sønn av presten og riksdagsmannen Fredrik Bogislaus von Schwerin (1764–1834). 

Wilhelm von Schwerin var med blant de troppene som av general Eberhard von Vegesack ble landsatt ved Kristinestad i august 1808 som forsterkning til de svenske troppene i finskekrigen. Til tross for sin unge alder (15 år) deltok von Schwerin fremgangsrikt i slaget ved Ömossa i samband med Upplands regemente. 

I den neste kampen von Schwerin deltok i, slaget ved Oravais, viste han stor tapperhet og ble hardt skadet. Wilhelm von Schwerin døde av sine skader den 27. september 1808 i Kalajoki.

Ved Tärna folkhögskola i Sala kommune finnes en minnesten over Wilhelm von Schwerin. En portrettmedaljong av von Schwering er opphengt i sakristiet i Sala Kristina kirke.

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel om slaget ved Omössa (svensk)
* Diktet «Wilhelm von Schwerin», fra *Fänrik Ståls sägner* (svensk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Uppslagsverket Finland **·** Biografiskt lexikon för Finland **·** Geni
 |
***Honest Thief*** er en amerikansk thriller fra 2020, regissert av Mark Williams. Hovedrollene spilles av Liam Neeson, Kate Walsh, Jai Courtney og Jeffrey Donovan. Filmen hadde premiere i USA den 16. oktober 2020.

Handling
--------

Tom Dolan er en vellykket bank-raner med kallenavnet «In-and-Out Bandit». En dag møter han Annie Wilkins, en psykologi-student. Ett år senere er Tom i et forhold med Annie, og bestemmer seg for å overgi seg selv og alle pengene han har stjålet til FBI i bytte mot en kortere dom for å legge sin kriminelle fortid bak seg - en gang for alle. Men FBI-agent Sam Baker bryr seg ikke om historiene hans, etter å ha mottatt falske tilståelser tidligere. Men han sender likevel to av sine underordnede John Nivens og Ramon Hall for å intervjue Tom.

Tom viser dem hvor han oppbevarer en del av pengene han har stjålet, men Nivens overbeviser Hall om at de burde beholde alle pengene selv - i stedet for å lever det inn. Nivens og Hall konfronterer Tom og truer ham med våpen, men oppdager at han har gjemt to tredjedeler av pengene gjemt andre steder. Når Baker uventet dukker opp, myrder Nivens ham samtidig som Tom flykter sammen med Annie. Bakers partner, Sean Meyers, forsøker deretter å arrestere Tom. Men Meyers begynner snart å se at det ikke er alt som stemmer med Nivens sin historie.

Rolleliste
----------

* Liam Neeson som Tom Dolan.
* Kate Walsh som Annie Wilkins, Toms kjæreste
* Jai Courtney som agent John Nivens, som en korrupt FBI-agent.
* Jeffrey Donovan som agent Sean Meyers.
* Anthony Ramos som agent Ramon Hall. En korrupt FBI-agent, og Johns partner
* Robert Patrick som gent Sam Baker
* Jasmine Cephas Jones som Beth Hall

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Honest Thief* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Honest Thief* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Honest Thief* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Honest Thief* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (fr) *Honest Thief* på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) *Honest Thief* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *Honest Thief* på Metacritic Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BBC Things **·** MusicBrainz
 |
Foto fra 1908
**Saint John's University** (kinesisk: 圣约翰大学, pinyin: *Shèng Yuēhàn Dàxué*) var et anglikansk universitet i Shanghai i Kina. Før den kinesiske borgerkrig ble det ansett som et av de fremste universitetene i byen og i landet. I 1952 ble universitet oppsplittet på den måten at dets forskjellige fakulteter ble lagt til lignende fakulteter fra andre universiteter for å danne en rekke spesialiserte universiteter. 

Dets campus lå inne i en skarp buktning i Suzhouelven vest i Shanghais sentrum, i det som i dag er bydistriktet Changning.

Historie
--------

Universitetet ble stiftet i 1897 av den anglikanske biskop Samuel Isaac Joseph Schereschewsky av Shanghai, ved at to anglikanske colleger i byen ble sammenslått. *St. John's College* begynte med 39 studenter, og underviste for det meste på kinesisk. I 1891 gikk det over til engelsk som undervisningsspråk, og kursene begynte å fokusere på naturvitenskaper og naturfilosofi. 

Universitetet ble registrert i den amerikanske staten Washington og hadde dermed status som et «innenriks» universitet med den fordel at studenter kunne fortsette uten problemer på amerikanske læresteder. Det førte til at universitetet tiltrakk seg noen av byens rikeste og mest begavede. Det var den første institusjon som gav amerikansk *bachelor's degree* i Kina, fra 1907. 

Universitetsbygningen hadde både kinesiske og vestlige arkitektoniske elementer.

St. John's overstod den kinesiske borgerkrig, men i 1952 omdannet Det kinesiske kommunistparti det og andre universiteter etter sovjetisk modell i faglig spesialiserte universiteter. Dermed forsvant St. John's som egen institusjon. De fleste av dets fakulteter ble inkorporert i *East China Normal University* og *Fudan University*. Dens medisinerskole ble del av *Shanghai Second Medical College*. som i 2005 ble medisinerskolen for *Shanghai Jiaotong University*. St. John's *campus* ble til *East China University of Politics and Law.*

Alumni
------

Mange kjente personer har studert ved St. John's, blant annet:

* Wellington Koo, diplomat, tidligere utenriksminister for Republikken Kina, tidligere dommer ved og visepresident for Den internasjonale domstolen
* Lin Yutang, forfatter
* Francis Hsu, tidligere katolsk biskop av Hongkong
* Shi Jiuyong, jurist, president for Den internasjonale domstolen
* I.M. Pei, arkitekt
* T.V. Soong, politiker, bror av Soong-søstrene, var statsminister for Republikken Kina
* K.H. Ting, anglikansk biskop og leder for Tre-Selv-kirken i Folkerepublikken Kina
* Yen Chia-kan, politiker, tidligere visepresident og president for Republikken Kina
* Rong Yiren, «rød kapitalist», var visepresident for Folkerepublikken Kina
* David Au, grunnlegger av *Sincere Company*, Kinas første supermarked

Eksterne lenker
---------------

* St John's University Alumni Association

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Tallerken med tamaler
En **tamal** (fra nahuatl *tamalli*) er en tradisjonell matrett fra Mexico og Mellom-Amerika. Tamales ble laget i dette området lenge før spanjolene erobret området på 1500-tallet.

Tilberedning
------------

En tamal lages av maismasse som pakkes inn i dekkbladene på maisen eller i bananblader. Deretter blir den dampet, slik av maismassen sveller og blir gjennomkokt. Det brukes mest maisblader i høylandet, mens bananblader er mer vanlige i lavlandet.

Fyll
----

Tamalene fylles gjerne med en chilisaus. Enten *salsa verde* laget av grønne tomater og grønn chili, eller *salsa roja* laget av vanlige tomater og rød chili. Det er også vanlig å fylle tamalene med kjøtt eller ost.

Søte tamaler fylt med vanilje eller jordbær serveres gjerne som dessert.

Bruk
----

Tamales tilberedes ofte i hjemmene, men selges også på gatene som hurtigmat. I Mexico spiser man tradisjonelt tamales til candelaria, kyndelsmesse, mens tamales gjerne er julemat i Costa Rica. I Costa Rica bruker man typisk Salsa Lizano til Tamales.

Referanser
----------

1. ↑  *Al Día*: «Prepare 100 deliciosos tamales navideños con ¢21 mil Arkivert 18. mai 2015 hos Wayback Machine.».

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** TasteAtlas
 |
Tamagoyaki
Tamago yaki i Tokyo
**Tamagoyaki** (卵焼き) er en japansk omelett laget på egg, dashi (buljong), sukker, soyasaus og iblant pipeløk. Tamagoyaki skåret i rektangulere biter brukes gjerne i matretten sushi, der biten plasseres på edikkmaksatt ris.

Den e også en populær rett i bento, japanske matpakker.

Tilberedelse
------------

En masse av egg krydres med soyasaus, mirin og sukker, hvorav de to sist n3vnte gir retten et søtt preg. En annen variant, der det brukes *dashi*, kalles for *dashimaki tamago*. Den meget flytende deigen blir dere6ter stekt i tynne lag på en firkantet stekepanne. Når massen begynner å stivne, blir omeletten sammenklappet tre gange5 fra den ene side som en rull, og et ytterligere lag eggemasse blir lagt på pannen idet den fly5ende masse også må løpe under den til siden liggende rulle. På denne måte blir omeletrullen rullet fra side til side flerer gange og blir dermed stadig tykkere. 

Den perfekte form er oppnådd når rullen er blitt firkantet, og skiven kan brukes som pålegg til nigiri-sushi. Omelettrullen blir snittet i stykker på tvers, så det mønster som er oppstått på den ene siden under stekingen blir synlig. Til anvendelse i en bento blir den fortsatt varme omelet5 rullet i sushimåtte før man skjærer den. Derved bliv mønst3ret presset på måtten, noe som der gir en ytterligere optisk tiltalende effekt. Til bruk som fylt i futo-maki (tykke sushiruller) blir massen brakt til å stivne i et tykt lag og dere5ter snittet i tykke strimler.

En lignende eggemasse bakes i Japan til meget tynne omeletter som brukes til å innvikle små lunser eller snittes i tynne strimler til dekorative formål. Dette kalles *usuyaki tamago* (det vil si *tynt stekte egg*).

Referanser
----------

1. ↑  Tamagoyaki og dashimaki tamago (engelsk)
2. ↑  Usuyaki tamago (engelsk)

Eksterne lenker
---------------

(en) Tamago yaki – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


* nekobento.com: oppskrifter Arkivert 20. januar 2015 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas
 |
Må ikke forveksles med Brageprisen.
**Ypsilonprisen**, fram til 2010 kalt **Brakeprisen**, er en litteraturpris som siden 2000 utdeles årlig av Drammen bibliotek, i forbindelse med den internasjonale bokdagen 23. april. Prisen skal gå til forfatteren av en bok utgitt i foregående år, der enten forfatteren eller bokens handling har nær tilknytning til Drammen, Røyken, Hurum, Lier, Øvre Eiker eller Nedre Eiker.

Prisens formål er «å stimulere til leselyst, å øke oppmerksomheten om litteratur i Drammens nærområde ... og å rette oppmerksomheten mot nye og gryende forfatterskap fra byen». Den blir stemt fram av bibliotekets lånere fra en liste nominert av fem bibliotekarer.

Prisens navn henspiller ifølge bibliotekets hjemmeside på guden Brage, bydelen Bragernes (tidligere Brakernes), at ordet kan bety ener (i betydningen einer) mens vinneren også skal være ener (i betydningen vinner). Et hint til Brageprisen er også tilsiktet.

Prisvinnere
-----------

| Årstall | Prisvinnere | Boktitler |
| --- | --- | --- |
| 2000 | Tor Bomann-Larsen | *Livlegen* |
| 2001 | Tom H. Dalbak | *Spinn* |
| 2002 | Tor Adler Knudsen | *Timer i Drammen* |
| 2003 | Paal-André Grinderud | *En magentaturkis himmel - en hyllest til hverdagsmennesket* |
| 2004 | Triztán Vindtorn | *Å skjøte en regnbue* |
| 2005 | Tangen og Åskollen historielag | *Jernstøberiets båter* |
| 2006 | Tom H. Dalbak | *En by som Drammen* |
| 2007 | Kyrre Andreassen | *Svendsens catering* |
| 2008 | Erik Bakken Olafsen | *Turisten* |
| 2009 | Romeo Gill | *Harjeet* |
| 2010 | Tom H. Dalbak | *Den siste bjørnen i Vassfaret* |
| 2011 | Kristian Klausen | *Akilles* |
| 2012 | Erland Kiøsterud | *Mimina* |
|

Referanser
----------

1. ↑  Bærum biblioteks nettsider[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Brakeprisen omtalt ved Bærum bibliotek
**Andrew Daniel Clinch** (født 20. oktober 1902, død 24. mars 1942) var en britisk militæroffiser. Han er kjent for sin innsats under andre verdenskrig, da han ble tildelt det norske Krigskorset med sverd for sin innsats i Norge i april 1940.

Biografi
--------

Clinch gikk i 1917 ut fra skolen Belvedere College i Dublin og vervet seg til den britiske hæren. Han gikk ved Royal Military Academy Sandhurst og ble tilknyttet King's Own Yorkshire Light Infantry, der han steg i gradene til oberst. Han var stasjonert i Tyskland, Afrika og India.

Ved utbruddet av andre verdenskrig var Clinch stasjonert i Frankrike. Etter Tysklands angrep på Norge i april 1940 ble han sendt til Norge, der han utmerket seg i kampen mot invasjonsstyrkene. Særlig hans innsats ved Kvam ble framhevet da han 20. mars 1942 ble tildelt det norske Krigskorset med sverd.

Sammen med franske, polske og øvrige britiske styrker ble han i tidlig i juni 1940 trukket tilbake fra Norge og kom tilbake til Storbritannia. Clinch ble senere stasjonert på Malta der han ble drept under et bombeangrep 24. mars 1942, bare fire dager etter at beslutningen om tildeling av Krigskorset var fattet. Han ligger begravet på Pembroke Military Cemetery på Malta.

Clinch var sønn av rugbyspilleren Andrew Clinch.

Referanser
----------

1. 1 2  «Belvederians who died in The Second World War 1939-1945 (6)», *WW2 People's War*, BBC. Lest 5. desember 2015.
2. ↑  Erik Gjems-Onstad (red.): *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*, Oslo: Grøndahl Dreyer , 1995, s. 37.
3. ↑  «Clinch, Andrew D.», The War Graves Photographic Project. Lest 23. august 2015.

Portal: Andre verdenskrig
**Harry Annanias Lundberg Herstad** (født 12. august 1946, død 2. mai 2017 i Bergen) var en norsk lokalpolitiker som representerte Arbeiderpartiet. Han var ordfører i Stord kommune fra 2015 til sin død i 2017. I perioden 2011–2015 var han gruppeleder for Arbeiderpartiet.

Herstad hadde en rekke lederstillinger i det offentlige og i næringslivet. Han var medlem av styrene for KS Hordaland og Helse Fonna.

Herstad var utdannet i administrasjon ved Universitetet i Bergen (1976). Han var informasjons- og organisasjonssjef i Nordland fylkeskommune, organisasjonssjef i Rogaland fylkeskommune, rådmann i Stord kommune, fylkesrådmann i Hordaland, direktør i Sunnhordland kraftlag, direktør i Sportsklubben Brann og rådmann i Fitjar kommune.

Mellom 2003 og 2007 var Herstad dekan ved Høgskolen Stord/Haugesund. Fra 2007 var han seniorrådgiver samme sted.

28. april 2017 fikk Herstad et illebefinnende under et møte på Fitjar. Han var ute av politikken på ubestemt tid, og varaordfører Jakob Bjelland rykket opp som ordfører. 2. mai døde Herstad. I slutten av juni ble partifelle Gaute Epland valgt av kommunestyret som ny ordfører.

