recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Manifoldtrykk** er det absolutte trykket i innsugningsmanifolden i en stempelmotor. Dette trykket bør stå i forhold til bensintilførselen i forgasseren, eller i innsprøytingspumpen på motorer med direkte bensininnsprøyting. Det er gasspådraget som regulerer manifoldtrykket.

En kompressor eller "turbo" øker manifoldtrykket og gir mulighet for større kraftuttak fra motoren. Siden lufta blir varmere når trykket øker, kan det være nødvendig å kjøle ned lufta etter turbo / kompressoren med en "intercooler".

Et luftfilter med støv og forurensinger vil gi større luftmotstand, slik at manifoldtrykket, og effekten på motoren synker om luftfilteret bør skiftes.

Manifoldtrykket kan på biler også uttrykkes som Manifold vakuum, som blir forskjellen mellom lufttrykket i atmosfæren på stedet og manifoldtrykket. Dette suget har på eldre biler blitt benyttet som kraftkilde til vinduspussere, som gikk langsommere med stort gasspådrag, og fortere ved lite gasspådrag. Suget fra inntaksmanifolden brukes fremdeles til servoenheten til bremsesystemet på moderne biler. Når bremsene benyttes er vanligvis gasspedalen i ytterste stilling slik at manifoldtrykket er lavt og manifold vakuum blir stort. På enkelte småfly kan dette suget benyttes som energiforsyning til å drive en del gyroinstrumenter i flyet.
**Robert Comine** (også navngitt som **Robert de Comines** og **Robert de Comyn**) var for en kort tid jarl av Northumbria. Hans navn tyder på at han opprinnelig kom fra Comines som da var et område i Flandern og kom til England sammen med invasjonshæren til Vilhelm II av Normandie i 1066. 

Robert Comine ble sendt nordover som jarl fra 1068 til 1069 etter at Cospatric av Northumbria ble tvunget i landflyktighet i Skottland. Han kom så langt nord som Durham med sine 700 mann hvor biskop Ethelwin advarte ham om at en hær var mobilisert mot ham. Han ignorerte advarselen og den 28. januar 1069 angrep opprørerne i byen Durham og drepte mange av hans menn i gatene og til slutt satte fyr på biskopens hus hvor Robert oppholdt seg. Han ble drept i flammene. Etter dette angrepet snudde Ethelwin mot normannerne og samlet en hær i Durham for å marsjere mot York, noe som ledet til de grusomme Massakrene i Nord-England, en hevnaksjon fra kong Vilhelms hær.

Robert Comine ble stamfar til det skotske huset Comyn som senere skulle spille en viktig rolle i den skotske kongefølgekrisen som oppsto etter at kong Alexander III av Skottland døde.

Litteratur
----------

* Stenton, Frank M.: *Anglo-Saxon England Third Edition*. Oxford University Press, 1971.
* Family Genealogies website – nettsted for slektsgranskning


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Cospatrick** | **Jarler av Northumbria**(1068–1069) | Etterfølger:**Cospatrick** |
***The Lash of Power*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Harry Solter.

Handling
--------

John Rand, etter å ha bodd i en mindre by hele livet, drømmer om å skaffe seg mest mulig rikdom og makt i New York. Napoléon Bonaparte har lenge vært hans største ideal, og en dag føler han en melding fra den avdøde generalen - som oppfordrer ham til å ta opp kampen for verdensherredømmet.

Han reiser til storbyen klar til å begynne kampen, og der hjulpet av sine napoleonske visjoner, samler John etter hvert en stor formue. Men i løpet av denne prosessen ødelegger han hensynsløst alle som kan utgjøre en hindring for hans eget makt-begjær. Men han selger også en hemmelig formel til en fiendtlig makt, og han blir senere drept av en anarkist.

Skuespillere
------------

* Kenneth Harlan som John Rand.
* Carmel Myers som Marion Sherwood.
* Helen Wright som Mrs. C.W. Sherwood.
* Charles Hill Mailes som Charles W. Sherwood.
* T.D. Crittenden som Rex Reynolds.
* Jack Nelson som Oliver Mullen.
* Gertrude Astor som Phyllis Ward.

Referanser
----------

1. ↑  THE LASH OF POWER

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Lash of Power* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Lash of Power* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Lash of Power* på Silent Era Rediger på Wikidata
Karenslyst i Vestre Aker, ca. 1880. Bolighuset ble revet i 1884.
Karenslyst løkke med den nye villaen sommeren 1886
**Karenslyst** var en eiendom i Bestumkilen (mellom Skøyen og Vækerø) i Oslo.

Det var Karen Sverdrup Maschmann (1738–97) som kjøpte den i 1790. Hun var enke etter apoteker Johan Heinrich Maschmann (1719–85). Etter hennes død i 1797 ble eiendommen overtatt av sønnen Hans Henrich Maschmann som var apoteker. I 1840 ble den kjøpt av restauratør og traktør Hans Johan Lorange (1810–64) som etablerte et forlystelsessted på Bygdøy-siden. Gjester ble fraktet med dampbåt eller omnibuss. I 1850-årene ble eiendommen kjøpt av Johan Henrik Andresen (1815–1874) som anla villa.[]

*Se Villa Smedbråten*
Det har blitt vanlig å uttale navnet med trykk på andre stavelse (som karensdager), selv om tradisjonell uttale tilsier at første ledd av ordet skal uttales som jentenavnet Karen (etter Karen Maschmann).

Litteratur
----------

* «Bestumkilen». *Bestums historie*. Bestum vel. Arkivert fra originalen 1. april 2015. Besøkt 28. desember 2009.
* «Kommunedelplan Skøyen 1994 - bakgrunnsdel» (PDF). Oslo kommune, Plan- og bygningsetaten. Besøkt 28. desember 2009.
* Rødevand, Øivind (1923-) (1999). *Turbok for Ullern*. Oslo: Bydel Ullern og Ullern historielag. ISBN 8291666024.

Referanser
----------
**Robert Dietrich** (russisk: Роберт Генрихович Дитрих Robert Genrichovich Ditrich; født 25. juli 1986 i Ordzjonikidze, Den kasakhiske sosialistiske sovjetrepublikk, død 7. september 2011 i Jaroslavl, var en profesjonell tysk ishockeyspiller som spilte back. Han ble drept i flystyrten i Jaroslavl i 2011, der alle spillere og trenere om bord i flyet fra klubben Lokomotiv Jaroslavl omkom. 

Dietrich ble draftet som #174 totalt i sjette runde av NHL Entry Draft 2007 av Nashville Predators. Han spilte med DEG Metro Stars i DEL fra 2005 til 2008. juli 2007 ble Dietrich signert til en treårig kontrakt med Predators.Han ble overført på lån til Metro Stars for sitt første år av kontrakten, før han tilbrakte de to siste sesongene i Nord-Amerika med Predators American Hockey League affiliate, Milwaukee Admirals.

Referanser
----------

1. ↑  «Predators sign five to contracts». *Nashville Predators*. 16. juli 2007. Besøkt 31. mars 2011.

Eksterne lenker
---------------

* (de) Robert Ditrikh – Munzinger Sportsarchiv Rediger på Wikidata

* (en) Robert Ditrikh – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Robert Ditrikh – Hockeydb.com Rediger på Wikidata

* (en) Robert Ditrikh – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Munzinger (sport)
 |
**Robert Jan Ctvrtlik** (født 8. juli 1963 i Long Beach i California), amerikansk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 1988 i Seoul, 1992 i Barcelona og 1996 i Atlanta. 

Ctvrtlik ble olympisk mester i volleyball i OL 1988 i Seoul. Han var med på det amerikanske laget som vant volleyballturneringen foran Sovjetunionen og Argentina. De beseiret Brasil med 3-0 i semifinalen og i finalen slo de Sovjetunionen med 3-1. Ctvrtlik spilte sju kamper i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1988 Sør-Koreas flagg Seoul - Gull **Gull** i volleyball menn USAs flagg USA
* 1992 Spanias flagg Barcelona - Bronse Bronse i volleyball menn USAs flagg USA

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Robert Ctvrtlik – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Robert Ctvrtlik – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Robert Ctvrtlik – Beach Volleyball Database Rediger på Wikidata

* (it) Robert Ctvrtlik – Lega Pallavolo Serie A (menn) Rediger på Wikidata
***The Last Rebel*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av Gilbert P. Hamilton.

Handling
--------

Den amerikanske borgerkrigen bryter opp det langvarige vennskapet til to gamle familier fra Sørstatene: Apperson-familien og Batesford-familien. Når Harry Apperson kunngjør at han har tenkt å kjempe for Nordstatene, fordømmer hans forlovede Cora Batesford ham bittert. Hun gifter seg i stedet med hans konkurrent, Jack Batesford. Etter borgerkrigen reiser Harry vestover, og tjener en formue. Femti år senere bestemmer Harry og hans barnebarn Jim seg for å kjøpe tilbake den gamle familiegården deres.[]

Jim reiser sørover, hvor han møter Coras barnebarn Floribel. Selv om Floribel har mistet Batesford-godset til Pensinger Gale, en sleip boliglånmegler som ønsker å gifte seg med henne, beholder hun det gamle hatet mot Apperson-familien - og nekter derfor å ta imot Jims hjelp for å redde eiendommen hennes. Men den stolte unge kvinnen klarer ikke å finne arbeid i en annen by, og er i ferd med å begå selvmord når Jim redder henne. Han overbeviser henne om å gifte seg med ham, og ønsker å gi henne skjøtet til Batesford-godset som en bryllupsgave.[]

Skuespillere
------------

* Belle Bennett som Cora Batesford / Floribel Batesford
* Walt Whitman som oberst Batesford
* Lillian Langdon som Mrs. Batesfoord
* Joseph Bennett som Jack Batesford
* Joe King som Harry Apperson
* Jack Curtis som Pensinger Gale
* Lucretia Harris som Mammy Lulu
* Anna Dodge som en grunneier

Referanser
----------

1. ↑  THE LAST REBEL

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Last Rebel* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Last Rebel* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Last Rebel* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Robert DeBlieux** (født 26. januar 1933, død 31. januar 2010) var en historiker, maler, forfatter, forretningsmann og en tidligere demokratisk borgermester i Natchitoches, den eldste byen i den amerikanske delstaten Louisiana. 

I 1956 mottok DeBlieux en bachelorgrad i kunst[] og historie fra Northwestern State University (som da het Northwestern State College) i Natchitoches. DeBlieux tjenestegjorde i det amerikanske militæret fra 1956 til 1958, og var stasjonert i Vest-Tyskland. I 1960 fikk han grad i Master of Science i rådgivning og psykologi fra Louisiana State University som ligger i Baton Rouge. På begynnelsen av 1960-tallet, ble DeBlieux ansatt på kriminalomsorgens kontoret til domstolen Natchitoches Parish Juvenile.[] Fra 1965 til 1976 var han selvstendig næringsdrivende og hadde en virksomhet innenfor detaljhandelen. 

I 1976 ble DeBlieux valgt til ordfører for å etterfølge W. Ray Scott, som hadde hatt denne posisjonen i de foregående seksten årene. DeBlieux ble beseiret under gjenvalget som ordfører i 1980 av demokraten Joe Sampite som var innsatt som ordfører frem til 2000.

DeBlieux var medlem av Natchitoches Christmas Festival Committee, en stor begivenhet i det sentrale Louisiana som avholdes på den første lørdagen i desember, og trekker titusener av besøkende til denne kommunen.[]

DeBlieux døde plutselig av en hjerneblødning i januar 2010 på et medisinsk senter bare fem dager etter hans 77nde bursdag.

Referanser
----------

1. ↑   www.digitaljournal.com[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Slottet sett fra hagesiden (østfra). Lavert tegning av Gabriel Perelle
Slottet på "La Grande Mademoiselle"s tid, set fra Seinen. Stikk av Pérelle
Plan over slott og hage. Stikk av Pierre-Jean Mariette, i: L'architecture françoise, ca 1727
**Château de Choisy** var et tidvis kongelig slott i Frankrike. Det lå i Choisy-le-Roi i departementet Val-de-Marne utenfor Paris mellom 1680 og 1839. 

Det første slottet ble oppført i 1680 av Jacques Gabriel på ordre av kongens kusine Anne Marie Louise av Orléans, som holdt det som sommerresidens. Det ble senere eid av tronfølgeren Ludvig av Frankrike (1661–1711) og kongens illegitime datter Marie Anne de Bourbon, innen det ble kjøpt av Ludvig XV i år 1739.

Slottet ble utbygd av Ludvig XV mellom 1739 og 1741, og ble så ofte benyttet som hans og Madame de Pompadours private tilfluktssted. Blant dets tilbygninger var da et teater, en badepaviljong og lysthuset *Petit Château*. Marie Antoinette besøkte ofte slottet innen hun kjøpte Château de Saint-Cloud i 1785, og var særlig begeistret for dets teater. Etter den franske revolusjon ble slottet konfiskert og dets løsøre solgt. Bygningen forfalt og ble til slutt revet i 1839.
101 Forward Control
**101 Forward Control** (heretter kalt 101FC) er et kjøretøy med firehjulstrekk, en av de to kjøretøyene som Land Rover bygde fra bunnen av for det britiske forsvaret. Det andre er Lightweight eller Airportable.

101FC ble opprinnelig tatt fram for å møte hærens behov for en artilleritraktor, og ble laget for å trekke en feltkanon (L118 Light Gun), og samtidig frakte et tonn med ammunisjon og annet utstyr i lasterommet bak. Kjøretøyet ble laget for å transporteres i fly; den firkantede formen med førerplassen over framakselen utnyttet volumet til kjøretøyet maksimalt. Navnet *Forward Control* kommer av førerhusets posisjon.

Dekkene var større enn andre Land Rovere, med dimensjon 9.00×16", noe som ga høyere bakkeklaring.

Utviklingen av 101FC startet sent i 1967, med et utviklingsteam ledet av Norman Busby. Produksjonen foregikk mellom 1975 og 1978. Først hadde alle kjøretøyene kalesje, men senere ble det bygget ambulanser og sambandsvogner med hardtop. Noen 101FC ble utstyrt med en mekanisk vinsj fra norske Hordaland Mekaniske Verksted.

Alle 101FC har i dag blitt byttet ut med Defendere og Pinzgauere.
Château de Marly, maleri av Pierre-Denis Martin i 1724
**Château de Marly** var et lystslott som lå ved det nåværende Marly-Le-Roi, som i dag er et forstadsområde omtrent 18 km vest for Paris i Frankrike.

Slottet ble påbegynt i 1679 under Louis XIV, og det ble samtidig bygget en stor hydraulisk «maskin» (*la Machine de Marly*) som sørget for vannforsyningen til både Marly og Versailles.

Slottet
-------

Slottet var klar til innflytting i 1686 og var oppført som et jaktslott akkurat stort nok til å huse kongen med jaktfølge. Kongen oppholdt seg her i perioder og unnslapp på den måten de formelle plikter og omgangsformer på Versailles.

Etter Louis XVIs død forsvant bruken af slottet da ingen av arvingerne hadde samme interesse for stedet. Etter den franske revolusjon ble de to marmor-hestestatuene (*les Chevaux de Marly*) flyttet til Place de la Concorde hvor de i dag flankerer Champs-Élysées.

I 1799/1800 ble slottet solgt. I en overgangsperiode holdt et bomullsspinderi til her, men da dette ble nedlagt ble alle bygningene i 1806 revet ned. Parkarealet ble kjøpt tilbake av Napoleon og er fremdeles i statlig eie.

Maskinen
--------

Til å forsyne de to slottene Marly og Versailles med vann ble det konstruert en stor pumpemaskin som kunne pumpe vann fra Seinen opp til et system av akvedukter og reservoarer. Maskinen lå noen få kilometer fra Marly, ved Bougival, og pumpet vann fra elva og opp på åsen ved Louveciennes, en høydeforskjell på over 100 meter.

Maskinen lå ved elva og ble drevet av vannet ved hjelp av fjorten skovlhjul, som hver var rundt 12 meter i diameter. De drev over 200 pumper og et sinnrikt system av rør, ventiler, tanker, m.v. og det kunne pumpe 5000 m³ i døgnet. Det var ansatt 60 personer til å drive og vedlikeholde anlegget.

Det ble innviet i 1684 og var på det tidspunkt antageligvis det største og mest kompliserte enkeltstående mekaniske system i verden. Pumpene ble med tiden erstattet – først med dampdrift og senere elektrisk drift – men reservoarene på åsen forble i bruk helt frem til 1968, da anlegget ble nedlagt og fjernet.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Château de Marly – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Bogdan von Knorring** (russisk: Богдан Фёдорович Кнорринг – *Bogdan Fjodorovitsj Knorring*, tysk: *Gotthard Johann von Knorring*, 
født 31. oktoberjul./ 11. november 1744greg. død 5. julijul./ 17. juli 1825greg.) var en russisk infanterigeneral av tysk baltisk avstamming. 

Han ble utnevnt til general-kvartermester i 1788, og så aktiv tjeneste i strid mot svenskene i Finland under Den russisk-svenske krig (1788–1790). I 1792-1794 deltok han i felttog i Polen. Da Paul 1 besteg tronen i 1796 forlot von Knorring militæret for en periode. Han deltok i krigen mot franskmennene i 1807, men på grunn av uenigheter med hærens øverstkommanderende, general Bennigsen, ble han hjemkalt fra hæren. 

I desember 1808 ble han utnevnt til øverstkommanderende for de russiske styrkene i Finland etter Buxhoevden, og under hans ledelse krysset russerne over isen på Bottenvika til svenskekysten. Angrepet skjedde på tre fronter; over Kemi elv inn i Västerbotten, over isen fra Vasa til Umeå og over isen fra Åbo til Åland. 

De svenske styrkene på Åland ble ledet av Georg Carl von Döbeln og han forhandlet frem en lokal våpenhvile, senere kjent som Konvensjonen på Åland. Russerne skulle ikke angripe svensk jord og skulle trekke seg tilbake fra Åland, til gjengjeld skulle ikke svenskene igjen besette øygruppen. Bogdan von Knorring aksepterte avtalen, men han fikk ikke støtte fra tsaren. Like etter, i mars 1809, ble kommandoen over de russiske styrkene overført til Barclay de Tolly.

Referanser
----------

1. 1 2   Baltisches biografisches Lexikon digital, oppført som Gotthard Johann v. Knorring, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |
**Supermarine Nanok** var et britisk tre-motors todekker sjøfly bygget av Supermarine. Det ble bygget for å møte krav fra Den kongelige danske marine for et fly som kunne frakte og skyte ut torpedoer. Den eneste prototypen som ble bygget ble bygget om til en privat air yacht og fikk navnet **Supermarine Solent**.

Konstruksjon og utvikling
-------------------------

Nanok (*inuit*: «Isbjørn») var en tre-motors utvikling av Supermarines vellykkede Southampton sjøfly, konstruert for møte et dansk krav om et torpedofly. En prototype ble bestilt 17. juni 1926, og fløy første gang 21. juni 1927. Prøveflyvningen var skuffende og tross modifiseringer svarte ikke flyet til de forventede krav og ble forkastet av Danmark.

Flyet ble derfor bygget om til et 12-seters sivilt forretningsfly for den irske bryggerimagnat Arthur Ernest Guinness og omdøpt til Supermarine Solent.

Flyet i bruk
------------

Supermarine Solent fikk sitt luftdyktighetsbevis 5. september 1928. Det ble benyttet til hyppige flyvninger mellom England og eiernes hjem nær Lough Corrib i County Galway, Irland. Det forble i bruk til det ble hugget opp i 1934.

Brukere
-------

alt Danmark
* Den kongelige danske marine

Referanser
----------

1. 1 2  Andrews and Morgan 1987, p.117.
2. ↑  Andrews and Morgan 1987, p.119.
3. 1 2  Jackson 1988, p.350.

Litteratur
----------

* Andrews, C.F. and Morgan, E.B. *Supermarine Aircraft since 1914.* London:Putnam, 1987. ISBN 0-85177-800-3
* Jackson, A.J. *British Civil Aircraft 1919-1972:Volume III*. London:Putnam, 1988. ISBN 0-85177-818-6
* Shelton, John (2008). *Schneider Trophy to Spitfire - The Design Career of R.J. Mitchell* (Hardback). Sparkford: Hayes Publishing. ISBN 978-1-84425-530-6.
**Žemaičių Kalvarija** er en by i Plungė landkommune i Telšiai fylke i Samogitia i Litauen. Byen har 696 innbyggere (2011).

Navn
----

Stedet ble først nevnt i 1253 som *Garde* (Gardai). I det 17. århundre, da den viktigste kirken og korsveien ble bygget, begynte folk å kalle det det nye Jerusalem, men etter en tid ble det kalt *Kalvarija* etter navnet på høyden der Jesus ble korsfestet. I det 20. århundre ble byen omdøpt til *Žemaičių Kalvarija* for å unngå misforståelser, fordi det er en annen by sørvest i Litauen som også kalles Kalvarija.

I Sovjet-årene, 1964–1989, ble byen omdøpt til *Varduva*. På den tiden ble folk som besøkte dette stedet som pilegrimer forfulgt av KGB.[] I 1989 ble byens navn endret tilbake til sitt gamle navn Žemaičių Kalvarija.

Žemaičių Kalvarija kirkefestspill
---------------------------------

Žemaičių Kalvarija kirkefestspill (litauisk: *Didieji Žemaičių Kalvarijos atlaidai*) finner sted hvert år i juni. Det er 21 stasjoner med kors i byen. Å gjennomføre korsstasjonene er en viktig oppgave for enhver katolikk, og bør utføres ofte eller minst en gang i livet. Det er en av de viktigste pilegrimsvandringer for katolske biskoper. Denne festivalen går tilbake til 1742. Paven er den viktigste vokter og støttespiller for denne festivalen.

Under festivalen er det dager dedikert til ungdom. Mange arrangementer finner sted, som kan tjene de åndelige behovene til unge mennesker. Spesielle messer avholdes, dedikert til ungdom og barn.

Festivalen tiltrekker seg mange turister fra Samogitia og Litauen. Mange katolske kirker i Litauen arrangerer turer for folk. Siden 2004 er det flere turister og pilegrimer som kommer fra EU-land, særlig fra Polen, Irland, Tyskland og Spania.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Žemaičių Kalvarija – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Žemaičių Kalvarija bilder
* Tidligere dominikanske klosteret
* Karter Arkivert 7. juni 2009 hos Wayback Machine.
* Žemaičių Kalvarija som hellig sted
* Byens historie (på litauisk).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
Supermarine S.4
**Supermarine S.4** var et konkurransefly fra 1920-tallet, et britisk en-motors, en-seters endekker sjøfly, bygget av Supermarine i 1925 for å konkurrere om Schneider-troféet. Flyet havarerte og ble ødelagt før løpet startet.

Konstruksjon og utvikling
-------------------------

Supermarine S.4 var konstruert av R. J. Mitchell for å delta i konkurransen om Schneider-troféet. Det ble bygget av Supermarine i Woolston, i det vesentlige av tre, selv om noe metall ble brukt i skroget, der en frittstående (cantilever) vinge var montert til et selvbærende (monocoque) skrog. Flyet hadde en 680 hk (507 kW) Napier Lion VII motor. Det var et "rent" endekker sjøfly, konstruksjonen var i markert kontrast til den Dobbeltdekker, Lion flybåt som Mitchell hadde konstruert for tidligere Schneiderkonkurranser. Dette flyet vant i 1922, og kom på annen plass bak det amerikanske Curtiss CR sjøflyet i 1923.

Flyet i bruk
------------

S.4 ble registeret som *G-EBLP*, og det fløy første gang 24. august 1925. Den 13. september 1925, i Southampton, satte det verdensrekorden (og britisk rekord ) på 226.752 mph (365.071 km/h).

Med store forhåpninger om britisk seier ble S.4, sammen med en Gloster III dobbeldekker sendt med båt til USA for å delta i 1925-løpet. Flyet falt i sjøen under prøveflyvning i Bay Shore Park, Baltimore den 23. oktober 1925. Med H. C. Biard som pilot falt det i sjøen fra 200 fot (61 m) og havarerte. Biard overlevde med to brukne ribben og fortalte at han mistet kontrollen etter en voldsom vibrering i vingene. Løpet ble vunnet to dager senere av løytnant James Doolittle som fløy en Curtiss Golden Flyer med en gjennomsnittsfart på 232.573 mph (374.443 km/t), raskere enn S.4's verdensrekord en måned tidligere.

De fleste kilder har antydet at ulykken skyldes voldsomme g-krefter kombinert med materialtretthet.

Kulturell referanse
-------------------

Svært lite av film og fotografisk materiale om S.4 foreligger. En fem minutters filmsnutt er bevart i Leslie Howards *The First of the Few* med David Niven. Tegninger og arkivert film om flyets konstruksjon, første takeoff og flyvining er bevart i denne filmen. Årsaken for ulykken i filmen tilskrives G-kraften og at piloten fikk blackout.

Referanser
----------

1. ↑  Green 1967, p. 744.
2. 1 2  Jackson 1988, p. 317.
3. ↑  Andrews and Morgan 1987, p. 175.
4. ↑  Andrews and Morgan 1987, p. 178.
5. ↑  *Flight* 24 September 1925, p. 609.
6. ↑  *Flight* 12 November 1925, p. 747.
7. ↑  Andrews and Morgan 1987, pp. 179–180.
8. 1 2  *Flight* 29 October 1925, p. 703.
9. ↑  Andrews and Morgan 1987, p. 180.
10. ↑  Aldgate and Richards 1994.

Eksterne lenker
---------------

* Supermarine S.4
* Schneider Trophy Races
**Bernard Bernard** (født 21. juli 1821 i Mogues i Ardennene i Frankrike, død 28. oktober 1895 i Noirétable) var overhyrde for Den katolske kirke i Norge fra 1869 til 1887.

Biografi
--------

Han ble presteutdannet i Roma, og ordinert i Reims av kardinal Gousset. Etter å først ha gjort tjeneste som sogneprest i de franske Ardennene i flere år kom han til Norge i 1856 for å gjøre tjeneste i Nordpolmisjonen. Han ankom sammen med andre prester: Etienne Djunkovskij, Georg Bauer, Georg Andreas Boller, Michael Fuchs og en prestestudent ved navn Villette. De hadde også med seg en norsk student, Oalf Gunløgsen, som var i ferd med å konvertere til katolisismen.

Bernard reiste først til Alta, men allerede samme år som han kom til Norge ble han sendt videre til Island for å være sogneprest der. Island var da en del av Nordpolmisjonen. I 1860 ble han sendt videre til Wick i Skottland, også en del av misjonsområdet.

I 1861 var han tilbake i Norge, og ble viseprefekt for Nordpolmisjonen. Året etter ble han prefekt for misjonen, en stilling han hadde til 1869, da Det apostoliske prefektur Norge ble opprettet, og han ble første prefekt for denne jurisdiksjonen.

I 1887 gikk han av, og forlot Norge.

Litteratur
----------

* Gunnar F. Guðmundsson: *Kaþólskt trúboð á Íslandi 1857–1875*, Reykjavík: Sagnfræðistofnun Háskóla Íslands 1987.
* *St. Ansgar. Jahrbuch des St.-Ansgarius Werkes*, Köln 1983, s 70–81.
* Alois Arnstein Brodersen: *Die Nordpolmission. Ein Beitrag zur Geschichte der katholischen Missionen in den nordischen Ländern im 19. Jahrhundert*, Münster 2006.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Biografi hos Norsk Biografisk Leksikon
* Biografi hos Den katolske kirke


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:***Første apostoliske prefekt*** | **Apostolisk prefekt av Norge**(1869–1887) | Etterfølger:**Johannes Olav Fallize** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Catholic-Hierarchy
 |
Vestlige keltiberiske tegn
Østlige keltiberiske tegn
**Keltiberisk skrift** var et skriftsystem som ble benyttet av keltibererne til å nedtegne keltiberisk, et fastlandskeltisk språk som vi også kjenner fra nedtegnelser på latin. Det ble benyttet fra det 2. århundre f.Kr. til det 1. århundre e.Kr. i den nordlige og sentrale delen av Den iberiske halvøy. Skriftsystemet er kjent fra nesten 200 inskripsjoner langs elven Ebre og nær kildene til elvene Tejo og Douro, de samme stedene som antikkens romerske og greske historikere lokaliserte de keltiberiske folkene. Den lengste er botorittaplatene, funnet i Botoritta i provinsen Zaragoza, hvor mer enn 3000 tegn inneholder en folketelling på nesten 250 personer.

Den keltiberiske skrift ble alltid lest fra venstre mot høyre, og bestod av 26 skrifttegn. Den er en paleospansk skrift, og en direkte videreutvikling av det nordøstiberiske alfabetet som ble benyttet av ibererne langs de nordøstlige delene av Den iberiske halvøy. Med unntak av det greskiberiske alfabet, er alle paleospanske skriftsystemer etterfølgere av det fønikiske alfabetet.

Litteratur
----------

* Ferrer i Jané, Joan (2005): «Novetats sobre el sistema dual de diferenciació gràfica de les oclusives sordes i sonores», *Palaeohispanica* 5, pp. 957–982.
* Hoz, Javier de (2005): «La lengua y la escritura celtibéricas», *Celtiberos. Tras la estela de Numancia*, pp. 417–426.
* Jordán, Carlos (2004): *Celtibérico*, Zaragoza.
* Jordán, Carlos (2005): «¿Sistema dual de escritura en celtibérico?», *Palaeohispanica* 5, pp. 1013–1030.
* Rodríguez Ramos, Jesús (1997): «Sobre el origen de la escritura celtibérica», *Kalathos* 16, pp. 189–197.
* Untermann, Jürgen (1997): *Monumenta Linguarum Hispanicarum. IV Die tartessischen, keltiberischen und lusitanischen Inschriften*, Wiesbaden.
* Schmoll, Ulrich (1960) : «Die iberischen und keltiberischen Nasalzeichen», *KZ* 76, 280-295.
* Villar, Francisco (1993): «Las silbantes en celtibérico», *Lengua y cultura en la Hispania prerromana*, pp. 773–812.
* Villar, Francisco (1995): *Estudios de celtibérico y toponimia prerromana*, Salamanca.
**Ingerid Dahl** (født 1861, død 1944) var en norsk maler. Hun var datter av medisinaldirektør Ludvig Wilhelm Dahl og Anna Cathrine Lyders Dahl, født Bonnevie, og søster av malerne Nils Alstrup Dahl og Cecilie Dahl, forfatteren Anna Munch og byfogden og spiritisten Ludvig Dahl. 

Hun var en tid elev av Erik Werenskiold, og gikk på Gussows malerskole i Berlin i årene 1880–1882. I 1881–1882 gikk også hennes søster Cecilie der. 

I 1892 studerte hun noen måneder med Pierre Puvis de Chavannes, som var det helt sentrale navnet i fransk malerkunst i 1870- og 1880-årene, og hadde dekorert en rekke offentlige bygg i Paris.

Hun malte i hovedsak portretter og interiører, og arbeidet gjerne med lys- og skyggeeffekter.

I 1883 fikk hun midler fra Schäffers legat, og fra Finnes legat ble hun tildelt penger både i 1889 og 1890. Disse stipendene gjorde det mulig å foreta studiereiser til utlandet. En av grunnene til at dette var populært, var at det var utelukket med studier etter nakenmodell hjemme i Norge. Så sent som i 1884 skrev Ingerid Dahl i en stipendsøknad at hun hadde studert anatomi på egen hånd, men hadde savnet muligheten til å anvende kunnskapene praktisk ved å få male levende modeller.

Fra 1883 stilte hun ut noen ganger på Høstutstillingen, og i Verdensutstillingen i Paris i 1889 var Dahl en av de 11 kvinnelige kunstnerne som ble valgt til å stille ut egne arbeider under den store internasjonale visningen av norsk 1880-års kunst. I alt var det 56 norske kunstnere som stilte ut. Hun stilte også ut i ulike kunstforeninger, men hun sluttet å stille ut før 1900. 

Både Ingerid Dahl og søsteren Cecilie hadde elever, og i perioden 1887–1889 drev Ingerid en malerskole i Trondhjem. 

De siste årene bodde hun på pensjonat i Christiania.

Det henger bilder av henne i Stavanger kunstmuseum og Elverum kunstgalleri.

Referanser
----------

1. 1 2   kulturnav.org, besøkt 26. april 2019[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Wickstrøm (1983), s. 39
3. ↑  Wickstrøm (1983), s. 152
4. ↑  Wickstrøm (1983), s. 40
5. ↑  Wickstrøm (1983), s. 114

Kilder
------

* Wickstrøm, Anne (1983). *Kvinner ved staffeliet*. Universitetsforlaget. s. 152.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** KulturNav
 |
**Inger Birgit Østenstad** (født 20. januar 1957) er en norsk førsteamanuensis i allmenn litteraturvitenskap ved Universitetet i Oslo og -kritiker, oversetter, journalist og forfatter.

Inger Østenstad har blant annet utdannelse fra Forfatterstudiet i Bø der hun var student høsten 1986. Hun var redaksjonssjef for nettidsskriftet www.barnebokkritikk.no samt styreleder i *Foreningen God Kritikk*, som eier nettstedet, fra starten i 2003 til 2012. Hun ble tildelt Dalgards kritikarpris i 2007. I 2009 ble Inger Østenstad ph.d. (philosophiae doctor) ved Universitetet i Oslo med avhandlingen «Hvorfor så stor? En litterær diskursanalyse av Dag Solstads forfatterskap».

Bokutgivelser
-------------

* 1992: *Indianer i hodet* – barnebok
* 1993: *Den uheldige kråka* – barnebok
* 2006: *Reiser i krigens skygge. Ett år i Irak* – dokumentarbok skrevet sammen med Hawdan Salih Jaf

Eksterne lenker
---------------

* Presentasjon på www.barnebokkritikk.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Inger Waage** (født 5. februar 1923 i Stavanger, død 16. desember 1995 i Stavanger) var en norsk kunsthåndverker som spesialiserte seg på keramikk.

Waage ble født i Bergelandsgaten i Stavanger i 1923, og vokste opp i Løkkeveien i eiendommen hvor hennes far John Nielsen drev møbelverksted og –forretning. Hun døde i Stavanger i 1995, 72 år gammel. Hun utdannet seg til keramiker ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole i Oslo 1943-1946. Noen år drev hun keramikkverksted på Løkkeveien, og i 1953 begynte hun som brukskunstner ved Stavangerflint i Hillevåg. Stavangerflint hadde startet produksjonen i 1949, og det var direktør Trygve Brekke sitt ønske at bedriften i tillegg til produksjon av bruksprodukter i fajanse/flint, også skulle ha et sortiment av kunstprodukter. 

Inger Waages håndmalte produkter fra 1950-tallet vant stor popularitet, særlig i utlandet. Det meste av hennes produksjon ble eksportert. I 1961 lagde BBC en 20 minutter lang film om henne og bedriften. Den ble vist i Storbritannia og en rekke andre land i Europa. Hun arbeidet ved Stavangerflint og Figgjo Fajanse – Stavangerflint gjennom det meste av tre tiår, fram til 1979, da bedriften i Hillevåg ble lagt ned. 

Waage hadde en meget stor produksjon, og hennes produkter regnes i dag som de kanskje mest kreative og særpregede som ble lagd i Europa på 1950- og 1960-tallet. I antikvitets- og samlerkretser, regnes hun med i gruppen av tidens fremste designere fra denne perioden. I tillegg til pynteting, laget hun suvenirartikler, anledningsartikler, barneserviser og dekor til en lang rekke bruksserviser. Blant de mest kjente av disse er det ildfaste *Flamingoserviset Bambus*. Det er utstilt på Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design i den nymonterte samlingen som markerte 100-årsjubileet for unionsoppløsningen i 2005. Hennes ry og anerkjennelse i utlandet kan beskrives med boken *Ceramics of the 1950s* av Graham McLaren, utgitt i 2003. I første kapittel beskriver han utviklingen i britisk keramikk og påpeker at den hentet mye inspirasjon fra Skandinavia og Italia. For å illustrere dette poenget starter boken med et stort fargebilde av et arbeid av Inger Waage.

Utstillinger
------------

Permanente
* Norsk Folkemuseum på Bygdøy, i Oslo
* Kunstindustrimuseet i Oslo

Litteratur
----------

* Gjerde, Jan (2008): *Håndmalt – inger. Inger Waage 1923 -1995*. Med sammendrag på engelsk. Stavanger. ISBN 978-82-997803-0-8

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Inger Waage, (05.februar 1923 - 16.desember 1995).», besøkt 9. april 2023[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Inger Waage nettside Arkivert 14. juli 2007 hos Wayback Machine.
* Stavangerflints nettside Arkivert 29. september 2008 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Khao Yai nasjonalpark** (thai: เขาใหญ่) er en nasjonalpark i Thailand. Den ligger hovedsakelig i provinsen Nakhon Ratchasima, men også i Saraburi, Prachinburi og Nakhon Nayok. 

Det var den aller første nasjonalparken i Thailand og ble etablert 18. september i 1962. Det er også den nest største nasjonalparken i Thailand og dekker et område på 2168 kvadratkilometer. Dette inkluderer både skog og gressområder. 

I parken er det over 3000 forskjellige sorter planter, 320 forskjellige arter av fugler og 67 forskjellige arter av pattedyr. Eksempler på pattedyr i parken er asiatisk svartbjørn, asiatisk elefant, tiger, gibbon, muntjak og villgris. 

14. juli 2005 ble parken en del av UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Khao Yai National Park – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


| * v
* d
* r
Verdensarvsteder i Thailand (liste) |
| --- |
|  | 
* Ayutthaya med tilhørende områder (1991)
* Sukhothai med tilhørende områder (1991)
* Huai Kha Khaeng (1991)
* Ban Chiang (1992)
* Khao Yai (2005)

 | Thailands flagg |
| Årstallene angir når stedet ble tatt opp på verdensarvlisten. |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
**VIVA** er et damekor fra Trondheim som ble stiftet i 2002. Dirigent er Ina Cecilie Hjelmervik Olufsen. Koret består av ca. 30 amatørsangere fra Trondheim og omegn. 

Repertoaret spenner fra jazz til klassisk via folkemusikk og moderne kormusikk. Musikken kan være både verdslig og religiøs. 

Koret har fått gulldiplom i de internasjonale korkonkurransene det har deltatt i, henholdsvis i Riva del Garda (Italia, 2007), Valletta (Malta, 2009), Praha (Tsjekkia, 2012) og Calella (Spania, 2014). I Praha vant VIVA også damekorklassen og Grand Prix-konkurransen mot vinnerne av de andre klassene, i tillegg til at Ina Cecilie Hjelmervik Olufsen ble tildelt prisen for beste dirigent. I Calella vant VIVA damekorklassen.
I februar 2017 tok VIVA gulldiplom i damekorklassen i Interkulturs Grand Prix of Nations i kammermusikksalen i Berliner Philharmonie. I oktober samme år vant VIVA damekorklassen i NM for kor i Trondheim. I korkonkurransen i Kalamàta i Hellas i 2019 vant Viva både klassen for like stemmer og selve Grand Prize-konkurransen.

VIVA holder med ujevne mellomrom konserter i Trøndelag. Koret påtar seg også sangoppdrag for både offentlige og private virksomheter. 

I anledning korets 10-årsjubileum i 2012 ga koret ut CD-en "Stemninger".

Referanser
----------

1. ↑  «Praga Cantat Results 2012».
2. ↑  «Competition results of all INTERKULTUR events since 1988». Arkivert fra originalen 11. desember 2014.

Eksterne lenker
---------------

* Koret VIVA Offisiell hjemmeside for damekoret VIVA.
**Eddie Kaye Thomas** (født 31. oktober 1980 i New York City) er en amerikansk skuespiller som ble internasjonalt kjent gjennom rollen som «Paul Finch» i filmen *American Pie* fra 1999, samt de to oppfølgerne *American Pie 2* (2001) og *American Pie: Bryllupet* (2003). I dag har Thomas en av hovedrollene i situasjonskomedien *'Til Death*.

Biografi
--------

Thomas' skuespillerkarriere begynte da han vant sin første rolle på scenen i en alder av syv. Han har siden opptrådt på scenen i produksjoner av *Four Baboons Adoring the Sun* i 1992, samt *Anne Franks dagbok* i 1997. 

Thomas gjorde sin debut på TV-skjermen i en episode av *Are You Afraid of the Dark* fra 1994, kalt «The Tale of the Curious Camera». Siden hadde han en gjesterolle i *Law & Order* i 1996, før han fikk en rolle i en uavhengig film kalt *Illtown*. 

Siden *American Pie* har Thomas hatt hovedroller i seriene *Off Centre* (som ble kansellert i 2002) sammen med John Cho, spilt tittelrollen i den canadiske sjokkomikeren Tom Greens filmkomedie *Freddy Got Fingered*, samt fortsatt med scenearbeid. Han har opptrådt i en episode av *CSI: Crime Scene Investigation*.

Utvalgt filmografi
------------------

| År | Tittel | Rolle | Merknader |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | *Blind Dating*  |  |  |
| 2005 | *Dirty Love*  |  |  |
| 2004 | *Harold and Kumar Go to White Castle*  |  |  |
| 2003 | *American Pie: Bryllupet*  |  |  |
| 2002 | *Stolen Summer*  |  |  |
| 2001 | *American Pie 2* |  |  |
| 2001 | *Freddy Got Fingered* |  |  |
| 1999 | *American Pie*  |  |  |

Referanser
----------

1. ↑   Internet Broadway Database, Internet Broadway Database person-id 70675, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Eddie Kaye Thomas på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (da) Eddie Kaye Thomas på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Eddie Kaye Thomas på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Eddie Kaye Thomas på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Eddie Kaye Thomas hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) Eddie Kaye Thomas hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Eddie Kaye Thomas hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**VL Sääski II** (norsk: mygg) var det første serieproduserte fly som var konstruert i Finland. Det ble bygget ved den statlige flyfabrikken (*Valtion lentokonetehdas*) (forkortet V.L. eller VL). Sjøflyet var en to-seters dobbeltdekker, et skolefly bygget med spanter kledd med duk.

Flyet var tegnet og konstruert av Kurt Berger og Asser Järvinen i 1927. Prototypen ble finansiert med egne midler av ansatte i bedriften som bygget flyet (A. E. Nyman). Prototypen fikk navnet **Sääski I** og var ferdig våren 1928. Flyets sivile registrering var «K-SASA» og det ble solgt til det finske flyvåpen 25. juni 1928. Et selskap kalt *Sääski* ble opprettet i 1928, og dette fikk fabrikasjonsrettighetene og kontrakt på bygging av fire forbedrede utgaver som fikk navnet **Sääski II**. Disse var beregnet på det sivile markedet. Også de ble så bygget ved den statlige flyfabrikken. Manglende ordrer kunne ført til konkurs, men en ordre fra det finske flyvåpen på ti *Sääski II* reddet situasjonen. Disse ble bygget i 1928. Fra 1930 og frem til produksjonen stoppet i 1932 ble det bygget 32 fly.

Flyet i bruk
------------

Det finske flyvåpen benyttet flyene i årene 1928–1943. Det er kjent at minst ett eksemplar ble eksportert. Den norske flyveren Gidsken Jakobsen fra Narvik kjøpte et som fikk navnet «Måsen».

Bevarte eksemplarer
-------------------

Bevart VL Sääski IIA på Finlands luftfartsmuseum.
* Et som tidligere ble brukt av den fiske kystvakten er bevart i Kotka.
* Finlands luftfartsmuseum i Vanda har en Sääski IIA i sine samlinger.
* En replika av Gidsken Jakobsens fly, bygget av Norsk Luftfartsmuseum, finnes i Bodø

Spesifikasjoner
---------------

Bemanning: 2
Lengde: 7,4 m
Vingespenn: 9,9 m
Høyde: 2,4 m
Vingeareal: 24 m²
Egenvekt: 609 kg
Maksimum vekt ved avgang: 913 kg
Motor: 1 × Siemens-Halske Sh 12 9-sylindret stjernemotor, 90 kW (120 hk)
Topphastighet: 145 km/t
Maksimal flytid: 3 timer 30 minutter
Maksimal høyde: 4500 m
Klatrefart: 2,30 m/s

Eksterne lenker
---------------

* Luftfartsmuseet om Saaski
**Viva World Cup** var en internasjonal fotballturnering for nasjoner og etniske minoriteter som ikke er medlemmer av FIFA. Turneringen arrangeres av New Football Federations-Board. N.F.-Board er et fotballforbund etablert i 2003 for nasjonale lag som ikke er – og normalt ikke blir – medlemmer av FIFA, for eksempel samelandslaget.

Den første Viva World Cup ble spilt i 2006 i Oksitania og samelandslaget, med blant annet Tom Høgli som topscorer, vant finalen 21-1 mot Monaco. I 2008 var Sameland vertsnasjon, mesterskapet ble avhold i Gällivare og Malmberget i Sverige.

Oversikt
--------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  |  | Vinnere |
| År | Vertsnasjon | Kvinner | Herrer |
| 2006 |  Oksitania | - |  Sameland |
| 2008 |  Sameland |  Sameland |  Padania |
| 2009 |  Padania | - |  Padania |
| 2010 |  Gozo |  Padania |  Padania |
| 2012 |  Kurdistan | - |  Kurdistan |

Se også
-------

* N.F.-Board, New Football Federations-Board
* N.F.-Boards offisielle nettside
* ConIFA, Confederation of Independent Football Associations

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
**Viktor Pedersen** (født 1988) er en norsk billedkunstner som arbeider tverrfaglig med video, lyd, tekst og performance. Pedersen bor og jobber i Oslo, og har kunstutdanning fra Kunsthøgskolen i Oslo (2020) og Kunstakademiet ved Norges arktiske universitet i Tromsø.

I sin kunstneriske praksis undersøker Pedersen ulike former for ikke-menneskelig intelligens, og ser på på hvordan vi mennesker samhandler med andre organismer, bevisst og ubevisst. Pedersen bruker fortellerteknikker for å ta et perspektiv utenfra – med stemmene fra utenomjordiske vesener, gjær, eller bakterier. Slik utfordrer han ideen om menneskelig eksepsjonalisme.

Han har hatt separatutstillinger ved Galleri Memphis, Oslo (2022) og Studio17, Stavanger (2021), og deltatt på gruppeutstillinger under Festspillene i Nord-Norge, Harstad (2021), og som del av Høstutstillingen på Kunstnernes Hus, Oslo (2020 og 2022). Pedersen er grunnlegger og arrangør av plattformen Wild Seeds.

I 2022 mottok Pedersen Coast Contemporary-prisen, en årlig kunstpris som deles ut til en av kunstnere som deltar under kunsthelgen Oslo Open. Prisen innebærer muligheten til å vise sitt arbeid til et internasjonalt publikum under årets Coast Contemporary. Pedersen deltok på den sjette utgaven av kunstplattformen Coast Contemporary, med tittelen "Land of Prey", som fant sted på Rødbanken i Tromsø oktober 2022. Her viste Pedersen det nye videoverket "To See Without Man", laget i samarbeid med kunstner Ingrid K. Bjørnaali.

Referanser
----------

1. ↑   «Høstutstillingen 2022 - Statens 135. kunstutstilling: Viktor Pedersen», besøkt 22. november 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «ABOUT». *viktor-pedersen* **(engelsk)**. Besøkt 22. november 2022.
3. ↑  «Coast Contemporary-prisen». *Oslo Open*. Besøkt 22. november 2022.
4. ↑  «Coast Contemporary-prisen». *Oslo Open*. Besøkt 22. november 2022.
5. ↑  «Art Prize». *Coast Contemporary* **(engelsk)**. Besøkt 22. november 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Zeami Motokiyo** (*ca.* 1363 – *ca.* 1443), også kalt **Kanze Motokiyo**, var en japansk estetiker, skuespiller og dramatiker. 

Zeami lærte skuespilleryrket av sin far Kanami, og sammen grunnla de No-teateret. Da Ashikaga Yoshimitsu, Shogunen av Japan fikk se dem opptre i 1374, bestemte han at Zeami skulle få en kunstutdanning ved hoffet, og tok gutten som elsker etter den japanske Shudotradisjonen.

Man regner med at 50 skuespill ble skrevet av Zeami. Blant dem *Izutsu*, *Hagoromo*, *Koi no omoni* og Takasago.

I tillegg til sitt virke som skuespiller og dramatiker, og hans teoretiske verker *Fūshi kaden* også kalt *Kadensho*, skrev Zeami også praktiske instruksjoner for skuespillere og etablerte No-teateret som en seriøs kunstform. Hans bøker er også fulle av estetiske standarder basert på Japans spirituelle kultur.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Gyldendals Teaterleksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** BNE **·** CiNii
 |
**Zdzisława Donat** (født 4. juli 1936 i Poznań) er en polsk operasanger (sopran) som på 1970- og 1980-tallet sang på verdens største operascener og festivaler. Hun er pedagog ved musikkhøyskolen i Warszawa.[]

Etter å ha fullført ingeniørstudiene ved Den tekniske høyskole i Warszawa, begynte hun i 1961 på et musikkakademi i samme by. Hun fortsatte sangstudiene hos Ada Sari og i Accademia Musicale Chigiana i Siena hos Gino Bechi.[]

På 1960-tallet var hun solist ved Teatr Wielki i Poznań. Etter å ha gått til topps i sangkonkurranser i Toulouse (1967) og Helsingfors (1968), ble hun i 1972 solist ved Teatr Wielki i Warszawa, hvor hun debuterte i tittelrollen i Donizettis opera Lucia di Lammermoor.[]

Hennes internasjonale karriere begynte på begynnelsen av 1970-tallet, da hun ble engasjert ved Staatstheater am Gärtner Platz, og senere Bayerische Staatsoper i München. Hun sang i de viktigste operahusene i Europa (blant annet La Scala, San Carlo, Wiener Staatsoper, Covent Garden, Opéra Garnier). Hun opptrådte i de fleste europeiske land, men også i Japan, USA (Metropolitan), Canada, Argentina og på Kanariøyene. I 1979 fikk hun tittelen *Kammersängerin* i München.[]

Hun begynte sin pedagogiske virksomhet ved Musikkhøyskolen i Kraków, hvor hun også ble professor. Hun er virksom som pedagog ved Frédéric Chopin musikkhøyskole i Warszawa.[]

Zdzisława Donat er særlig kjent for sin rolle som Nattens dronning i Wolfgang Amadeus Mozarts opera *Tryllefløyten*.[]

Berømte roller
--------------

* Konstanze i *Die Entführung aus dem Serail* av Mozart
* Norina i *Don Pasquale* av Donizetti
* Rosina i *Il barbiere di Siviglia* av Rossini
* Amina i *La sonnambula* av Bellini
* Elvira i *I puritani* av Bellini
* Violetta i *La Traviata* av Verdi
* Anusa i *Falstaff* av Verdi
* Gilda i *Rigoletto* av Verdi
* Oskar i *Un ballo in maschera* av Verdi
* Olympia i *Hoffmanns eventyr* av Offenbach

Referanser
----------

1. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 1639594, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** CiNii **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |