recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Opprydning:** Denne artikkelen trenger en opprydning for å oppfylle Wikipedias kvalitetskrav. Du kan hjelpe Wikipedia ved å forbedre den. *(2020-12)*

**Språkvask:** Teksten i denne artikkelen kan ha behov for språkvask for å oppnå en høyere standard. Om du leser gjennom og korrigerer der nødvendig, kan du gjerne deretter fjerne denne malen. *(2020-12)*

**Vidar Berg** (født 1979)[] er en norsk trommeslager, født og oppvokst i Beitstad. 

Han er ytdannet faglærer ved musikkonservatoriet i Agder (2005) og har jobbet som trommelærer, blant annet ved Inderøy videregående skole (2007-2013).[]

Berg spilte (bass) i poprock-bandet Crescent Moon, og medvirket på platen *Beamstream* i 1999. Han ble medlem i Folk metal-bandet Lumsk i 2005.

Det han spilte trommer i pop-bandet Farmland og medvirket på platen *Fortune is a fickle one* i 2008. Han medvirket som musiker, produsent og låtskriver på dobbeltalbumet Bakgårdsjul med Stine Mari Langstrand i 2010. Han spiller trommer på platen *Dicipline of Desire* fra 2013 av bandet Inner Inertia.[]

Han var medlem og skrev låter for i blues-bandet Rakewood i 2014-2015.[] Han ble medlem i Folkrock-bandet Blodsmak i 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz **·** Discogs
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
Plasseringa til Nansenøya i Karahavet, sør for Nordenskiöldøyane.
Nansenøya ligg til venstre på dette kartet.
**Nansenøya** (russisk Остров Нансена; *Ostrov Nansena*) er en lang og smal øy ved kysten av Karahavet i Krasnojarsk kraj i Russland. Øya er 21 km lang og i snitt om lag 2,5 km bred. Øya ligger i et område med mange skjær, like utenfor kysten av Tajmyrhalvøya. Det smale sundet mellom Nansenøya og kysten av Sibir (Framsundet) er i snitt 2,5 km bredt. 

Kysten av Nansenøya og noen av de større naboøeyne, som Tajmyrøya, Bonevi og Pilota Makhotkina er innskåret med mange bukter og viker. Sundet mellom denne øya og naboøyene har derfor et labyrintpreg over seg. Geologisk er alle disse øyene en forlengelse av Nordenskiöldøyene som ligger lengre nord, og ofte blir Nansenøya regnet som en del av denne øygruppa. *Ostrov Vkhodnoj* er 750 meter lang og ligger like vest for Nansenøya. 

Havet omkring Nansenøya er dekket av pakkis med noe åpent vann gjennom den lange harde vinteren, og det er mye isflak i havet om sommeren. 

Øya er en del av «Det store arktiske statlige naturreservatet», det største naturreservatet i Russland og Europa.

Historie
--------

I oktober 1900 under Baron Eduard von Tolls skjebnesvangre siste ekspedisjon lå Tolls skip «Zarja» i vinterforlegning ved Nabljudenijøya, og en forskingsstasjon ble bygget der. Dette er ei lita granittøy sørøst for Nansenøya i en bukt som Baron Toll kalte for Colin Archer-bukta.

Under den andre verdenskrig var det mye militæraktivitet nær Nansenøya, spesielt under Operasjon Wunderland.

På enkelte kart står Nansenøya bare oppført som **Nansena**. Øya må ikke forvekles med den russiske øya Nansenøya, som er en del av Franz Josef land, i Nordishavet. Begge øyene er oppkalt etter den norske polfareren Fridtjof Nansen.
Skivet servelat
**Servelat** er en type pølse, som ofte brukes som pålegg. Pølsen har fått navn fra det italienske ordet *cervello*, som betyr «hjerne».

Norsk servelat lages som regel av kjøtt av storfe og/eller svin, melk, potet og løk. Pølsen kalles *Zervelatwurst* eller *Schlackwurst* på tysk og *cervellata* på italiensk. Merk at den lignende sveitsiske pølsen *Cervelat* har en annen bruksmåte. *Bologna sausage* er det nærmeste servelat man kommer i USA. Bologna er brukt som pålegg på samme måte som servelat, gjerne som bologna sandwich.

Ifølge Matvaretabellen gir 100 g servelat 907 kJ / 218 kcal. Tabellen nedenfor viser næringsinnholdet.

| Næringsstoff | Mengde per 100 g |
| --- | --- |
| Vann | 63 g |
| Fett | 17,3 g |
| • Mettede fettsyrer | 7,2 g |
| • Trans-umettede fettsyrer | 0,4 g |
| • Cis-enumettede fettsyrer | 7,6 g |
| • Cis-flerumettede fettsyrer | 1,5 g |
| • Kolesterol | 43 mg |
| Karbohydrat | 5 g |
| Protein | 10,7 g |
| Salt | 2,3 g |

|  |
| --- |
|  |
| Mengde fett (rødt) og salt (blått) per 100 g av forskjellige typer kjøttpålegg. |

Gilde Servelat har følgende ingredienser og næringsinnhold:

* Kjøtt av storfe og svin (56%), skummet melk, potetmel, hodekjøtt av svin, salt, løk, pepper, ingefær, antioksidant askorbinsyre, konserveringsmiddel natriumlaktat, natriumdiacetat og natriumnitritt.

Protein 10 g
Karbohydrater 7 g
Fett 19 g
Energi 998 kJ / 240 kcal
I en test av innholdet av protein, fett, karbohydrater, salt, og prosent kjøtt i servelater tilgjengelig i norske butikker, utført av Bramat.no i januar 2014, fikk Finsbråten Mersmak servelat, Solvinge Kalkunservelat, og 3-Stjernet Kylling pølse (sic) beste karakter.

Referanser
----------

1. ↑  «Servelat». matvaretabellen.no. Arkivert fra originalen 4. mars 2016. Besøkt 2. februar 2015.
2. ↑  «Matvaretabellen». Besøkt 2. februar 2015.
3. ↑  «Gilde.no produkter: Servelat». Arkivert fra originalen 2. februar 2015. Besøkt 2. februar 2015.
4. ↑
Sverdrupøyas beliggenhet i Karahavet
**Sverdrupøya** (russisk Остров Свердрупа; *Ostrov Sverdrupa*) er en isolert øy i de sørlige områdene av Karahavet i Russland. Øya er dekket av tundravegetasjon. Øya ligger 120 km nord for Dikson på kysten av Sibir. Det nærmeste landområdet er Arktitsjeskij Institut-øyene, som ligger 90 km lenger nordøst. 

Sverdrupøya er 15 km lang og opp mot 10 km bred, og har et areal på 70 km². Den har en bred bukt som åpner seg mot vest. Høyeste punkt er 33 meter over havet. Øya er dekket med pakkis og noe polynija om vinteren, og det er også mye isfjell om sommeren.

Sverdrupøya hører til Krasnojarsk kraj og er en del av Det store arktiske statlige naturreservatet, det største naturreservatet i Russland og Europa. 

Øya ble oppdaget 18. august 1893 av den norske Fram-ekspedisjon ledet av Fridtjof Nansen og oppkalt etter Otto Sverdrup, som var skipets kaptein og som var den første som hadde fått øye på den. Første landstigning var i august 1933 under en sovjetisk ekspedisjon ledet av Jakov Jakovlevitsj Gakkel med isbryterne *Aleksander Sibirjakov* og *Russanov*.

Sverdrupøya har sparsommelig med vegtasjon, ettersom den ligger i en polarørken. Det er blitt påvist 34 taxa av karplanter, 33 arter av moser og 27 arter av lav.

Av pattedyrer er oblemen og sesongmessig fjellrev representert. På øya hekker myrsniper og forskjellige vade-, måse- og alkefugler.

Øya må ikke forveksles med Sverdrupøyene, en øygruppe i Dronning Elizabeth-øyene, i Nunavut i Canada. Begge er derimot kalt opp etter den norske polfareren Otto Sverdrup.

Referanser
----------

1. 1 2 3  A. A. Andreev, P. E. Tarasov, F. A. Romanenko, L. D. Sulershitsky: *Younger Dryas Pollen Records from Sverdrup Island (Kara Sea)* (PDF; 373 kB). I: *Quaternary International* 41–42, 1997, s. 135–139
2. ↑  Fridtjof Nansen: *Farthest North*. Band 1, Harper & Bros. New York & London 1897, S. 154–157
3. ↑  P. S. Tomkovich: *Breeding conditions for waders in Russian tundras in 1993* (PDF; 1,0 MB). I: *International Wader Studies* 10, s. 124–131

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Jamsrotfamilien** (Dioscoreaceae) er en plantefamilie i ordenen Dioscoreales. Den omfatter ca. 750 arter fordelt på 4 planteslekter. Noen arter i slekten *Dioscorea* har røtter (jams) som er spiselige etter koking. Med APG II-systemet ble de tidligere familiene Trichopodaceae og Taccaceae overført til jamsrotfamilien i 2003.

*Dioscorea villosa*, wild yam, brukes mye i kosttilskudd som hevdes å ha effekter på grunn av såkalt naturlige kvinnelige hormoner. DHEA trekkes ofte inn i markedsføringen av jamsrotpreparater. Jamsrot inneholder imidlertid ikke DHEA, men den steroidhormonlignende forbindelsen diosgenin som er et mye brukt billig råstoff for storskala laboratorieproduksjon av DHEA, progesteron og testosteron. Diosgenin markedsføres gjerne som "naturlig" DHEA, men det er liten grunn til å tro at det biokjemiske apparatet hos mennesket er i stand til å omdanne diosgenin til DHEA.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Jamsrotfamilien* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Jamsrotfamilien* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Jamsrotfamilien* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Jamsrotfamilien* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Jamsrotfamilien* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *Jamsrotfamilien* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Jamsrotfamilien* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Jamsrotfamilien* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Jamsrotfamilien* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Dioscoreaceae* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Dioscoreaceae* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**under arbeid**

**Manoel Ceia Laranjeira** (født i 1903, død i 1994) var en brasiliansk biskop innen bevegelsen av det som betegnes som uavhengig katolisisme; han tidhørte der **den brasilianske katolske apostoliske kirke**.

Biografi
--------

Manoel Ceia Laranjeira konverterte til **den brasilianske katolske apostoliske kirke** og ble ordinert til prest av den ekskommuniserte katolske biskop Carlos Duarte Costa i 1947. 

Han ble bispeviet av biskop Salomão Barbosa Ferraz] **???(som ble romersk-katolsk biskop senere)** i 1951; etter Salomão Barbosa Ferraz' underkastelse til Vatikanet, 

Laranjeira ble leder av **den brasilianske frikatolske kirke** som Ferraz' etterfølger og omdøpte bevegelsen til **den uavhengige katolske apostoliske kirken i Brasil**, som ble offisielt registrert 25. august 1966.

Laranjeira døde en gang i 1994. Han ble etterfulgt av Dom Lapercio Eudes Moreira, som i sin tur ble etterfulgt av Dom Paulo Ferreira Da Silva som patriark og Dom Roberto Garrido Padin som bispedømmebiskop av Salvador de Bahia.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**HMS «Royal Oak»** var et slagskip av Revenge-klassen tilhørende den britiske Royal Navy.

«Royal Oak» gikk inn i tjeneste våren 1916, og deltok i Jyllandsslaget under første verdenskrig.

Mellom 1922 og 1924 ble skipets antiluftskyts oppgradert. I 1934 gikk det gjennom en ny oppgradering, denne gangen gjaldt det pansringen og torpedosystemene. I mellomkrigstiden tjenestegjorde «Royal Oak» stort sett i Middelhavet, men en ulykke i 1937 gjorde at skipet ble overflyttet til den britiske Home Fleet i Nordsjøen.

I starten av andre verdenskrig deltok «Royal Oak» i det resultatløse søket etter «Gneisenau». Her ble det klart at «Royal Oak» var utdatert, spesielt gjaldt dette den lave toppfarten.

Den 14. oktober 1939 lå «Royal Oak» ankret opp i Scapa Flow, hvor det ble truffet av torpedoer fra den tyske ubåten «U 47» under kommando av den fryktede kapteinen Günther Prien. Treffene viste seg å være fatale, og i løpet av femten minutter sank skipet. 833 sjømenn omkom i hendelsen.

Skipet ble brukt til å frakte Dronning Mauds båre til Norge 24. november 1938 etter at hun døde under ett av sine årlige opphold i Storbritannia.

Eksterne lenker
---------------

* (en) HMS Royal Oak (ship, 1914) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) HMS Royal Oak – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** NKC
 |

Portal: Andre verdenskrig
Taymyr
***Taymyr - klassen*** (ryska: Таймыр) er en russisk (tidligere Sovjet) klasse atomdrevne isbrytere.

Taymyr er litt mindre (150 meter lange) enn atomisbryterne i Arktika-klassen, og ved en maksimal dybde på 9 meter (kan også gå med redusert dybde helt ned til 7,5 meter) kan de også operere på elver og i grunnere farvann. De har 50 000 hk og kan bryte 1,77 meter tykk is i en hastighet på 2 knop. De er bygget med et spesielt kuldebestandig stål. De har et mannskap på 100 og har fasiliteter for 138 personer. I akter er det et helikopterdekk og en hangar for et Kamov Ka-32 helikopter. Isbryterne kan fungere ved temperaturer så lave som -50 °C.

Det var planer om å bygge fire fartøy, men frem til 2023 er det ennå kun bygget to, Taymyr og Vaygach.

**Taymyr**

Isbryteren Taymyr ble bygget for Sovjetunionen i Helsingfors, Finland, av Wärtsilä. Den ble slept til St. Petersburg for installasjonen av kjernefysisk utstyr. Isbryteren har vært i drift siden 1989. Taymyr er hjemmehørende i Murmansk.

**Vaygach**

Isbryteren Vaygach er søsterskipet til Taymyr. Det ble også bygget i Finland og St. Petersburg, og ble satt i drift i 1990. Vaygach er hjemmehørende i Murmansk.

**Arbeidsoppgaver**

De er bygget for isbryting i elvene i Sibir og andre russiske elver. De utføre blant annet eskortering av transportskip fra Nornickel-anlegget ved Norilsk og skip med tømmer og malm fra Igarka til Dikson.

I februar-mars 2011 jobbet Vaygach i Finskebukta på grunn av de tunge isforhold i utkanten av St. Petersburg.

Se også
-------

* Isbryter
* Arktika-klasse isbryter
* LK-60Ya klasse isbryter, Project 22220
* LK-120Ya klasse isbryter

Referanser
----------
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.

**Wilczek Land** (russisk: **Земля Вильчека**; *Zemlya Vil'cheka*, tysk: *Wilczek-Land*) er en stor øy i Frans Josefs land i Russland. Det er den nest største øya i arkipelet. Øya er nesten fullstendig isdekket, unntatt to smale områder på den vestlige kysten. Det høyeste punktet på øya er 606 moh.

Mys Ganza er Wilczek Lands vestligste nes. Kanalen mellom Wilczek Land og Gallya er kjent som Avstriyskyy Proliv (Австрийский пролив).

Øya er oppkalt etter den østerriksk-ungarske greven Johann Nepomuk Wilczek.[] Grev Hans Wilczek var den viktigste sponsoren for den østerriksk-ungarske nordpol-ekspedisjonen til Franz Josefs land.

Denne øya må ikke forveksles med den lille Wilczek Island, «Остров Вильчека», som ligger sydvest for Salm Island i Franz Josef-gruppen som også er oppkalt etter samme person.

Historie
--------

Cape Geller (80°46′N 59°36′Ø) var vinterkvarter for to medlemmer av Welle Expedition i 1898 mens de ventet på resten av gruppens retur fra Nordpolen.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**My Midnight Creeps** var et norsk rockeband som eksisterte i perioden 2003 til 2007. Bandet ble frontet av vokalist og gitarist Robert Burås under pseudonymet Bobby Cagehill fra Madrugada og gitarist Alexander Kloster-Jensen fra Ricochets. Bandet ble oppløst etter Burås' død i juli 2007.

Bandet ga ut to album; *My Midnight Creeps* fra 2005 og *Hïstamin* fra 2007. For *Hïstamin* ble bandet tildelt Alarmprisen 2007 i klassen rock og Spellemannprisen 2007 i klassen rock. I tillegg til Burås og Kloster-Jensen bestod bandet av Dag Stiberg på altsaksofon, Behzad Farazollahi på trommer, Anders Møller (fra Euroboys) på trommer og perkusjon og Raymond Jensen på bass.

Eksterne lenker
---------------

* My Midnight Creeps på MySpace

| * v
* d
* r
Vinnere av Alarmprisen 2007 |
| --- |
| 
* Rock
* Pop
* Hip hop/rap
* Metall
* Elektronika
* Jazz
* Beste låt
* Beste liveband
* Årets video
* Årets nykommer
* RiksAlarm
* Årets alarmpris

 |
| 
* Full liste
* 2001
* 2002
* 2003
* 2004
* 2005
* 2006
* 2007

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
***Bipolar Superstar*** er en roman av Stig Mass Andersen fra 2015. Dette er hans første roman. Boken er gitt ut på Tigerforlaget, et underforlag til Aschehoug hvor de gir ut bøker for nye stemmer. Stig Mass Andersen fortalte i et intervju med TV2 fortelle at boken er delvis selvbiografisk og at deler av handlingen har rot i hans opplevelser. Forfatteren skriver også om et tidligere band, AlligatorX, i boken, og han spiller fortsatt konserter hvor han benytter samme artistnavn som tittelen i boka. Han holder også foredrag, holder på med poesislam, og på noen opptredener kombineres disse.

Handling
--------

Handlingen i *Bipolar Superstar* dreier seg rundt Oliver og hans liv med bipolaritet. Oliver tror han er en superstjerne, en artist for de store arenaene. Han legges i håndjern av politiet på Telenor Arena hvor han, som han selv forklarer, forbereder seg til kveldens konsert med bandet sitt AlligatorX. Hendelsen resulterer i innleggelse på psykiatrisk avdeling, men alt er ikke bare negativt. Her møter Oliver Elin, og romanen tar form av en kjærlighetshistorie med vage grenser mellom virkelighet og mani, sinne og redsel, glede og sorg. Men mest av alt handler romanen om viktigheten av å slippe andre mennesker innpå en, og stå skulder til skulder.

Referanser
----------

1. ↑  (W.Nygaard), H. Aschehoug & Co. «Bipolar Superstar». *Aschehoug forlag*. Arkivert fra originalen 11. november 2016. Besøkt 16. desember 2016.
2. ↑  «Stig (34) var overbevist om at han var en superstar». *TV 2*. Besøkt 16. desember 2016.
3. ↑  «Bipolar superstar». *Aftenposten*. Besøkt 16. desember 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside

Portal: Litteratur
Halley forskningsstasjon på Brunt Ice Shelf
**British Antarctic Survey** (**BAS**) er en statlig, britisk forskningsorganisasjon som har ansvaret for over halvparten av Storbritannias forskningsvirksomhet i og rundt Antarktis. BAS er en del av Natural Environment Research Council (NERC) og har hovedkontor i Cambridge. 

BAS har 400 ansatte og har for budsjettåret 2007-2008 £45 millioner til disposisjon for sin virksomhet. 

BAS har tre forskningsstasjoner i Britisk Antarktis og to på Sør-Georgia:

Britisk Antarktis
* Rothera Research Station på Adelaide Island
* Halley Research Station på Brunt Ice Shelf
* Signy Research Station på Signy Island

Sør-Georgia
* King Edward Point forskningsstasjon på King Edward Point
* Birdøya forskningsstasjon på Birdøya

Antarctic Funding Initiative
----------------------------

Antarctic Funding Initiative (forkortet AFI) er en britisk organisasjon som gir støtte til feltbasert forskning i de områdene som British Antarctic Survey har virksomhet i.

Antarctic Funding Initiative ble etablert i 1999 etter at Natural Environment Research Council henvendte seg til British Antarctic Survey i 1998 for å etablere en stipend- og støtteordning for å få en bredere deltagelse fra britiske universiteter og andre akademiske institusjoner.

Antarctic Funding Initiative deler årlig ut stipender på tilsammen GBP 2,2 millioner, og prosjekter som har forskningsmessig samarbeid med British Antarctic Survey blir prioritert. I 2008 ble 12 prosjekter tildelt støtte.

Referanser
----------

1. ↑  Antarctic Funding Initiatives hjemmeside

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) British Antarctic Survey – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC **·** NKC **·** BBC Things
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Japans flagg Japan |
| Friidrett |
| De olympiske ringer |
| Bronse | Beijing 2008 | 4 x 100 meter |
|  VM |
| Bronse | Paris 2003 | 200 meter |

**Shingo Suetsugu** (japansk: 末續 慎吾, født 2. juni 1980 i Kumamoto) er en japansk friidrettsutøver som konkurrerer på sprintdistansene.

Suetsugu deltok i OL 2000 i Sydney der han løp 200 meter, men ble slått ut i semifinalen. Han deltok på samme distanse i VM 2001 i Edmonton, men kom heller ikke denne gangen til finalen. Det gikk imidlertid bedre i VM 2003 i Paris, der han tok bronse på 200 meter etter amerikanerne John Capel og Darvis Patton.

Suetsugu deltok på 100 meter i OL 2004 i Athen, men gikk ikke videre fra kvalifiseringen. Han var med på det japanske stafettlaget på 4 x 100 meter stafett som ble nummer fire. I VM 2005 i Helsingfors ble han utslått i semifinalen på 200 meter, og i VM 2007 i Osaka gikk han ikke videre fra sitt forsøksheat.

I OL 2008 deltok han på 200 meter individuelt, men gikk ikke videre fra kvalifiseringen. I tillegg var han med på stafetten, der Japan tok bronsemedaljene etter Jamaica og Trinidad og Tobago. De andre på laget var Nobuharu Asahara, Naoki Tsukahara og Shinji Takahira.

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 173192[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Shingo Suetsugu – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Shingo Suetsugu – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Shingo Suetsugu – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Shingo Suetsugu – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Shingo Suetsugu – World Athletics Rediger på Wikidata

* (en) Shingo Suetsugu – Track and Field Statistics Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** ISNI **·** NDL **·** CiNii
 |
**Jomfrubråten gård** er en gård på Bekkelaget i Oslo, antakelig utskilt fra Ekeberg gård. 

Navnet Jomfrubråten dukker opp i 1723. Ca. 1700 ble Christian Stockfleth eier av Braattum (Braatten). Grensen mellom Munkebråten Søndre og Braatten var en grensebekk som er der dagens Ekebergrestaurant står. Ved Christian Stockflets død i 1704 arver hans enke Isabylla Margretha Mechlenburg. Senere er det barna som står som eiere. Ved matrikkelutkast i 1723 nevnes navnet Jomfrubraaten. *Jomfruen* er antakelig Isabella Stockfleth, som var Stockfleth og Mechlenburgs datter. Hun eier frem til 1729 da hennes mann Major Vossgrav solgte eiendommen som da hadde et lite småbruk. Kjøper i 1729 var Canselliråd Jacob Rasch. Kongshavn og Sjursøya fulgte Jomfrubråten. Sjursøya ble utskilt fra Jomfrubråten i 1741, mens Kongshavn ble utskilt i 1747, men senere lagt til igjen. Gårdsbygningene er verneverdige og er bevart i Jomfrubråtveien 47. Jomfrubråten hadde en husmannsplass Svenskesletten. Denne ble ikke utskilt og solgt, men ble tillagt skråningen når gården deles i 2, etter at den ble solgt på tvangsaukson i 1866 til Lorenz Meyer.

Ifølge Oluf Rygh er gården nevnt første gang i 1723.

Referanser
----------

1. ↑  «Jomfrubråten gård – Oslo byleksikon». *oslobyleksikon.no*. Besøkt 6. februar 2024.
2. ↑  «Tinglysingsmateriale: SAO, Aker sorenskriveri, G/Gb/Gba/L0001: Pantebok nr. I 1, 1710-1740, s. 198 - Skanna arkiver - Arkivverket». *media.digitalarkivet.no* **(norsk)**. Besøkt 3. april 2017.
3. ↑  O. Rygh: Norske gaardnavne b.2, s.114 og b.2,s.115

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
**Christian Vásquez** (født 1984 i Caracas, Venezuela) er en venezuelansk dirigent og fiolinist. Fra høsten 2013 fram til sommeren 2019 var han sjefdirigent for Stavanger Symfoniorkester.

Da han var 8 år gammel spilte han blokkfløyte. Da han var 9 år gammel gikk han en tur med sine foreldre. På turen fikk han høre et orkester spille. Han ble så betatt av musikken at han ville lære seg å spille fiolin. Uken etter tok hans foreldre han med til El Sistema i Venezuela. Der ble han ønsket velkommen og han fikk muligheten til å lære å spille ved El Sistema. 

I 2001 begynte han i lære hos José Antonio Abreu. I 2005 ble han musikalsk leder for Orchestra Juvenil de Aragua José Félix Ribas. 
I 2008 debuterte Vásquez hos Orchestre Philharmonique de Radio France og har siden gjestet dette orkesteret flere ganger. Han har dirigert flere store orkestre som blant annet Israel Philharmonic, Los Angeles Philharmonic, Bamberger Symfoniker og Philharmonia Orchestra i London, i tillegg til National Arts Centre Orchestra i Ottawa.
Christian Vasquez startet sin karriere i Stavanger symfoniorkester med Mahlers 2. symfoni, det samme musikkstykket debuterte han med ved Simón Bolivar Symfoniorkester i Venezuela (2008).

Referanser
----------

1. ↑  Fra Stavanger Symfoniorkesters nettsted, sso.no

Kilder
------

* billettportalen.no SSO Hovedserien - Storslått sesongåpning med ny sjefsdirigent
* sso.no: Christian Vasquez

Eksterne lenker
---------------

* (en) Christian Vásquez på MusicBrainz Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN **·** MusicBrainz
 |
Prestegården sett fra kirken i 2011
Gjerstad kirke og den tidligere prestegårdsbygningen der Niels Henrik Abel vokste opp, like før den ble revet. Foto: Peder Bentsen Melaas (1895) 
**Gjerstad prestegård** ligger sørøst for Gjerstad kirke i Agder, på den andre siden av et jorde sør for kirkegården.

Både kirkestedet og prestegården har røtter tilbake til middelalderen. Hovedbygningen ved prestegården er et sveitserhus i halvannen etasje med stående utvendig panel. Bygningen ble restaurert i 1994 og er fredet sammen med forpakterboligen fra 1850 og et stabbur fra 1700-tallet (senere ombygget til garasje). Sørøst for hovedbygningen er et hageanlegg. Prestegården er ansett å ha høy verdi som kirkelig kulturminne.

Da dagens hovedbygning ble oppført i 1895, ble den tidligere hovedbygningen, som var fra rundt 1700, revet. Der vokste Niels Henrik Abel opp, idet faren hans var prest i Gjerstad. Ved kirken er en minnebyste av Abel utført av Brynjulf Bergslien. Det lokale historielaget har laget en kultursti i området til minne om Abel.

Referanser
----------

1. ↑  Høringsuttalelse fra Agder og Telemark bispedømmeråd
2. ↑  Gjerstad historielag

Kilder
------

* Gjerstad prestebolig hos Opplysningsvesenets fond
* Gunnar Birkeland og Sigrunn Nerdal, red. (2015). «194 Gjerstad prestegård». *Prestegårder i Norge – et utvalg*. Opplysningsvesenets fond. s. 167–168.

Eksterne lenker
---------------

* (no) «Gjerstad prestegård». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
* Dronefilm av Gjerstad kirke og prestegård Arkivert 12. september 2017 hos Wayback Machine.
Kveldssol over Selsøyvik
Selsøyvika
Selsøyvik Handelssted

**Selsøyvik** er en øy i Rødøy kommune i Nordland. Øya er 0.8 kvadratkilometer stor og har 9 innbyggere om vinteren, men om sommeren øker antallet betraktelig. Selsøyvik gamle handelssted er fra 1700-tallet, og er Rødøy kommunes tusenårssted.

Selsøyvik skole har rundt 10 elever fra omkringliggende øyer. Den viktigste næringen er lakseoppdrett. Nordlandsekspressen har to avganger hver dag og øya anløpes også av en lokal hurtigbåt samt en bilferge med flere avganger hver dag til fastlandet og andre øyer i kommunen. 

Selsøyvik Havbruk er kommunens største privateide selskap og har to konsesjoner for ørret og laks. Øya har også egen butikk, en landhandel som hører til handelsstedet. 

Selsøyvik har siden 1994 hatt veiforbindelse med Rangsundøya i øst.

18. juni 2008 fikk Selsøyvik besøk av kongeparet, som en del av deres besøk i Helgeland og Salten. Omtrent 1000 av kommunens 1300 innbyggere hadde møtt opp, og ble underholdt av skoleelevene i kommunen, musikkskolen og en rekke andre kulturelle innslag.

Eksterne lenker
---------------

* Turside - med informasjon og bilder fra Selsøyvik
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Gjørs** *(Sander lucioperca)* er en fisk i abborfamilien. Den ligner på abboren, men er noe slankere og mer langstrakt. Den kan oppnå en lengde på hele 130 cm og en vekt på 18 kg. I Norge sjelden mer enn 12 kg. Gjørs regnes som en ypperlig matfisk og er hvit i kjøttet.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i ferskvann og brakkvann i Nord- og Mellom-Europa fra Elben øst til Uralfjellene. Den finnes også i Transkaukasia, det nordlige Lilleasia, Aralsjøen, Amu-Darja og Syr-Darja. Den er utsatt lenger vest i Europa: Rhinen, Frankrike, England og Spania.

### I Norge

I Norge finnes gjørsen kun i Tista, Glomma opp til Øyeren og sør i Leira, Vansjø, Gjersjøen, Akersvannet, Nærevannet, Isesjøen, Tunevannet og Borrevannet. I Norge benyttes den i liten grad som matfisk, men den er blitt en populær sportsfisk. Den største gjørs som er tatt på sportsfiskeredskap i Norge, veide 11,5 kg. Rekorden ble satt i Akersvannet 13.6.2011.

### I Sverige

Gjørs på svensk er gös. 
Den finnes i bl.a. Vänern, Hjälmaren, Mälaren og Østersjøen.

### I Danmark

Gjørs heter sandart i Danmark. Den finnes i innsjøer over hele landet. 

### I Finland

Gjørs heter kuha på finsk. Den finnes i Østersjøen og tilgrensende elvefar. Gjørs finnes i innsjøer så langt nord som til Kemijärvi og Tengeliö i Lappland. Kuha er en populær matfisk i Finland, og er et yndet bytte for sportsfiskere. 

Gjørs

Referanser
----------

1. ↑  Villmarksliv, norske sportsfiskerekorder

Eksterne lenker
---------------

* (en) *gjørs* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *gjørs* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *gjørs* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *gjørs* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *gjørs* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *gjørs* hos FishBase Rediger på Wikidata

* (en) *gjørs* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *gjørs* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Sander lucioperca* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Sander lucioperca* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Sander lucioperca* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* (en) *Sander lucioperca* (Linnaeus, 1758) Pike-perch - FishBase
* Norsk institutt for naturforskning, Artsdatabanken

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Uppslagsverket Finland **·** Encyclopædia Britannica **·** NKC
 |
***Itea virginica*** er en løvfellende busk i familien Iteaceae som vokser vilt i østlige USA.

Den blir 1–3 m høy. Stammene er opprette til buede, og busken sprer seg med utløpere. Stammen og store greiner har litt oppsprukket, grå eller brun bark. Unge greiner har glatt, brun til rød bark med korkporer. Bladene sitter spredt og er elliptiske, fintannede, 2–9 cm lange og 1–4 cm brede. Høstfargen er rød, oransje eller gyllen, og bladene sitter ofte på til tidlig vinter.

Blomstene dufter litt og sitter 20–80 sammen i en buet, 4–15 cm lang klase. Begeret er lysegrønt til gulgrønt, håret og har fem tenner. De fem kronbladene er hvite, lansettformede og 3,5–6 mm lange. Det er ett lansettformet, gulgrønt til hvitt, håret fruktemne med ett arr. Blomstringen varer tre–fire uker sent på våren og tidlig på sommeren. Frukten er en mørkebrun, 7–10 mm lang kapsel med to rom. Frøene er mørke, skinnende, 1–1,4 mm lange og 0,4–0,9 mm brede.

*Itea virginica* vokser i sump, fuktig skog og langs elver og beverdammer. Den forekommer fra New Jersey og Illinois i nord sørover til Texas og Florida.

Arten dyrkes i hager på grunn av blomstringen og høstfargene, og det finnes flere kultivarer. I Norge kan den dyrkes til herdighetssone 3.

Galleri
-------

* VekstformVekstform
* BlomsterBlomster
* Blad hos kultivaren 'Henry's Garnet'Blad hos kultivaren 'Henry's Garnet'
* HøstfargeHøstfarge
* FruktstandFruktstand

Litteratur
----------

* «*Itea virginica*». *Flora of North America*. Besøkt 17. januar 2019.
* R. Hay og P.M. Synge (1977). *Hageselskapets planteleksikon i farger*. Oslo: Grøndahl & Søn. s. 302. ISBN 82-504-0023-2.
* «Virginia Sweetspire». Illinois Wildflowers. Besøkt 17. januar 2019.
* «*Itea virginica*». Missouri Botanical Garden. Besøkt 17. januar 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Itea virginica* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Itea virginica* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Itea virginica* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Itea virginica* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Itea virginica* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Itea virginica* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Itea virginica* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Itea virginica* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Astri Sverdrup Rynning** (født 10. mai 1915 i Sandefjord, død 17. november 2006) var en norsk dommer og politiker (H).

Hun ble cand. jur. i 1940 og arbeidet deretter som advokatfullmektig i Larvik og dommerfullmektig i Solør. Hun arbeidet i Justisdepartementet fra 1945, hvor hun fra 1956 var byråsjef.

I 1963 ble hun byrettsdommer i Oslo byrett, hvor ble frem til hun ble lagdommer i Eidsivating lagmannsrett i 1969. I 1978 ble hun lagmann og førstelagmann fra 1980 frem til nådd aldersgrense i 1985. Hun fortsatte som ekstraordinær lagdommer frem til fylte 75 år.

Hun ble landskjent i 1985 da hun administrerte spionsaken mot Arne Treholt. Hun var også dommer i Lillehammer-saken i 1974 og i saken Henki Hauge Karlsen anla for urettmessig avskjedigelse.

Familie
-------

Hun var datter av høyesterettsadvokat Trygve Rynning og hjemmeværende husmor Aagot Sverdrup.

Både hennes far og farfar, Carl Ingwart Theodor Rynning, representerte Høyre på Stortinget.

Mens hun var førstelagmann giftet hun seg med sin forgjenger, Jens Fagereng.

Politikk og verv
----------------

Rynning var tidlig politisk interessert og mens hun var russ i 1934 skulket hun skolen for å høre på et foredrag C.J. Hambro, som var en bekjent av familien, holdt i Stavern.

Hun satt som vararepresentant fra 1965 til 1969 mens Kåre Willoch var handelsminister; hun var da medlem av justiskomiteen. Hun har også vært medlem av Oslo bystyre og var leder av Oslo Senior-Høyre 1987–1997, hvor hun også var æresmedlem.

Hun var forkvinne i Norske Kvinners Nasjonalråd 1959–1968, forkvinne i Kvinners Frivillige Beredskap og i Norske kvinnelige juristers forening 1952–1956. Fra 1978 til 1985 var hun forkvinne i Den norske Dommerforening.

Rynning ledet bemanningsutvalget som var oppnevnt for å vurdere ulike sider ved redusert bemanning på skip (NOU 1987:15).

I 1984 ble hun utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden for embedsfortjeneste og samfunnsnyttig virke.

Kilder
------

* Rynningfamilien
* Biografi – Stortinget.no
* Nekrolog i Aftenposten 24. november 2006
* Aftenposten 10. mai 1985: «Førstelagmann Astrid (sic) Sverdrup Rynning 70 år: Utholdende, myndig og blid»

Eksterne lenker
---------------

* (no) Astri Rynning hos Stortinget Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Stortinget
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.

**Graham Bell-øya** (russisk Остров Греэм-Белл; *Ostrov Greem-Bell*) er en øy som ligger på 80°51′59″N 64°17′21″Ø i Frans Josef land i Russland.

Graham Bell-øya er en av de største øya i øygruppen og er delvis dekket av is. Det høyeste punktet ligger 509 meter over havet.

Øya ligger øst for Wilczek land og bare et smalt sund skiller de to. Den er den østligste øya i Frans Josef land.

Kanalen i vest, mellom Graham Bell-øya og Wilczek land blir kalt Morgansundet.

Kapp Kohlsaat, det østligste punktet i øygruppen, på 81°14′N, 65°10′Ø, ligger på Graham Bell-øya. Kapp Kohlsaat markerer det nordvestligste hjørnet i Karahavet og er derfor et viktig landemerke.

Øyen ble oppkalt etter den skotsk-amerikanske oppfinneren Alexander Graham Bell. Graham Bell-øya må ikke forveksles med den mindre Belløya som også er en del av Frans Josef land, og som er oppkalt etter samme person.

Historie
--------

Under den kalde krigen var det en utpost på Graham Bell-øya og en flystripe kalt Greem Bell 81°09′N 64°17′Ø, den største flystripen på øygruppen. Den er 2,1 km lang og russiske fraktfly har landet her siden 1950-årene. Den var også base for russiske jagerfly, som T-128 som var stasjonert her på 1970-tallet.

Nærliggende øyer
----------------

* Det ligger mange småøyer på nordsiden av Graham Bell-øya:
* **Ostrov Pjerlamutrovij** (Pjerülamutrovøya) ligger sørøst for Graham Bell-øyen.
* **Ostrov Trjokhlutsjevoj** ligger vest for øya på 80°57′06″N 63°04′45″Ø.
* **Ostrov Udatsjnij** er en av flere småøyer langs nordvestkysten av Graham Bell-øya på 81°08′30″N 64°08′45″Ø

Eksterne lenker
---------------

* (en) Graham Bell Island – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Quezon City** (filippinsk: *Lungsod Quezon*; engelsk: *Quezon City*) er Filippinenes mest folkerike by med 2 936 116 innbyggere (2015). Den er et eksempel på at en ung forstad etter kort tid kan overgå moderbyen (i dette tilfelle Manila) og det «egentlige» sentrum i befolkningstall.

Quezon City var Filippinenes hovedstad fra 1948 til 1976.

Historie
--------

Før Quezon City ble opprettet hadde området den dekker en rekke små byer, som San Francisco del Monte, Novaliches og Balintawak. Den 23. august 1896 initierte selvstendighetsgruppen Katipunan, under ledelse av sin *Supremo*, den filippinske revolusjon mot det spanske rike i Melchora Aquinos i Pugad Lawin (nå kjent som Balintawak).

Tidlig på 1900-tallet drømte president Manuel L. Quezon om en by som skulle overta etter Manila som landets fremtidige hovedstad. Det antas at hans tidligere reise til Mexico by i Mexico hadde influert hans visjon.

I 1938 opprettet president Quezon *People's Homesite Corporation* og ervervet 15,29 km² (6 mi²) frara Tuazon-familiens store *Diliman Estate*; dette området ble kjent som *Barrio Obrero* (Workers' Village). 

Byen ble grunnlagt i 1939 med dette området som kjerne, og er oppkalt etter Manuel L. Quezon, den daværende presidenten på Filippinene. Quezon har fortsatt det nasjonale parlament, det såkalte representanthuset. Både det nasjonale universitetet University of the Philippines kalt Diliman etter der det ligger, og universitetet Ateneo de Manila ligger i Quezon City.

Barangayer
----------

Byen er inndelt i 142 smådistrikt, barangayer, hvorav samtlige er klassifiserte som tettstedsdistrikter.

Referanser
----------

1. ↑  «2020 Census of Population and Housing (2020 CPH) Population Counts Declared Official by the President». *folketellingen 2020*. Filippinenes statistikkbyrå. 7. juli 2021.
2. ↑  Web Admin. «Milestones in History». Besøkt 14. september 2015.
3. ↑  «QUEZON CITY BRIEF HISTORY, PHILIPPINES (Official Website of PhilTravelcenter.com – Quezon City Metro Manila, Philippines)». Arkivert fra originalen 6. oktober 2015. Besøkt 14. september 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Quezon City – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en)  Quezon City hos Wikivoyage

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
Illustrasjon av *lingchi* utført mot en fransk misjonær, fra *Le Monde illustré*, 1858.
Lingchi-tortur i Beijing ca. 1910 (henrettelsesmetoden var da ulovlig).
**Lingchi** (kinesisk 凌遲, pinyin: *Língchí*, «ydmykende og langsomt»), i den vestlige verden gjerne omtalt som **de tusen kutts død**, var en kinesisk torturpreget henrettesesmetode kjent siden 900-tallet og som tidvis ble benyttet i Kina til den ble avskaffet fra straffeloven i 1905. 

Straffen, som nok var reservert til bare de aller verste forbrytelser, innebar at den dømte, levende eller død, ble langsomt skåret i og til slutt delt i små biter. Lovbøkene beskriver ikke fremgangsmåten i detalj, og utførelsen varierte dermed. Noen keisere forlangte at den straffedømte skulle leve i tre dager etter at prosessen ble påbegynt; det var også tidvis et mål at han skulle levende oppleve hele amputeringer. Det er imidlertid også kjent at det var vanlig å gi bedøvende stoffer i forkant, og at det ikke var uvanlig at den dømte eller hans venner bestakk torturbøddelen for å sørge for at et dødelig stikk til hjertet ble tilført først, eller tidlig, i prosessen. 

Det finnes fotografier fra den siste lovlig utførte *lingchi*, den 9. april 1905. Det var *Fu Zhu Li* (gammel romanisering: *Fou-chou-li*), en vakt i den mongolske prins *Ao-Han-Quan*s tjeneste, som ble henrettet fordi han til nyttårsfesten i februar hadde drept sin herre.

Litteratur
----------

* Jérôme Bourgeon: «Abolishing 'Cruel Punishments': A Reappraisal of the Chinese Roots and Long-Term Efficiency of the in Legal Reforms», i *Modern Asian Studies* 37, nr. 4 (2003): 851-62.
* Jerome Bourgon, *Supplices chinois*, Bruxelles: La maison d'à côté
* Timothy Brook, Jérôme Bourgon, Gregory Blue: *Death by a Thousand Cuts*, Harvard University Press, 2008 "Death by a Thousand Cuts", Harvard University Press Arkivert 4. februar 2010 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Bilder fra en lingchi-henrettelse, oktober 1904.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
Alvastraboplassen
**Alvastraboplassen** er en større stolpekonstruksjon fra steinalderen i Sverige, beliggende nær Alvastra kloster i Ödeshögs kommune, Östergötlands län.

I nærheten av Dagsmosse, ikke langt fra Linköping, ble det i 1909 under det øverste metertykke torvskiktet oppdaget et 20–35 cm tykt kulturlag hvor det ble funnet flere gjenstander av bl.a. grønnstein, flint og tre. Kulturlaget hviler på et golv av kraftige bjørk- og furustammer lagt inntil hverandre. Mellom disse er det på flere steder funnet rester av loddrette stolper i rader som palisader. Direkte på golvet fantes flere forsterkninger av gråstein og kalkstein. Utlagte trestokker utgjorde en lang smal gangbro som satte konstruksjonen i forbindelse med fast mark.

Funksjon
--------

Blant gjenstandene som ble funnet utmerket et stort antall uferdige dobbelteggede økser seg, samt et menneskekranium som bar merker av å være skalpert. Kraniet ble funnet inntil gangbroen. På boplassen, som besto av omkring 20 små firkantete hus, ble det også funnet dyreknokler og rester etter vegetabilsk føde.

I løpet av de 42 årene som plassen har vært i bruk har det vært aktivitet kun noen få år, først og fremst de første 18 årene, og de siste tre. Mellom aktivitetsperiodene vokste det opp småtrær gjennom gulvet som ble ryddet vekk med uregelmessige tidsmessige mellomrom.

Hvem som har oppholdt seg her, og hvorfor, vet man fortsatt ikke, men det kan ikke betegnes som en regulær boplass.

Konstruksjonen er datert til ca. 3100 f.Kr.

Andre og mer kjente steder i Europa hvor det finnes sammenlignbare stolpekonstruksjoner er bl.a. noen samtidige i Sveits og noen yngre på Irland og i Skottland.

  



1. ↑  Mal:Fornvännen-länk
2. ↑   (läst 2009-12-15)
***Weekendavisen*** er en dansk avis som utkommer hver fredag. Avisens opplag steg en smule i 2006–2007, da det var på 60 825 i 1. halvår 2007 (Dansk Oplagskontrol). Lesertallet er imidlertid 291 000 lesere (Index DK/Gallup 1. halvår 2007). I 2008 var antallet abonnenter imidlertid falt til 54 000 (desember 2008 ifølge Dansk Oplagskontrol). Regnskapsmessig oppnådde avisen på tross av det fallende opplag allikevel sitt største overskudd noensinne i 2008.

Avisen er eiet av Berlingske Media og er en fortsettelse av *Berlingske Aftenavis*, som var avisens navn frem til oktober 1971. Opprinnelig var innholdet bakgrunns- og kommentarstoff innenfor politikk og kultur, men siden 1980-årene har avisen fokusert på internasjonale forhold, samfunns- og kulturstoff, liksom avisen bevisst har henvendt seg til det velutdannede segment. Siden 2000 har avisen dessuten hatt et tillegg om idépolitikk og -debatt.

Avisen, som «oppfatter seg som en del av den borgerlige offentlighet», er som et av få medier stadig «Des» med sine lesere.

Sjefredaktører
--------------

* Otto Fog-Petersen 1950–1973
* Henning Fonsmark 1973–1978
* Frank Esmann 1978–1984
* Jørgen Schleimann 1984–1987
* Tøger Seidenfaden 1987–1992
* Peter Wivel 1992–1998
* Anne Knudsen 1998–2017
* Martin Krasnik 2017–d.d.

Referanser
----------

1. ↑  Fra avisens hjemmeside, *Om Weekendavisen*, pr. 2006

Eksterne lenker
---------------

* (da) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** ISNI
 |
**Diomede Carafa** (født 7. januar 1492 i Ariano i Italia, død 12. august 1560 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og ble biskop av Ariano 1511 (dispensert fra minstealderen).

Han ble utnevnt til kardinal i desember 1555 av pave Paul IV.

Han deltok ved konklavet 1559 som valgte pave Pius IV.

Andre kardinaler i samme slekt var Filippo Carafa della Serra (kreert 1378), Oliviero Carafa (1467), Carlo Carafa (1555); Antonio Carafa (1555), Alfonso Carafa (1557), Decio Carafa (1611), Pier Luigi Carafa (1645), Carlo Carafa della Spina (1664), Fortunato Ilario Carafa della Spina (1686), Pierluigi Carafa (1728), Francesco Carafa della Spina di Traetto (1773), Marino Carafa di Belvedere (1801) og Domenico Carafa della Spina di Traetto (1844).

Eksterne lenker
---------------

* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC
 |
I temporale databaser er **transaksjonstid** tiden hvor et fakta som er lagret i databasen anses som sant. 

I en databasetabell er transaksjonstiden ofte representert som et intervall som gjør det mulig for systemet å "fjerne" rader ved å bruke de to tabellkolonnene *start\_transaksjonstid* og *slutt\_transaksjonstid*. Tidsintervallet er lukket [ i nedre skranke og åpent ) ved øvre skranke.

Når den avsluttende transaksjonstiden er ukjent kan den betraktes som inntil\_endret. Akademiske forskere og noen databasehåndteringssystemer (RDBMS-er) har representert until\_changed med et veldig stort tidsintervall eller nøkkelordet forever. Denne konvensjonen er en teknisk omgåelse, og ikke teknisk presis.

Historie
--------

Begrepet *transaction time* ble foreslått av Richard T. Snodgrass og hans doktorgradsstudent Ilsoo Ahn (1986).

I SQL:2011-standarden kom det en klausul i tabelldefinisjoner for å definere *system-versioned tables* (altså transaksjonstid-tabeller).

Se også
-------

* Gyldigtid
* Beslutningstid
* Bruk av transaksjonstid

Referanser
----------

1. ↑  Kedar, S. V. (2013). Database management systems. Pune, India: Technical Publications.
2. ↑  Snodgrass; Ilsoo Ahn (1986). «Temporal Databases» (PDF). *Computer*. 19 (9): 35. doi:10.1109/MC.1986.1663327.
**Prekestolen og Ryggevanna naturreservat** ligger sør på Romeriksåsene i Gjerdrum og Nittedal kommuner.

Berggrunnen består av granitt, og jordsmonnet er tynt på ryggene. I senkningene finnes myr og torv. 

Skogen betegnes som «naturskog i eldre optimalfase». Den er preget av tidligere plukkhogst, som antakelig opphørte på 1950-tallet. Det er generelt lite dødved, stedvis noe mer. Det er da også få indikatorarter for gammel gran- og furuskog, men gul snyltekjuke og svartsonekjuke finnes, begge rødlistet.

Reservatet er en utvidelse av Prekestolen naturreservat, som ble vernet i 2015. Her er det mer død ved i alle nedbrytningsfaser.

Det er ikke tillatt å endre naturmiljøet. Planter og dyr er vernet, men sanking av bær og matsopp er tillatt. Jakt og fangst er også tillatt i samsvar med aktuelt lovverk. Bålbrenning er bare tillatt med tørrkvist fra bakken eller medbragt ved. Skirenn, terrengløp og orienteringsløp er tillatt på visse angitte betingelser.

Referanser
----------

1. ↑  «Norgeskart». Kartverket. Besøkt 28. januar 2024.
2. ↑  (no) Prekestolen og Ryggevanna naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
3. ↑  «Forskrift om supplerende vern for Oslofjorden, delplan Oslo og Akershus – Vedlegg 3 – Skogerholmen naturreservat, Asker kommune, Akershus». Lovdata. Besøkt 27. januar 2024.