Referanser
----------

1. ↑  «Harry Herstad er død» på NRK.no 2. mai 2017, besøkt 2. mai 2017.
2. ↑  Harry Herstad er død - Bergensavisen 2. mai 2017, besøkt 2. mai 2017
3. ↑  Harry Herstad sier du? Det er noe kjent med det navnet... - Bergens Tidende 1. september 2015, besøkt 31. oktober 2016
4. ↑  Herstad slutter i Brann- Dagbladet 24. juni 1999
5. ↑  Harry Herstad[*død lenke*] – Stord Arbeiderparti
6. ↑  «Fungerende ordfører i Stord», *Haugesunds Avis* 2. mai 2017

Eksterne lenker
---------------

* Tok pulsen på 1960-talet[*død lenke*] – *Sunnhordland*


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Liv Kari Eskeland** | **Stords ordfører**(2015–2017) | Etterfølger:**Gaute Epland** |
En del av staben ved AAbk på Olandsbu turisthytte i forbindelse med Barnas fjellbibliotek.  Foto: Aust-Agder bibliotek og kulturformidling, 2013 
Hilde Eskild vant NM i litteraturformidling i 2014.  Foto: Grethe Tvede (AAbk) 
**Aust-Agder bibliotek og kulturformidling** (AAbk) er Aust-Agder fylkeskommunes fylkesbibliotek og fylkeskommunens kulturvirksomhet rettet mot barn og unge. Den kulturelle skolesekken er den mest omfattende delen av kulturvirksomheten med rundt 1000 forestillinger i året. 

I tillegg kommer Ungdommens kulturmønstring, Rikskonsertene og dessuten Kulturnett Aust-Agder. Randi Nilsen er leder for virksomheten som har ca 12 årsverk som fordeler seg ca 50/50 på fagområdene bibliotek og kulturformidling. Virksomheten har altså to hovedoppgaver; rådgivende instans for folkebibliotek og for skolebibliotek i videregående skole og distribusjon og produksjon av kunst- og kulturformidling. Dette er en blanding av lovpålagte oppgaver, oppgaver tildelt av fylkeskommunen og mer kortvarig og prosjektbasert arbeid. 

Et eksempel på det siste, er at AAbk 27. juli 2012 arrangerte historiens første NM i litteraturformidling i Arendal kulturhus. AAbk har også inngått et samarbeid med Aust-Agder Turistforening kalt «Barnas fjellbibliotek» der målet er å utstyre samtlige av foreningens hytter med små bibliotek med faktabøker om naturen rundt hyttene og bøker egnet for høytlesning.

Den kulturelle bæremeisen i Aust-Agder er en prøveordning i regi av Aust-Agder fylkeskommune og distribueres av AAbk.
Den kulturelle bæremeisen er et tilbud til førskolebarn, etter modell av Den kulturelle skolesekken og Barnehagekonsertene. Kommunene får tilbud om forestillinger innenfor scenekunst og litteratur, og forestillingene gjennomføres hovedsakelig i barnehager. Den kulturelle bæremeisen har foreløpig vært et treårig pilotprosjekt i perioden 2012-2014, men gjennomføres også i 2015. 

Blant AAbks tidligere tilbud er *Kulturkort for ungdom* (med statstilskudd), som ble lansert som et prøveprosjekt fra 2009, og deretter var i drift fra 2011 til ordningen ble nedlagt 1. januar 2015.

Referanser
----------

1. ↑  *Agderposten* «Se og hør kampen om å lese best» (27/07-2012, besøkt 6. september 2013).
2. ↑  *NRK.no*: «Program nr 1074» (Norge rundt), 18. september 2003 (Besøkt 14. desember 2014)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Andrew Cartmel** (født 1958) er en britisk forfatter, journalist og tidligere manusredigerer av science fiction-serien *Doctor Who*. Han har også jobbet som manusredigerer av *Casualty* og som bladredaktør.

Biografi
--------

Cartmel vokste opp i Canada. Han studerte data og jobbet med computer-aided design hos Shape Data Ltd. (nå UGS Corp) i Cambridge i England i midten av 1980-årene. Han gikk deretter over til å skrive og fikk seg en agent basert på to uproduserte manus. Han deltok også i kurs drevet av BBCs dramaenhet.

I 1987 ble Cartmel ansatt som manusredigerer for den 24. sesongen av *Doctor Who*. Han hadde blitt anbefalt av daværende produsent John Nathan-Turners agent, som hadde sett manus Cartmel hadde skrevet. Cartmel hadde denne stillingen i tre sesonger til serien ble satt på pause i 1989. Han fikk tak i flere nye manusforfattere og han tok serien i en ny retning.

Referanser
----------

1. ↑   Internet Speculative Fiction Database, ISFDB forfatter-ID 3716, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Intervju med Cartmel på BBCs *Doctor Who*-side Arkivert 12. mars 2005 hos Wayback Machine.
* Intervju med Cartmel av David Bishop (*Time Space Visualiser* utgave 40, juli 1994)
* (en) Andrew Cartmel på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Heribert Jone** (født 30. januar 1885 i Schelklingen/ Württemberg i Tyskland, død 25. desember 1967 i Stühlingen) var en katolsk prest, kanonist og moralteolog.

Han trådte inn i kapusinerordenen i 1904 og ble presteviet i 1910 i Köln. Året etter begynte han på kirkerettsstudier ved det pavelige universitet Gregoriana i Roma, men hadde et avbrudd fra dem mens han var misjonær på Karolinene i Stillehavet fra 1913 til 1919. Etter hjemkomsten fullførte han studiene og ble i 1922 doktor i kanonisk rett. 

Fra 1924 til 1949 var han dosent ved kapusinernes ordenshøyskole i Münster, og fra 1925 samtidig dommer ved den kirkelige domstol for bispedømmet Münster.

Han fikk stor og internasjonal betydning for den katolske kirke ved sine to hovedverker, en kirkerettskommentar til Codex Iuris Canonici og et verk om katolsk moralteologi.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 24. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Archive of Fine Arts, cs.isabart.org, abART person-ID 145536, besøkt 1. april 2021[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Wilhelm Lederer: *Pater Dr. Heribert Jone: Ein Leben für Gott und die Wissenschaft 1885-1967.* Schelklingen: Stadtarchiv, 1988 (Schelklinger Hefte, 13).

Eksterne lenker
---------------

* (de) «Heribert Jone» i *Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon* (BBKL).

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Aust-Agder Husflidslag** ble etablert i 1925 etter initiativ fra Aust-Agder Ungdomslag og Aust-Agder Landbruksselskap.

Historikk
---------

Første formann var ingeniør i Aust-Agder Kraftverk Halvor Hektoen. Formålet med foreningen var å vekke forståelse for den økonomiske og moralske betydning av arbeid i ledige stunder, enten det gjaldt reparasjoner eller produksjon av ting til eget hjem eller det var ting som kunne selges.[1] I tillegg til å arbeide for husflid både til hjemmebruk og for salg, gav husflidslaget også økonomisk støtte til blant annet Ebenezer Kvindelige Industriskole. I 1932 gikk laget inn under Norges Husflidslag. Dette året fikk styret også inn sine to første kvinnelige medlemmer, Dorothea Fløistad og Aasta Vormeli.

Oppslutning
-----------

Til tross for stor aktivitet, hadde husflidslaget i starten ikke andre medlemmer enn de som satt i styret. Etter hvert økte medlemsmassen, ikke minst som et resultat av tilsluttede lokallag. Et foreløpig toppunkt kom rundt 1980 da laget hadde en total medlemsmasse på 1801 medlemmer.[2]

Arkivet
-------

Arkivet etter Aust-Agder husflidslag er i dag oppbevart på KUBEN i Arendal. Arkivet består av blant annet møtebøker, korrespondanse, regnskap og årsmeldinger, og dekker perioden fra oppstarten i 1925 og frem til 1999.

Referanser
----------

1. ↑  Husflid - nyttig arbeid i ledige stunder *Avtrykk*, 17.11.2015
2. ↑  Dalane, Kåre: *Aust-Agder Husflidslag 75 år og Husfliden Aust-Agder AS 65 år*, 2000
***Heretica*** var et dansk litterært tidsskrift som ble utgitt i perioden 1948–53 med henblikk på å skape en plattform for litterær debatt. Ordet *heretica* stammer fra gresk og betyr kjetter. Med dette ønsket kretsen rundt tidsskriftet å ta et oppgjør med noen av de ideologier og verdier som preget mellomkrigstiden og som de mente lå til grunn for andre verdenskrig.

Det var i stor grad kunstnerens rolle som ble behandlet samt muligheten for at poesien kunne være en kraft som kunne endre samfunnet. Dette kom til uttrykk i et av de mest betydningsfulle verk; Paul la Cours *Fragmenter af en dagbog*, hvor de tre første kapitlene ble trykket i Hereticas tre første utgaver.

De to første redaktørene av *Heretica* var Thorkild Bjørnvig og Bjørn Poulsen (1948–49), som også må sies å være grunnleggerne av det, sammen med Ole Wivel. Tidsskriftet kom ut på sistnevntes forlag. Senere overtok Martin A. Hansen og Ole Wivel (1950–51) og de to siste år var det Frank Jæger og Tage Skou-Hansen. Blant de andre bidragsyterne kan nevnes Karen Blixen, Vilhelm Grønbech og Per Højholt i tillegg til redaktørene selv og en lang rekke oversettelser av utenlandske kunstnere og kritikere.

Eksterne lenker
---------------

* Om Heretica på da.net.dk

  

Portaler: Litteratur | Danmark

| * v
* d
* r
Karen Blixens liv og forfatterskap |
| --- |
| Personer | Wilhelm Dinesen **·** Dinesenslekten **·** Thomas Dinesen **·** Mary Westenholz **·** Hans Blixen **·** Bror Blixen **·** Denys Finch Hatton **·** |
| Verk | *Babettes gjestebud* **·** *Den afrikanske farm* **·** *Syv fantastiske fortellinger* **·** *Vintereventyr* **·** *Siste Fortellinger* **·** *Gjengjeldelsens veier* **·** *Skjebneanekdoter* **·** *Skygger på gresset* **·** *Albondocani* **·** *Eneboerne* |
| Filmatiseringer | Mitt Afrika **·** Babettes gjestebud |
| Steder og institusjoner | Rungstedlund–Karen Blixen Museum Danmark **·** Rungstedlundfonden **·** Karen Blixen Museum (Kenya) **·** Karen Coffee Company Ltd. **·** Katholm **·** Heretica (tidsskrift) |

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** OCLC
 |
**Hæringen** (lokalt kalles den *Herringa*), er en holme ved Tornes i Fræna kommune i Møre og Romsdal. Holmen er et landemerke i skipsleia i Frænafjorden. Den har en karakteristisk bueform. 

Holmen er hekkeplass for fugl, noe som har ført en del flått til holmen om sommeren. Sør for holmen ligger det to undervannsskjær.

Det har vært planer om fastlandsforbindelse mellom Fræna og øya Gossen i Aukra, med høy bru mellom Herringen og fastlandet og liggebru over skipsleia.

Kongebesøk
----------

Hæringen ble skueplass for en spesiell hendelse i 2003. Da var kongen på besøk i Fræna og kongeskipet lå oppankret i Frænafjorden. Tornes Musikkorps hadde forhørt seg om når kongen skulle reise videre, og i god tid på forhånd hadde de tatt oppstilling på holmen med flagg og instrumenter for å gjøre ære på kongen vår. Da kongeskipet kom forbi, spilte de opp. Dette ble lagt merke til og skipet stoppet opp rett ved holmen og kongeparet vinket til korpset.

Eksterne lenker
---------------

* tornesmusikkorps.no: Møtte kongen på Herringa (med bilder)[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Den skandinaviske føderasjon av Le Droit Humain** er den skandinaviske føderasjonen av den internasjonale frimurerordenen Le Droit Humain.

Ordenen ble første gang etablert i de nordiske land, da losje Yggrdrasil ble grunnlagt i Kristiania i 1912. Losjen overlevde ikke andre verdenskrig. I 1923 ble likeledes losje Bifrost grunnlagt i Trondhjem, men denne er for tiden ikke aktiv.

I 1917 ble den første losjen dannet i Danmark, og i 1918 i Sverige. Island og Finland fulgte raskt etter, og har idag det største medlemstallet i Norden.

I Norge ble det i 1979 opprettet en frimurergruppe i Stavanger med 3 medlemmer. I 1981 var antall medlemmer økt til 7, og samme år ble Losje Isis formelt innviet og fikk sitt charter fra ordenenens Høyeste Råd i Paris. I september 2007 hadde losjen 40 medlemmer.

Loge Jotunheim i Drammen ble stiftet i november 2017 som en triangel under Loge Parsifal. Loge Jotunheim ble tildelt eget logenummer i januar 2019. I august samme år ble logen offisielt innviet. Logen har 15 medlemmer.[]

I Sverige finnes det en losje i Stockholm. I Danmark finnes Loge Odin i København, Loge Hermes i Århus og Loge Parsifal i Aalborg.

Eksterne lenker
---------------

* Det Internationale Fælles-Frimureri «Le Droit Humain», LOSJE ISIS, 1321, Stavanger Arkivert 1. desember 2008 hos Wayback Machine.
**Anna Zippel** (født 1630-tallet, død 1676) var en svensk borgerkone som ble dømt for trolldom i Stockholm. Sammen med sin søster, Brita Zippel, var hun den mest kjente kvinnen som ble dømt som heks i Sverige.

Anna var en respektert kvinne, gift med en baker som eide en kvern, og søster til brødrene Zippel, som var instruktører i idrett. Selv tilvirket og solgte hun medisiner sammen med sin venninne, Anna Månsdotter. Hun var beskrevet som en elegant og fint kledd dame med et fint liv, og var ikke noen typisk heks. 

Som de fleste svenske hekser, var ikke hovedanklagelsene trolldom, men heller at hun skal ha bortført barn til heksemøtene på Blåkulla. Det var 50 vitner mot henne i rettssaken. 

Anna forsvarte seg med stolthet og verdighet, og var helt uredd i retten; hun forklarte at man anklaget henne fordi hun var fremgangsrik i forretninger, og sa at det spilte ingen rolle hvor mange som vitnet mot henne. Hun bedyret sin uskyld, og det skulle hun være, om så hele kongerikets prestebestand vitnet mot henne. 

Anna, hennes søster Brita og Anna Månsdotter ble dømt til døden ved halshugging, og likene skulle senere bli brent.

På dommen svarte hun; «Nå! Jeg er fortsatt uskyldig! Gud nåde dere for denne dommen.»

Referanser
----------

1. 1 2 3   en-academic.com[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Lars Widding: *När Häxbålen brann*
* Alf Åberg: *Häxorna*
**Anna Widén** (født 4. februar 1890 i Næroset i Ringsaker, død 17. mai 1973) var en norsk gårdsarbeider, kjent som **«Anna i ødemarka»** etter Dagfinn Grønosets biografi om henne (1972), et verk som satte nasjonale salgsrekorder, og ble oversatt til femten språk.

Hun ble bortsatt som liten, giftet seg ung med svensken Lang-Karl (1918) og de vandret inntil de skilte lag og hun ble bosatt ved Isteren i Engerdal (1928) der
hun medvirket til driften av *Haugsetvollen*. Etter boksuksessen ble hun kjendis og mottok Kongens fortjenstmedalje i sølv (1973) like før sin død. Hun ble kjent med Einar Gerhardsen og ble av sangeren Nora Brockstedt tilegnet komposisjonene *Anna på Haugsetvolden* og *Annas masurka* (utgitt EP, 1973). 

Kopparleden teaterlag fremførte i august 2011 uroppførelsen av spelet *Anna i ødemarka* på Engerdal Setermuseum i Engerdal kommune. Morten Joachim har skrevet manus, Erik Schøyen har regi og Hilde Drevsjømoen spiller tittelrollen. Spelet spilles igjen på Engerdal setermuseum andre helga i august hvert oddetallsår.

Referanser
----------

1. ↑  Nesten hele livet et drama fra NRK

Litteratur
----------

* Grønoset, Dagfinn (1920-2008) (1972). *Anna i ødemarka*. Oslo: Aschehoug. ISBN 8203051464.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**Den slesvig-holstenske flotiljen** var en mindre flåteorganisasjon av den provisoriske regjeringen i Kiel som gikk til opprør mot Danmark i mars 1848. Opprørerne ønsket en opprettelse av en slesvig-holstensk stat. Den tyske flåten hadde ingen flåtefartøyer av militær anvendelse i begynnelsen. Danmark kunne derfor ha overherredømmet til sjøs utenfor havnene i Schleswig-Holstein med deres *orlogsflåden*.

Den danske flåten sendte flere fartøyer med korvetten «Najaden» som flaggskipet til farvannet omkring øya Als som med sin beliggenhet dominerte hertugdømmet Slesvigs østkysten. Derfra kom de danske orlogsskipene inn i flere episoder hvor de første skudd i krigen ble løst fra begge parter i slutten av mars og begynnelsen av april 1848. I en av disse episodene tok kapteinløytnant Magnus Suenson sin briggen «St. Thomas» inn i havnen i Åbenrå der dampskipet «Christian Der Achte» lå fortøyet. Med støtte av to hjuldampskiper, «Hekla» og «Geiser», ble dampskipet erobret uten kamp.

Det var den første sjømilitære begivenheten under den første slesvigske krigen som ikke tok slutt før ved nyttårsdagen den 1. januar 1851. Tross det nærmeste totale overherredømmet til sjøs for danskene hadde de slesvig-holstenske opprørerne skapte en flotilje av bevæpnede dampskiper og kanonbåter som dermed tok opp kampen for å bryte blokaden og for å forhindre danske bevegelser mot egne kyst.

Denne flotiljen var spesielt aktivt i det siste krigsåret etter Slesvig-Holsten var overlatt til seg selv mot den danske regjeringens overmakten. Det kom til flere sjøtrefninger mellom sjøstridskreftene, den meste kjente er Trefningen ved Neustadt 20. juli 1850 mellom dampkanonbåten «Von Der Tann» og det danske dampskipet «Hekla». Under denne trefningen ble den slesvig-holstenske kanonbåten ødelagt av danskene.

Litteratur
----------

* Halfdan Barfod, *Vor Flaade i Fortid og Nutid* bind 1, Fredericia, 1942

Eksterne lenker
---------------

* (en) First Schleswig War – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Danmark
**Anna Winlock** (født 15. september 1857 i Cambridge, Massachusetts, død 1904) var en amerikansk astronom.

Anna Winlock var datter av Isabella Lane Winlock og astronomen Joseph Winlock. Hun vokste opp i observatoriet ved Harvard University og på skolen viste hun tidlig interesse for matematikk og gresk. Da faren brått døde i 1875 ønsket Winlock å videreføre farens arbeid, og begynte å arbeide ved observatoriet.

Som sin far var hun en «menneskelig datamaskin». Det er sannsynlig at denne forbindelsen tillot henne å være blant de første av de kvinnene å bli kjent som «The Harvard Computers». Hun utarbeidet den mest komplette katalog over stjerner nær polene i sin tid. 

Hun huskes også for sine beregninger og studier av asteroider. Spesielt gjorde hun beregninger av asteroidene (433) Eros og 475 Ocllo.

Referanser
----------

1. ↑  Mary Emma Byrd (1904). «Anna Winlock». *Popular Astronomy*. 12: 254.
2. ↑  «In Hot Pursuit of Asteroids». *Science Bulletins*. American museum of natural history. 2005. Arkivert fra originalen 30. desember 2007. Besøkt 28. mars 2012.
**Austad stavkirke** var en stavkirke ved gården Austad søndre (gnr. 14), der Austad gamle kirkegård fortsatt ligger. Stavkirken antas å ha blitt oppført rundt 1200. «ecclesia de Audestar» er omtalt i de pavelige nuntiers regnskapsbøker (1327), men prest for kirken er ikke omtalt i middelalderen. Likevel vil en lokal tradisjon ha det til at det var prestegård på Breiland, 3–400 meter sørøst for kirkegården. I en besiktigelsesrapport fra 1628 er kirken skildret som sterkt forfallen, og i 1666 er det snakk om at den bør ombygges. Stavkirken skal ha blitt erstattet med en liten langkirke i tømmer i 1668 Denne ble revet, og dagens kirke ble oppført lenger nordvest og på den andre siden av Otra og vigslet i 1880. På den gamle kirkegården der stavkirken stod, ble det oppført et klokketårn i 1933.

Austadportalen
--------------

Austadportalen har klare fellestrekk med Hylestadportalene, som om de var skåret av samme mester. To portalplanker fra stavkirken i Austad ble overført til tømmerkirken på 1600-tallet og senere til Oldsaksamlingen. Da skal de ha vært «i afkappet og forhugget tilstand sammenslaaede til en dør». Motivene i utskjæringene er, som på portalene fra stavkirkene på Hylestad og Vegusdal, fra Volsungesaga. Austadportalen konsentrerer seg imidlertid om siste del av sagnkretsen og skildrer  Hognes og Gunnars skjebne. Ellers har portalen ornamenter av telemarkstypen med vertikalt oppstigende dyrehode.

Referanser
----------

1. ↑  Setesdalswiki
2. 1 2 3  Brendalsmo, s. 50.
3. ↑  P.A. Munch, red. (1864). *Pavelige Nuntiers Regnskabs- og Dagbøger, førte under Tiende-Opkrævingen i Norden 1282 –1334*. Brögger & Christies Bogtrykkeri. s. 24.
4. 1 2  Dietrichson s. 373.
5. ↑  I 1877, ifølge Lorentz Dietrichson, mens Brendalsmo daterer rivingen til 1880, samme år som vigslingen av dagens kirke.

Litteratur
----------

* Jan Brendalsmo: Kildegjennomgang: Middelalderske kirkesteder i Aust-Agder fylke (Riksantikvaren, 2016), s. 50
* Lorentz Dietrichson (1892). «Austad kirke». *De norske stavkirker: Studier over deres system, oprindelse og historiske udvikling. Et bidrag til Norges middelalderske bygningskunsts historie*. Kristiania: Cammermeyer. s. 373–375.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Austad stavkirke (Bygland) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «Austad gamle kirkested». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
* «Austad nye kirkested». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Palsasset Schönbrunn og dens hager, maleri av Bernardo Bellotto (1758/61)
**Freden i Schönbrunn** (fransk: *Traité de Schönbrunn*; tysk: *Friede von Schönbrunn*) ble inngått den 14. oktober 1809 etter at Østerrike samme år hadde angrepet erkefienden Frankrike for fjerde gang. Napoléon Bonaparte lyktes ved raske forflytninger og reorganisering av sin hær å slå tilbake den østerrikske hæren ved Eckmühl, og fikk en fullstendig militær seier i slaget om Wagram 5.–6. juli 1809.

Fredsavtalen ble underskrevet i Schönbrunn utenfor Wien. Avtalen avsluttet den femte koalisjonskrigen i løpet av napoleonskrigene. Avtalen ble særdeles dyrekjøpt for Østerrike. De måtte avse store landområder og en samlet befolkning på over tre millioner mennesker. De resulterte i at de resterende kystområdene til Østerrike ved Adriaterhavet forsvant, og landet måtte betale tre millioner franc i krigserstatning til Frankrike, bli med i kontinentalblokaden mot Storbritannia (fransk: *Blocus continental*) og erkjenne Joseph Bonaparte som konge av Spania. I tillegg ble den østerrikske hæren begrenset oppad til 150 000 mann.

Referanser
----------

1. ↑  Castle, Ian (2009): «The Battle of Wagram», *Napoleon.org*
2. ↑  «Europe 1809: Fifth Coalition», *OmniAtlas*
3. ↑  «Blocus continental», *Universalis.fr*
4. ↑  «Joseph Bonaparte king of Spain and Naples», *Britannica*

Eksterne lenker
---------------

* Treaty of Vienna (1809), *WikiSource*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Aleksandr Aleksandrovitsj Barykin** (russisk Александр Александрович Барыкин, født 18. februar 1952, død 26. mars 2011) var en sovjetisk og russisk sanger, låtskriver, komponist og skuespiller.

Barykin ble en svært kjent og populær musiker i hjemlandet på 1970-og 1980-tallet og han publiserte mer enn 10 album i løpet av sin karriere, blant annet med gruppa Vesyolye Rebyata,. Etter 1994 begynte Barykin på sin solokarriere og han ga ut 10 albumer og to samleplater. Hans siste album var planlagt å bli gitt ut i 2011. Barykin var far til tre barn: Georgij Barykin (født i 1974, musiker) fra hans første ekteskap med Galina Barykin, Keira Barykina (født i 1992), Eugene Barykina (født 10. april 2006) fra hans andre ekteskap med sangeren Nelly Barykina (født Vlasova). Barykin døde av et hjerteinfarkt den 26. mars 2011. Barykin var 59 år gammel da han døde og han etterlot seg sin kone, sangerinnen Nelly Barykina, og deres unge datter.

Referanser
----------

1. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.newsru.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Alexander Barykin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Aleksandr Barykin på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Aleksandr Barykin på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Aleksandr Barykin på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* *Artikkelen har ingen egenskaper for sosiale medier i Wikidata*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |