Provisorisk anordning av 15. desember 1944 om tillegg til straffelovgivningen om forræderi. (**Landssvikanordningen**.)) er en provisorisk anordning som ble vedtatt av den norske eksilregjeringen i London den 15. desember 1944.

Den avløste en tidligere provisorisk anordning vedtatt 22. januar 1942, som også kriminaliserte medlemskap i Nasjonal Samling.

Straffelovens bestemmelser om landssvik, §§ 86 og 98, omhandlet særlig grovt forræderi og viste ikke til en persons partimedlemskap. I Innstilling fra den av Justisdepartementet 12. mars 1941 oppnevnte straffelovkomite uttales det at nødvendigheten av å uttrykkelig forby NS-medlemskap: «Nå peker forræderne på at medlemskap i Nasjonal Samling og innrullering i Quislinghird ikke er blitt uttrykkelig forbudt i noen norsk lov, og at de derfor ikke har kunnet tenke seg at tilslutning til en politisk organisasjon ville være rettsstridig, da det i sin alminnelighet har vært ansett for en menneskerett å få anledning til å velge det politiske parti som stemmer med ens overbevisning. Komiteen finner det av betydning at en uttrykkelig lovbestemmelse avskjærer Quislingene fra fremtidig å føre denne tankegang i marken.»

Omfang
------

Hjemmefronten fikk gjennomslag for sitt krav om kollektivt straffeansvar for alle medlemmer av Nasjonal Samling.[]

Professor Johs. Andenæs behandlet landssvikanordningens § 25 («erstatningsparagrafen») i sin innberetning til Stortinget: «Hovedfeilen ved argumentasjonen er at den taler om NS-medlemmene som en enhet, i stedet for å se på det enkelte medlems forhold til skaden. Den forutsetter derfor det den skulle bevise, nemlig at medlemmene er solidarisk ansvarlige.»

Johs. Andenæs hadde ingen innberetning til Stortinget, men i 1945 skrev han en artikkel i Norsk Sakførerblad hvor han var strekt kritisk til det erstatningsansvar som fulgte av landssvikanordningen. Landssvikanordningen ble endret ved provisorisk anordning 3. august 1945. Det var denne endrede anordningen som erstatningsoppgjøret ble avgjort etter, og den hadde ikke da samme innhold som den opprinnelige bestemmelse i landssvikanordningen som Andenæs hadde rykket så sterkt ut mot.

I Danmarks og andre lands rettsoppgjør ble den enkeltes handlinger ble vurdert uavhengig av partimedlemskap. I Norge ble rundt to prosent av befolkningen straffet i rettsoppgjøret, et høyere tall enn for andre okkuperte land som Danmark. Seks måneder etter frigjøringen holdt riksadvokat Sven Arntzen en radiotale om problemet: «Og når den store mengde mennesker det her gjelder, har fått sin straff og sonet den, må vi gjenoppta dem i samfunnet, gi dem arbeidsmuligheter og levelige vilkår. Vi kan ikke la så mange mennesker bli gående som en ulykkelig, misfornøyd, samfunnsfiendtlig befolkningsgruppe.»

Grunnlovsmessige forhold
------------------------

Professor Jon Skeie rettet kritikk mot eksil-regjeringens anordning og påpekte at den var lovstridig etter Grunnlovens § 97: «*Ingen lov må gis tilbakevirkende kraft*».[]

Det såkalte «årsakskravet», som ikke er lovfestet, ble ikke alltid lagt til grunn ved bedømmelse om erstatning.

Kravet til årsakssammenheng står ikke i Grunnloven og er ikke av konstitsjonell art. Under erstatningssakene under rettsoppgjøret ble kravet til årsakssammenheng anvendt. Høyesterett i plenum avgjorde i 1945 at gjeldende rettsregler medførte et solidarisk erstatningsansvar for NS-medlemmer, slik at det ikke ble spørsmål om noen tilbakevirkning. Høyesterett fant også at kravet til årsakssammenheng var oppfylt.

Landssvikanordningens bestemmelser var som regel mildere, ikke strengere enn de eldre bestemmelsene i straffloven. Høyesterett i plenum uttalte i 1945 at hvis straffen i anordningen var strengere, kunne de ikke anvendes overfor forhold som i tid lå forut for 15. desember 1944.

I begynnelsen av landssvikoppgjøret hendte det at lavere instanser dømte etter landssvikanordningen uten å redegjøre for om forholdet også var straffbart etter straffeloven. Høyesterett opphevet disse dommene. Som nevnte godtok Høyesterett heller ikke dommer hvor noen ble dømt til en strengere straff enn det som fulgte av straffeloven. Johs. Andenæs konkluderer med at «Det er derfor ikke dekning for å hevde, som det ofte blir gjort, at landssvikanordningen er blitt anvendt med tilbakevirkende kraft til skade for tiltalte.»

Det ble hevdet at Grunnloven § 97 medførte et krav om kunngjøring og at landssvikanordningen derfor ikke kunne anvendes på grunn av manglende kunngjøring, men Høyesterett fant ikke at det gjaldt noe slikt krav.

Skeie mente at de provisoriske anordninger[*bør utdypes*] gikk utover Grunnlovens rimelige rammer, og at det ikke trengtes en egen landssviklov[*klargjør*] når eksisterende straffelov ville vært tilstrekkelig til et fullverdig rettsoppgjør.[]

Andre ikke-grunnlovsmessige forhold
-----------------------------------

Jon Skeie skrev: «Dersom en mann blir kjent skyldig i landssvik etter anordningen, er han dermed gjort æreløs for resten av livet; han blir fradømt det vesentligste av sine midler, utelukket fra retten til selvstendig erverv og adgangen til arbeid i andres tjeneste. Det er unektelig en hard ordning at han ikke skal ha adgang for å få dommen prøvd av høyere rett. Vi har aldri i vår historie hatt en sådan rettsløshet.»

Johs. Andenæs kommenterer denne uttalelsen slik: «Dette er skrevet i juni 1945, og beskrivelsen av følgene av en fellende dom er preget av det. Så dystert ble det jo ikke i virkeligheten. Men også bortsett fra dette er det voldsomt skyts mot en prosessuell forenkling som antakelig var helt nødvendig for å få oppgjøret gjennomført. Regelen om at det kreves samtykke av Høyesteretts kjæremålsutvalg for å få en dom av herreds- eller byrett inn til fornyet behandling ved lagmannsrett, er ikke mer hårdhendt enn at den i Justisdepartementets forslag til ny straffeprosesslov i 1979 er foreslått innført som den vanlige regel for alle straffesaker. …»

Referanser
----------

1. ↑  Samling av diverse provisoriske anordninger, kgl. resolusjoner, m. v. 1945 I–V side 99 flg. Vedlegg til Ot. prp. nr. 66 (1945–46) Om lov om okkupasjonslovgivningen m. v. Forarbeidene
2. ↑  Provisorisk anordning 22. januar 1942 om tillegg til straffelovgivningen om forrederi, gjengitt i Ot. prp. nr. 92 (1945–46) Om lov om straff og økonomisk ansvar for landssvikere. (Landssvikloven.) side 9, forarbeidene.
3. ↑  Bilag 2 til Ot. prp. nr. 92 (1945—46) Om lov om straff og økonomisk ansvar for landssvikere. (Landssvikloven.) 72 sp. 2.
4. ↑  Albert Wiesener: *Seierherrens justis* (s. 95), Oslo 1964
5. ↑  Det er sitert fra artikkelen i Om landssvikoppgjøret. Innstilling fra et utvalg nedsatt for å skaffe tilveie materiale til en innberetning fra Justisdepartementet til Stortinget, innstilling avgitt 11. januar 1962 på side 531.
6. ↑  Johs. Andenæs: Det vanskelige oppgjøret (1998, ISBN 8251836948) s. 151–153.
7. ↑  Aage Georg Sivertsen (2020). *9. april 1940*. Fønix. s. 157. ISBN 9788283870220.
8. ↑  Kristian Walberg Olstad. «Tidligere NS-ordfører gjenvalgt i Lom etter krigen (Masteroppgave)» (PDF). Universitetet i Oslo. s. 70–71.
9. ↑  Høyesterett v. Stang, Larssen, Næss, Schjelderup, Evensen, Klæstad, Grette og Bonnevie. «NS-dommen». *1945*: 58. «Det kan ikke være nødvendig for å konstatere hans erstatningsansvar, at det kan påvises en årsakssammenheng mellom hans medlemskap og hver enkelt skadegjørende handling, hver enkelt skade som partiet har bevirket eller medvirket til» CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
10. ↑  Rt. 1945 s. 52 *Carl Stephanson II*; Johs. Andenæs: Det vanskelige oppgjøret (1998, ISBN 8251836948) s. 147–148.
11. ↑  Rt. 1945 s. 52 på side 53: «Det er klart at partiet for å fremme disse formål og for å fremme partiets egen virksomhet måtte bruke svære summer av statens og kommunenes midler. Dertil kom et stort forbruk av statens og kommunenes midler som skyldtes korrupsjon og slett administrasjon. For å slå motstanden i det norske folk ned, gikk partiet til ulovlige fengslinger og drap av nordmenn og konfiskasjoner av deres formuer. Det er umulig å beregne det tap som på denne måten er voldt det offentlige og de private, men ankemotparten har framlagt en foreløpig oppgave over utgifter påført staten av Nasjonal Samling, som viser et samlet beløp på over 280 millioner kroner. Bare for tiden 15 desember 1944 til 7 mai 1945 kommer disse utgifter anslagsvis opp i mer enn 40 millioner kroner. En kan derfor med sikkerhet gå ut fra at Nasjonal Samlings rettsstridige virksomhet har kostet Norge så svære summer at tapet ikke tilnærmelsesvis kan dekkes av partiet og dets medlemmer.»

og på side 54: «Det kan ikke være nødvendig for å konstatere hans erstatningsansvar, at det kan påvises en årsakssammenheng mellom hans medlemskap og hver enkelt skadegjørende handling, hver enkelt skade som partiet har bevirket eller medvirket til. Det er tilstrekkelig at han sammen med alle de andre medlemmer har sluttet opp om og støttet dette parti som satte seg til oppgave å gjennomføre rettsstridige mål med rettsstridige midler. Han har derved gjort sitt til å forårsake det tap som er lidt.»
12. ↑  Rt. 1945 s. 26 *Carl Stephanson I*; Johs. Andenæs: Det vanskelige oppgjøret (1998, ISBN 8251836948) s. 119.
13. ↑  Johs. Andenæs: Det vanskelige oppgjøret (1998, ISBN 8251836948) side 143 og 310.
14. ↑  Rt. 1945 s. 26 *Carl Stephanson I*, Johs. Andenæs: Det vanskelige oppgjøret (1998, ISBN 8251836948) side 118–119.
15. ↑  Jon Skeie (1945). *Landssvik*. Oslo: Olaf Norli. s. 18.
16. ↑  Johs. Andenæs: Det vanskelige oppgjøret (1998, ISBN 8251836948) side 263.

Kilder
------

* Solem, Erik (1945): *Landssvikanordning*, Provisorisk anordning av 15. desember 1944 med tillegg, Oslo: Johan Grundt Tanum (ebok hos Nasjonalbiblioteket)
* «Stortinget og rettsoppgjøret», artikkel fra Norgeshistorie.no

Eksterne lenker
---------------

* «Avskrift: To landssvikdommer fra rettsoppgjøret etter 1945», Bergen, Arkivverket. Riksarkivet og statsarkivene

Portal: Andre verdenskrig