**Nøytrum**, eller **intetkjønn**, er et grammatisk kjønn i mange[] språk, deriblant norsk.

Norsk
-----

I talt norsk er intetkjønn ett av tre (i bergensk to) kjønn arva fra urgermansk, og betegner gjerne gjenstander. De to andre er hannkjønn (maskulinum) og hunnkjønn (femininum).

### Bokmål

Norske intetkjønnsord tar den ubestemte artikkelen *et* (nynorsk *eit*), og den bestemte artikkelen *-et*. I bokmål deler intetkjønnsorda seg inn i tre bolker som skiller seg fra hverandre i ubestemt flertall. Den første bolken har obligatorisk likhet med entallsformen, den andre har obligatorisk bøyd flertallsform (med -er/-re/-r) og den tredje har valgfrihet. Latinske lånord på -um kan ha bøyde former der -um faller eller ha uregelrette flertallsformer.

| Ubestemt entall | Bestemt entall | Ubestemt flertall | Bestemt flertall |
| --- | --- | --- | --- |
| (et) hus | huset | hus | husa/husene |
| (et) salt(et) eple | salteteplet | salterepler | salta/salteneepla/eplene |
| (et) verk(et) monster | verketmonst(e)ret | verk/verkermonster/monstre | verka/verkenemonstra/monstrene |

#### Historikk

Flertall på *-a* kommer fra talt norsk, mens flertall på *-ene* er nedarva fra dansk. I *Om en del retskrivnings- og sprogspørsmål* fra 1898, som utgjorde grunnlaget for rettskrivingsreformen i 1907, var flertall på *-a* foreslått i ordet *barna*. I 1917 blei det tillatt å bruke *-a* i *barna* og *be(i)na*, og i 1938 kunne alle intetkjønnsord ha *-a*. Unntaket var der det fantes danske og norske former ved sida av hverandre. Da fikk det danske ordet bare *-ene* og det norske bare *-a*. Visse ord, som *barn*, fikk bare *-a*. Ved seinere rettskrivingsreformer har det vært ymse unntak for både *-a* og *-ene*, men fra 2005 er begge endingene helt jamstilt.

Endekonsonanten *-t* ble stum allerede i mellomnorsk tid, omtrent 1370–1525, men lever videre i skriftspråket av historiske grunner og for å unngå homografer. Bestemt form intetkjønn entall har tonelag 1, for eksempel *landet*, mens tilsvarende verb har tonelag 2, *lande*. Artikkelen og pronomenet *det* har også en stum *-t*. Dialektene i sørlige Østfold har bevart *-t* i disse ordene, som i götamål på den andre siden av grensen.

### Nynorsk

Nynorske intetkjønnsord tar den ubestemte artikkelen *eit* og enten *-et* eller ingen ending i bestemt form. Det fins to bøyinger, den sterke (første rad) og den svake (andre rad). Svake intetkjønnsord kan bøyes på samme måte som de sterke ved å skifte ut *-a* med *-e* i grunnordet. Ordet *barn* har valgfri flertallsform med u-omlyd, *born*. Dialektalt fins det flere slike, som *votn* og *lond* av *vatn* og *land*, men disse er ikke normert på nynorsk.

| Ubestemt entall | Bestemt entall | Ubestemt flertall | Bestemt flertall |
| --- | --- | --- | --- |
| (eit) hus | huset | hus | husa |
| (eit) auga | auga | augo | augo |

#### Historikk

I Ivar Aasens opphavlige landsmål hadde alle intetkjønnsord *-t* i bestemt form (*huset*, *augat*) og *-i* i bestemt flertall der det i dag er *-a*. Endinga *-n* stod også oppført i parentes (*husi(n)*, *augo(n)*), men forsvant tidlig. Ved første rettskrivingsreform fra offisielt hold (i 1901) forsvant endinga *-t* i bestemt form av de sterke intetkjønnsorda, mens den fram til 1910 var valgfri for de sterke intetkjønnsorda. I 1917 kom *-a* inn ved sida av *-i* i bestemt flertall, samtidig som at svake intetkjønnsord som sideform kunne bøyes på samme måte som de sterke (*auga* – *augo* eller *auge* – *auge*). I dag er det bare *auga*, *øyra* og *hjarta* som kan ha denne bøyinga, men det har vært flere før (bl.a. *nyra*). I 1938 blei *-a* gjort til hovedform i bestemt flertall og *-i* til sideform. Endinga *-i* gikk helt ut av rettskrivinga i 2012.

### Høgnorsk og riksmål

De uoffisielle, norske målformene høgnorsk og riksmål avviker fra de offisielle målformene i bestemt form flertall. I høgnorsk heter det ennå *-i* (*husi*), men *-a* er også tillatt. I riksmål er bare *-ene* godkjent, med unntak av at det også er mulig å skrive *be(i)na* og at det skal hete *barna*. Høgnorsk følger ellers nynorskens bøying, og riksmål stort sett bokmålets bøying.

Andre nordgermanske språk
-------------------------

De moderne nordgermanske språka stammer fra norrønt, som hadde tre kjønn nedarva fra germansk. Hvert kjønn hadde svake og sterke bøyinger. Intetkjønn er bevart i alle, men bøyingene er blitt forenkla i flere av språka.

### Dansk

I skriftlig dansk er intetkjønn ett av to kjønn, der det andre er *felleskjønn* (*utrum*). Intetkjønnsord har ubestemt artikkel *et* og endinga *-et* i bestemt form entall. I ubestemt flertall brukes *-e*, *-er* eller ingen ending, og i bestemt flertall brukes *-erne* eller *-ene*. *Barn* har omlyd i flertall, *børn*. Visse vestdanske dialekter har bare ett kjønn, andre to eller tre.

### Svensk

I flere svenske dialekter er intetkjønn ett av tre kjønn, som i norsk, men i skriftlig svensk er intetkjønn ett av to, som i skriftlig dansk. Svenske intetkjønn har ubestemt artikkel *ett* og bestemt form på *-t*, *-et*. I ubestemt flertall brukes *-er*, *-r*, *-n* eller ingen ending, og i bestemt flertall brukes *-en* eller *-na*.

To ord har vokalskifte i endingene, som på nynorsk: *öga* – *ögon* og *öra* – *öron*

I dialektene i midtre og nordlige Sverige er endingen *-t* stum, som i norsk, og det var tidligere også den vanlige uttalen i rikssvensk i disse delene av landet. Men nå blir *-t* nesten alltid uttalt skriftrett i hele Sverige.

Andre indoeuropeiske språk
--------------------------

Tidlig indoeuropeisk hadde sannsynligvis verken intetkjønn, hannkjønn eller hunnkjønn. Isteden oppstod et system med levende (animatum) og ikke-levende (inanimatum) substantiv. De ikke-levende orda hadde samme form i nominativ (subjektsform) og akkusativ (objektsform), mens de levende hadde ulike former. Anatoliske språk, som hettittisk, brøyt tidlig løs fra de andre indoeuropeiske språka, og har beholdt dette systemet.

I seinere indoeuropeisk utvikla de levende orda seg til hann- og hunnkjønn, mens de ikke-levende blei til intetkjønn. I indoeuropeiske språk som har bevart skillet mellom nominativ og akkusativ, har intetkjønnsord ennå lik form i nominativ og akkusativ.

### Italiske språk

#### Latin

Latin har arva alle kjønn fra urindoeuropeisk. Intetkjønnsord i nominativ og akusativ ender gjerne på *-um* i entall og *-a* i flertall, som viser seg i norske lånord fra latin (*(et) faktum* – *fakta*).

#### Moderne romanske språk

I vulgærlatin, som er forløperen til alle moderne romanske språk, falt intetkjønn sammen med hannkjønn. I rumensk oppfører intetkjønnsord seg nå som hannkjønnsord i entall og hunnkjønnsord i flertall. Slike ord fins også i italiensk, men klassifiseres oftest som hannkjønnsord. Fransk, portugisisk og spansk har mista alle spor av intetkjønnssubstantiv, men har ennå intetkjønnspronomen. Spansk har dessuten en egen bestemt artikkel til intetkjønn, ***lo** bueno* («**det** beste»).

### Slaviske språk

I slaviske språk, deriblant russisk, serbokroatisk, polsk og bulgarsk, er intetkjønn ett av tre kjønn. De to andre er hannkjønn og hunnkjønn, der hannkjønn er delt opp i levende og ikke-levende hannkjønn, på samme måte som i urindoeuropeisk. De levende har ulik form i nominativ og akkusativ (som i hunnkjønn), og de ikke-levende har lik form (som i intetkjønn).

Fotnoter
--------

**Type nummerering**
1. ↑  av latin *(genus) neutrum* «ingen av to (kjønn)»

Referanser
----------

1. ↑  Om en del retskrivnings- og sprogspørsmål (J. Aars, S.W. Hofgaard og M. Moe), s. 115
2. ↑  Den nye rettskrivning (1917) s. 21
3. ↑  Ny rettskrivning 1938
4. ↑  A. Leitre, E. Lundeby og I. Torvik (1981). *Språket vårt før og nå: språkhistorie, norrønt, dialekter, nyislandsk*. Gyldendal. s. 77. ISBN 82-05-12686-0.
5. ↑
6. ↑  Den nye rettskrivning (1917) s. 12]
7. ↑  Elias Wessén (1966). *Svensk grammatik för norrmän*. Aschehoug. s. 12.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |