recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mandal sykehus** var et sykehus i Mandal i Vest-Agder. Sykehuset ble vedtatt bygget i 1877, og sommeren 1878 startet arbeidet på tomten. Mandal sykehus sto ferdig og ble tatt i bruk 9. oktober 1879. Sykehuset ble bygget på «Lille Simons Bakke». Sykehuset ble finansiert ved bevilgninger fra brennevinsbolaget, totalt kr. 20 612,-. I denne summen var materialer, arbeidslønn og inventar med 12 senger inkludert. Byggmester Carl Weyergang reiste sykehuset. Han bygget også blant annet lord Salvesens hytte i Åseral samt sommerboligen på Risøbank.

Det første styret for sykehuset ble valgt av formannskapet og representantskapet i Mandal for tre år og bestod av doktor Johan Jørgen Broch Hagemann, hotellvert Laurits Olsen og kjøpmann Fred. E. Reymert. Telegrafist Hansen var sykehusets første kasserer. Verken styret eller kassereren fikk betalt for arbeidet.

I 1955 ble nytt hovedbygg reist av Mandal kommune. Straks dette var ferdig ble alle sykehus i Vest-Agder overført til Vest-Agder Sykehuslag. Siden ble dette da en del av Vest-Agder fylkeskommune. Sykehuset ble i 2001 og 2002 bygget om og kraftig modernisert både i operasjonsavdelingen, røntgen/MR og generell bygningsmessig standardheving med blant annet nye ventilasjonsanlegg. Etter sykehusreformen ble Mandal sykehus en del av Sørlandet sykehus HF (SSHF), som igjen var en del av Helse Sør RHF (senere Helse Sør-Øst RHF), og som et ledd i omorganisering ble sykehusets navn i 2003 endret til «Sørlandet sykehus Mandal». Ansvaret for sykehusdriften ble da samtidig flyttet fra Vest-Agder fylkeskommune til staten. Selve sykehusfunksjonene, operasjon, dagkirurgi, sengepost, poliklinikk, laboratorie, og andre støttefunksjoner, ble avviklet i 2005, med overføring av disse funksjonene til de andre sykehusene i helseforetaket. Sykehuset ble i 2006 bygget om til pasienthotell og drev med rehabilitering av hjerte-, lunge- og overvektpasienter. Dette tilbudet ble flyttet til Sørlandet sykehus Kristiansand sommeren 2008. Årsaken var at finansieringen av tiltaket ble lagt om og derfor lot det seg ikke å fortsette denne driften.

Det ble i januar 2009 innledet forhandlinger om salg av sykehuset til Mandal kommune. Samtidig startet planlegging av ombygging for å flytte inn distriktspsykiatrisk senter (DPS) inn i deler av sykehuset. Forhandlingsresultatet om salg av sykehuset til kommunen forelå i oktober 2010, hvor salgsummen var avtalt til kr. 27,5 mill. Mandal sykehus ble deretter overtatt av Mandal kommune 1. februar 2011. Etter salget leier Sørlandet sykehus HF ca. 1500 m3 av det tidligere sykehuset, hvor det drives DPS, barne- og ungdomspsykiatrisk poliklinikk, avdeling for barn og unges psykiske helse, ruspoliklinikk, røntgen og MR, ambulansesentral og blodgivertapping.

Det var i 2004 125 år siden sykehuset ble tatt i bruk, og i denne forbindelse ble jubileumsboken *125 år på Lille Simons bakke* gitt ut.

Eksterne lenker
---------------

* «Mandal sykehus». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Abdullah Mehsud** var en afghaner som var en leder i Taliban. Han sprengte seg selv i luften 24. juli 2007 etter at pakistanske sikkerhetsstyrker omringet huset hans i byen Zhob i Balutsjistan-provinsen. 

Amerikanske talsmenn beskriver Mehsud som en av flere arrestanter som har vært holdt i de amerikanskje fangeleirene i Guantanamo Bay detention camp på Cuba, selv om navnet hans ikke fremstår på noen av de offisielle listene over fanger.

Mehsud mistet et ben på grunn av en landmine da han sloss mot det Nordise Alliansen i Afghanistan i 1996. Mehsud overga seg til Abdul Rashid Dostum i desember 2001 og ble sent for avhør til Guantanamo Bay detention camp på Cuba.

Til tross for sin bakgrunnshistorie ble Mehsud løslatt i mars 2004 og returnert til en høyere lederrolle i Taliban. En trodde at han oppholdt seg i det nordre Waziristan, en del av Pakistan sine «stammeområder». En gruppe som Mehsud ledet tok to kinesiske ingeniører til fange, disse jobbet med å bygge en dam i det sørlige Waziristan. En av ingeniørene ble drept under et mislykket redningsforsøk, mens den andre ble reddet uskadet.

Mehsud er også anklaget for et angrep mot den pakistanske innenriksministeren Aftab Ahmad Khan Shrpao, som drepte 31 mennesker og såret mange flere.

Referanser
----------

1. ↑   seattletimes.nwsource.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  vg.no - Talibanleder sprengte seg selv i luften 24.07.07
3. ↑  David Morgan (14. mai 2007). «U.S. divulges new details on released Gitmo inmates». Reuters. Besøkt 15. mai 2007. [*død lenke*]
4. ↑  John J. Lumpkin (18. oktober 2004). «7 ex-detainees return to fighting: Guantanamo release process called imperfect, Boston Globe,». The Boston Globe. Besøkt 15. mai 2007.
5. ↑  «Profile: Abdullah Mehsud». BBC. 15. oktober 2004. Besøkt 15. mai 2007.
6. ↑   list of prisoners (.pdf), *US Department of Defense*, May 15 2006
7. ↑  Mehsud behind attack: Sherpao Arkivert 27. september 2007 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Pakistan Army Pays More Than Half Million Dollars to Al Qaeda in Bizarre Deal, South Asia Tribune, 10. februar 2005
**John Langenus** (født 8. desember 1891 i Antwerpen i Belgia, død 1. oktober 1952 i Antwerpen i Belgia) var en belgisk fotballdommer som dømte historiens aller første VM-finale mellom Uruguay og Argentina. Kampen endte 4–2 til Uruguay som spilte på hjemmebane. 

Langenus var en av tre europeiske dommere som dømte i fotball-VM 1930. De øvrige to dommerne var landsmannen Henri Christophe og Thomas Balway fra Frankrike. De tre dommerne reiste med skipet *Conte Verde* fra Villefranche-sur-Mer som ligger litt øst for Nice 21. juni 1930. På samme skipet var Jules Rimet, troféet og fotballrepresentanter fra Frankrike, Romania og Belgia. Også ombord i skipet var Costel Radulescu, Romanias trener. Han var også linjemann i to kamper Romania ikke spilte i.

Langenus dømte i sommer-OL 1928 hvor han blant annet dømte bronsefinalen i Amsterdam. To år senere dømte han fire kamper under VM i fotball; to kamper i gruppespillet, en semifinale og finalen. Før avspark i finalen ble det full krangel, da begge lagene krevde å spille med sin egen ball. Langenus foreslo at de skulle bytte ball i pausen, og etter myntkast ble Argentinas ball brukt i 1. omgang og Uruguays ball i 2. omgang.

Langenus dømte også i fotball-VM 1934 og fotball-VM 1938. Han la opp i 1945.

Se også
-------

* Liste over fotballdommere som har dømt VM-finalen

Eksterne lenker
---------------

* (en) John Langenus – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) John Langenus – Transfermarkt (dommer) Rediger på Wikidata

* (en) John Langenus – WorldFootball.net (dommer) Rediger på Wikidata

* (en) John Langenus – Soccerway Rediger på Wikidata

* (en) John Langenus – EU-Football.info (dommer) Rediger på Wikidata

* (en) John Langenus – PlaymakerStats.com (dommer) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Mandal saltverk** ble drevet i noen få år under Napoleonskrigene. Sommeren 1809 etablerte fire kjøpmenn i Mandal et saltverk øst for byen, på stedet som fremdeles kalles Saltverket. Den engelske blokaden fra høsten 1807 hadde ført til saltmangel og prisstigning. Et års tid senere var prisen på spansk salt 16 riksdaler per tønne, på innenlandsk salt 10-12 riksdaler. I kystdistriktene på Agder begynte mange å koke eget salt av sjøvann. Anlegget i Mandal besto av en hytte med to saltpanner der sjøvannet ble kokt, et pumpehus, flere renner og et bryggeanlegg. Saltverket sysselsatte fire arbeidere i kontinuerlige skift, dag som natt. I tillegg hadde man folk som drev vedhogst til den energikrevende kokeprosessen. 20-26 tønner salt ble produsert hver uke det første året. For å bedre kvaliteten på saltet, tilsatte man importert steinsalt fra England og fikk såkalt «fint salt». Denne metoden hadde lenge vært i bruk ved Vallø saltverk. Saltverket i Mandal ble nedlagt i 1815, etter at handelsforbindelsene med utlandet var blitt åpnet igjen.
**John Gordon Michael Lawrence** (født 29. september 1915 i Sandhurst, Berkshire, død 14. november 2002) var en ledende politisk aktivist i en rekke grupper i Storbritannia.

Lawrence den britiske hæren i en alder av fjorten år, før de oppdaget hans dyktighet som musiker. Han forlot hæren, og turnerte landet under den store depresjonen på 1930-tallet. I denne perioden ble han vekket til lidelsene til flere millioner av fattige britiske arbeidere rundt om i landet, og han sluttet seg til de arbeidslediges arbeiderbevegelse.

I 1937 ble han medlem av Communist Party of Great Britain (CPGB). Hans motstand mot Molotov–Ribbentrop-pakten mellom Adolf Hitler og Josef Stalin førte til at han forlot det britiske kommunistpartiet for i stedet bli med i det trotskistiske Revolutionary Workers League i 1939. Lawrence ble også medlem av Socialist Workers Party (SWP) i USA, og han begynte å jobbe for det amerikanske SWP og han ble denne gruppens internasjonale representant i Storbritannia. Han hjalp til med å organisere diverse trotskistiske grupper i rekke av det revolusjonære kommunistpartiet.
**Instituto Cervantes** eller **Cervantes-instituttet** er en organisasjon etablert i 1991 av de spanske myndighetene. Formålet er å fremme bruken av spansk som internasjonalt andrespråk, støtte spanskundervisning og fremme spansk og latinamerikansk kultur i ikke-spansktalende land. 

Instituttet har sitt navn fra forfatteren Miguel de Cervantes (1547–1616). Den spanske kongen, Felipe VI er ærespresident for instituttet, som (pr 2016) har 76 avdelinger rundt om i verden. Det er ingen avdeling i Norge, men en i Stockholm.

Sammen med tilsvarende kulturinstitutt for andre språk – Goethe-Institut, Instituto Camões, Alliance française, Società Dante Alighieri og British Council – mottok instituttet i 2005 Fyrstinnen av Asturias' pris for kommunikasjon og humaniora.

Referanser
----------

1. ↑  Sedes Mundo; cervantes.es
2. ↑  Välkommen till Instituto Cervantes i Stockholm
3. ↑  Prince of Asturias Award for Communication and Humanities 2005; fpa.es

Eksterne lenker
---------------

* (es) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Instituto Cervantes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Instituto Cervantes – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
Biologisk- og molekylærbiologisk institutt holder til i Kristine Bonnevies hus.
**Institutt for biovitenskap** er et institutt under Det matematisk-naturvitenskapelige fakultet ved Universitetet i Oslo. Instituttet ble dannet i 2013 ved fusjon av Biologisk institutt og Institutt for molekylær biovitenskap. 

Instituttet har ca. 400 studenter, fordelt på bachelor-, master- og ph.d.-nivå, og har ca. 330 ansatte. Instituttet ledes av instituttleder Arne Klungland. Instituttet har fem seksjoner: Akvatisk biologi og toksikologi (AQUA); Biokjemi og Molekylærbiologi (BMB); Centre for Ecological and Evolutionary Synthesis (CEES); Genetikk og Evolusjonsbiologi (EVOGENE); og Seksjon for fysiologi og cellebiologi (FYSCELL). CEES var et Senter for fremragende forskning (Senter for økologisk og evolusjonær syntese, 2007–2017) ledet av professor Nils Christian Stenseth.

Studieprogrammer
----------------

Institutt for biovitenskap har et treårig bachelorprogram i biovitenskap, et toårig masterprogram i biovitenskap, samt et ph.d.-program.

Forskning
---------

* Arv og miljø
* Biokjemi
* Bioteknologi
* Botanikk
* Cellebiologi
* DNA reparasjon
* Epigenetikk
* Evolusjon
* Ferskvann, snø og is
* Fysiologi
* Genregulering
* Genteknologi
* Havforskning
* Kreftforskning
* Livsvitenskap
* Mikrobiologi
* Miljø og klima
* Molekylærbiologi
* Natur- og biomangfold
* Plantefysiologi
* Plantegenetikk
* Sopp-mykologi
* Toksikologi
* Zoologi
* Økologi

Studentaktiviteter
------------------

* *Steinbiten akvarieforening* er en frivillig studentforening ved Biologisk institutt. Foreningen drifter et akvarium på ca. 900 liter.
* *Biologisk fagutvalg*, forkortet BFU, er fagutvalget for Biologisk institutt og engasjerer studenter ved instituttet.
* *Fruktbar fredag* inviterer forskere og andre foredragsholdere til å fortelle om relevante tema, diskusjoner og problemstillinger utenfor pensum.

Eksterne lenker
---------------

* Institutt for biovitenskap

Portal: Oslo
UTSA **Institute of Texan Cultures** er et museum og bibliotek som ligger i HemisFair Park i sentrum av byen San Antonio i den amerikanske delstaten Texas. 

Museumet fungerer som delstatens primære senter for flerkulturell opplæring, med flere utstillinger, programmer, og hendelser som f.eks. festivalen Texas Folklife, en årlig feiring av de mange etnisitetene som utgjør den totale befolkningen i Texas. Denne Folklife-festivalen har vært arrangert hvert år siden 1972. Museumet ble opprettet av Texas Legislature den 27. mai 1965. The Institute of Texan Cultures, har gjennom deres forskning, samlinger, utstillinger, kunstverk og programmer, fungerer som et forum for forståelse og verdsettelse av Texas og Texanere. Museumet er 16 900 m² (182 000 kvadratfot) stort, med flere komplekse funksjoner som f.eks. interaktive utstillinger.

Texas Contemporary Artists Series, fokuserer på arbeidet til samtidskunstnere fra Texas. Disse valgte kunstnerne dekker et bredt spekter av forskjellige stilarter og medier. Felles for alle disse kunstnerne er deres arbeid som er en dristig visjon av deres utemmede begeistring for essensen i kulturen fra Texas. Instituttet oppfyller deres mandat som statens senter for flerkulturell opplæring ved å undersøke de etniske og kulturelle historiene innenfor delstaten og presentere resultatet med en rekke tilbud til alle som er interessert.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Institute of Texan Cultures – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** GeoNames
 |
**Mandal museum** er et museum beliggende i Andorsengården, Mandals mest prominente kjøpmannsgård. 

Gården ble oppført av Mathias Christian Knutzen jr. i perioden 1801–1805. Den ble overtatt av Gulow Andorsen i 1834, og har siden båret hans navn. Andorsenslekten hadde eiendommen fram til 1953, da Gulow Andorsens barnebarn, Marie og Magdalene Salvesen, ga den til Mandal kommune, til bruk som museum og bibliotek.

Mandal blir ofte kalt «Den lille byen med de store kunstnerne». Dette gjenspeiles også i museet, hvor det blant annet finnes arbeider av Adolph Tidemand, Olaf Isaachsen, Amaldus Nielsen og Gustav Vigeland, som alle er født i Mandal. Blant kjente verk i samlinga er Haugianerne av Tidemand og flere av Amaldus Nielsens tolkninger av morgen- og aftenlyset i Ny-Hellesund. 

Langs Agderkysten har det gjennom tidene vært drevet mange typer fiskeri. Museets fiskeriavdeling gir et innblikk i de redskapstypene som har vært brukt. Her finnes også motorer og modeller av de vanligste fiskebåtene. Mandal var en av Norges ledende sjøfartsbyer i seilskutetiden. I museets sjøfartsavdeling, som blant annet består av konsul Morten D. Bessesens samlinger, finnes en stor samling gjenstander og skutebilder. 

Vigeland hus blir forvaltet av Mandal museum. Mandal museum er en del av Vest-Agder-museet.

* Andorsengården ved Mandal bymuseum Foto: BjoertvedtAndorsengården ved Mandal bymuseum Foto: Bjoertvedt
* Vigeland hus, Gustav og Emanuel Vigelands barndomshjem, åpnet som museum i 2001. Foto: Bjørn Fjeldstad, 2009Vigeland hus, Gustav og Emanuel Vigelands barndomshjem, åpnet som museum i 2001. Foto: Bjørn Fjeldstad, 2009

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Mandal museum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Vest-Agder-museet |
| --- |
| DS «Hestmanden» • Flekkefjord museum • Gimle gård • Kristiansand kanonmuseum • Kristiansand museum • Lista museum • Mandal museum • Odderøya museumshavn • Setesdalsbanen • Sjølingstad Uldvarefabrik • Tingvatn fornminnepark |
Våpen for Institute of Heraldry
**Institute of Heraldry** (offisielt: *United States Army Institute of Heraldry*) er en enhet i USAs hær som har ansvar for heraldikk i USAs forsvar. Enheten er sakkyndig instans i spørsmål om våpenskjold og insignier som emblemer, segl, avdelingsmerker, medaljer og andre utmerkelser, faner og flagg, uniformer og distinksjoner. Instituttet har i mange tilfeller også ansvar for utforming av disse. 

Institute of Heraldry ble etablert i 1960, men har eldre aner tilbake til 1919 da et heraldisk kontor ble organisert under Krigsdepartementet. Det holder til på Fort Belvoir i Virginia.

Enheten yter også tjenester til andre forsvarsgrener enn hæren og til USAs føderale regjering.

Referanser
----------

1. ↑  «History of the Institute of Heraldry» Arkivert 23. januar 2014 hos Wayback Machine. Institute of Heraldry.
2. ↑  Faktaboks Arkivert 3. november 2011 hos Wayback Machine. *Defense Transportation Journal*, april 2008, s. 19.
3. ↑  Brown, Jerold E. (red.): *Historical Dictionary of the U. S. Army*, Westport, CT: Greenwood Press, 2001, s. 231.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) United States Army Institute of Heraldry – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Steven Heller: «The Design of American Heraldry: An Interview with Charles V. Mugno», *Defense Transportation Journal*, april 2008

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Fostervannsemboli** er en sjelden (Varierer i forskjellige studier; 1: 8 000 – 1: 80000 fødsler), men livstruende komplikasjon som kan oppstå under forløsningen. Idet moren presser for å få barnet ut, stiger trykket i livmoren slik at fostervann kan lekke over i morens blodsirkulasjon. Materiale fra fostervannet kan feste seg i kapillærårene slik at små blodpropper oppstår, vanligvis først i lungene. Blodet klarer dermed ikke å ta opp oksygen fra lungene. Hjertet nærmer seg oksygenbrist.

Oksygenet kommer ikke ut i blodet, og morens blodsirkulasjon bryter sammen. På grunn av dårlig oksygentilførsel i morens blod, blir det raskt kritisk også for barnet. Det er ingen sykdom som utløser fostervannsemboli, men det skjer tilsynelatende tilfeldig. Fostervannsemboli er en svært sjelden komplikasjon ved fødsel. Normalt rammes to til fem kvinner av fostervannsemboli i Norge hvert år.

Klinisk forløp
--------------

1. fase
→ Respirasjonsproblemer
→ cyanose
→ kramper
→ kardiovaskulær kollaps → over i 2. fase hvis de overlever
→ koma
→ død

2. fase
→ DIC(disseminert intravasculær coagulasjon/ blodlevring inne i blodårene
→ venstre ventrikkelsvikt
→ ARDS
→ overlevelse eller død

Eksterne lenker
---------------

* Fostervannsemboli Arkivert 2. januar 2011 hos Wayback Machine. på nettsidene til Norsk gynekologisk forening

| * v
* d
* r
Helsemessige forbehold |
| --- |
| Helsenotis | Du bør aldri bruke informasjon fra internett, inkludert Wikipedia, som eneste kilde til avgjørelser eller tiltak i helsemessige spørsmål. Ved legemiddelspørsmål bør du rådspørre apotek eller lege, ved helsespørsmål relevant autorisert helsepersonell, og ved dyresykdom bør du rådspørre veterinær. Bruk aldri reseptbelagte legemidler uten etter råd fra lege. Søk råd på apoteket ved bruk av reseptfrie legemidler, kosttilskudd og naturmidler, spesielt om du også bruker reseptbelagte midler. Bruk av flere legemidler samtidig kan gi utilsiktede effekter. |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Australias flagg Australia |
| Friidrett |
|  Paralympiske leker |
| Sølv | Rio 2016 | F41 - Kulestøt |
| Para-VM i friidrett |
| Sølv | London 2017 | F41 - Kulestøt |
| Bronse | Doha 2015 | F41 - Kulestøt |

**Claire Keefer** (født 5. mai 1995) er en australsk friidrettsutøver som konkurrerer i klassen F41. Dette er en klasse for funksjonsshemmede utøvere innen parafriidrett, der utøverne er kortvokste. Utøvere i denne klassen konkurrerer kun i kulestøt og diskos på kvinnesiden. Hun fikk bronse i kulestøt under Paralympiske sommerleker 2016, og har også en sølvmedalje og en bronsemedalje fra Para-VM i friidrett.

Bakgrunn
--------

Keefer er født med akondroplasi (kortvoksthet). Hun begynte med parafriidrett i 2009, 14 år gammel, men kunne ikke delta i Para-VM i friidrett 2011 og Paralympiske sommerleker 2012 fordi hun ikke hadde fylt 18 år enda på det tidspunktet.

Idrettskarriere
---------------

Hun deltok i Para-VM i friidrett 2015, og fikk der bronse i kulestøt bak Raoua Tlili fra Tunisia og Kelly Cristina Peixoto fra Brasil. Keefer satte her områderekord i sin klasse for Oseania med 7,62 meter. Hun deltok også i diskos, der hun kom på fjerdeplass, og satte også der oseaniarekord med 22,86 meter. Under Paralympiske sommerleker 2016 fikk hun bronse i kulestøt, og kom på sjuendeplass i diskos.

Hun deltok igjen i Para-VM i friidrett 2017, og fikk der sølv i kulestøt med ny oseaniarekord på 8,44 meter.

Keefer deltar i Para-VM i friidrett 2019.

Referanser
----------

1. ↑   Athletics Australia, oppført som Claire KEEFER, Australian Athletics Historical Results utøver-ID 7066, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  IPC - *Claire Keefer*, besøkt 14. november 2019.
3. ↑  IPC - *Doha 2015 - Results - Women's Shot Put F41 Final*, besøkt 14. november 2019.
4. ↑  IPC - *Doha 2015 - Results - Women's Discus Throw F41 Final*, besøkt 14. november 2019.
5. ↑  IPC - *2017 World Para Athletics Championships - Women's shot put F41*, besøkt 14. november 2019

Eksterne lenker
---------------

* (en) Profil hos IPC
* (en) Profil hos Australian Paralympic Committee
* (en) Profil hos Para-VM 2019
* (en) Profil hos Para-VM 2017
***Den siste viking*** er en roman av Johan Bojer. Den omhandler og gir en mangfoldig skildring av et kystmiljø rundt Rissa i Trøndelag. Stedet er avhengig av lofotfisket for å livberge seg. Boka kom ut i 1921 og har senere blitt oversatt til en mengde språk. Den regnes i dag som den boken Johan Bojer hadde mest suksess med i Norge. Bojer skildrer en kultur som går tapt med fremveksten av industrifisket og hverdagskulturen i et fiskevær for hundre år siden.

Handling
--------

Kristaver Myran, som har seilt mange ganger vinterstid opp på lofotfisket, går til anskaffelse av lofotbåten «Kobben» som har kullseilt tre vintre på rad. Med på båten mønstrer et livfullt og fargerikt mannskap, som opplever både medgang og motgang, samt slaget i Trollfjorden i 1890.

Skuespill
---------

*Den siste viking* har flere ganger blitt satt opp som friluftsteater på Museet Kystens Arv på Stadsbygd. På oppsetningen i 2007 var blant andre Toralv Maurstad og Erik Wenberg Jacobsen i rollene.

Historien ble også satt opp som skuespill ved Trøndelag Teater våren 2008, med Trond-Ove Skrødal, Marianne Meløy og Mads Bones i sentrale roller. Den fikk gode kritikker og gode besøkstall.

Utgivelser
----------

* 1996: Storskriftforlaget, Oslo. ISBN 82-7790-040-6 – Les i fulltekst
* 2002: Cappelen Damm, lydbok, innlest av Per Frisch. ISBN 9788278441381.

Oversettelser til andre språk
-----------------------------

* 1921 – rumensk: *Ultimul viking*
* 1921 – polsk: *Ostatni wiking*
* 1922 – fransk: *Le dernier viking*
* 1923 – engelsk: *The Last of the Vikings*
* 1923 – svensk: *Den siste vikingen*
* 1924 - nederlandsk: *De laatste viking*
* 1926 – italiensk: *L'ultimo Viking*
* 1927 - tsjekkisk: *Poslední viking*
* 1932 - estisk: *Viimne viiking*
* 1933 – kroatisk: *Posljednji Viking*
* 1939 - dansk: *Den sidste viking*
* 1944 /1965 – tysk: *Die Lofotfischer* / *Der letzte Wiking*
* 1946 - grønlandsk: *Vikingit mengutat*
* 1956 - slovensk: *Zadnji viking*
* 1957 - ungarsk: *Az utolsó viking*
* 1964 – færøysk: *Seinasti víkingurin*

Referanser
----------

1. ↑  Museet Kystens Arv
2. ↑  Trøndelag Teater
3. ↑  «Omtale av utgivelsen på Cappelen Damms nettsider». Arkivert fra originalen 29. desember 2010. Besøkt 22. september 2008.
Bokomslag tegnet av Andreas Bloch
***Den siste mohikaner*** (engelsk originaltittel: *The Last of the Mohicans*) er en roman som er skrevet av den amerikanske forfatteren James Fenimore Cooper og ble utgitt første gang i 1826 på engelsk.

Romanen ble raskt en av de mest populære engelskspråklige bøkene på den tiden, og den bidro sterkt til at Cooper ble en av USAs første verdensberømte forfattere. Anmelderne kritiserte boken tidlig for dens narrative feil, og i ettertid har bokens lengde og meget formelle språk gjort at den har fått mindre appell for alminnelige lesere. *Den siste mohikaner* regnes likevel i nyere tid for å være en viktig del av USAs litterære arv. Boken er andre del av en trilogien *Lærstrømpe*. Historien foregår i 1757, midt under den franske og indianske krig, da Frankrike og Storbritannia kjempet om kontrollen over Nord-Amerika. De europeiske makter inngikk ulike allianser med de innfødte, ofte med tragiske konsekvenser for de involverte parter. Mohikanerne tilhørte algonkin-nasjonen, som var alliert med franskmennene.

Filmatiseringer (utvalg)
------------------------

* *Den siste mohikaner*, (1920) amerikansk stumfilm med Wallace Beery.
* *Den siste mohikaner*, (1936) amerikansk film med Randolph Scott og Bruce Cabot.
* *Den siste mohikaner*, (1992) amerikansk film med Daniel Day-Lewis i hovedrollen.

Se også
-------

* Tilfangetakelsen og redningen av Jemima Boone


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** BNE
 |
**National Gallery of Scotland**, i Edinburgh, er Skottlands nasjonale kunstmuseum. Museet er konstruert i neoklassisk stil og står plassert mellom de to delene av Edinburghs Princes Street Gardens, på toppen av den kunstige forhøyningen, The Mound. Bygningen, som ble designet av den skotske arkitekten William Henry Playfair, åpnet for offentligheten i 1859.

Nasjonalmuseet deler The Mound med The Royal Scottish Academy Building. I 1912 ble begge bygningene remodellert av William Thomas Oldrieve. Når museet åpnet igjen begynte de arbeidet med å starte en skotsk nasjonalsamling av skotsk og europeisk kunst. 

Museets arkiv og studiefasiliteter inkluderer også en kobberstikksamling med mer enn 30.000 verk helt ifra den tidlige renessansen til sent på 18-hundretallet, samt et bibliotek som dekker perioden 1300-1900 og har en samling på rundt 50.000 bøker, tidsskrifter, fotografier, etc.

Referanser
----------

1. ↑  History of the National Galleries of Scotland (1850–1900) Arkivert 31. mars 2012 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Scottish National Gallery – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NLA **·** NKC **·** BNE **·** CiNii
 |
**Ljubinka Janković** (født 23. september 1958), jugoslavisk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles og 1988 i Seoul.

Janković ble olympisk mester i håndball under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Hun spilte på det jugoslaviske laget som vant håndballturneringen for damer foran Sør-Korea og Vest-Tyskland. Hun spilte alle fem kampene i turneringen og scoret seks mål.

Fire år senere, under Sommer-OL 1988 i Seoul da Jugoslavia kom på fjerdeplass, spilte hun alle fem kampene og scoret ti mål.

OL-medaljer
-----------

* 1984 USAs flagg Los Angeles - Gull **Gull** i håndball damer Jugoslavias flagg Jugoslavia

Referanser
----------

1. ↑   sports-reference.com, www.sports-reference.com, besøkt 31. januar 2016[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ljubinka Janković – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Ljubinka Janković – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Ljubinka Janković – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
**National Exhibition Centre** (**NEC**) ligger i Solihull, nær Birmingham i det sentrale England. Senteret er det syvende største utstillingssenter i Europa, og ligger strategisk plassert ved motorveien M42, Birmingham internasjonale lufthavn og Birminghams sentrale jernbanestasjon. 

Komplekset består av 20 haller som kan brukes separat eller sammen, samt NEC-arenaen, som brukes til store konserter. Tilsammen har utstillingssenteret og arenaen omkring 4 millioner besøkende pr. år. 

Planene om bygging ble godkjent av miljøministeren i november 1971, og senteret ble åpnet av dronning Elisabeth II i februar 1976, da med 89 000 m² utstillingsplass. 3 haller ble lagt til i 1989, slik at arealet ble 125 000 m²; 4 haller i 1993 med 158 000 m² og til slutt 4 haller til i 1998, åpnet av Neil Kinnock. Det nåværende gulvarealet er 190 000 m². Hele anlegget dekker omkring 3 km².

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) National Exhibition Centre – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** Discogs
 |
**Amalie Harloff** (født 1864 i Bergen, død 1900 i Weimar) var en norsk operasanger.

Etter å ha vakt stor anerkjennelse for sin stemme i hjembyen Bergen, dro hun i 1883 til Paris for å videreutvikle sin sopran. Med seg hadde hun anbefalelsesskriv fra Edvard Grieg og Maurice Strakosch. I Paris tok hun sangtimer hos den anerkjente pedagogen Pauline Viardot. Da hun etter et år ville avslutte studiene hos Madame Viardot, skal pedagogen ha insistert på at hun måtte fortsette, og tilbød henne gratis undervisning. Amalie Harloff ble derfor værende i Paris, og i tillegg til at hun også fortsatte å ta timer i fransk og italiensk, tilføyde hun flere andre fag til sin personlige læreplan. Blant annet fikk hun gratis undervisning i harmonilære og komposisjon hos en anerkjent cellist ved navn Lebouc, fordi han i likhet med Madame Viardot mente at hun hadde et særskilt talent som ikke måtte skusles bort. Hun fikk tilnavnet «La Marguerite norvègienne» på denne tiden; tilnavnet henspilte på at hun mestret til fullkommenhet den såkalte «juvelarien» fra operaen *Faust*.

På slutten av 1880-tallet var hun ansatt ved operaen i Rostock i Mecklenburg.

Biografiske opplysninger
------------------------

Harloff var datter av komponist og musikklærer Wilhelm Harloff fra Malchin i Tyskland, som hadde slått seg ned i Bergen.

Hun giftet seg i 1889 med den tyske barytonen Rudolf Gmür, og tok navnet Gmür-Harloff.

Hun døde av influensa i Weimar i 1900.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  «Sangerinden Amalie Harloff». *www.nb.no* **(norsk)**. Dagbladet. 21. januar 1888. Besøkt 4. desember 2018.
2. ↑  Børre Qvamme (1990). «Elisa Wiborg : norsk sanger i europeisk opera». *www.nb.no* **(norsk)**. s. 29. Besøkt 4. desember 2018.

Kilder
------

* Aftenposten 30. juni 1900, dødsannonse s. 2
* Aftenposten 8. juli 1900, omtale fra utenlandsk media s. 2
**San Quentin State Prison** er et fengsel i Marin County, California, USA. 

Fengselet ble åpnet i juli 1852 og er det eldste fengselet i California. Henrettelser av mannlige fanger i California foregår i fengselet, og der er også statens eneste gasskammer. Fra 2000 har man gitt gift i gasskammeret ved injeksjon istedenfor å henrette ved bruk av gass. Fengselet har en kapasitet på 5 222 innsatte.

Fengselet er antatt å være verd mellom 400 og 500 millioner NOK, noe som gjør det til det mest verdifulle fengselet i verden. I tillegg er driftsbudsjettet på 1 050 millioner NOK, som gjør det til verdens dyreste å drive.

Gasskammeret i San Quentin

Konserter
---------

24. februar 1969 spilte Johnny Cash en konsert for de innsatte på San Quentin. Konserten ble utgitt på musikkalbum og ble filmet av Granada Television. I 2003 filmet heavy metal bandet Metallica musikkvideoen til sangen St. Anger i fengselet, med innsatte som tilskuere.

Kjente innsatte
---------------

* Merle Haggard – Musiker
* Charles Manson – Massemorder
* Sirhan Sirhan – Drapsmannen til Robert Kennedy
* Danny Trejo – Skuespiller
* Richard Ramirez – Massemorder

Referanser
----------

1. ↑  «San Quentin State Prison - Mission Statement». *cdcr.ca.gov* **(engelsk)**. 2015. Besøkt 17. februar 2015.

Eksterne lenker
---------------

* San Quentin State Prisons nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
**Arne Bernhard Sletsjøe** (født 8. april 1960 i Oslo) er en norsk matematiker og padler. Sletsjøe er førsteamanuensis ved Matematisk institutt ved Universitetet i Oslo. Han vant VM-gull i kajakk i 1987.

Sletsjøe ble Cand.real. ved UiO i 1983. I 1989 ble han Dr.scient. med avhandlingen «Cohomology of monoid algebras» veiledet av Arnfinn Laudal. Sletsjøe har vært ansatt ved Matematisk Institutt siden 1991. I perioden 1997-1999 var han bestyrer ved instituttet. Forskningen til Sletsjøe er innenfor ikke-kommutativ algebraisk geometri.

På åttitallet var Sletsjøe aktiv padler, og deltok under sommer-OL for Norge i 1984 i Los Angeles og 1988 i Seoul. I semifinalen i OL i 1988 måtte Norges K4-båt bryte rett etter start da Sletsjøes åre knakk.

Etter den aktive karrieren har han hatt ulike stillinger i Norges Padleforbund, og var forbundets president i perioden 1994-1998. 

Sletsjøe er redaktør av Norsk matematisk forenings blad *INFOMAT*.

Referanser
----------

1. ↑   Mathematics Genealogy Project[Hentet fra Wikidata]
2. ↑
3. ↑  «Drømmen brast da åren knakk», Jan Hedenstad, Arvid Eriksen (red.) *Sportsboken 1988/89*, s. 184. VG. ISBN 82-90773-01-3.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Arne B. Sletsjøe – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Arne B. Sletsjøe – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Arne B. Sletsjøe – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
* (no) Publikasjoner av Arne B. Sletsjøe i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Arne B. Sletsjøe i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** MGP **·** CRIStin
 |
Amalfi
Gate i Amalfi
**Amalfi** er en by i provinsen Salerno i Italia, ca. 55 km sørøst for Napoli. Byen har gitt navn til den kjente Amalfikysten, den bratte klippekysten nord for Salernobukta. Byen ligger i munningen av en dyp v-dal ved foten av det 1 300 m høye Monte Cerreto.

På grunn av sin arkitektur og sitt dramatiske landskap og vakre kyst er Amalfi et viktig turistmål. Byen har fått plass på UNESCOs verdensarvliste.

Historie
--------

Amalfi var en selvstendig bystat og en viktig handelsby ved Middelhavet mellom det 7. og det 12. århundre. Byen nevnes første gang i det 6. århundre, og ble tidlig en viktig sjøfartsby som solgte korn, salt og slaver til Midtøsten og kjøpte silke fra Det bysantinske riket, som ble videresolgt i Europa. På 1000-tallet hadde byen en befolkning på 70 000, og konkurrerte med Pisa og Genova om å være den ledende handelsbyen i det vestlige Middelhavet. Gjennom deler av middelalderen var Amalfi berømt for sine skoler for jus og matematikk.

I 1135 ble byen inntatt av Pisa, og gikk deretter inn i en nedgangsperiode. I 1343 ble hele den nedre delen av byen vasket vekk av en tsunami. Flodbølgen ødela også byens havn, som siden har hatt mindre betydning.

Henrik Ibsen, Richard Wagner og andre kunstnere
-----------------------------------------------

I dag kan byen Amalfi smykke seg av å ha vært stedet hvor dikteren Henrik Ibsen skrev sitt verdensberømte drama *Et dukkehjem*. Det skjedde i løpet av sommeren og høsten 1879. Han bodde på Hotel La Luna, på samme sted som også komponisten Richard Wagner slo seg til ro for sommeren 1881.

Den kjente kunstneren M.C. Escher besøkte stedet i mellomkrigstiden, og laget en tegning av byen sett ovenfra. Denne utsikten ble avfotografert omkring 1950, Bortsett fra noen få ombygninger og reparasjoner, er byen uendret fra tegning til foto.

Bilder
------

Panorama over Amalfi
Stereoskopi av Amalfi.

Galleri
-------

* Amalfi fra sjøenAmalfi fra sjøen
* Juni 2006Juni 2006
* På vei fra Ravello til AmalfiPå vei fra Ravello til Amalfi
* Utsikt over kystenUtsikt over kysten

Referanser
----------

1. ↑  «Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.
2. ↑  «Popolazione Residente al 1° Gennaio 2018». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (it) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Amalfi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Amalfi – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Dmitrij (Mordekai) Grigorjevitsj Bogrov** (russisk: Дмитрий Григорьевич Богров, født 29. januar (g.s.)/ 10. februar (greg.) 1887 i Kiev i det daværende keiserdømmet Russland, henrettet 24. september 1911 i Kiev) var en attentatsmann, dømt for å ha myrdet Russlands statsminister Pjotr Stolypin.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Dmitrij Bogrov stammet fra en velhavende familie assimilerte jøder. Han studerte jus i Kiev og kom i 1906 i kontakt med anarkistisk gruppe. I 1907 ble han informant for den tsaristiske etterretningstjenesten Okhrana, og forsynte dem med informasjoner om anarkistene, sosialdemokratene og det sosialrevolusjonære parti (som han selv var medlem av).

### Drapsmann

Dmitrij Bogrov vant full tillit hos sjefen for det hemmelige politi i Kiev, oberstløytnant N.N. Kuljabko. Fra ham fikk han også tak i en billett til en jubileumsfeiring i Kievs operahus. Han myrdet så statsminister Pjotr Stolypin med en pistol i forbindelse med dette besøket i operaen, trass i at huset var sterkt bevoktet. Også tsar Nikolaj II var tilstede. Angrepet fant sted 14. september 1911; Stolypin døde av sine sår fire dager senere.

Drapet ser ut til å ha blitt begått for å stoppe en populær og vellykket reformator, for slik å gjøre det lettere å gjennomføre en revolusjon. Stolypin var også involvert i anti-jødiske pogromer, som Bogrov ønsket å få stoppet.

Bogrov ble dømt til døden ved hengning av en militærdomstol og henrettet på festningen på høyden Lysa gora i Kiev. Henrettelsen fant sted mot Stolypins enkes appell om å spare hans liv - hun fremholdt at en henrettelse ikke ville bringe hennes mann tilbake.

Etterforskningene etter bakmenn og forgreninger varte i et år, til tsaren til slutt forbød videre arbeide med saken. Dette har bidratt til spekulasjoner at høyreorienterte elementer i *Okhrana* var involvert, på grunn av Stolypins agrarreformer og arbeide for parlamentarisme, en tese som er blitt utdypet blant annet i en studie av Aleksandr Solsjenitsyn. Men senere historikere med god dokumenttilgang hevder at det ikke er funnet noe materiale som peker i den retning.

Eksterne lenker
---------------

* Hinweis auf den Chef der Geheimpolizei von Kiew, Oberstleutnant N. N. Kuliabko
* Eine Darstellung des Mordes an Stolypin anhand von Dokumenten des Direktors des Archivs in der Oblast Kiew (PDF; 59 kB)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Arne Johan Hansen Bakke** (født 17. september 1880 i Sund, død 8. desember 1958) var en norsk forretningsmann og politiker for Høyre.

Arne Bakke var eldste sønn av Hans Gulbrandsen Bakke, som i 1890 kjøpte opp Glesnes handelssted etter at det bergenske kjøpmannsmonopolet kollapset. Hans mor var fra Steinsland og var tett knyttet til haugianer-bevegelsen, som sto sterkt i Sund på denne tiden.

Bakke tok handelsskole i Bergen og drev fiske i Nordland i sin ungdom, før han i 1901 bygget sin egen sildeskøyte for å fiske med drivgarn sammen med sin kommende svoger. Året etter giftet han seg med Anna Karia Olsdotter Nilsen fra Golten, og sammen fikk de seks barn.

Han overtok farens virksomhet på Glesnes i 1908. Hans yngre bror Ingebrigt Bakke drev i mange år *Bakkes Hermetikkfabrikk* på Steinsland. Foreldrene flyttet til Steinsland da han tok over driften på Glesvær.

Bakke så stort potensial for organisering av sildefiske fra Glesnes og så behov for et skikkelig kaianlegg. Den første steinkaien sto ferdig i 1910, og en enda større i 1924. I tillegg sørget han for å få oppført et større bygg, hvor han selv hadde kontor og hvor det i tillegg ble etablert butikk, bakeri og lager. Etter hvert kom sønnen Hans inn i fiskevirksomheten, og sammen fikk de i 1950 bygget en 88 fots moderne fiskebåt til en kostnad på 400 000 kroner. Båten drev sildefiske på vinteren og fiske ved Island om sommeren. Båten var i familiens eie frem til 1971, da Hans Bakke solgte den og kjøpte en enda større fiskebåt.

Bakke startet sin politiske karriere i 1916, som varaordfører i Sund kommune. Han ble deretter ordfører i to perioder, først fra 1920 til 1925, deretter fra 1929 til 1931. Han sørget for å få bygget skolehus på Glesnes og i Telavåg, og han tegnet skolehusene selv. Han satte også i gang bygging av kommunehus på Steinsland. I perioden 1922 til 1924 møtte han også sporadisk på Stortinget, i Landbrukskomiteen som vararepresentant for Wilhelm Mohr.

I perioden 1931 til 1933 var Bakke formann i *Hordaland, Bergen, Sogn og Fjordane Snurpenotforening*. Fra 1935 til 1946 var han styreformann i *Hordaland brisling- og småsildfiskarlag* og også styreformann i *Brislingfiskernes landslag* fra 1937 til 1945. I 1938 ble han dekorert med sølvmedalje av *Selskabet for de norske Fiskeriers Fremme*.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 101[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  Arne Johan Hansen Bakke Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste
3. ↑  Nordstrand, Harald: *Havstril - Menneske og levemåte i Austevoll, Sund og Fjell*, s. 48, Eide Forlag 1998, ISBN 9788251405461
4. 1 2 3 4 5  Nordstrand, Harald: *Havstril - Menneske og levemåte i Austevoll, Sund og Fjell*, s. 58-60, Eide Forlag 1998, ISBN 9788251405461
5. ↑  Hummelsund, Johannes Evensen: *Bygdebok for Sund*, s. 294, Sund kommune, 1970, ISBN 978-82-303-0882-0

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arne Bakke hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
**Ferdinand von Bismarck** (født 22. november 1930 i London, død 23. juli 2019 i Reinbek) var en tysk adelsmann og advokat som var overhode for slekten Bismarck.

Liv og virke
------------

### Oppvekst og utdannelse

Ferdinand ble født som sønn av diplomaten Otto von Bismarck (1897-1975) og den svenske Ann Mari Tengbom. Han var rikskansler Otto von Bismarcks oldebarn.

Fra 1930 til 1936 vokste Bismarck opp i London, hvor hans far var ambassaderåd. Fra 1936 til 1938 bodde familien i Berlin, og deretter i Roma, hvor Bismarck gikk på en tysk og senere en svensk skole.[] I 1943 ble han sendt til slektninger i Sverige.[] Mellom 1947 og 1950 gikk Bismarck på Schule Schloss Salem ved Bodensee, hvor han tok sin abitur.

Ferdinand arbeidet først på en kaffefarm i Brasil, og senere ved det tysk-brasilianske handelskammer.[] I 1952 begynte han å studere jus i Freiburg im Breisgau. Han tok embedseksamen i 1956 og assessoreksamen i 1960.

### Familie

Bismarck ble i 1960 gift med den belgiske grevinne Elisabeth Lippens. Ekteparet har fire barn: grev Carl-Eduard, grev Gottfried, grev Gregor og grevinne Vanessa.

Bismarck var fra 1930 til 1975 greve av Bismarck. Da faren døde ble han slektens overhode og dermed fyrste av Bismarck.

### Yrke

Fra 1962 til 1967 arbeidet Bismarck som embedsmann ved Europakommisjonen i Brussel under kommisjonspresident Walter Hallstein, først i avdelingen for eksterne forbindelser og senere i eksekutivsekretariatet.[] I 1967 åpnet han en advokatpraksis i Hamburg, som han drev fra sitt hjem i Friedrichsruh. Han drev også forvaltningen av forstvirksomheten Sachsenwald. Han ledet også noen eiendomsprosjekter i Spania og Monte Carlo.[]

### Politikk

Bismarck var medlem av CDU siden han var 30 år,[] og var i et tidsrom formann for lokallaget i Aumühle. Etter grunnleggelsen av Otto-von Bismarck-Stiftung i 1997 var han styremedlem. Han var også høy beskytter for Bismarckbund e. V. og Bismarckordenen og styreformann i Stiftung Herzogtum Lauenburg.

Publikasjoner
-------------

* *Anmerkungen eines Patrioten* (1998)
* *Setzen wir Deutschland wieder in den Sattel* (2004)

Referanser
----------

1. 1 2   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000018284, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   The Peerage person ID p71943.htm#i719421[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   «Reichskanzler-Urenkel Ferdinand von Bismarck ist gestorben», tittel for videre verk tag24.de, utgitt 25. juli 2019, besøkt 26. juli 2019[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   www.tag24.de[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   The Peerage person ID p71943.htm#i719421, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
6. 1 2 3 4 5 6   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
7. ↑  «Ferdinand von Bismarck gestorben». *Welt*. 25. juli 2019. Besøkt 26. juli 2019.
8. ↑  Ravensburg, Munzinger-Archiv GmbH,. «Ferdinand von Bismarck - Munzinger Biographie». *www.munzinger.de* **(tysk)**. Besøkt 9. desember 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** Munzinger (iba)
 |
Parque del Este i San Rafael
**San Rafael** er et distrikt i kantonen Montes de Oca i Costa Rica. Det har 9 692 innbyggere (2011). San Rafael grenser til kantonene Goicoechea i nord og Curridabat og La Unión i sør, og til distriktene Sabanilla og San Pedro i vest.

San Rafael utgjør den østlige delen av Montes de Oca, og er det klart største av kantonens fire distrikter. Store deler av distriktet er skog og landlige områder. Her ligger blant annet Parque del Este. Sentrum av San Rafael ligger på en høyde av 1 340 meter over havet, mens den aller østligste delen av distriktet ligger på 1 900 meters høyde.

San Rafael omfatter følgende strøk (*barrios*): Alameda, Andrómeda, Begonia, Cuesta Grande (delvis), El Cristo (delvis), Estéfana (delvis), Europa, Liburgia, Mansiones (delvis), Maruz og Salitrillos.

Referanser
----------

1. ↑  INEC – Censo Nacional de Población y Vivienda 2011
2. 1 2  Fernández, Adolfo Arguedas (red.) (26. mai 2009). «División Territorial Administrativa de Costa Rica» (PDF). *La Gaceta* (100). Arkivert fra originalen (PDF) 2. august 2015.
Geitastrand kirke Foto: M.O. Haugen 
**Geitastrand** er en tidligere kommune i Sør-Trøndelag. Kommunen ble etablert da Børsa kommune ble delt 1. januar 1905. Kommunen hadde da 674 innbyggere. 1. januar 1963 ble Geitastrand slått sammen med Orkanger, Orkdal og Orkland til den nye Orkdal kommune. Geitastrand hadde da 559 innbyggere.

Geitastrand omfatter kyststripen nordover fra Orkanger langs Trondheimsfjorden til grensen mot Agdenes. Området er tynt befolket og har ingen egentlige tettsteder. Avstanden over fjorden til Byneset i Trondheim er ca. 5 km på det smaleste. Fylkesveg 710 til Agdenes går gjennom bygda.

Geitastrand Idrettslag (stiftet 11. november 1902) og ble medlem av Norges Skiforbund i 1908. Idrettslaget hadde i 1958 grupper for skisport, fotball og friidrett og tidligere også innen håndball.

Se også
-------

* Liste over ordførere i Geitastrand

Litteratur
----------

* «Geitastrand Idrettslag». *Norske skiløpere: skihistorisk oppslagsverk i 5 bind*. Oslo: Skiforlaget - Erling Ranheim. 1958. s. 443–444.  [Digitalisert på Bokhylla.no av Nasjonalbiblioteket / Tilgang for norske IP-adresser]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |