recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**William David Robert McConnell** (født 19. april 1956 i Newry) er en britisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles.

McConnell vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1984 i Los Angeles. Han var med på det britiske laget som på tredjeplass i landhockeyturneringen bak Pakistan og Vest-Tyskland. Storbritannia tapte semifinalen med 0-1 mot Vest-Tyskland og vant bronsefinalen mot Australia med 3-2. McConnell spilte sju kamper i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1984 USAs flagg Los Angeles - Bronse Bronse i landhockey, menn Storbritannias flagg Storbritannia

Referanser
----------

1. ↑   sports-reference.com, www.sports-reference.com, besøkt 31. januar 2016[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) William McConnell – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) William McConnell – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) William McConnell – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) William McConnell – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
**Malte Jacobsson** (født 3. april 1885 i Kristianstad, død 22. desember 1966 i Göteborg) var en svensk filosof og politiker.

Slekt
-----

Han var sønn av Nils Jacobsson og Anna Persson, som begge var medlemmer av vekkelsesbevegelsen *Evangeliska Fosterlandsstiftelsen*. I 1912 ble han gift med den østerrikske botanikeren Emma Charlotte Stiasny. Etter skilsmisse i 1950 giftet han seg igjen i 1951 med politikeren Ingrid Osvald.

Liv
---

Jacobsson studerte ved Lunds universitet og fikk doktorgraden i filosofi i 1910. Som student var han med i den radikale kretsen *Den Yngre Gubben*, og regnet seg som sosialist. Fra 1912 underviste han i praktisk filosofi og pedagogikk ved lærerinneskolen under *Kjellbergska flickskolan* i Göteborg, samt i filosofi og pedagogikk ved Göteborgs högskola. Fra 1920 var han professor ved høyskolen.

Fra 1919 var han medlem av byrådet i Göteborg, som representant for sosialdemokratene. Fra 1927 til 1934 var han byens ordfører. I 1934 forlot han høyskolen for å overta stillingen som *landshövding* i Göteborgs og Bohus län, og beholdt denne stillingen til han gikk av med pensjon i 1950. I 1964 utga han erindringsboken *Minnesbilder*.

Jacobsson hadde som ung studert under filosofen Ernst Cassirer i Berlin. Da Cassirer flyktet fra Tyskland etter nazistenes maktovertakelse i 1933, kunne Jacobsson i egenskap av *landshövding* hjelpe ham til å få et professorat ved Göteborgs högskola.

Referanser
----------

1. 1 2   Svenskt biografiskt lexikon, «Malte F Jacobsson», Svensk biografisk leksikon-ID 12019[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Svante Nordin: *Från Hägerström til Hedenius. Den moderna svenska filosofin*. Lund: Doxa, 1983. ISBN 91-578-0183-5

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** KulturNav
 |
**Arkivvitenskap**, ofte kalt **arkivkunnskap**, **arkivistikk** eller **arkivstudier**, er faget om lagring, katalogisering og gjenfinning av dokumenter. Faget utviklet seg fra diplomatikken. Arkivvitenskap omhandler også teknikk for bevaring av dokumenter samt restaurering av skadete dokument. Nylig har arkivkunnskap også tatt opp i seg digitale katalogiseringsmetoder og bevaring av digitale arkiv. Faget er beslektet med bibliotek- og informasjonsvitenskap.

Denne vitenskapelige tradisjonens tidligste opprinnelse er ukjent. Imidlertid kan vi nevne de eldste kjente historiske bøker om emnet. Disse arkivvitenskapens tidligste forgjenger var trykt i 1571, men sannsynligvis allerede skrevet under den tidligere halvparten av 1500-tallet. Forfatteren, den tyske adelsmannen Jacob von Rammingen, kan kanskje betraktes som "far" for denne akademiske fag. Han grunnla en arkiveringstradisjon som i Tyskland overlevde minst et par århundrer. Arkivteorien ble for første gang formulert av ham.

En bok som hadde en enorm innflytelse var *Handleiding voor het ordenen en beschrijven van archieven,* av Muller, Feith og Fruin. Boken kom ut i 1898 og er oversatt til flere språk.

De mest innflytelsesrike forfattere på 1900-tallet var den britiske Hilary Jenkinson (*A manual of archive administration*, 1922) og den amerikanske Theodore R. Schellenberg (*Modern archives*, 1956). Blant de mer prominente arkivvitenskapelige forfattere de siste tiårene kan vi nevne Terry Cook, University of Manitoba.

Referanser
----------

1. ↑  The earliest predecessors of archival science: Jacob von Rammingen's two manuals of registry and archival management, printed in 1571 Arkivert 20. januar 2012 hos Wayback Machine. oversatt av JBLD Strömberg

Litteratur
----------

* Anne Mette Dørum: *Arkivkunnskap* Cappelen 1999 ISBN 82-02-17317-5
* Ivar Fonnes: *Arkivhåndboken for offentlig forvaltning* Riksarkivet i Norges skrifteserie 2009 ISBN 978-82-446-1295-1
* Jørgen H. Marthinsen: *Arkivteori – en innføring* Riksarkivarens skriftserie nr. 36, 2012 ISBN 978-82-548-0118-5

Eksterne lenker
---------------

* Arkivar.no
* Tidsskriftet arkiv
* Utdanning.no sin av arkivar

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
**Belize barriererev** er et barriererev utenfor kysten til Belize. Det er det største barriererevsystemet på den vestlige halvkule  og ligger 300 meter utenfor kysten i nord og 40 km utenfor kysten i sør. Barriererevet utgjør et 321 km langt strekke av det 900 km lange Mesoamerikanske barriererevsystemet. Dette går fra Cancún til den nordøstre delen av Yucatánhalvøya, forbi Riviera Maya og ned til Honduras, hvilket gjør det til ett av de største i verden etter Great Barrier Reef i Australia og Ny-Caledonias barriererev.

Barriererevet er Belizes fremste turistdestinasjon og besøkes av nesten halvparten av landets 250 000 årlige besøkende.

Barriererevet ble i 1996 innskrevet på UNESCOs verdensarvliste. Siden 1998 er mer enn 40 % av revet blitt ødelagt.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Reef at forefront of CO2 battle» **(engelsk)**. BBC News. Besøkt 11. desember 2012.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Belize Barrier Reef – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
Belizes riksvåpen.
**Belizes riksvåpen** ble innført da landet ble selvstendig i 1981, men går tilbake til 1819. Belizes flagg har riksvåpenet på flaggduken.

Britisk Honduras fikk et våpen i 1819 og dette danner grunnlag for Belizes riksvåpen. Våpenet viser et mahognitre, et skjold og to skjoldholdere. Motivet viser til at tømmerhogst var viktig i landet på 1700- og 1800-tallet. Opprinnelig var de to skjoldholderne tegnet som afrikanere med økser. Senere er dette endret til en mestis og en mulatt, der den ene holder en øks, den andre en padleåre.

De to mannsfigurene holder et tredelt skjold. I versjonen fra 1907 var Storbritannias flagg med, men dette er senere byttet ut med korslagt padleåre og sleggeøks. Det andre feltet viser en sag og øks, mens det tredje og nedre feltet viser et skip. Valgspråket «Sub Umbra Floreo» betyr «jeg blomstrer i skyggen». Hele motivet er omgitt av en grønn krans med 50 blader. Kransen kom til etter initiativ fra People's United Party som minne om året 1950, da motstanden mot britisk koloniherredømme startet.

Referanser
----------

1. ↑  «The National Symbols» Arkivert 23. september 2015 hos Wayback Machine. Belizes regjering. Lest 19. januar 2015.
2. ↑  «Changing the Coat of Arms», *Amandala*, 17. september 2010. Lest 19. januar 2015.
3. 1 2  «Flag of Belize», *Encyclopædia Britannica*. Lest 19. januar 2015.
4. ↑  Belizes flagg og våpen, *Store norske leksikon*. Lest 19. januar 2015.

  


| * v
* d
* r
Nordamerikanske riksvåpen |
| --- |
| Amerikas forente stater **·** Antigua og Barbuda **·** Bahamas **·** Barbados **·** Belize **·** Canada **·** Costa Rica **·** Cuba **·** Dominica **·** Den dominikanske republikk **·** El Salvador **·** Grenada **·** Guatemala **·** Haiti **·** Honduras **·** Jamaica **·** Mexico **·** Nicaragua **·** Panama **·** Saint Kitts og Nevis **·** Saint Lucia **·** Saint Vincent og Grenadinene |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Anne Christine Nyegaard** (1711–1743) var en norsk bispefrue og baronesse. 

Hun fødtes i Jylland som datter av sogneprest Peder Nilsen Nyegaard og Gjertrud Lisbet Jersin. I 1730 giftet hun seg 21 år gammel med den 46-årige biskop i Bergen Marcus Müller. Han døde allerede året men etterlot henne en anseelig formue hvorfor enken ble omtalt som *Vestlandets rigeste dame*.

Seks år senere giftet hun seg med den 57-årige biskop Edvard Londeman Rosencrone, som i 1748 ble adlet Londemann af Rosencrone. Gjennom henne fikk han kontakt med de mest fremstående personer i Bergen og på Vestlandet. Det var også takket være hennes formue at paret kunne kjøpe baroniet Rosendal, som den gang tilhørte en slektning av henne, Christian Lerche.

Paret fikk tre barn, deriblant den senere utenriksminister Marcus Gerhard Rosencrone. 

Anne Christine af Rosencrone døde den 7. april 1743 i Bergen. Hun ble bisatt i en marmorsarkofag i Rosenkrantzenes gravkapell i Kvinnherad kirke. Foruten Rosencrones våpen ses på kisten hennes monogram AN samt en friherrekrone.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Norsk biografisk leksikon, Norsk biografisk leksikon ID Edvard\_Londemann\_af\_Rosencrone[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Bratberg, Terje (11. juni 2022). «Edvard Londemann af Rosencrone». *Norsk biografisk leksikon*. Besøkt 25. juni 2022.
3. ↑  Tennfjord, Finn (1944). *Stamhuset Rosendal*. Dybwad. s. 73-74.
4. ↑  Segelcke, C. (1928). *Slægten Segelcke*. no#: Aas & Wahl. s. 45-46.
5. ↑  *Norsk biografisk leksikon*. xx: Aschehoug. 1952. s. 543.
6. ↑  Hoff, Anne Marta (2000). *Norges kirker*. Land og kirke. s. 168. ISBN 8205273154.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
I fysikk og astronomi er **H-alfa** eller Hα en spesiell emisjonslinje for hydrogen.

Ifølge Bohrs atommodell, går elektroner i kvantiserte energinivåer rundt atomkjernen. Disse energinivåene er beskrevet ved kvantetallet *n* = 1, 2, 3, .... Elektroner kan bare befinne seg i disse nivåene, og kan bare ha overganger mellom disse.

Overganger fra *n* ≥ 3 til *n* = 2 er kjent som Balmer-serien og har sekvensielle navn med greske bokstaver:

* *n* = 3 til *n* = 2 kalles Balmer-alfa eller Hα
* *n* = 4 til *n* = 2 kalles Balmer-beta eller Hβ
* *n* = 5 til *n* = 2 kalles Balmer-gamma eller Hγ osv.

For Lyman-serien er navnekonvensjonen:

* *n* = 2 til *n* = 1 kalles Lyman-alfa
* *n* = 3 til *n* = 1 kalles Lyman-beta, osv.

Hα har en bølgelengde på 656,28 nanometer i luft, og er synlig i den røde delen av det elektromagnetiske spektrum. Å isolere Hα er den letteste måten for astronomer å spore ionisert hydrogen i gass-skyer på. 

Fordi det krever nesten like mye energi å ionisere hydrogenatomet som å det tar å direkte eksitere elektronet fra *n* = 1 til *n* = 3, er sannsynligheten for at elektronet blir eksitert fra *n* = 3 uten at det fjernes fra atomet veldig liten. I stedet så rekombineres elektronet og protonet etter at atomet har blitt ionisert, og danner ett nytt hydrogenatom. I det nye atomet kan elektronet begynne i et hvilket som helst energinivå, for så å falle ned til grunnivået (*n* = 1). For hver overgang vil atomet sende ut et foton. Omtrent halvparten av gangene vil denne rekombinasjonen gi en overgang fra *n* = 3 til *n* = 2, og atomet vil sende ut Hα-lys. Derfor vil Hα-linjen befinne seg der hydrogen blir ionisert.

Hα-linjen selv-absorberes relativt lett fordi hydrogen er hovedbestanddelen i stjernetåker. Dette gjør at linjen kan indikere formen og utstrekningen til skyen, men den kan ikke brukes til å nøyaktig bestemme tåkens masse. I stedet brukes molekyler som karbondioksid, karbonmonoksid, formaldehyd, ammonium eller metylcyanid.

Se også
-------

* Bohrs atommodell
* Balmer-serien
* Lyman-serien
* Spektrallinjer

Portal: Astronomi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
***Gа̄thа̄*** eller ***gа̄thа̄-hymnene*** er en samling av fem hellige tekster som utgjør den kjente, bevarte resten av *Den eldre Avesta*, zoroastrismen hellige skrift. Tekstene regnes som de helligste, eller viktigste, i zoroastrismen, og anses å være skrevet av Zarathustra selv. De er bevart som en del av *Jasna*, en liturgisk tekstsamling fra *Den yngre Avesta*. 

Tekstene er skrevet i bunden, metrisk form, på avestisk, og står etter hverandre i Jasna, hvor de utgjør de 17 enkelte *hâiti* 28-53, avbrutt av *Yasna Haptanghaiti* som inneholdsmessig er beslektet med gathaene, men er skrevet på prosa, og av to mindre hâiti. 

Tekstene er prestens henvendelse til allguden Ahura Mazda, med samme formål som Jasna-liturgien: å gjenopprette balanse i verden. Enkelte korte utdrag fra tekstene har en selvstendig funksjon som bønner.

Referanser
----------

1. ↑  Kilde for artikkelen er Prods Oktor Skjærvøs innledning til *Zarathustras sanger*, 2003

Norsk utgave
------------

Tekstene er gjengitt i: *Zarathustras sanger, de eldste iranske skriftene*. Utvalg, oversettelse og innledende essay av Prods Oktor Skjærvø. De norske bokklubbene, 2003. XXXIX, 340 s. (Verdens Hellige Skrifter; 22) ISBN 82-525-4121-6

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Universalis
 |
**Snarø-ulykken** var den første flyulykken som rammet norsk sivil luftfart etter krigen. Det var et fly tilhørende Det Norske Luftfartselskap (DNL) som styrtet på Snarøya den 22. mai 1946, rett etter at det hadde tatt av fra flyplassen på Fornebu på vei mot Stockholm. 10 passasjerer og besetningen på tre omkom.

Flyet var en Junkers Ju 52/3M, med kjennetegnet LN-LAB. Det var en tidligere Luftwaffe-maskin. Ulykken skjedde bare halvannen måned etter at DNL hadde startet ruteflyvning etter krigen. Blant de omkomne var den kjente motstandsmannen og forfatteren Ronald Fangen og den svenske kunstmaleren Isaac Grünewald. Det var kun én person som overlevde ulykken, den norske ingeniøren Hans Theodor Kiær. Ingen på bakken ble skadet.

Ulykkesårsak
------------

Flyet hadde nettopp tatt av fra Fornebu, og under stigningen mistet motor nummer én kraften. Flygerne forsøkte å returnere til flyplassen, men flyet mistet høyde, kolliderte med tretoppene og falt ned i en hage og et hus på adressen Halden Terrasse 10 på Snarøya.

Se også
-------

* Katastrofer og store ulykker i Norge.

Referanser
----------

1. ↑  Aftenposten 2. august 1946 s. 2 (Ingeniør Hans Theodor Kiær kan gå på ski til jul).
2. ↑  «13 ble drept da Stockholm-flyet styrtet ned ved Fornebu i går.». *Aftenposten*. Nasjonalbiblioteket (www.nb.no). 23. mai 1946. Besøkt 24. oktober 2021. «Sykehuset opplyser at ingeniør Kiær har pådradd seg flere benbrudd, men han anses å være utenfor fare.»

Eksterne lenker
---------------

* Aviation-safety.net – Ulykkesinformasjon om DNL Ju-52 LN-LAB.
Gods i landsbyen Aakre, Puka kommune.
**Puka kommune** er en tidligere landkommune i Valga fylke i Estland. Kommunen lå helt nord i fylket vest for byen Otepää, og administrasjonssenteret var landsbyen Puka. Kommunen hadde cirka 1 850 innbyggere og et areal på 201 km². Folketallet var stabilt eller økende.

De største tettstedene var Puka med 737 innbyggere og jernbane-forbindelse nordover til Tartu og sørover til Valga. Andre landsbyer er Kuigatsi og Rebaste. Lengst øst i kommunen reiser høydedraget *Otepää* seg og strekker seg nesten 20 km sørøstover og inn i nabokommunen Otepää. 

Kunstneren Erich Karl Hugo Adamson (1902-68), bedre kjent under kunstnernavnet *Adamson-Eric*, besøkte ofte småbyen Puka ved Tartu-Riga-jernbanen, og malte flere landskapsmalerier herfra. I området går mange vandreruter innover i Otepää-fjellene i øst eller ned langs elven Väike Emajõgi i vest.

Ved landsbyen Jögeveste ligger mausoleet til general Barclay de Tolly, som stod i spissen for erobringen av Paris under Napoleonskrigene.

Referanser
----------

1. ↑  «Maakatastri statistika». Det estiske landinspektorat. Besøkt 23. mars 2020.
2. ↑  ; *Estlands statistikkbyrå*; besøksdato: 30. mai 2017.
3. ↑  *A ja O taskuteatmik: Eesti*, Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn 2007.
4. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 182.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Puka Parish – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Kommuner i Valga fylke |
| --- |
| Regionens våpen | Landkommuner | Otepää **·** Tõrva **·** Valga | Estlands flagg |
| Historiske kommuner | Helme **·** Hummuli **·** Karula **·** Palupera **·** Puka **·** Põdrala **·** Pühajärve **·** Sangaste **·** Taheva **·** Tõlliste **·** Tõrva **·** Valga  **·** Õru |

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Keisergraven
Keiserinnegraven
General Huo Qubings grav
General Wei Qings grav
**Maolingmausoleet** (også kalt **Maomausoleet** eller **Maoling**, forenklet kinesisk: 茂陵, pinyin: *Maoling*) eller **Han-keiser Wudis grav** (*Hàn Wǔdì mù*, 汉武帝墓) er graven til Han-keiseren Wu (*Hàn Wǔdì*, 汉武帝) av det vestlige Han-dynasti, som regjerte 141-87 f.Kr. Det er det største av *De fem mausoleer* av det vestlige Han-dynasti (*Xi Han wuling*, 西汉五陵) og omtrales ogsaå som «Østens pyramide» (东方金字塔).

Keiser Han Wudi etablerte en autokratisk og sentralisert stat, med prinsipper han adopterte fra konfucianismen som statsfilosofi, etikk og normer for sitt rike og startet en skole for lære opp framtidige ledere i klassisk konfucianisme. 

Graven ligger 40 km fra provinshovedstaden Xi'an i landsbyen Maoling i Nanwei nordøst i byfylket Xingping (兴平市) i byprefekturet Xianyang i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina. 

Byggingen av gravanlegget tok til i 139 f.Kr. og pågikk i 53 år. Graven er omgitt av en mur, og området innenfor er nesten helt kvadratisk. Øst-vest måler området 431 m og nord-sør måler det 415 m. Muren er 5,8 meter tykk. I midten av hvert muravsnitt befinner det deg en port. Graven selv er utformet som en stump pyramide med en høyde på 46,5 m og største sokkelutstrekning på 240 m. 

Ifølge historiske overleveringer skal keiseren ha benyttet en tredel av rikets skatteinntekter for byggingen av hovedgraven og sidegravene.

Rundt om mausoleet er det mer en 20 andre graver for keiserens koner, konkubiner og andre. Blant disse sidegravene er General Huo Qubings grav. Frem til den fører en såkalt *sjelevei* (*shendao*) med seksten steinfiguer ftra det Veslige Han - steinhuggerarbeider av dyre- og menneskeskulpturer. Dette er de så langt eldste funne (2018) gravveifigurer av stein (faguttrykket for dyrefigurene er *shixiangsheng* 石象生 eller *shiwengzhong* 石翁仲) av dette slag i Kina. 

Andre sidegraver er general Wei Qings grav, og Jin Midis grav, rundt en kilometer øst for hovedgraven. Her ligger også Maolingmuseet.

Maolingmausoleet ble i 1961 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Referanser
----------

1. ↑  Travel China Guide: Maoling Mausoleum (Mao Ling) (besøkt 22. juli 2011)
2. ↑  Wang Ping: Maoling Mausoleum Arkivert 2016-03-04, hos Wayback Machine. (besøkt 24. juli 2011)

Eksterne lenker
---------------

* Maoling Mausoleum
* Maoling Museum
* Maoling Mausoleum of Emperor Wu Di of the Han Dynasty (206 BC- AD 220)
* Mao Mausoleum
* Die "Weisse Pyramide" entdeckt! Es ist das Maoling-Mausoleum!
* Maoling bowuguan (Maoling Museum)
* Li Jiajun, Xi'an Jiaotong University: West Han Artifacts of Han Yangling Mausoleum Museum, Maoling Mausoleum Museum, and Xianyang Museum in Xi'an Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.
***Maotai** er også navnet på storkommunen i Guizhou som drikken har sitt navn fra.*
**Maotai** (kinesisk: 茅台酒, pinyin: *Maotai jiu*), eller **Moutai**, som produsenten transkriberer navnet, er trolig Kinas mest kjente brennevinsmerke. Drikken lages av durra i den sørvestkinesiske provinsen Guizhou. Maotai, klassifisert som «sausduftende» (酱香, *jiangxiang*) kommer i dag i flere forskjellige styrker og versjoner fra den tradisjonelle med 53 % ned til en på bare 35 %.

Historie
--------

Maotai tar sitt navn etter det sted i fylket Renhuai i Guizhouprovinsen som den opprinnelig kom fra. Stedet har en lang historie med vindyrking, men spriten som den møter oss i dag kom til under Qing-dynastiet. Maotai vant første gang berømmelse utenfor Kina ved den internasjonale Panamautstillingen i 1915 har er siden da vunnet over hundre internasjonale anerkjennelser. Enda mer kjent er da Mao Zedong skålte med Maotai med Richard Nixon under ved hans historiske Kinabesøk i 1972. Odvar Nordli var ikke så fornøyd da han fikk servert drikken under et besøk i Kina og utbrøt: «Denne har døm itte vøri heldig med!»

Maotai er nå en av Kinas offisielle statsbankettsviner og selskapet som produserer det sier selv at det er ett av verdens tre mest kjende brennevinssorter (sammen med skotsk whisky og fransk konjakk). I Kina var Maotai, som idag (2006) har en årsproduksjon på nærmere 4 000 tonn, lenge svært eksklusivt, og ble produsert i betydelig mindre kvantitet enn den store mengde uekte vare som fremdeles plager selskapet og de kinesiske konsumentene.

Referanser
----------

1. ↑  Arne Strand (10. november 2021). «Enda en høvding har falt fra». *Dagsavisen*. Besøkt 10. januar 2018.

Eksterne lenker
---------------

* China Kweichow Moutai Distillery (Group) Co. Ltd
* Kweichow Moutai Distillery (Group) Co. Ltd

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas
 |
**Maol Íosa V av Strathearn** (også kjent som Maol Íosa av Orknøyene) var den siste fra den innfødte gæliske familien av mormaer for Strathearn. Han styrte Strathearn som mormaer (jarl) mellom 1330 og 1334, og som jarl av Orknøyene mellom 1331 og 1350.

Maol Íosas liv startet svært løfterikt. Etter at hans far Maol Íosa IV døde i 1329 arvet han Strathearn. I 1330 arvet han det norrøne jarldømmet Orknøyene, hvor mormaerdømmet Caithness på det skotske fastlandet var en del av, gjennom sin bestemors mor, jarl Gilbert Is datter Maud som hadde vært gift med Maol Íosa II.

Maol Íosas nedtur kom som et resultat av Edvard Balliols voldsomme angrep som fulgte etter at den store kong Robert Bruce døde i 1329. Maol Íosa valgte å stille seg på samme side som Edvard Balliol og med engelskmennene, og han kjempet for Balliol i slaget ved Halidon Hill. Han fikk liten glede av denne støtten. Balliols lojalitet var ikke stor og som valgte å gi mormaerdømmet til John de Warenne, 8. jarl av Surrey.

Da kong David II igjen kom tilbake til makten ble Maol Íosa tilgitt, men han fikk ikke sitt mormaerdømme tilbake. Isteden ble det gitt til Maurice de Moravia. Maol Íosa benyttet resten av sitt liv på å forsøke å komme tilbake til fordums makt, men forgjeves.

Maol Íosa var gift to ganger. Andre gangen var med Marjory, datter av Aodh, jarl av Ross. Han hadde fire døtre, men ingen sønner. Han døde i 1350. Strathearn kom aldri tilbake til hans arvinger og som delte eller konkurrerte om hans nordlige områder: en dattersønn ved navn Alexander de l'Arde tok mormaerdømmet i Caithness og Erengisle Sunesson, en svensk ektemann til en av døtre (kanskje Agnes) tok tittelen som jarl av Orknøyene. Til syvende og sist ble de tidligere norrøne jarldømmene, Orknøyene og Caithness, gitt videre til en annen slektning, Henry Sinclair I, jarl av Orknøyene, sønn av William Sinclair, herre av Rosslyn, og Maol Iosas yngste datter Isobel av Strathearn.

Litteratur
----------

* Neville, Cynthia J.: *Native Lorship in Medieval Scotland: The Earldoms of Strathearn and Lennox, c. 1140-1365*, (Portland & Dublin, 2005)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Maol Íosa IV** | **Jarl av Strathearn**(1330–1350) | Etterfølger:**Maurice de Moravia** |
| Forgjenger:**Magnus V** | **Jarler av Orknøyene**(1331–1350) | Etterfølger:**Erengisle Sunesson** |
**Mao Zejian** (kinesisk: 毛澤建, eller **Mao Zehong** 毛澤紅, født 5. oktober 1905 i Xiangtan i Henan i Kina, henrettet i 29. august 1929 i Nanjing i Jiangsu) var Mao Zedongs eneste søster, som datter av Mao Zedongs onkel på farssiden Mao Xi og hans 15-årige tibetanske konkubine, Lhamu Gyatso, som Mao Xi hadde tatt som slavinne og voldtatt da han var på jakt nær Lhasa. Zejian bodde imislertid med Mao Zedongs foreldre fra hun var fem til faren ikke lengre kunne brødfø henne. 

Hun giftet seg med en fruktselger i Changsha da hun var ti år i 1917. Etter tre år skilte hun seg fra ham og slo seg sammen med kommunistene. 

Hun var involvert i bombeangrep på mange Kuomintang-baser. Hun ble tatt til fange av Kuomintang-styrker og henrettet av Chiang Kai-sheks general He Jian den 25.august 1929. Det gikk rykter om at Chiang Kai-Shek voldtok henne gjentatte ganger. Fire dager etter ble hun skutt.

Referanser
----------

1. ↑  Zhu Xiaohua (1. juli 2016). «"衡山朱凤"毛泽建：毛泽东妹妹 24岁英勇牺牲». Hunan Today. Besøkt 27. februar 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Markuspasjonen**, BWV 247, er en oratorisk pasjon av Johann Sebastian Bach. Temaet er Jesu lidelseshistorie og død i henhold til Markusevangeliet.

Til forskjell fra Matteuspasjonen og Johannespasjonen, som begge er bevart i komplett stand, er Bachs musikk til Markuspasjonen tapt; bare librettoen av Picander er bevart. En fjerde pasjon, Lukaspasjonen, som dels er bevart Bachs penn, er sannsynligvis skrevet av en annen komponist.

Markuspasjonen ble uroppført langfredag 23. mars 1731 i Leipzig. Det er dokumentert at Bach oppførte pasjonen minst en gang til, langfredag 1744, i en omarbeidet versjon med to nye arier og noen mindre tekstendringer.

Selv om musikken er tapt, gjør den fullstendig bevarte librettoen at verket til en viss grad kan rekonstrueres, dette gjelder både den tidlige versjonen fra 1731 og den senere fra 1744. I motsetning til de to bevarte autentiske pasjonene var Markuspasjonen sannsynligvis en parodi, dvs. at Bach benyttet satser fra verk han allerede hadde skrevet, som kirkekantatene *Widerstehe doch der Sünde*, BWV 54 og *Lass Fürstin, lass noch einen Strahl*, BWV 198. Noen manglende arier er forsøkt rekonstruert fra andre verk av Bach. Resitativene er tapt, det er gjort forsøk på å rekonstruere dem ved hjelp av andre markuspasjoner, for eksempel Reinhard Keisers; Bach oppførte Keisers verk minst to ganger.

Av de mange rekonstruksjonsforsøkene kan nevnes Diethard Hellmann (1964/1976), Andor Gomme (1997), Rudolf Kelber (1998), Ton Koopman (1999), Johannes Koch (1999; på grunnlag av Hellmans versjon fra 1976) og Alexander Ferdinand Grychtolik (i 2007 etter den tidlige versjonen fra 1731, og i 2010 den første oppføringen med teksten til 1744-versjonen).

Norsk barokkorkester oppførte og spilte i 2003 inn en rekonstruksjon av Markuspasjonen der norske tekster fra Markusevangeliet ble brukt som erstatning for de tapte resitativene. Svein Tindberg spilte evangelisten.

Referanser
----------

1. ↑  Tatjana Schablina, *"Texte zur Music" in St. Petersburg – Weitere Funde*, i: *Bach-Jahrbuch 2009*, s. 11–48.

Eksterne lenker
---------------

* (de) Tekst og struktur
* (en) Markuspasjonen BWV 247 (bach-cantatas.com)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNE
 |
| Slaget ved Adwa |
| --- |
| Konflikt: Den første italiensk-abessinske krig |
| Etipisk billedteppe som viser slaget |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 1. mars 1896 |
| Sted | Adwa, Etiopia14°1'8"N 38°58'24"Ø |
| Resultat | Avgjørende etiopisk seier |

 |
| Stridende parter |
| Etiopia Etiopia | Italias flagg Italia |
| Kommandanter og ledere |
| Etiopia Menelik II  Etiopia Taytu Betul  Etiopia Ras Makonnen  Etiopia Ras Mengesha Yohannes  Etiopia Ras Wale  Etiopia Ras Mengsha Atikem  Etiopia Ras Alula Engida  Etiopia Ras Mikael  Etiopia Tekle Haymanot Etiopia Balcha Safo  Etiopia Fitawrari Gebeyehu † | Italias flagg Oreste Baratieri  Italias flagg Matteo Albertone  Italias flagg Giuseppe Arimondi † Italias flagg Vittorio Dabormida Italias flagg Giuseppe Ellena Italias flagg Giuseppe Galliano † |
| Styrker |
| ~100 000 soldater, estimert ~77-80 000 med skytevåpen, ~43 000 spydfolk og ~19 000 kavaleri, ukjent antall kanonen og maskingeværer | 17 700 soldater, 56 kanoner |
| Tap |
| 4-5 000 døde, 8 000 skadde | 7 000 italienere og 1 200 askarier døde?, 1 500 skadde, 3 000 italienere og 800 askarier fanget (aksariene ble deretter lemlestet |
|  |

**Slaget ved Adwa** også kjent som **slaget ved Adowa** eller **Adua** (det italienske navnet) var et slag mellom Keiserriket Etiopia og Italia som fant sted 1. mars 1896 nær byen Adwa i Tigray-regionen i Etiopia. Det var det avgjørende slaget under den første italiensk-etiopiske krig, Italias forsøk på å kolonisere Etiopia. Etiopia var et av få, gjenværende, selvstendige land i Afrika på den tiden, siden europeiske stormakter hadde kolonisert mesteparten av kontinentet. Den etiopiske seieren i denne krigen gjorde Etiopia til den eneste selvstendige afrikanske landet, ved siden av Liberia, som ble grunnlagt av afroamerikanere fra USA, og det eneste som kunne forsvare seg militært.

Etter å ha trengt langt inn i Etiopia, ble de italienske styrkene under general Baratieri, omtrent halvparten av de italienske styrkene i Øst-Afrika, nødt til å trekke seg tilbake til forsvarsposisjoner i Tigray-provinsen, nær den italienske kolonien Eritrea, hvor de to hærene møtte hverandre. 

General Baratieri planla å overraske den større etiopiske styrken med et tidlig morgenangrep, siden han forventa at fienden hans ville sove da. Men etiopierne sto opp tidlig for å holde gudstjeneste, og da de hørte om det italienske angrepet, dro de fram for å møte det, og knuste italienerne. Selv om Meneliks seier i stor grad skyldtes hans høye antall soldater, hadde hans grundige forberedelser gjort dem godt rusta.

Se også
-------

* Slaget ved Isandlwana hvor zuluene overraskende slo britene.

---

Eksterne lenker
---------------

* (en) Battle of Adua – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** BNE
 |
***Coriolan-ouverturen*** (tysk: *Coriolan-Ouvertüre* eller *Ouvertüre zu Coriolan*), op. 62, er en komposisjon av Ludwig van Beethoven, skrevet i 1807 for Heinrich Joseph von Collins tragedie *Coriolan* fra 1804.

Ouverturens struktur og tema følger teaterstykket veldig generelt. Hovedtemaet i c-moll representerer Coriolanus' besluttsomhet og krigerske tendenser (han er i ferd med å invadere Roma), mens det mer ømme E-dur-temaet representerer bønnene til moren hans om å avstå. Coriolanus gir til slutt etter for morens bønn, men siden han ikke kan snu etter å ha ført en hær av sine tidligere fiender til Romas porter, begår han selvmord. (Dette skiller seg fra det mer kjente skuespillet Coriolanus av William Shakespeare, der han blir myrdet. Både Shakespeares og Collins skuespill handler om den samme legendariske skikkelsen, Gnaeus Marcius Coriolanus, hvis egentlige skjebne ikke ble nedtegnet.)

Ouverturen ble uroppført i mars 1807 under en privat konsert i hjemmet til prins Franz Joseph von Lobkowitz. Komponistens *Symfoni nr. 4 i B-dur* og *Klaverkonsert nr. 4 i G-dur* ble uroppført under samme konsert.

Instrumentering
---------------

*Coriolan-ouverturen* er orkestrert for følgende instrumenter:

2 tverrfløyter, 2 oboer, 2 klarinetter i B-dur, 2 fagotter, 2 valthorn i Ess-dur, 2 trompeter i C-dur, pauker og strykere.

Innspillinger
-------------

To av de mest anerkjente innspillingene er av Wilhelm Furtwängler som dirigerer Berlinfilharmonien i 1943 og Fritz Reiner som dirigerer Chicago Symphony Orchestra i 1959.

Andre bemerkelsesverdige innspillinger inkluderer de av Otto Klemperer med Philharmonia Orchestra, Herbert von Karajan med Berlinfilharmonien, Karl Böhm med Wiener Philharmoniker, Carlos Kleiber som dirigerer Bayerisches Staatsorchester, Christopher Hogwood med Academy of Ancient Music, og Bruno Walter med Columbia Symphony. Verket var et fast del av Arturo Toscaninis repertoar, og seks innspillinger under Toscaninis taktstokk eksisterer i tillegg til én innspilling av øvingsutdrag.

Litteratur
----------

* Steinberg, Michael (1995). *The Symphony: a listeners guide*. Oxford University Press.

Referanser
----------

1. ↑  Ouverturen ble ikke, som det av og til hevdes, skrevet for William Shakespeares skuespill *Coriolanus*, selv om begge verkene handler om den romerske lederen Gnaeus Marcius Coriolanus.
2. ↑  Steinberg, Michael (1995). *The Symphony: a listeners guide*. Oxford University Press. s. 19–24.
3. ↑  «Coriolan, Op.62 (Beethoven, Ludwig van) - IMSLP». *imslp.org*. Besøkt 21. april 2022.
4. ↑  «FURTWÄNGLER'S BEETHOVEN: BEST OFTHE W W II LEGACY IN NEW DIGITAL TRANSFERS». *web.archive.org*. 9. september 2006. Arkivert fra originalen 9. september 2006. Besøkt 21. april 2022.
5. ↑  «Beethoven - Overtures». *Presto Music* **(engelsk)**. Besøkt 21. april 2022.

Eksterne lenker
---------------

Coriolan-Ouvertüre: Fritt tilgjengelige noter i International Music Score Library Project.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** SUDOC **·** NLA **·** BNE **·** BNE
 |
**Pemco Holding AS** er et norskeid handels- og industrikonsern som er aktivt innen fornybar energi, fiskeoppdrett, papir- og emballasjeproduksjon basert på resirkulert råstoff, medisinske og kjemiske hjemmeprodukter, samt fintech og digitalisering. Selskapet er aktivt i 18 land, og hadde i 2017 en omsetning på 2 milliarder kroner og ca. 400 ansatte.[] Selskapet har hovedkontor på Solli plass i Oslo, og ledes av Håkon Knappskog.

Selskapet ble etablert som et oljehandelsselskap under navnet Norwegian Oil Trading AS i 1983, men skiftet navn til Pemco Oil AS året etter.[] I 2001 kjøpte det opp Paus & Paus (grunnlagt 1906), og i årene som fulgte kjøpte det opp bl.a. de svenske selskapene Kemetyl og Petrosol. Kemetyl ble senere solgt igjen. I 2009 kjøpte selskapet Statoils bioenergivirksomhet og dannet Pemco Trepellets, som senere skiftet navn til Pemco Energi og ble solgt til Solør Bioenergi i 2018. I 2012 kjøpte Pemco opp papirindustrifirmaet Peterson (grunnlagt 1801).[]

Pemco Trepellets
----------------

**Pemco Trepellets** (tidligere **Statoil Trepellets**) er et selskap innen fornybar energi som inngår i Pemco-konsernet.

Selskapet tilbyr biobaserte varmeløsninger, og har[*når?*] en kapasitet til å produsere cirka 60 000 tonn trepellets per år i egne fabrikker, hvilket tilsvarer omkring 290 GWh. Pemco Trepellets leverer 100 GWh i egne varmesentraler (ferdig varme), og resten i form av trepellets i bulk og sekk.

Selskapet ble solgt fra Statoil til Pemco i 2009.

Selskapet skiftet senere navn til Pemco Energi, og ble i 2018 solgt til Solør Bioenergi.

Tidslinje
---------

* 1983: Norwegian Oil Trading grunnlegges
* 2001: Overtar Paus & Paus AS
* 2003: Overtar Petrosol AB
* 2009: Overtar Statoils bioenergivirksomhet, Statoil Trepellets
* 2012: Overtar Peterson AS
* 2021: Datterselskapet Arbaflame bygger en pelletsfabrikk i nærheten av Kongsberg.

Referanser
----------

1. ↑  «Solør Bioenergi kjøper Pemco Energi – Nobio». *nobio.no*. Besøkt 25. oktober 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Arkivert 7. februar 2006 hos Wayback Machine.
* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Vittorio Lucchetti** (født 21. desember 1894, død 3. februar 1965) var en italiensk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1920 i Antwerpen og 1924 i Paris.

Lucchetti ble olympisk mester i turn under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i mangekamp med 359,855 poeng foran Belgia (346,765) og Frankrike (340,010). Det var 120 turnere fra fem nasjoner på fem lag som deltok i konkurransen som ble gjennomført 23. og 24. august 1920. Fire år senere, under OL 1924 i Paris tok han sin andre gullmedalje også den i lagkonkurranse mangekamp.

På nasjonalt nivå har han to mesterskap på rad i turn, han ble italiensk mester i 1925 og 1926.

OL-medaljer
-----------

* 1920 Belgias flagg Antwerpen - Gull **Gull** i turn, mangekamp lagkonkurranse (Italia)
* 1924 Frankrikes flagg Paris - Gull **Gull** i turn, mangekamp lagkonkurranse (Italia)

Referanser
----------

1. ↑  International Gynmast - *Italian Championships Conclude*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vittorio Lucchetti – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Vittorio Lucchetti – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Vittorio Lucchetti – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Vittorio Lucchetti – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Vittorio Lucchetti – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (it) Vittorio Lucchetti – Italias olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Vittorio Lucchetti – FIG Rediger på Wikidata
***Rødskjegg*** (赤ひげ, *Akahige*) er en japansk dramafilm fra 1965 regissert av Akira Kurosawa. 

Filmens litterære forelegg er en novellesamling av den japanske forfatteren Shūgorō Yamamoto. I tillegg er noe av handlingen hentet fra Fjodor Dostojevskij roman "De fornedrede og krenkede".

Handling
--------

Filmen finner sted i Koishikawa, et distrikt i byen Edo. En ung og arrogant doktor Noboru Yasumoto er utdannet ved en skole i Nagasaki, og ønsker seg større status i samfunnet. Han får veiledning fra "Red Beard" (Dr. Kyojō Niide) og klinikksjef Dr. Niide. Opprinnelig er Yasumoto lite interessert i sin nye jobb, og han gjør opprør mot klinikksjefen. Han nekter å se pasienter eller ha på seg sin medisinske uniform, forakter maten de får servert, samt det spartanske miljøet. 

En dag går Yasumoto inn i en forbudt hage, hvor han møter "The Mantis" - en mystisk pasient som bare Dr. Niide får behandle. Filmen forteller også historien til noen av klinikkens pasienter. En av dem var Rokusuke, en døende mann som Dr. Niide behandler. En annen pasient er Sahachi, en elsket mann i byen kjent for sin raushet overfor samfunnet, som har en tragisk forbindelse til en kvinne hvis lik ble oppdaget etter et ras. 

Dr. Niide forsøker å samarbeide med Yasumoto for å redde en syk tolv år gammel jente, Otoyo, fra et bordell. Yasumoto forsøker å helbrede den traumatiserte jenta, og begynner å forstå omfanget av all grusomheten og lidelsen rundt seg, og angrer på sin tidligere forfengelighet og egoisme. Senere, når en ung gutt, Chôji, blir tatt forsøkende å stjele mat fra klinikken, viser Otoyo ham medfølelse og blir venn med ham, og viderefører dermed medfølelsen som hun tidligere opplevde fra Niide og Dr. Yasumoto.

Skuespillere
------------

* Toshiro Mifune som Dr. Kyojō Niide, også kjent som "Red Beard"
* Yūzō Kayama som Dr. Noboru Yasumoto
* Tsutomu Yamazaki som Sahachi
* Reiko Dan som Osugi
* Miyuki Kuwano som Onaka (おなか)
* Kyōko Kagawa som "The Mantis"
* Terumi Niki som Otoyo
* Yoshitaka Zushi som Choji
* Yoshio Tsuchiya som Dr. Handayu Mori.

Referanser
----------

1. ↑  «filmen på filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 27. januar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Rødskjegg* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Rødskjegg* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Rødskjegg* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Rødskjegg* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Rødskjegg* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Rødskjegg* på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) *Rødskjegg* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Rødskjegg* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *Rødskjegg* på Metacritic Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** SUDOC
 |
**Rømeling** er en dansk adelsslekt.

Slekten antas å ha navn etter byen Remmlingen nær Wolfenbüttel i Grevskabet Diepholz, og føres tilbake til dommer i Soest Roelof Römeling (f. ca. 1420). Hans sønn, superintendent i Diepholz Patroclus Römeling (1481-1571) var oldefar til garnisonsmedikus i København, senere i Glückstadt Conrad Rømeling (1624-1676), som flyttet til Danmark senest 1663. Han var far til Adelgunde Mechtilde Rømeling (1654-1714), gift med general Jobst von Scholten (1647-1721), og til general Patroclus Rømeling (1662(63?)-1736). Sistnevnte var far til generalmajor Jobst Conrad Rømeling (1698-1756), generalmajor Frederik Christopher Rømeling (1698-1760), generalløytnant Rudolph Woldemar Rømeling (1704-1776) og admiral, geheimestatsminister Hans Henrik Rømeling (1707-1775). Sistnevnte var i ekteskap med Edele Dorothea de Scheel (1718-1782) far til kaptein i Søetaten Hans Henrik (Heinrich) Rømeling (1747-1814) og til kammerherre, major og dansk gesandt Jobst (Just) Conrad Rømeling (1750-1819) samt til tre døtre gift v. Buchwaldt til Gudumlund, Krabbe av Damsgård og v. Reventlow, den grevelige linje til grevskapet Reventlow. 

Generalløytnant og kommandant i Fredrikstad Rudolph Woldemar Rømeling (1704-1776) var i ekteskap (1757) med Ulrikke Eleonora de Ulrichsdal (1736-75), en sønnedatter av Ulrik Frederik Gyldenløve og Maria Meng, far til oberst Patroclus Rømeling (1760-1838), som den nålevende slekten stammer fra, og til kammerherre og generalmajor Johan Berendt Rømeling (1764-1830), kammerherre og generalmajor Carl Rømeling (1769-1839) og kammerherre og generalmajor Hans Henrik (Hinrich) Rømeling (1770-1840). Carl Rømeling var far til oberst, kammerherre og hoffsjef Sigvard Thomas Waldemar Rømeling (1809-1878). 

Kaptein Carl Just Rømeling (1807-1876) var far til oberstløytnant Emil Adolph Rømeling (1851-1952), som var far til tollkontrollør og sekondløytnant Carl Wilhelm Rømeling (1879-?) og til farmasøyt og direktør Hans Adolf Rømeling (1890-1954). Carl Wilhelm Rømeling var far til kommandørkaptein Henrik Rømeling (1911-1970).

Generalløytnant Patroclus Rømelings (1662-1736) agnatiske etterkommere i ekteskap ble 15. oktober 1885 opptatt i den danske adel.

Litteratur
----------

* Emil Rømeling: *Slægten (von) Rømeling fra (1320) 1420-1920*, [1921].
* A. Thiset og P.L. Wittrup: *Nyt dansk Adelslexikon*, København 1904
* H. Storck: *Dansk Vaabenbog*, København 1910
* Sven Tito Achen: *Danske adelsvåbener*, København 1973
* Anker, Carl Johan (1835-1903) (1885). *Biografiske data om 330 norske, norskfødte eller for nogen tid i den norske armé ansatte generalspersoner: 1628-1885*. Kristiania: Alb. Cammermeyer.
**Vaulen Idrettslag** er en fotballklubb fra Stavanger som ble stiftet den 15. mars 1938. 

A-laget spiller i 3. divisjon etter å ha rykket opp foran 2013-sesongen. Klubbens storhetsperiode var mellom 1953 og 1962 da man var på nivå tre i Norge. En ny god epoke startet i 2001 da man holdt seg i 3. divisjon frem til serieomleggingen i 2010. Høydepunktet her var i 2002 da man vant 3. divisjon, men måtte til slutt se seg slått av Ålgård i kvalifiseringen for 2. divisjon. 

Vaulen har fire ganger nådd første runde i NM. I 1958 ble laget slått ut av Vard med 4-0 i omkampen etter å ha holdt dem til 0-0 i første kamp. I 2005 ledet man til pause, men tapte 1–2 for Viking. Den tredje gangen var i 2011 da man tapte 10-0 mot FK Haugesund. Så i 2013 slo Viking de oransje 4-0.

Tabell 2016
-----------

| # | Lag | K | S | U | T | Mål | ± | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Midtbygden | 22 | 14 | 3 | 5 | 70–34 | 36 | **45**  |
| 2 | Vaulen | 22 | 14 | 3 | 5 | 55–27 | 28 | **45**  |
| 3 | Havørn | 22 | 12 | 5 | 5 | 51–36 | 15 | **41**  |
| 4 | Hundvåg | 22 | 13 | 1 | 8 | 50–39 | 11 | **40**  |
| 5 | Sola 2 | 22 | 13 | 0 | 9 | 63–38 | 25 | **39**  |
| 6 | Sunde | 22 | 12 | 3 | 7 | 48–40 | 8 | **39**  |
| 7 | Siddis | 22 | 9 | 4 | 9 | 51–44 | 7 | **31**  |
| 8 | Vidar 2 | 22 | 8 | 2 | 12 | 43–60 | −17 | **26**  |
| 9 | Forus og Gausel | 22 | 7 | 2 | 13 | 41–60 | −19 | **23**  |
| 10 | Staal Jørpeland 2 | 22 | 7 | 1 | 14 | 38–80 | −42 | **22**  |
| 11 | Jarl | 22 | 5 | 1 | 16 | 41–83 | −42 | **16**  |
| 12 | Randaberg 2 | 22 | 3 | 5 | 14 | 38–57 | −19 | **14**  |
| Kilde  **·**  Rediger |

Kjente spillere
---------------

* Yann-Erik de Lanlay

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Xianbei-beltespenner, 200-400 e.Kr.
**Xianbeifolket** (forenklet kinesisk: 鲜卑, tradisjonell kinesisk: 鮮卑, pinyin: *Xiānbēi*, Wade-Giles: *Sien-pi*, eller *Hsien-pei*) var et stort nomadisk folk som holdt til i de områder som i dag er Mandsjuria (nord i Kina og det østlige Mongolia, og som senere vandret inn i de kinesiske provinsene Shanxi, Shaanxi, Gansu, Qinghai, Hebei, Indre Mongolia og Liaoning. Noen stammer av xianbeifolket forble, eller havnet, i østdelen av det gamle Mandsjukeiserdømmet, i den mandsjuprovinsen som ble kjent som det østlige Heilungkiang (eller Hulun) og som nå svarer til Khabarovsk- eller Amur-områdene i Russland.

Xianbeifolket var en føderasjon av en rekke ikke-kinesiske stammegrupper. Den viktigste av dem var *tuoba*stammen. De ble en viktig del av kinesisk kultur i Han-tiden, da de befolket de mongolske stepper og det som i dag er provinsene Hebei og Liaodong. Etter Han-dynastiets fall etablerte de en rekke egne riker, som Yan-dynastiet, Det vestlige Qin-dynasti, Det sørlige Liang og fremfor alt det nordlige Wei. På Tang-dynastiets tid hadde de langt på vei blitt assimilert i den kinesiske han-kulturen både hva gjaldt, seddvaner og skikker, administrasjon og språk. Grunnleggerne av både Sui-dynastiet (Yang Jian) og av Tang-dynastiet (Li Yuan) var sønner av *tuoba*-prinsesser, og dermed halvblods *xianbei*.

En kinesisk hersker av xianbei-bakgrunn skal ifølge kildene ha vært lyshåret, likesom en del tatarer fra samme området også var det. Det er mulig at de var beslektet med den moderne tids turkotatarske folk.

Litteratur
----------

* Albert E. Dien: «A New Look at the Xianbei and Their Impact on Chinese Culture», i George Kuwayama (utg.): *Ancient Mortuary Traditions of China. Papers on Chinese Ceramic Funerary Sculptures*. Los Angeles County Museum of Art, Los Angeles CA 1991, ISBN 0-87587-157-7, s. 40–59.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Universalis **·** LCCN **·** NDL
 |
Xiangfan i Hubei
**Xiangfan** (kinesisk: 襄樊; pinyin: *Xiāngfán*) er en by på prefekturnivå i provinsen Hubei i det sentrale Kina. Arealet er på 19 700 km², og befolkningen innen grensene anslås til 5 788 000.[]

Administrative enheter
----------------------

Xiangfan har jurisdiksjon over ni territorielle enheter – tre distrikter, tre byfylker og tre fylker:

* Bydistriktet Xiangcheng – 襄城区 *Xiāngchéng Qū* ;
* Bydistriktet Fancheng – 樊城区 *Fánchéng Qū* ;
* Bydistriktet Xiangyang – 襄阳区 *Xiāngyáng Qū* ;
* Byfylket Laohekou – 老河口市 *Lǎohékǒu Shì* ;
* Byfylket Zaoyang – 枣阳市 *Zǎoyáng Shì* ;
* Byfylket Yicheng – 宜城市 *Yíchéng Shì* ;
* Fylket Nanzhang – 南漳县 *Nánzhāng Xiàn* ;
* Fylket Gucheng – 谷城县 *Gǔchéng Xiàn* ;
* Fylket Baokang – 保康县 *Bǎokāng Xiàn*.

Kommunikasjoner
---------------

Kinas riksvei 207 løper gjennom Prefekturet, både gjennom bydistriktene og gjennom fylket Yicheng. Denne viktige trafikkåren begynner i Xilinhot i Indre Mongolia nær grensen til Mongolia, løper sørover og ender i Hai'an, en by som ligger i Xuwen fylke sør på Leizhouhalvøya i provinsen Guangdong.

Referanser
----------

1. ↑  GeoHive - China, Hubei Arkivert 16. juni 2013 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
Tibetanske kubiske hus i Xiangcheng
Xiangcheng i Sichuan
**Xiangcheng** (kinesisk: 乡城县; pinyin: *Xiāngchéng Xiàn*), eller ***Qagchêng***, er et fylke i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Det er understilt det autonome prefektur Garzê for tibetanerne.

Befolkningen var på 26 102 innbyggere i 1999. Over 92 prosent av dem er tibetanere.

Det tibetansk-buddhistiske tempelet *Bsampeling* ligger i fylket. Klosteret er nybygd, men restene av det gamle klosteret er fremdeles synlige inne i selve småbyen.

Fylket ligger høyt oppe i fjellpartiet Shanlui Shan, omgitt av fjelltopper som når opp til 5278 og 5122 moh (fjellet Suolang). Fjellpassene nord og sør for selve småbyen Xiangcheng er på henholdsvis 4163 og 4327 moh (Daxueshanpasset).

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Lokalregjeringens offisielle hjemmeside
* Informasjonsside
* Xiangcheng

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |