recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Finnmarken prosti**  *(Finnmarken Provsti)* var et tidligere prosti i Nidaros bispedømme, inntil det i 1711 ble delt i Vest- og Øst-Finnmarken prostier. Det var sognepresten i Vardø prestegjeld som fungerte som prost i dette vidløftige prostiet.

Historikk
---------

Det antas at prostiet har sin opprinnelse i katolsk tid før reformasjonen, formodentlig under navnet på *norrønt: Finnmǫrk prófastdœmi*.

Et kongebrev av 11. august 1688 bestemte at Finnmarken prosti skulle deles i to prostier og fogderier: Vest- og Øst-Finnmarken prostier. Som grensepunkt nevnes Nordkynhalvøya. En forordning av 6. juni 1691 fastslo imidlertid at det i Finnmark skulle være bare en prost (og en fogd). Også i reskript av 13. juni samme år blir det sagt at Finnmark bare skulle ha en prost. Dette reskriptet bestemte videre at sognepresten i Vardø skulle utnevnes til prost og at han skulle utføre visitasene sine samtidig med at den verdslige øvrigheten foretok tingreisene sine. Det ser ut til å ha vært en prost for hele Finnmark så lenge Ludvig Paus levde. Han døde i 1707, men det nevnes i kirkeregnskapene 10. juli 1709 at det ennå ikke var ordinert noen prost (se amtmannsarkivet). Senere samme måned omtales imidlertid en viseprost over Øst-Finnmark (Ludvig Christian Paus). I 1711 benevnes han som prost. Fra 1710 og utover hører vi også om en prost, Trude Henrikssøn Nitter, som hadde ansvaret for Vest-Finnmark. De første årene kalles han av og til viseprost.

Det kan virke som prostiinndelingen var flytende på 1600-tallet, ettersom en Mads Jenssøn *kaldes i 1654 provst over Vestfinnmarken* og en Mads Pederssøn Bang *var [i 1651] provst over Østfinnmarken*, mens Ludvig Christenssøn Paus (skrev seg *Pauss*) *blev ordineret til provst for hele Finnmarken i 1696 af biskop Peder Krog.*

Prestegjeld
-----------

I Reformatsen 1589 er det angitt om Findmarcken Lehn:

> Der vdi ere 17 kircker och korszhus som betienis nu aff 12 prester.
> 
> 
> 

* Loppen, fra senmiddelalderen.
* Søruer, begynnelsen av 1400-tallet.
* Meifjord, selvstendig sognekall i 1761.
* Inghen, fra senmiddelalderen.
* Hjelmesø, på 1600-tallet.
* Tuenæs, siste halvdel av 1400-tallet.
* Kjelvig, fra middelalderen.
* Skyttningsberg, før reformasjonen.
* Madkorf, omkring 1511-12.
* Vardøe, nevnt i 1307.

Referanser
----------

1. ↑  Øst-Finnmark prosti, arkivverket.no
2. ↑  Sollied, P.R. (1901). *Prester, prestegjeld og kirker i Finmarken i det 17de århundrede*. J. Chr. Gundersens bogtrykkeri. s. 14,39,40.
3. ↑  Hamre, Anne-Marit (1983). *Trondhjems reformats 1589 ; Oslo domkapittels jordebok 1595*. Norsk historisk kjeldeskrift-instituFusikkerttt. s. 77-93. ISBN 8270612960.
4. 1 2 3 4 5 6 7  Trædal, Vidar (2008). *Kirkesteder og kirkebygninger i Troms og Finnmark før 1800*. Universitetet i Tromsø, Det humanistiske fakultet, Institutt for kultur og litteratur. s. 251,255,257,263,271,274,308,310,361,421.
5. 1 2 3  *Sørvær*. no#: Universitetet. 1980. s. 289,294,295,296,298,300,336,339. ISBN 8299062209.

Kilder
------

* Folketellingen 1769
En LRAD på toppen av en politibil fra New York City Police Department
En **langtrekkende akustisk enhet** (engelsk: long-range acoustic device **LRAD**) er et akustisk våpen, lydkanon og infralydvåpen utviklet av LRAD Corporation. Politiorganisasjoner og produsenten hevder at LRAD-systemer er hovedsakelig konstruert for langtrekkende kommunikasjon, men enheten har en ekstremt høy kapasitet målt i desibel, og er kontroversielt brukt som et ikke-dødelige våpen for kontroll av menneskemengder.

Enheten kan benyttes som en høyttaler for å forsterke en stemme eller den kan sende ut en tone med et sterkt lydtrykk som kan være meget smertefullt.

Innen skipsfart er enheten brukt som et advarselssystem til offshore-installasjoner så som eksempelvis boreplattformer eller vindmølleparker som er i kraftig utbredelse i danske farvann.

LRAD-operatører benytter hørselsvern
LRAD på et US Navy-skip
LRAD på RMS «Queen Mary 2»

Referanser
----------

1. ↑  Kesslen, Ben (22. mai 2019). «Plug your ears and run». NBC News. Besøkt 7. juni 2020.
2. ↑  «Long Range Acoustic Device Industry Applications - Public Safety & Security Solution». Arkivert fra originalen 20. juni 2019. Besøkt 26. juni 2019.
3. ↑  Ann-Katrin Wehrmann: *Starke Lautsprecher sollen Sicherheit in Offshore-Windparks erhöhen*. I *Hansa*, Hæfte 6/2012, S. 64/65, Schiffahrts-Verlag Hansa, 
Hamburg 2012, ISSN 0017-7504
***Da zhuan zhe: Ting jin da bie shan*** er en kinesisk historisk krigsfilm fra 1996 regissert av Wei Lian. Hovedrollene spilles av Lu Qi (som Deng Xiaoping), Fu Xuecheng (som Liu Bocheng), Sun Feihu (som Chiang Kai-Shek) og Gu Yue (som Mao). Filmen fremstilling av de historiske forholdene regnes for å ligge nær opp til det som var det offisielle kinesisk synet på den tiden filmen ble produsert.

Den ble kåret til beste film ved Hundred Flowers Awards (delt med *The Days Without Lei Feng, Red River Valley* og *Da zhuan zhe: Ao zhan lu xi nan*) og tildelt prisen for fremragende film ved Huabiao Awards (sammen med flere filmer).

Den er også kjent under engelske titler som *The Breakthrough 2*, *The Breakthrough: March to Dabie Mountain* og *Turning Point Push Forward Into Mountain Da Bie Shan.*

Referanser
----------

1. ↑  «Da zhuan zhe: Ting jin da bie shan (1996)». *The A.V. Club* **(engelsk)**. Besøkt 25. januar 2024.
2. ↑  «Hundred Flowers Awards (1997)». *IMDb*. Besøkt 25. januar 2024.
3. ↑  «Huabiao Film Awards (1997)». *IMDb*. Besøkt 27. mars 2024.
4. ↑  «The Breakthrough 2 (1997)». *hkmdb.com*. Besøkt 25. januar 2024.
5. ↑  «The Breakthrough: March to Dabie Mountain (1996)» **(engelsk)**. Besøkt 25. januar 2024.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen mangler oppslag i Wikidata*
**Art Institute of Chicago** («*Chicagos kunstinstitutt*») er et av de fremste museer i USA. Museet ligger sentralt i Chicago med adresse 111 South Michigan Avenue og er særlig kjent for sin samling av impresjonister, postimpresjonister og amerikansk kunst, herunder skulptur, arkitektur og design. I tillegg har museet en egen fløy som viser våpen og rustninger fra middelalderen og renessansen.

Bygningen som i dag huser museet ble åpnet i 1893, og ble bygget med sikte på at Art Institute skulle flytte inn i denne. Men den ble først brukt til verdensutstillingen i Chicago dette året, kalt *World's Columbian Exposition*, en utstilling som blant annet viste en kopi av Gokstadskipet.

I 1999 ble det besluttet at bygningen skulle bli gjenstand for en større utvidelse, som blant annet skulle huse moderne kunst. Den nye fløyen, som kalles *The Modern Wing*, ble tegnet av den italienske arkitekten Renzo Piano, og ble innviet i 2009.

Av nordiske kunstnere er blant annet Danmark er representert med bildet *Klosteret San Lorenzo fuori le mura* av Christoffer Wilhelm Eckersberg (1824) og Norge med Thomas Fearnleys *Pergola med appelsiner*, ca. 1834 og en rekke bilder av Edvard Munch.

Fra samlingene
--------------

Renzo Pianos Nichols Bridgeway under bygging fra Millennium Park til Art Institute of Chicago, nye fløyen til venstre er også tegnet av Piano
«Sørløven», skulptur av Edward Kemeys, 1893
* Selvportrett, Vincent van Gogh*Selvportrett*, Vincent van Gogh
* Portrett av Alfred Sisley, Pierre-Auguste RenoirPortrett av Alfred Sisley, Pierre-Auguste Renoir
* Parisgate i regnvær, Gustave Caillebotte*Parisgate i regnvær*, Gustave Caillebotte
* Jernbanestasjonen Saint Lazare i Paris, Claude Monet*Jernbanestasjonen Saint Lazare i Paris*, Claude Monet
* Vannliljer, Claude Monet*Vannliljer*, Claude Monet
* Stilleben med flasker og eplekurv, Paul Cézanne*Stilleben med flasker og eplekurv*, Paul Cézanne
* Jeanne d’ArcJeanne d’Arc
* RustningRustning

Referanser
----------

1. ↑  «The Modern Wing: Renzo Piano and the Art Institute of Chicago». Besøkt 19. januar 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Art Institute of Chicago – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** ULAN **·** NDL **·** NKC **·** NKC **·** CiNii **·** GeoNames
 |
**Nordre Trondhjems amt** var et norsk amt (i dag *fylke*) som ble opprettet i 1804 ved at Trondhjems amt ble delt i to: Nordre Trondhjems amt og Søndre Trondhjems amt.

Den første amtmannen, Caspar Conrad Rafn, hadde i henhold til den kongelige instruksen sete i Verdal. Hans etterfølger Christen Elster bosatte seg på Inderøy, så i årene 1818–1894 var Sund gård på Inderøy amtsete. Da Ole Anton Qvam tiltrådte i 1894 bodde han på gården Gjævran i Egge (nå del av Steinkjer), og tok embetet med seg dit. Amtmannsboligen *Eggeli*, ble tegnet av arkitekt Axel Guldahl og bygget i 1919 under ledelse av daværende fylkesmann Halvor Bachke Guldahl. Dette fungerte inntil 1945 både som embetsbolig og kontorer for fylkesadministrasjonen.

Fra 1. januar 1919 het det Nord-Trøndelag fylke og fra 1945 hadde fylkesmannen kontorer i Steinkjer.

**Prostier i Nord-Trøndelag, 2015-18.**  
Stjørdal (oransje), Del av Fosen (fiolett), Sør-Innherred (rødt), Nord-Innherred (gult), Namdal (grønt).

Se også
-------

* Liste over Nord-Trøndelags fylkesmenn

Referanser
----------

1. ↑  (no) «Nordre Trondhjems amt» i *Store norske leksikon*
2. ↑  Amund Helland (1909). *Norges land og folk: topografisk-statistisk beskrevet. Bind 17: Nordre Trondhjems amt. Del 1: Den almindelige del*. Kristiania: Aschehoug.
3. ↑  Amund Helland (1909). *Norges land og folk: topografisk-statistisk beskrevet. Bind 17: Nordre Trondhjems amt. Del 2: Herrederne*. Kristiania: Aschehoug.

| * v
* d
* r
Norges amter |
| --- |
| 
* Smaalenene
* Akershus
* Kristiania
* Hedemarken
* Kristians
* Buskerud
* Jarlsberg og Larvik
* Bratsberg
* Nedenes
* Lister og Mandal
* Stavanger
* Søndre Bergenhus
* Bergen
* Nordre Bergenhus
* Romsdal
* Søndre Trondhjem
* Nordre Trondhjem
* Nordland
* Tromsø
* Finmarken

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN
 |
***Den sorte Venus*** (originaltittel: *Zouzou*) er en fransk spillefilm fra 1934 regissert av Marc Allégret, med Jean Gabin og den amerikanske sangeren og danseren Josephine Baker i hovedrollene.

Handling
--------

Zouzou og Jean blir presentert i Cirque Romarin, et omreisende sirkus, som 10 år gamle tvillinger. Père Melé adopterte dem etter at foreldrene deres - begge utøvere ved det samme sirkuset - døde. Som voksen blir Jean en sjømann, med minst én kjæreste i hver havn. Han skriver et brev til Zouzou, som bor i Toulon, Frankrike sammen med Papa Melé - nå som sirkuset deres har gått konkurs.

Familien flytter deretter til Paris. Zouzou arbeider ved vaskeriet til Widow Valée, hvor de unge ansatte sladrer om kundene deres. Zouzou og Claire leverer klesvask til en musikksal, og danser med Jean den kvelden. En bølle forsøker å tvinge Zouzou til å danse, men Jean slår ham ned. Zouzou er uvitende om de romantiske følelsene mellom Jean og Claire. Père Melé dør kort tid etter å ha falt ned fra et stillas, med Zouzou ved sin side.

Skuespillere
------------

* Josephine Baker som Zouzou.
* Jean Gabin som Jean.
* Pierre Larquey som Le Père Melé
* Claire Gerard som La Veuve.
* Yvette Lebon som Claire Vallée.
* Illa Meery som miss Barbara
* \* Madeleine Guitty som Josette
* Marcel Vallée som M. Trompe
* Teddy Michaud som Julot
* Pierre Palau som M. de Saint-Lévy.
* Floyd DuPont som en koreograf
* Philippe Richard som en politi-kommisær
* Roger Blin som en vitne til en morder
* Georges Van Parys som en pianist

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Den sorte Venus* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Den sorte Venus* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Den sorte Venus* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Den sorte Venus* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Den sorte Venus* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Den sorte Venus* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Den sorte Venus* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Josef Halse** (født 25. april 1951) fra Kautokeino er en samisk billedkunstner. Han er bror av den samiske joikeren og skuespilleren Ingor Ánte Áilo Gaup og av professor i samisk språkvitenskap Ole Henrik Magga.

Halse er inspirert av samspillet mellom ulike naturinntrykk som kontraster, lys og bevegelser og prøver å utvikle en spontan måte å uttrykke dette på. Dette ligger til grunn for oppbyggingen av bildene hans. Motivene er ikke direkte gjenkjennelige, men fremstår i en mer abstrakt form.

Halse har bakgrunn som musiker. Han har arbeidet med scenografi og laget plakater og illustrert program for Beaivvás Sámi Teáhter. Han er utdannet på malerlinja ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole under Egil Weiglin og Kåre Jonsborg 1975-79. Senere var han aktiv i Samisk Kunstnergruppe / Sámi Dáidujoavku i Masi. Denne gruppa tok initiativ til å starte Samisk kunstnerforbund / Sámi Dáiddačehpiid Searvi der Halse har vært et aktivt medlem. Han har deltatt i kollektivmønstringer i inn- og utland og foretatt studiereiser til Russland, Tyskland, Nederland og Italia. Halse ble tildelt Statens etableringsstipend i 1982 og Statens femårige arbeidsstipend i 1995.

Halse er innkjøpt av Sametingets innkjøpskomite til Fagenhet for kunst, RiddoDuottarMuseat, Troms fylkeskommune, Finnmark fylkeskommune, Samisk kulturråd og Norsk kulturråd. I 2021 vant han Dáiddafoandas logokonkurranse. Dáiddafoanda er et kunstfond som Samisk Kunstnerråd / Sámi Dáiddárráđđi administrerer og forvalter. Halse er en av de rundt 150 kunstnere som ble invitert til å delta på Nasjonalsmuseets åpningsutstilling 11. juni–11. september 2022. Josef Halse satt i den kunstfaglige juryen som valgte ut kunstverk til den utstillingen som er en sentral del av Sannhets- og forsoningskommisjonens rapport til Stortinget om den norske stats fornorskning av samer, kvener og skogfinner.

Referanser
----------

1. ↑   Altaposten, «Stiller ut på verdensdagen», verkets språk bokmål, utgitt 27. september 2017, besøkt 1. april 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Steen, Adolf (1992). *Kautokeinoslekter*. Oslo: Norsk Folkemuseum. s. 103, 313. ISBN 8290036280.
3. ↑  «Abstrakt samspill - Josef Halse». Alta kunstforening. Besøkt 16. februar 2022.
4. ↑  «Nordkalottkonferansen 2012 KULTURKALOTTEN» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 8. desember 2015. Besøkt 03.12.2015.
5. ↑  «Jahkedieđáhus/Årsmelding» (PDF). Besøkt 03.12.2015.
6. 1 2 3 4  «Josef Halse – Norsk kunstnerleksikon». *Store norske leksikon*. Besøkt 3. desember 2015.
7. ↑  Olli, Anne (25. februar 2015). «Abstrakte naturbilder på utstilling». *NRK*. Besøkt 20. desember 2023.
8. ↑  «Josef Halse | SDS». Arkivert fra originalen 19. september 2021. Besøkt 13. oktober 2020.
9. ↑  «Vinner av Dáiddafoandas logokonkurranse – Josef Halse». *Sámi Dáiddárráđđi*. 28. oktober 2021. Besøkt 29. januar 2022.
10. ↑  «Jeg kaller det kunst». *Nasjonalmuseet*. Besøkt 22. oktober 2020.
11. ↑  Mørch, Hilde. «Unik kunstutstilling på Stortinget». *kunstavisen.no*. Besøkt 22. juni 2023.

Eksterne lenker
---------------

* – 8k – Galleri *Embla*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** VIAF **·** ISNI **·** KulturNav
 |
**Senjen naturreservat** består av en holme i sjøen vest for Gisøya i Bømlo kommune. Området ble som ett av 69 naturreservater i daværende Hordaland fylke, vernet 3. april 1987 og inngår i verneplan for sjøfugl. Fra og med 15. april til og med 31. juli er det forbud mot ilandstiging.

Verneforskriften sier at formålet med vernet er 

«å sikre best mogelege vilkår for sjøfuglane i området samt å ta vare på ein viktig hekkelokalitet med dei plante- og dyrearter som naturleg er knytta til området.»
Bestandsutviklingen har vært relativt stabil, men varierende fra art til art. Toppskarv er et nytt innslag. Registrerte hekkende arter i 2014 (6. juli)

* Toppskarv ca 8 par,
* Gråmåse 30 par,
* Svartbak 18 par inkludert holmen nord for Senjen,
* Lomvi 1 individ

Referanser
----------

1. ↑  «faktaark». Naturbase. Besøkt 23. mars 2024.
2. 1 2  «Forskrift om vern for Senjen naturreservat, Fitjar kommune, Hordaland». Lovdata. Besøkt 23. mars 2024.
3. ↑  Stein Byrkjeland (1. november 2015). «Hekkande sjøfugl i Hordaland 2014. Forvaltingsplan for 69 sjøfuglreservat, samt oppdatert bestandsoverslag for dei ulike sjøfuglartane i fylket.» (pdf). Fylkesmannen i Hordaland, miljøvern- og klimaavdelinga. s. 77. Besøkt 23. mars 2024.
**Marit Moum Aune** (født 1964) er en norsk sceneinstruktør som har hatt oppdrag ved en rekke norske teater, samt produksjoner i NRK.

Aune startet sin profesjonelle teaterkarriere som daglig leder av Teaterhuset Avant Garden i Trondheim i 1984-1986, 20 år gammel. Etter noen år som instruktør i Studentersamfundets Interne Teater, debuterte hun profesjonelt i 1989. Aune har arbeidet innen flere fag, fra opera til standup. Men det er innen det dramatiske teaterfaget hun markert seg tydeligst. Hun har arbeidet ved flere norske teater, deriblant Det norske teatret hvor hun hadde instruksjon på *Det e hardt å være mainn*, *Snart kjem tid*, *Bør Børson jr.*, *Antons Villfaring* og *Få meg på, for faen!,* ved Nationaltheatret med *Genanse og verdighet*, *Mikromani*, *Pippi Langstrømpe,* ved Riksteatret med *Brakar og Johanna*, *Glassmenasjeriet*, *Gengangere*, *Nåde*, *Kardemomme by, Leve posthornet!*, ved Rogaland Teater med *Ringdans*, *Jeg er stygg!*, *Absolutt Bibel*, *Skyfri Himmel,* og ved Trøndelag Teater med *En Rød Tråd*, *Floden*, *Freedom*, *An-Magritt*, *Kulde.* Hun har også hatt regien på *Spelet om Heilag Olav* 2012–2015, *Elden* 2007-2011 og *Stolt, hvit og vanskelig* og *Redd mann roper* av og med Otto Jespersen. Hun fikk Heddaprisen 2001 i åpen klasse for idé, konsept og dramatisering av *Genanse og verdighet* og Skandinavisk Nasjonalteaterpris for samme oppsetning.

Hun har også arbeidet som produsent i NRK P3, regissør i Radioteatret, samt vært tekstforfatter og dramaturg ved Det Åpne Teater. Gjennom sitt mangeårige arbeid med danseren Ingrid Lorentzen har hun laget flere danseforestillinger og iscenesatt opera. Aune fikk sin debut som ballettregissør med *Ghosts* for Den Norske Opera & Ballett i 2014.

I 2009 debuterte hun som TV-regissør med miniserien *Harry & Charles*. Hun har senere regissert første sesong av *Kampen for tilværelsen* (2014) og *Made in Oslo* (2022), alle for NRK. Hun ble nominert til Gullruten 2010 i klassen beste regi enkamera for *Harry & Charles* og til Gullruten 2023 i klassen beste regi TV-drama for *Made in Oslo*.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Store norske leksikon[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  At hun er fra Trondheim er nevnt i artikkelen biography Arkivert 26. desember 2017 hos Wayback Machine. på hennes egen internettside, sist lest den 26. desember 2017.
3. ↑  «Vinnere 2001». *heddaprisen.no*. Besøkt 23. april 2023.
4. ↑  «Regissørens suksessoppskrift». *aftenposten.no*. 29. mai 2015. Besøkt 23. april 2023.
5. ↑  «Gullrutens fagpris-nominasjoner». *rushprint.no*. 10. april 2010. Besøkt 23. april 2023.
6. ↑  «Narkogangstere, Tjelta-såpe og fotballhelter topper Gullruten-listen». *kampanje.no*. 31. mars 2023. Besøkt 23. april 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Marit Moum Aune på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Marit Moum Aune hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (da) Marit Moum Aune på Filmdatabasen Rediger på Wikidata
* Harde slag (intervju fra Dagbladets magasinet, 2002)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Gyldendals Teaterleksikon
 |
**Bayerns senat** var ved siden av landdagen (underhuset) annetkammeret i Bayerns folkerepresentasjon frem til og med 1999.

Det hadde 60 medlemmer, som måtte være minst 40 år, og ble valgt eller utnevnt av sosiale, religiøse, økonomiske, kommunale og kulturelle organisasjoner i en periode på seks år. Hensikten med senatet var å danne en motvekt til landdagen (det direktevalgte parlamentet). Et bestemt antall seter var reservert for hver av gruppene. En tredjedel av plassene i senatet var på valg hvert annet år. Senatorer kunne ikke samtidig være landdagsmedlemmer.

Senatet deltok i lovgivningen, men hadde i det vesentlige rådgivende og seremonielle oppgaver.

På grunn av manglende makt og oppgaver og enkelte senatorers opptreden mistet senatet mye av respekten i folket. Et folkeinitiativ fra det marginale Økologisk-demokratiske parti med tittelen *Schlanker Staat ohne Senat* som krevet avskaffelse av senatet, fikk i juni 1997 927 047 underskrifter. I den følgende folkeavstemningen deltok 39,9 % av de stemmeberettigede, og 62,2 % stemte for avskaffelse av senatet. For CSUs motforslag om en endret sammensetning av senatet stemte 23,6 %. 1. januar 2000 trådte loven om avskaffelse av senatet i kraft.

Senatets presidenter
--------------------

| Navn(født–død) | Embetstid | Parti |
| --- | --- | --- |
| **Josef Singer**(1888–1980) | 4. desember 1947–9. januar 1968 |  |
| **Hippolyt Poschinger von Frauenau**(1908–1990) | 9. januar 1968–14. januar 1982 | CSU |
| **Hans Weiß**(1919–2008) | 14. januar 1982–31. desember 1993 | CSU |
| **Walter Schmitt Glaeser**(1933–) | 11. januar 1994–28. november 1996 | CSU |
| **Heribert Thallmair**(1936–) | 28. november 1996–31. desember 1999 | CSU |

Se også
-------

* Tysklands politiske system

Referanser
----------

1. ↑  *Verfassung der Freistaats Bayern 1946*
2. ↑  «Amtliche Ergebnis vom Voiksentscheid «Abschaffung des Senats» am 8. Februar 1998». Arkivert fra originalen 4. februar 2013. Besøkt 10. mars 2018.

Litteratur
----------

* Schmöger, Helga: *Der Bayerische Senat. Biographisch-statistisches Handbuch 1947–1997 (= Handbücher zur Geschichte des Parlamentarismus und der politischen Parteien. 10)*. Droste, Düsseldorf 1998, ISBN 3-7700-5207-2.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |

Portal: Tyskland
Klokkergården Klokker-Hegg i 1950, mens den fremdeles sto på sin originale plass i Lier, den ble i 1972 flyttet til Bragernesåsen friluftsmuseum, som er en del av Drammens museum. 
**Nils Nilsen Hilsen** (født. 20. mai 1794 i Modum, død 25. jul. 1872 i Lier) var en kirkesanger, klokker og politiker fra Modum. 

Han ble i 1821 ansatt som kirkesanger i Frogner, Lier og bodde i starten på Hafskjold, men flyttet i 1824 inn i den nybygde klokkergården på husmannsplassen Nordre Hegg, som ble utlagt til klokkergård 10. januar 1824. Plassen ble gjerne kalt for Klokker-Hegg. Nils Nilsen Hilsen ble den første klokkeren på bruket. Her bodde han sammens med sin kone Tolline Ottersdtr. Solberg (1805-1835) og deres barn: Maren Dortea, Elise Marie, Nils Otto, Nora, Tora, Hans Johan. Da han flyttet inn, ble det bygd nye hus her. 

Hilsen hadde mange tillitsverv og var ordfører i Lier i tidsrommet 1842–1843 og 1848–1851. Da han døde i 1872, fikk hans etterlatte bo på klokkergården til l. mai 1873. Den neste klokkeren var kirkesanger Torgeir Johansen Lunde (født 1834 i Gausdal)  som fikk i gang skolen igjen året etter.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 378[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Histreg - Personside». *histreg.no*. Besøkt 30. april 2023.
3. ↑  Fladby, Rolf (1997). *Liers historie*. NOR: Lier bygdeboknemnd. s. 410–411. ISBN 8291649030.
4. ↑  Fladby, Rolf (1997). *Liers historie*. NOR: Lier bygdeboknemnd. s. 312–313. ISBN 8291649030.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Sjur Sollesnes Holsen** (født 1. mars 1969, død 31. oktober 2013) var en norsk journalist og redaktør. Fra 2010 og frem til han døde var han politisk redaktør i *Bergens Tidende*. Under valgkampen i 2013 var han kommentator og analytiker for NRK. Han ble ansatt som næringslivsjournalist og kommentator i *Bergens Tidende* i 2007.

Sjur Holsen studerte både økonomi og politikk ved Universitetet i Bergen og ved Norges Handelshøyskole. I 1998 begynte han på Utenriksdepartementets aspirantskole. Etter det arbeidet han i utenrikstjenesten i Chile og Spania.

Holsen vant i Christieprisen *post mortem* i 2014, en pris som deles ut av Universitetet i Bergen til mottakere som har «bidratt til å fremme eller synliggjøre universitetets sentrale rolle i samfunnsutviklingen».

Ett år etter han fikk diagnosen kreft døde han, og han etterlot seg kone og tre barn.

Sjur Holsens minnepris deles ut årlig under Nordiske Mediedager. Målet er å motivere flere mennesker med ulike perspektiver og erfaringer til å delta i samfunnsdebatten i Holsens ånd.

Referanser
----------

1. ↑  
Tor H. Monsen (25. april 2014). «Christieprisen til Sjur Holsen» **(norsk)**. *På høyden*. Arkivert fra originalen 1. august 2014. Besøkt 30. april 2015.
2. ↑  «Sjur Holsens minnepris - formål og statutter». *Nordiske Mediedager*. Besøkt 23. mars 2024.

Kilder
------

* BT-redaktør Sjur Holsen døde i natt
* Sjur Holsen er død

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
***The Governor’s Lady*** er en amerikansk stumfilm fra 1923 regissert av Harry Millarde.

Handling
--------

Tidligere gruve-arbeider Daniel Slade blir en velstående investor, og stiller til valg for å skaffe forskjellige politiske verv. Han blir til slutt innsatt som guvernør i delstaten hans. Men Daniels kone, Mary, er ikke i stand til å tilpasse seg et liv i disse sosiale sirklene, og flere ganger gjør hun Daniel flau i nærvær av kollegene hans.

Samtidig blir Daniel interessert i Katherine Strickland, datteren til en fremtredende senator - som gjør at Daniel tilbringer mindre og mindre tid sammen med hans egen gammeldagse kone. Imidlertid innser Daniel etter hvert hvor mye han virkelig elsker Mary, og han vender deretter tilbake til henne.

Skuespillere
------------

* Robert T. Haines som Daniel Slade
* Jane Grey som Mrs. Mary Slade
* Anna Luther som Katherine Strickland
* Frazer Coulter som George Strickland
* Leslie Austin som Robert Hayes

Referanser
----------

1. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 12. mars 2024.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Governor’s Lady* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Governor’s Lady* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Governor’s Lady* på American Film Institute Rediger på Wikidata
***Tyson's Run*** er en amerikansk dramafilm fra 2022 regissert av Kim Bass, som også skrev manus. Hovedrollene spilles av Rory Cochrane, Amy Smart, Major Dodson og Barkhad Abdi.

Handling
--------

En autistisk tenåringsgutt, Tyson, får hjemmeundervisning av moren sin Eloise samtidig som faren hans Bobby er fotball-trener ved Pope High School. Faren hans ble skadet i tenårene, og måtte derfor avslutte sin egen karriere som profesjonell fotballspiller. Bobby er ergerlig over sønnens manglende evner og sine problemer med å oppnå nærmere kontakt med Tyson, og har derfor sjelden noen interaksjoner med sønnen sin.

En dag bestemmer de at Tyson burde begynne ved samme skole som faren hans jobber ved, fordi moren hans ikke klarer å lære ham algebra. Tysons far sier seg motvillig enig, etter en krangel med kona. Men allerede på hans første dag på offentlig skole blir Tyson et lett mål for mobbing - spesielt av klassekameraten Bradley. Men han får snart en venn som heter Shannon, og møter Aklilu - en maraton-løper. Men Eloise oppdager snart at hun er gravid igjen, og er bekymret for at fosteret kommer til å utvikle samme tilstand som Tyson.

Etter å ha overhørt foreldrene krangle stikker Tyson av hjemmefra, og han blir skadet uten mulighet til å komme seg hjem på egen hånd. Etter å ha innsett at han risikerer å miste sønnen sin, føler Bobby seg skyldig for hvordan han tidligere hadde behandlet Tyson. Bobby bestemmer seg for å bli en bedre far, og ønsker å hjelpe til når Tyson ønsker å trene til å delta på et maraton.

Rolleliste
----------

* Major Dodson som Tyson.
* Rory Cochrane som Coach
* Amy Smart som Eloise
* Layla Felder som Shannon.
* Reno Wilson som Mayor
* Barkhad Abdi som Aklilu
* Isaiah Hanley som Bradley
* Jibre Hordges som Billy Kidman.

Eksterne lenker
---------------

* Internet Movie DataBase
* AllMovie.com
**Heteferes I** var en dronning under Det fjerde dynasti (ca.2600 f.Kr.) i oldtidens Egypt. Hun var gift med en konge (farao), mor til en konge og bestemor til to konger, og hun var bindeledd mellom to dynastier.

Biografi
--------

Heteferes I var datter av kong Huni, den siste farao i Det tredje dynasti. Hun var etter all sannsynlighet gift med kong Sneferu som innledet Det fjerde dynasti i Egypt. Hun var mor til kong Keops (også kjent under navnet *Kufu* eller *Khufu*). Det er mulig at Heteferes ikke var Sneferus førstehustru, men at hun steg i gradene og økte sin innflytelse etter at hennes sønn kom på tronen. Hun ble også bestemor til to konger, Djedefra og Khefren (*Khafra*), og til en dronning, Heteferes II.

Hennes offisielle titler var:

* Kongens mor (*Mut-nisut, mwt-nswt*)
* Mor til kongen av de to land (Øvre og Nedre Egypt) (*Mut-nisut-biti, mwt-nswt-bjtj*)
* Horus' ledsager (*Khet-heru, ḫt-hrw*)
* Guds datter av hans kropp (*Zat-netjer-net-khetef,* *zꜣt-nṯr-nt-ẖt.f*)

Sneferus ekteskap med Heteferes I befestet hans rett til tronen. På grunn av at hun, som datter av kong Huni, førte slekten videre, ble to kongeslekter forent ved ekteskapet. Hennes tittel «Guds datter av hans kropp» refererer til hennes far som regjerte som den siste konge i Det tredje dynasti og som ble erklært som gud. Hun giftet seg med Sneferu og ble mor til den neste kongen, Khefren, som bygget hennes gravkammer og pyramide. Kongenes mødre hadde en spesielt høy status i det gamle Egypt. Hennes titler ble gitt henne på grunn av sønnen og hans rolle som konge.

Fotnoter
--------

**Type nummerering**
1. ↑  Heteferes II ble dronning fordi hun ble gift med sin bror, farao Djedefra. Før det var hun gift med en annen bror, prins Kawab, som hun også fikk en sønn med. Dynastiske ekteskap mellom søsken var vanlig i det gamle Egypt.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Aidan Dodson; Dyan Hilton (2004). *The Complete Royal Families of Ancient Egypt*. Thames & Hudson. s. 57.
2. 1 2  Grajetzki (2011). *Ancient Egyptian Queens – a hieroglyphic dictionary*. London.
***My 1919*** (originaltittel: *Wo de 1919*) er en kinesisk dramafilm fra 1999 regissert av Huang Jian-Zhong. Filmen handler om den urettferdige behandlingen som Kina fikk under forhandlingene som ledet frem til Versaillestraktaten i 1919. Både det kinesiske lederskapet og kinesere flest anså traktaten som en ydmykelse av landet og den ble hovedårsaken til 4. mai-bevegelsen. Chen Daoming spiller rollen som den kinesiske diplomaten Wellington Koo.

Den ble tildelt prisen for fremragende film ved Huabiao Awards (sammen med flere filmer).

En oppgradert versjon ble utgitt på 4K i 2022.

Referanser
----------

1. ↑  «My 1919 (1999)». *letterboxd.com* **(engelsk)**. Besøkt 4. april 2024.
2. ↑  «Wo de 1919 (1999) - Awards - IMDb» **(engelsk)**. Besøkt 4. april 2024.
3. ↑  reporter, Chen Xi Global Times life; Culture, Covering; art; Xi, entertainment Chen. «4K restoration of Chinese film ‘My 1919’ released in honor of ‘May 4 spirit’ - Global Times». *www.globaltimes.cn*. Besøkt 4. april 2024.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen mangler oppslag i Wikidata*
Sankt Johannes kirke
**Sankt Johannes menighet**, eller **St. Johannes menighet**, var et prestegjeld tilhørende Stavanger domprosti. Det omfattet sogn i Stavanger kommune i Rogaland fylke, og hovedkirken var Sankt Johannes kirke.

Sankt Johannes menighet er nå en del av Stavanger kirkelige fellesråd, og underlagt Stavanger domprosti i Stavanger bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

Sankt Johannes menighet sognet "fra gammelt av" til Stavanger domkirke, og fra 1861 til St. Petri kirke. Ved kgl.res. av 1. oktober 1884 ble St. Petri menighet delt i to, ved opprettelsen av *St. Johannes menighet*, gjeldende fra 1. januar 1885. I et skriv fra 160 "husfedre" ble det i 1897 sendt en "kraftig henstilling" til kommunestyret om å få fortgang i kirkebyggingen. Og den 15. september 1909 var en, i følge forfatter Arve Monsen, "gledens og festens dag i Stavanger", ettersom St. Johannes menighet hadde ventet i 25 år på å få egen kirke, og nettopp denne dagen ble den innviet. I årene i mellom hadde menigheten altså delt kirke med Sankt Petri menighet, hvilket *gikk egentlig greit og knirkefritt. [..] Noen ulemper førte det sant nok med seg.* Men til syvende og sist savnet folk i den nye menigheten egen kirke fordi de lengtet etter å få sitt eget *hjem*".

Prestegjeldet inngikk i det nye Stavanger bispedømme fra 1. januar 1925.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Kirkesogn
---------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende sogn og kirker:

* Sankt Johannes

Referanser
----------

1. ↑  *Menigheter og endringer i menighetsgrenser i perioden 1800-1989*. xx#: Stavanger kommune. 1989. s. 3.
2. ↑  *St. Johannes kirke 100 år*. [St. Johannes menighetsråd]. 2009. s. 13. ISBN 9788230314784.
3. ↑  *Stavanger 1125-1425-1925*. Dreyer. 1925. s. 84.
4. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
5. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
***An Unusual Love*** (originaltittel: *Fei chang ai qing*) er en kinesisk romantisk dramafilm fra 1998 regissert av Wu Tianming. Filmen handler om et ungt par som opplever en tragedie dagen før de skal gifte seg. Mannen blir hardt skadet i en ulykke og blir ute av stand til å kommunisere, sannsynligvis for resten av livet. Hans elskede sverger å forbli ved hans side, men etter mange år blir hun fristet til å avslutte forholdet på grunn av en gryende romanse med en av hans beste venner.

Den ble tildelt prisen for fremragende film ved Huabiao Awards (sammen med flere filmer).

Referanser
----------

1. ↑  «⓿⓿ An Unusual Love (1998) - Chinese Movie». *chinesemov.com*. Besøkt 29. mars 2024.
2. ↑  «An Unusual Love (2000)». *letterboxd.com* **(engelsk)**. Besøkt 29. mars 2024.
3. ↑  Elley, Derek (25. oktober 1999). «An Unusual Love». *Variety* **(engelsk)**. Besøkt 29. mars 2024.
4. ↑  «Huabiao Film Awards (1998)». *IMDb*. Besøkt 29. mars 2024.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen mangler oppslag i Wikidata*
***La Maison du mystère*** er en fransk stumfilm fra 1923 regissert av Alexandre Volkoff.

Handling
--------

Julien Villanrit er eier en eiendom kalt Les Basses-Bruyères og en tekstil-fabrikken hvor barndomsvennen hans Corradin sitter som direktør. Julien gifter seg med naboen Régine, uten å vite at Corradin også er forelsket i Régine. Etter et drap blir Julien sendt i fengsel, selv om denne forbrytelsen egentlig ble begått av Corradin.

Det eneste vitnet som vet sannheten er vedhoggeren Rudeberg, og Corradin kjøper hans taushet ved å betale for sønnen hans Pascals utdannelse. Julien bruker flere år på å forsøke å bli frikjent, og samtidig redde Régine og datteren Christiane fra alle Corradins intriger.

Skuespillere
------------

* Ivan Mosjoukine som Julien Villandrit
* Charles Vanel som Henri Corradin
* Hélène Darly som Régine de Bettigny
* Francine Mussey som Christiane
* Nicolas Koline som Rudeberg
* Vladimir Strizhevsky som Pascal

Referanser
----------

1. ↑  «The House of Mystery (1923)» **(engelsk)**. Besøkt 16. mars 2024.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *La Maison du mystère* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**Georg Freiherr von Brandis** (1948–2021) var en tysk generalmajor og visepresident for militære anliggender i den føderale etterretningstjenesten, Bundesnachrichtendienst.

Georg von Brandis trådte inn i hæren i 1967, og tilhørte først panserbataljon 134 i Wetzlar. I 1968 påbegynte han offisersutdannelsen ved pansergrenaderbataljon 142 i Koblenz. I 1974 ble han knyttet til staben hos fallskjermjegerbataljon 272 i Wildeshausen, hvor han i 1975 ble kompanisjef. I 1978 ble han så knyttet til staben ved fallskjermjegerbataljon 271 i Iserlohn. Fra 1979 fulgte generalstabsstudier ved Führungsakademie der Bundeswehr i Hamburg, og fra 1981 var han knyttet til staben i pansergrenaderbrigade 16 i Wentorf utenfor Hamburg.

Han var første gang knyttet til Bundesnachrichtendienst fra 1983 til 1986. Fra 1986 var han stedfortredende militærattaché ved ambassaden i Washington D.C.. Fra 1989 var han så kommandør for fallskjermjegerbataljon 262 i Merzig. Brandis var sekretær i forsvarsministeriet fra 1991 til 1994, da han igjen ble knyttet til Bundesnachrichtendienst som sekretariatsleder. Fra 1998 var han stabsoffiser i det 2. tysk-amerikanske korps i Ulm. I 2000 ble han sekretariatsleder i Führungsstab der Streitkräfte i Bonn.

Han var visepresident for den militære etterretningstjenesten fra 2002 til 2005, da han ble utnevnt til visepresident for Bundesnachrichtendienst.
**Karneol** (fra middelalderlatin *carneolus*, latin *corneolus*, «noe som er kjøttfarget») er en gulrød til blodrød varietet av kalsedon, en kryptokrystallinsk form av silika, som består av veldig fin sammenvoksing av mineralene kvarts og moganitt. Karneol brukes særlig som smykkestein i signeter og i ringer. Sarder ligner karneol, men er mørkere og mer brunlig.

Karneol er nevnt i *Bibelen*, i skildringen av det himmelske Jerusalem i Johannes' åpenbaring:

> Grunnsteinene i bymuren var prydet med edelstener av alle slag. Den første grunnsteinen var av jaspis, den andre var av safir, den tredje av kalsedon, den fjerde av smaragd, den femte av sardonyks, den sjette av **karneol**, den sjuende av krysolitt, den åttende av beryll, den niende av topas, den tiende av krysopras, den ellevte av hyasint, den tolvte av ametyst.
> 
> 
> 

* Karneol er en oransjefarget stein som tilhører kvartsgruppaKarneol er en oransjefarget stein som tilhører kvartsgruppa
* Trommelpolert karneol-stein fra BotswanaTrommelpolert karneol-stein fra Botswana
* Gammelegyptisk signetring i gull og karneol med segl for Ramses II og kona NefertariGammelegyptisk signetring i gull og karneol med segl for Ramses II og kona Nefertari

Referanser
----------

1. ↑  «karneol», *NAOB*
2. ↑   Duda, Rudolf; Rejl, Lubos (1990): *Minerals of the World*, Arch Cape Press
3. ↑  Nettbibelen: Johannes' åpenbaring 21:19-20

Eksterne lenker
---------------

* (en) Carnelian – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
**Irene Kinunda Afriyie** (født 1990 i Kongo som Irene Kinunda) er en norsk forfatter og samfunnsdebattant. Hun har mastergrad i interkulturelle studier, og har jobbet som samfunnskontakt i Stiftelsen Fargespill siden 2017. Kinunda Afriye har vært gjestekommentator i Bergens Tidende siden 2019, og er fast spaltist i Subjekt.

Hun er opptatt av at innvandrere skal engasjere seg i det norske samfunnet. Før stortingsvalget i 2021 frontet hun kampanjen «Irenes valg» i sosiale medier, for å bidra til at flere «sofavelgere» bruker stemmeretten.

Kinunda Afriye mener at UNHCR har reddet livet hennes flere ganger da hun var flyktning i ulike afrikanske land. Samtidig er hun sterkt kritisk til bistand. I boka *Jeg er fordi du er* (2023) skriver hun at den beste hjelpen Norge kan gi folk i Kongo, er å satse på å bygge ut et folkeregister. Et folkeregister kan både sikre folk grunnleggende rettigheter og bidra til å bygge opp et skattesystem. Kinunda Afriyie mener Kongo og mange andre land i Afrika er klare for å ta steget fra bistandsæraen til skatteæraen. 

Kinunda Afriye er Bergenspatriot, og har skrevet om at det er lettere for innvandrere å bli godtatt som bergenser enn som norsk.

Bibliografi

*Jeg er fordi du er – fortellinger om mitt Norge*. Teft forlag, Bergen (2023)

  

Priser og utmerkelser

Sjur Holsens minnepris 2023

  

Referanser

  

Eksterne lenker

Irene Kinunda Afriyie på LinkedIn

Irene Kinunda Afriye på TedX: I sing my enemies song

1. ↑  Skifjeld, Anne (10. august 2021). «Slår eit slag for sofaveljarane». *NRK* **(norsk nynorsk)**. Besøkt 23. mars 2024.
2. ↑  Afriyie, Irene Kinunda (2023). «Den problematiske bistanden». *Jeg er fordi du er*. Bergen: Teft forlag. s. 213–238. ISBN 9788269240641. «Et velfungerende folkeregister trengs for å kunne bygge opp et velfungerende samfunn. Et folkeregister kan bidra til et transparent skattesystem - noe som er helt avgjørende for utviklingen av Afrika. Skatt er viktigere enn bistand, slik jeg ser det»
3. ↑  Afriyie, Irene Kinunda (2023). «Endelig norsk?». *Jeg er fordi du er*. Bergen: Teft forlag. s. 260. ISBN 9788269240641. «Jeg er en innvandrer som kom til Norge, og som føler seg hjemme i Bergen. I dag ser jeg på meg selv som en bergenser, først og fremst.»
4. ↑  Henriksen, Torill (10. mai 2023). «Irene Kinunda Afriyie fikk Sjur Holsen minnepris». *www.m24.no*. Besøkt 23. mars 2024.
**Eggholmen naturreservat** består av en holme ved Selbjørnsfjorden i Fitjar kommune. Området ble som ett av 69 naturreservater i daværende Hordaland fylke, vernet 3. april 1987 og inngår i verneplan for sjøfugl. Fra og med 15. april til og med 31. juli er det forbud mot ilandstiging.

Verneforskriften sier at formålet med vernet er 

«å sikre best mogelege vilkår for sjøfuglane i området samt å ta vare på ein viktig hekkelokalitet med dei plante- og dyrearter som naturleg er knytta til området.»
Bestanden av hekkende fugler har gått sterkt ned. Forvaltningsplanen sier at det er påfallende lite sjøfugl i Fitjarøyane i dag [dvs. ca 2015], uansett årstid, og Eggholmen føyer seg inn i dette mønsteret.

Referanser
----------

1. ↑  «faktaark». Naturbase. Besøkt 23. mars 2024.
2. 1 2  «Forskrift om vern for Eggholmen naturreservat, Fitjar kommune, Hordaland». Lovdata. Besøkt 23. mars 2024.
3. ↑  Stein Byrkjeland (1. november 2015). «Hekkande sjøfugl i Hordaland 2014. Forvaltingsplan for 69 sjøfuglreservat, samt oppdatert bestandsoverslag for dei ulike sjøfuglartane i fylket.» (pdf). Fylkesmannen i Hordaland, miljøvern- og klimaavdelinga. s. 82. Besøkt 23. mars 2024.
**Linn Stalsberg** (født 24. september 1971) er en norsk forfatter, skribent og journalist. Hun er utdannet sosiolog fra London School of Economics og har siden 2002 hatt fast kommentatorplass i avisen *Klassekampen*. Hun er også skribent i avisen *Vårt Land*.

Stalsberg har tidligere jobbet i blant annet *VG*, *Dagbladet*, NRK, *Klassekampen* og Amnesty Norge.

Forfatterskap
-------------

I 2013 debuterte hun med boken *Er jeg fri nå? Tidsklemme i verdens beste land*. I boken tar Stalsberg for seg spørsmål som «var det virkelig en slik hektisk hverdag feministene på 70-tallet mente ville frigjøre meg?», «er det bare som karriereklatrende småbarnsmor dagens feminister mener jeg kan leve mitt liv likestilt?», og «har vi virkelig et arbeidsliv som gjør det mulig å være omsorgsmenneske?». *Er jeg fri nå?* handler om den norske kvinnekampen med et kritisk blikk til dagens løsninger. 

Boken bruker tidsklemmeproblematikken for å søke å forstå de store rammene rundt våre private liv. Dermed settes tidsklemmen i sammenheng med vår tids samfunnsstruktur, som markedsøkonomi, forbrukersamfunn og nyliberalisme.

Bibliografi
-----------

* *Vill valuta - en debattbok om Tobinskatten* (2002). Redaktør sammen med Nina Drange
* *Fanget i gjeldsfella - en debattbok om u-landsgjelda* (2004). Redaktør.
* *Krigens regler* En lærebok for Røde Kors. Medforfatter. (2010).
* *Er jeg fri nå? Tidsklemme i verdens beste land* (2013). ISBN 9788203293597
* *Det er nok nå. Hvordan nyliberalismen ødelegger mennesker og natur* (2019).
* *Etter pandemien. Tanker om krise, kapitalisme og en ny hverdag* (2021).
* *Krig er forakt for liv - et essay om fred* (2024).

Eksterne lenker
---------------

* Presentasjon av Linn Stalsberg i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider
* Aschehoug forlag: Linn Stalsberg
* Stalsbergs blogg fruentimmer
* Intervju med Stalsberg i *Aftenposten*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
Ants Piip var Estlands første rikseldste fra 20. desember 1920 til 25. januar 1921.
**Rikseldste** (estisk: *riigivanem*) var den offisielle tittelen på Estlands statsoverhode fra 1920 til 1937. Embetet var en kombinasjon av de funksjoner som utøves av president og statsminister i andre demokratier.

Estland, som før første verdenskrig var en del av Det russiske keiserdømmet erklærte seg som uavhengig stat i februar 1918 noen måneder etter Oktoberrevolusjonen i Russland og opprettelsen av Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk. To år med krigshandlinger endte med Freden i Tartu i februar 1920 hvor Estland ble anerkjent som egen stat.

I henhold til den estiske konstitusjonen som ble vedtatt 15. juni 1920 og trådte i kraft 21. desember samme år skulle makten ligge hos nasjonalforsamlingen *Riigikogi*. Det skulle ikke velges president, men rollen som statsoverhode skulle ivaretas av regjeringslederen som ble kalt rikseldste (*riigivanem*), jf. konstitusjonens §58.

Rikseldste hadde ansvar for å representere landet Estland utad, koordinere regjeringens arbeid og lede regjeringsmøtene. Han (- for det var bare menn som hadde denne stillingen) hadde også fullmakt til å kontrollere statsrådenes arbeid. Regjeringen utpekte en vararepresentant for rikseldste.

I praksis hadde rikseldste liten makt. Konstitusjonen av 1920 ga parlamentet stor makt, og rikseldste kunne avsettes til enhver tid. Dette gjorde at balansen mellom den utøvende makten (regjeringen) og den lovgivende forsamlingen (parlamentet) ble forrykket i retning av parlamentet.

Konstitusjonen av 1934, som erstattet den fra 1920, reformerte ordningen med å la embetet som statsoverhode bli mer tilsvarende en president. Denne nyordningen ble imidlertid ikke iverksatt på grunn av at daværende rikseldste Konstantin Päts gjennomførte et selvkupp og styrte videre som statsminister med rikseldstes makt fram til 1937. Fra 1937 styrte Päts med tittelen president-regent (*Riigihoidja*), og fra 1938 som republikken Estlands president.

Referanser
----------

1. ↑  «Estonia». WorldStatesmen.org. Besøkt 04.04.2024.
2. ↑  «Eesti Vabariigi Riigikantselei 1918-1940» **(estisk)**. Riigikantselei.
3. ↑  «The first Constitution of the Republic of Estonia (1920 - 1933)». Estonica.
4. ↑  «Constitution of the Esthonian Republic (1920)». Wikisource.
Tingvoll kirke er prostikirke i Indre Nordmøre prosti. Foto: Arve Holmeide 
**Indre Nordmøre prosti** er et tjenestedistrikt i Møre bispedømme i Den norske kirke, opprettelset i 1857 ved delingen av Nordmøre prosti i Ytre og Indre Nordmøre prostier..

Prosten har sete i Tingvoll. Tingvoll kirke er prostikirke.

Prostiet omfatter kommunene Gjemnes, Sunndal, Surnadal og Tingvoll.

Prostiet er inndelt i sogn, som er den minste og grunnleggende enheten i Den Norske kirke. Tidligere var det også inndelt i prestegjeld, men disse ble faset ut på begynnelsen av 2000-tallet. 
De ansatte i kirken er enten ansatt av sognet gjennom kirkelig fellesråd, eller i prostiet. De fleste prestene er ansatte i prostiet, og har tjenesten sin knyttet til ett eller flere sogn.

Sogn i Indre Nordmøre prosti
----------------------------

* I Gjemnes
	+ Gjemnes sogn
	+ Øre sogn
* I Sunndal
	+ Hov sogn
	+ Romfo sogn
	+ Øksendal sogn
	+ Ålvundeid sogn
* I Surnadal
	+ Mo sogn
	+ Stangvik sogn
	+ Todalen sogn
	+ Øye og Ranes sogn
	+ Åsskard sogn
* I Tingvoll
	+ Straumsnes sogn
	+ Tingvoll sogn

Prestegjeld i Indre Nordmøre prosti
-----------------------------------

* Tingvoll
* Øre
* Sunndal
* Surnadal
* Stangvik
* Rindal

Referanser
----------

1. ↑  *Prost Christian Frost i Veøy*. Romsdal kulturvern. 1970.
2. ↑  Tingvoll kyrkje fra Kirkesøk

Kilder
------

* Indre Nordmøre prosti fra Den norske kirke

| * v
* d
* r
Prostier i Møre bispedømme |
| --- |
| Indre Nordmøre **·** Indre Romsdal **·** Molde **·** Nordre Sunnmøre **·** Søre Sunnmøre **·** Ytre Nordmøre |

| * v
* d
* r
Kirker i Indre Nordmøre prosti |
| --- |
| 
* Gjemnes
* Gjøra
* Hov
* Mo
* Osmarka
* Ranes
* Romfo
* Stangvik
* Straumsnes
* Tingvoll
* Todalen
* Øksendal
* Øre
* Øye
* Ålvundeid
* Åsskard

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki
 |