recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Skjema over himmellegemene i henhold til antikkens verdensbilde
***Myten om Er*** er en eskatologisk legende som utgjør siste del av Platons dialog *Staten*, ca 380 f.Kr. Teksten gir en redegjørelse for kosmos og for livet etter døden som i stor grad har preget ettertiden.

Legenden settes inn i dialogen når Sokrates skal forklare for Glaucon hvorfor og hvordan sjelen må være udødelige. Myten er neppe diktet av Platon selv, men han har hentet den fra orfeiske og pythagoreiske mysterietradisjoner.

*«Tolkningen er omstridt, men helt sikkert har Platon valgt denne myten fordi den har et alvorlig budskap om sjelens skjebne i det hinsidige. Myten er uten tvil en av de vakreste tekster som er skrevet om forholdet mellom skjebne og frihet».*
Legenden forteller om mannen *Er*, som dør i strid. Når likene samles opp, ti dager etter slaget, er Ers legeme uendret. To dager senere våkner han til live, på likbålet, og forteller om sitt opphold i dødsriket, om reinkarnasjon og om himmelsfærene på astralplanet. Legenden introduserer forestillingen om at gode mennesker belønnes og umoralske mennesker straffes etter døden.

Referanser
----------

1. ↑  Siste norske utgave av *Staten* er i bind 5 av Platons *Samlede verker*. Vidarforlaget, 2001. ISBN 82-90016-87-5
2. 1 2 3 4  Sitater og fremstillingen forøvrig er basert på Tore Frosts innledning til teksten i *Greske myter og mysterier,* 2003

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Nylig avdød:** Artikkelen handler om en person som døde nylig. Slike biografier kan bli hyppig endret og oppdatert. Les som vanlig Wikipedia med kritisk sans.

**Joseph Bernardo Garcia Rodriguez Marinelli** (1929–2023) var en fransk svømmer som deltok i de olympiske leker i 1948 i London og 1952 i Helsingfors.

Bernardo vant en olympisk bronsemedalje i svømming under OL 1948 i London. Han var med på det franske laget som kom på tredjeplass på 4 × 200 meter fri bak USA og Ungarn. De andre på laget var Henri Padou jr. René Cornu og Alexandre Jany.

Bernardo vant sin andre olympiske bronsemedalje i svømming under OL i 1952 i Helsingfors. Han var med på det franske laget som kom på tredjeplass på 4 × 200 meter fri bak USA og Japan. De andre på laget var Jean Boiteux, Aldo Eminente og Alexandre Jany.

OL-medaljer
-----------

* Bronse 1948 Storbritannias flagg London - Bronse i svømming, 4 x 200 meter fri, menn Frankrikes flagg Frankrike
* Bronse 1952 Finlands flagg Helsingfors - Bronse i svømming, 4 x 200 meter fri, menn Frankrikes flagg Frankrike

Referanser
----------

1. ↑   La Provence, «Mort de Jo Bernardo, ancien champion de natation et personnage historique du Cercle des nageurs de Marseille», besøkt 6. desember 2023[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Joseph Bernardo – Olympedia Rediger på Wikidata
**Valentin Vilhelm Hartvig Huitfeldt** (født 30. april 1719 på Elingård, død 20. november 1792) var en dansk-norsk offiser og godseier. Han ble generalmajor, kammerherre og hvit ridder av Dannebrogordenen.

Karriere
--------

Han var sønn av general Henrik Jørgen Huitfeldt og Birgitte Christine Kaas. I motsetning til sin far tjenestegjorde Huitfeldt ved flere regimenter. Han begynte sin løpebane som fenrik ved Det Gevorbne Infanteriregiment i 1736, og ble året etter sekondløytnant ved dette. Fra 1739 tjenstegjorde han ved Livgarden til Fods i København. I 1744 ble han kaptein ved 2. Smålenske Nationale Regiment, og i 1749 igjen forflyttet til København. I 1753 fikk han majors grad ved Det Gevorbne Infanteriregiment og ble i 1759 oberstløytnant ved samme regiment. I 1761 ble han sekond-oberstløytnant ved sin fars gamle avdeling, 1. Smålenske Infanteriregiment. I 1765 ble han virkelig oberstløytnant, og i 1769 oberst og sjef for 1. Bergenhuske Nationale Infanteriregiment. Samtidig ble han også kammerherre. I 1772 ble han forflyttet til 2. Akershuske Infanteriregiment og fikk i 1777 generalmajors grad. I 1782 ble Huitfeldt hvit ridder.

Huitfeldt nøt anseelse som en dyktig og ærekjær offiser. I 1764 uttalte hans daværende regimentssjef, generalmajor Claus Jørgen Schnell, om ham: *"Sein Vater ist Generallieutnant und Chef des Isten Smaalehnsehen Regiments gewesen. 1st von Persohn beherzt, munter und dabey faeil. Seine Conduite ist bedaehtsam und zu reehter Zeit resolvirt. Er liebet den Dienst und ist zu denselben vollkommen geschiekt. Seine Auffiihrung ist wohl anstindig, sein Wesen freundlich, gesetzt und ganz militair. Sein Endzweek und Augemark ist die Ehre. Die UmsVinde seiner Haushaltungs Geschifte aber sind in einiger Unordnung, und mit Schulden behaftet."*

Levemann
--------

Denne "uorden og gæld" skulle komme til å avslutte Huitfeldts karriere. Allerede fra sin ungdom var han vant til at leve på en stor fot. Da han sammen med sin bror tjenestegjorde i København, gikk de under navnet «de norske prinser» på grunn af deres flotte vaner. Huitfeldts inntekter tillot ikke i lengden dette leveviset, og han måtte kvitte seg med sine eiendommer. I 1778 måtte han selge herregården Elinggård. Hans etterkommer, norsk riksarkivar H.J. Huitfeldt-Kaas, har sammenlignet situasjonen med *"den reisende, som etterhvert kaster ut det ene barnet etter det andre til de forfølgende ulver."* Etter å ha blitt anmeldt av en fordrukken og ondskapsfull kollega ble han i 1788 stilt for krigsrett og avskjediget for å ha mottatt "skænk og gave".

Huitfeldt ektet i 1755 Ingeborg Kirstine Reichwein og fikk åtte barn. Han døde 20. november 1792 og ble bisatt i familiens gravkapell i Hurum kirke.

Oslo Militære Samfund har et portrettmaleri av Huitfeldt.

Litteratur
----------

* Biografi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** WikiTree
 |
Fallebø Foto: Bjarne Thune 
Fallebø Foto: Bjarne Thune 
Båthavnen i Storvika ved Fallebø Foto: Bjarne Thune 
Systeinen Foto: Bjarne Thune 
**Fallebø** ligger i en åpen bukt av Sognesjøen omtrent to og en halv kilometer nordøst for Dingeneset i Gulen kommune i Vestland fylke.

Navnet
------

Navnet blir uttalt fa'lebøn. Det ble skrevet Fallebøe i 1603, Fallsbøe i 1611, Fallebøe i 1667, 1703 og 1723. På gammelnorsk het det Fallabær, siste ledd -bær betyr at gården opprinnelig var en del av en større gård. -bær betyr bø. Fallebå er antakelig ikke brukt som gårdsnavn andre steder.

Historie
--------

Rett vest for Fallebø ligger en holme, **Systeinen**. Her har det blitt slått opptil 12 bører høy. Etter sagnet skal Systeinen ha blitt brukt til rettersted.

Adkomsten til Fallebø var lenge vanskelig over bratt fjell og ulendt terreng. Mye av trafikken gikk derfor via bukten, og den var åpen så i dårlig vær var det vanskelig å komme på land der. Folk på Fallebø søkte derfor om å få en molo i 1908. I 1917 søkte de om å få en vei til Lyngnes der skolehuset for kretsen var blitt reist. I 1935 var det en debatt i Gulen kommunestyre om hva som var mest nødvendig molo eller vei, men saken ble utsatt. Etter den andre verdenskrigen ble det bygget vei til Rise og til Riseneset og de verste stedene på veien ble rettet ut slik at det ikke var så farlig å gå der. Fallebø fikk vei i 1974. Denne er senere bygget videre til Dingja.

Gårder
------

Matrikkelen fra 1667 viser at det var to brukere på Fallebø, Jørgen og Ivar, men matrikkelen fra 1723 nevner bare en bruker Johannes og ingen husmenn.

### Bruk en

På bruk en var Torstein antakelig bruker i 1603 og han drev gården til omkring 1630.
Det ble lagt inn vann på gården i 1958, og den fikk elektrisk strøm i 1957.

### Bruk to

Fallebø ble delt i to like bruk mellom 1648 og 1657 og en husmann, Jørgen var på det ene bruket. I 1664 blir han kalt bonde. 
Det ble bygget et nytt bolighus i 1912. Bruket fikk elektrisk kraft i 1957.

### Husmenn

I 1820 ble det opprettet en husmannsplass, Flotevik. I 1841 var det bosetning på plassen Storevik eller Flåtevikneset. Etter 1880 lå plassen øde og ble brukt til plantefelt. I de senere år er det bygget en rekke hytter her i et hyttefelt. I Storeviken er det bygget en båthavn med molo og naust.

I 1942 tok tyskerne husene og jordeiendommene fra de som bodde på bruk fire, fem og seks på Rise for å bygge Risenes fort. De fikk bo på Fallebø inntil freden kom.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Kleiva, Ivar; Gulen i Gammal og ny tid, bind 1 side 163
2. ↑  |Nrks Fylkesleksikon[*død lenke*]
3. 1 2  Kleiva, Ivar; Gulen i Gammal og ny tid, bind 1 side 164
4. ↑  Kleiva, Ivar; Gulen i Gammal og ny tid, bind 1 side 167
5. 1 2  Kleiva, Ivar; Gulen i Gammal og ny tid, bind 1 side 171

Litteratur
----------

* Kleiva, Ivar; *Gulen i Gammal og ny tid*, Gulen Kommune 1996

Eksterne lenker
---------------

Nrks Fylkesleksikon[*død lenke*]
**Fardal** er en bygd i Sogndal kommune i Vestland. Fardal ligger midt i Norane (Noradn), omtrent i midten av Norafjorden. Fardal er både et lite tettsted helt nede ved fjorden og Fardal gård som ligger der hengedalen starter, omtrent 70 høydemeter over fjorden. Navnet Fardal er et gammelt navn som viser til at det har vært en ferdselsvei i gamle tider. Navnet Fardal har opprinnelig omfattet hele dalen fra sjøen og helt til fjells, men blir i dag bare benyttet om nederste halvdelen. Øverst i dalen, der dalen flater ut, har i senere tid blitt kalt Øvstedalen.

Historikk
---------

Tidligere hadde Fardal eget postkontor, flere butikker, et sagbruk, en kassefabrikk og smed. Den siste butikken[*klargjør*] og postkontoret ble nedlagt i midten av 90-tallet men Fardal har fortsatt eget postnummer. Fardal fungerer nå mest som en liten forstad til Sogndal, da de fleste ikke jobber i primærnæringa lenger.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Perekop** (ukrainsk og russisk: Перекоп; krimtatarisk: *Or Qapı*; tyrkisk: *Orkapı*) er en landsby på Perekopeidet, som forbinder Krimhalvøya med resten av fastlandet, i det sørlige Ukraina, med 894 innbyggere ved folketellingen i 2001. Før 1920 hadde den vært en betydelig by. 
Administrativt er den en del av Armjansk kommune, som tilregnes Krim.

Historie
--------

Perekops strategiske beliggenhet på det neset som utgjør eneste landforbindelse mellomn Krim og fastlandet, samt de rike saltmarkene i nærheten medførte at byen ble viktig. Den nevnes i skrifter fra første århundre f.Kr. der byen beskrives som et befestet fort. Plinius den eldre beskrev planer om å bygge en havn til byen. Dens navn i antikken var **Taphros**.

Perekop var på 1400- og 1500-tallet base for krimtatarernes raid inn i Ukraina. Mot slutten av 1400-tallet bygde khan Mengli Girai festningen *Or* på stedet. 

I 1620 ble Krimkhanatet beseiret av Petro Sahajdatjnij ved byen, og i 1678 var Perekopneset blitt blokkert fra nordsiden av russerne, som i 1697 kunne marsjere inn i Perekop. I en krig mellom Det osmanske rike og Russland mellom 1736 og 1739 inntok russerne under Burkhard Christoph von Münnich byen (ettersom Krimkhanatet var en osmansk vasallstat), og festningen ble ødelagt. 

Byen ble gjenoppbygd av krimtatarene i 1754. Etter 1774, da osmanene ved freden i Kutschuk-Kainardji måtte frasi seg overhøyheten på Krim, kom området til å bli russisk protektorat fram til 1783, da hele Krim ble annektert av Russland. I 1793 ble Perekop hovedstad i Taurida, som imidlertid ble erstattet av provinsen Ny-Russland (*Novorossija*) i 1796 eller 1797. 

Under Krimkrigen utvandret mange krimtatarer fra regionen til Tyrkia og ukrainske bosettere flyttet inn.

Byen ble nesten helt rasert av Den røde armé i 1920, under kamper som var av sentral betydning i den russiske borgerkrig. Den røde armés fremgang gjorde det mulig for kommunistene å jage  Wrangels hvite styrker ut av Krim. 

Tolv år etter grunnla sovjeterne Krasnoperekopsk, 32 kilometer lenger mot sør.

Referanser
----------

1. ↑  «ГПС Украины». *dpsu.gov.ua*. Arkivert fra originalen 7. mars 2016. Besøkt 7. mars 2016.  «Arkivert kopi». Archived from the original on 7. mars 2016. Besøkt 26. januar 2021. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Perekop (Armyansk) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Andreas Ove Ugland** (1955–2020) var en norsk shippinginvestor, bankmann, eiendomsinvestor og racerbåtfører fra Grimstad.

Sammen med sine brødre Johan B. Ugland og Knut Axel Ugland drev han bank virksomhet og andre forretninger på Caymanøyene fra tidlig 1990 tallet.[] I flere år drev han også med offshore-båtrace, i de siste årene i Class One, med båten «Jotun». Ugland hadde sammen med sin bror Johan Benad Ugland et bilmuseum i Sørlandsparken i Kristiansand.[]

Andreas Ove Ugland tok bachelorgraden i økonomi ved Newcastle University, og en MBA fra New York University.[]

Etter utdannelsen var han bosatt i England, hvor han drev Ugland Brothers Ltd og senere Interocean Ugland Management (IUM). IUM ble kjøpt av Teekay Shipping i 2003.

Andreas Ove Ugland var styremedlem i flere shippingselskaper, deriblant Swan Reefers ASA, Høegh Ugland Autoliners (HUAL), Ugland International Holdings Plc og Nordic American Tankers (NAT).[] I 2019 ble Nordic American Tankers Ltd. (NAT) utelukket fra investeringene til KLP og KLPs fond fordi KLP fant at det var en uakseptabel risiko for at NAT medvirket til alvorlig miljøskade og grove krenkelser av menneskerettighetene.

Ugland bodde og drev sine forretninger på Caymanøyene fra 1996. Forretningene fortsatt innenfor eiendom, shipping, bank-, og trustfond-virksomhet. Ugland var innledene styreleder i nasjonalgalleriet på Caymanøyene. Ugland åpnet et bilmuseum med navnet «Cayman Motor museum», som besto av hans private bilsamling.

Familie
-------

Andreas Ove Ugland var sønn av Andreas Kjell Lund Ugland (1925–2019), som var hovedaksjonær i Uglands Rederi fra 1960 til 1996 sammen med broren Johan Jørgen Ugland (1921–2010).

Referanser
----------

1. 1 2   Fædrelandsvennen, Vegard Damsgaard, «Andreas Ove Ugland (64) er død», utgitt 7. mars 2020, besøkt 7. mars 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.borsen.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Buanes, Frode; Lund, Kenneth (8. mars 2020). «Rederarving Andreas Ove Ugland er død». *www.dn.no*. Besøkt 14. mars 2020. «64-åringen døde på Caymanøyene, melder Agderposten. Rederarvingen Andreas Ove Ugland er død etter kort tids sykeleie, melder Agderposten.»
4. ↑   Herbjørn Hansson: *Andreas Ove Ugland* – Minneord i Aftenposten 14. mars 2020
5. ↑  «Beslutning om utelukkelse av Nordic American Tankers Ltd» (PDF). 2019. Besøkt 20. desember 2023. «Beslutning: KLP og KLP-fondene utelukker Nordic American Tankers Ltd fra sine investeringer på grunn av en uakseptabel risiko for at selskapet medvirker til alvorlig miljøskade og grove krenkelser av menneskerettighetene.»
6. ↑  «Andreas Ove Ugland». *Kapital*. 26. september 2019. Arkivert fra originalen 13. januar 2020. Besøkt 13. januar 2020. «Den ene av tre sønner etter den avdøde rederen Andreas Ugland styrer sin andel av arven fra Cayman Islands. Der er det blant annet blitt gjort investeringer i næringseiendom og i Queensgate Bank & Trust. Utenom verdiene i Cayman Islands kom det tidligere i år fram at Andreas Ove Ugland hadde kjøpt den tidligere milliardæren Einar Aas’ hytte i Nissedal for 9,2 millioner kroner.»
Konstantin Bogajevskij: *Staryj Krym*, 1903.
**Staryj Krym** (ukrainsk: Старий Крим, russisk: Старый Крым, krimtatarsk: *Eski Qırım*) er en liten historisk by øst på Krimhalvøya, omkring 25 km vest for Feodosija. Byen har ca 9.000 innbyggere (2011).

Historie
--------

Byen har en lang historie. Den ble trolig grunnlagt i første halvdel av 1200-tallet då Krimhalvøya ble tatt av Batu Khan. Mongolene bygde festningsverk i byen og den ble så hovedstad forv Krim Jurt (provinsen som dekket Krimhalvøya for Den gylne horde) og var hjemsted for emiren av Krim. I denne perioden hadde byen to navn. De tyrkisktalende kalte den **Qırım** (: *qırım* - åsen min), mens italienske handelsfolk kalte den **Solcati**. **Solkhat** er en tyrkifisert form av det italienske navnet. 

Det tyrkiske namnet på byen, Qırım, gav til slutt navn til hele halvøya. 

På 1200- og 1300-tallet var Qırım en stor og velstående by som av araberne ble kalt «det andre Bagdad». Fra den perioden finnes Ozbek Han-moskeen, bygd i 1314 av Uzbeg Khan, og ruinene av en madrassa bygd i 1332. Qırım var hovedstaden til khanene på Krim frem til begynnelsen av 1500-tallet. Etter at hovedstaden i Krim-khanatet ble flyttet til Bakhtsjisaraj ble byen mindre viktig. 

Fra Krimhalvøya ble annektert av Katarina II av Russland i 1783 har byen vært mest kjent under det russiske navnet *Staryj Krym* («Gamle Krim»), som er en russisk oversettelse av det gamle krimtatariske navnet *Eski Qırım*.

I 1805 ble tyske protestantiske innvandrere bosatt her, og de begynte med vindyrking.

Den russiske forfatter Aleksandr Grin tilbragte sine siste leveår her og døde i 1932.

Referanser
----------

1. ↑  «krimtatarisk Architecture». International Committee for Krimhalvøya. Besøkt 6. oktober 2012.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Staryi Krym – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Staryi Krym – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* 
* 
* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** GeoNames
 |
«Nordfjord. Parti ved Førde.»  Foto: Axel Lindahl / Norsk Folkemuseum. 
**Førde** er ei lita bygd ved sørsiden av Breimsvatnet i Sunnfjord kommune, på grensen mot Gloppen. Adkomst er skiltet til Breimsvatnet fra E39 på Grungen, mellom Skei og Klakegg. Førde lå tidligere til Breim kommune, men ble overført til Jølster kommune ved kommunereguleringa i 1964. Resten av Breim kommune ble samtidig lagt til Gloppen kommune. Førde er ei lita grend, med seks gårdsbruk. Innbyggertallet har vært rundt 40 i mange år.

Dalføret.

Etymologi
---------

Navnet Førde kommer fra norrønt «fird», for fjord. I Norge går navnet igjen en rekke steder som ligger ved sjø eller vann. Lokalt omtales bygda som «Førs», en genitivsform av Førde. Folket i og fra bygda blir lokalt kalt «førsere», eller «førsara» på den lokale dialekten.

Historie
--------

Den trondhjemske postvei, som offisielt åpnet i 1795, hadde skysstasjon ved Breimsvatnet her. Gårdbrukerne hadde skyssplikt med båt fra Førde til Reed i Gloppen kommune. Skysstasjonen var *Hotel Skjorta*, navngitt etter det høyeste fjellet ved Breimsvatnet, Skjorta, som stiger 1411 meter opp fra vannet til toppen på 1472 meter over havet.

Dalen bygda ligger i er smal, med bratte fjell på hver side. Aasmund Olavsson Vinje skal ha reist langs postveien flere ganger, og nyttet skyss over Breimsvatnet til Hotel Skjorta. Han beskrev bygda på følgende måte: «Naturen er vild og ugjestmild, og folket ligesaa».

Eksterne lenker
---------------

* Yngve Nedrebø: «Slektshistorie fra Førde, gnr. 75 i Jølster»
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
Barnards stjerne
**Barnards stjerne** er en liten rød stjerne som er Solens nest nærmeste nabo etter Alfa Centauri-systemet. Den befinner seg i stjernebildet Ophiuchus (Slangebæreren). Barnards stjerne er meget spesiell ved at den beveger seg raskere enn noen annen stjerne man kjenner til. Den er en slags «vandrer» i Melkeveien som ikke følger de vanlige banene rundt galaksens sentrum. Den er på vei mot oss, og vil på det nærmeste passere Solen i en avstand av 3,85 lysår om ca. 10 000 år.
Den ble oppdaget i 1916 av astronomen Edward Emerson Barnard.

* Tilsynelatende størrelsesklasse: 9,5
* Absolutt størrelsesklasse: 13,2
* Avstand fra Jorden: 5,9 lysår
* Spektralklasse: M5 (rød)
* Hastighet i forhold til Solen: 140 km/s

Portal: Astronomi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Loudon Snowden Wainwright, Jr.** (født 16. november 1924, død 12. desember 1988) var en amerikansk journalist og forfatter. Han var far til musikeren, låtskriveren og satirikeren Loudon Wainwright III, og sangeren Sloan Wainwright, og bestefar til en rekke andre musikere. Wainwright nedstammet direkte fra Pieter Stuyvesant, den siste nederlandske guvernør av New York.

Utdannelse
----------

Loudon Wainwright, Jr. fikk sin utdannelse ved St. Andrew's School, Middletown, Delaware , og gikk deretter på og tok eksamen ved Universitetet i North Carolina. Etter eksamen tjenestegjorde Wainwright i De forente staters marinekorps.

Karriere
--------

Wainwright jobbet i redaksjonen av det ukentlige nyhetsmagasinet *Life* i ulike posisjoner i løpet av sin tid. I 1964 begynte han å skrive en fast spalte, «The View From Here» (*Utsyn herfra*), helt fram til magasinet sluttet med ukentlige utgivelser i 1972. Fra 1969 fungerte han også som assisterende bestyrende redaktør .

Da Life ble omlagt som månedsmagasin i 1978 ble Wainwright redaktør og fortsatte å bidra til dets sider da han gikk av som redaktør i 1985. Etter hans død utga magasinet en retrospektiv gjennomgang i februar 1989 med utdrag fra rundt to hundre artikler som han hadde skrevet i løpet av årene .

Wainwright var også forfatter av boken The Great American Magazine: An Inside History of Life, som var en uformell historie av magasinet, utgitt 50 år etter at magasinet ble grunnlagt og 14 år etter at det gikk inn. Wainwright slår fast i løpet av 400 sider at for et billedmagasin var nettopp teksten av stor betydning.

Død
---

Wainwright døde tykktarmskreft den 12. desember 1988 da han var 64 år gammel. Sønnen Loudon Wainwright III har skrevet flere sanger hvor faren indirekte er nevnt, blant annet «A Father and A Son».

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Loudon Wainwright, uli.nli.org.il[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   oppført som Loudon Snowden Wainwright, Kindred Britain ID I26686, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4   Kindred Britain[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Familietre på Sloan Wainwrights nettsted». Arkivert fra originalen 1. september 2006. Besøkt 21. juli 2008.
5. ↑   1942 Criss Cross, s. 20, St. Andrews School Publications
6. ↑   Trosky, Susan M. red, Gale Research Inc. (1989): *Contemporary Authors* vol. 127, s. 470
7. ↑   Lehmann-Haupt, Christopher (11. desember 1986): «Books of the Times», New York Times

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** LCCN
 |
*Denne artikkelen gjelder Myklebustdalen i Gloppen. For andre daler med samme navn se Myklebustdalen (andre betydninger)*
Myklebustdalen med Sandalsvatnet
**Myklebustdalen** er en dal beliggende øst i Gloppen kommune. Dalen er en v-dal med svært bratte fjellsider, og ligger nord/sør fra Byrkjelo til Stardalen i Jølster. Sanddalsvatnet ligger i bunnen av dalen, omringet av frodige jordbruksområder.

Sandal kraftverk ligger overfor Sandalsvatnet, og nytter fallet i Sandalselva i sin produksjon. Det finnes flere elver og fossefall i området som er egnet for lokale private kraftverk, men av hensyn til naturvern lar disse planene vente på seg. Spirefossen er en slik foss med et fall fra breen på 690 meter.

En rekke av fjella i området er kjente for sine høye fall mot dalen. Myklebustbreen dekker fjella mot øst, der fjellet Snønipa utgjør det høyeste punktet. Vora er et sagnomsust fjell i området som ble knyttet til hekseprosessene i Nordfjord. Det ble fortalt at heksene møttest til sabbat på dette fjellet. Tre navngitte kvinner ble brent på bålet etter beskyldninger om at de hadde møtte selveste djevelen på Vora.

Kjente myklebustdølar
---------------------

* Jakob J. Myklebust (1851–1922), ordfører i Breim kommune
* Jakob J. Myklebust (1881–1974), ordfører i Breim kommune

Referanser
----------

1. ↑  tidsskriftforeningen.no Heksenes julekveld – Julemotiv i norske trolldomsprosesser[*død lenke*] (pdf-fil s. 7)

Eksterne lenker
---------------

* Naturvernforbundet:[*død lenke*] Myklebustdalen, Sandalsvatnet og fjella

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Reidar Kristoffersen** (født 24. juli 1918 i Nedre Eiker, død 7. september 1942 ved Trandumskogen) var en norsk sjåfør ved Oslo Renholdsverk, og sabotør og motstandsmann under krigen.

Han var sønn av Amalie f. Sørlie i 1891 i Lier, og Jørgen Kristoffersen (f. 1892) i Krokstadelva. Han ble gift med Hanna Lovise f. Åsvestad fra Lillehammer i 1941.

Kristoffersen var med å sloss mot Franco i den spanske borgerkrigen, og var med i krigen i Norge i 1940.

Under okkupasjonen var han tilsluttet Osvald-gruppen, som fra 1941 ble ledet av sjømannen Asbjørn Sunde. I det illegale arbeidet gikk Kristoffersen under dekknavnet «Didrik».

Kristoffersen deltok i sprengningen av Oslo Vestbanestasjon den 1. februar 1942.

Han ble pågrepet i Drammen samme vår (april) og utsatt for hard tortur, uten å sprekke, og dømt til døden 5. september.

Litteratur
----------

* Sunde, Asbjørn: *Menn i mørket*. 1947, nytt opplag Spartacus Forlag 2009, side 67, 85, 92, 103, og 129-130 (bildesidene). ISBN 978-82-430-0467-2.

Referanser
----------

1. 1 2  «Oslo Østbanestasjon». *kulturpunkt.org* **(norsk)**. Besøkt 20. mai 2021.
2. ↑  Side 777, *Våre falne* bind II
3. ↑  Bildesidene, Asbjørn Sunde: *Menn i mørket*. Dreyer (1947)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** Fangeregisteret **·** Våre falne

 |

Portal: Andre verdenskrig
**Navnet Verkland** er kjent to plasser i Norge. En gård i Malvik,[] rett østenfor Trondheim i Trøndelag, og ei grend i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Grenda i Gulen ligger øverst i dalen som fører opp fra østenden av Yndesdalsvatnet. Fv2 går gjennom bygda.

Matrikkelgården Verkland i Gulen er slektsgården til Wergeland-slekta. Det ble i juli 1975 reist en bauta på Verkland til minne om Henrik Wergeland.

Basert på førsteleddet kan navnet ifølge Oluf Rygh bety «Land, hvorpaa der er lagt meget arbeide». I sin utgreiing under avdukinga av Wergeland-bautaen nevnte Hans Wergeland at hvis en ser navnet i sammenheng med to andre stednavn på gården, *Smedsdalen* og *Ulsterhaugen* («ulster» = «blåster» eller «trekk») kan førsteleddet «verk» ha sammenheng med utvinning av jern, noe som igjen kan tyde på at det i tidligere tider har vært drevet utvinning og bearbeiding av jern på Verkland.

Referanser
----------

1. 1 2  Hermund Kleppa (2001): «Wergeland-støtta på Verkland» Arkivert 31. oktober 2015 hos Wayback Machine. Sogn og Fjordane fylkesarkiv
2. ↑  Oluf Rygh: Norske Gaardnavne, Nordre Bergenhus Amt, Lavik og Brekke Herred, nr.54, Kristiania 1919
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.

MS «Nordlys» i Hammerfest med TFDS' skorsteinsfarger
**Troms Fylkes Dampskibsselskap ASA (TFDS ASA)** er et norsk rederi som ble stiftet i 1866 under navnet Tromsø Amts Dampskibsselskap. Med utgangspunkt i Nord-Norge utviklet rederiet seg til å bli en nasjonal og internasjonal aktør innenfor transport og reiseliv, med Hurtigruten som den største virksomheten. Etter at selskapet ved utgangen av 2004 ble majoritetseier i AS TIRB, hadde TFDS-gruppen over 2 000 ansatte. Gruppen disponerte en flåte på 38 skip, 123 busser samt 86 gods- og varebiler. Hovedkontoret lå i Tromsø. Administrerende direktør var Henrik Andenæs, og styreleder var Ole Lund.

TFDS kom inn i Hurtigruten i 1979 ved at Det Bergenske Dampskibsselskab (BDS) solgte sine 4 hurtigruteskip til TFDS.[]

De to hurtigruterederiene Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskab (OVDS) og TFDS besluttet i desember 2005 å slå seg sammen. Fusjonen ble gjennomført 1. mars 2006. Det nye selskapet fikk navnet Hurtigruten Group, men navnet ble i 2007 endret til Hurtigruten ASA. Selskapet forventer en omsetning på rundt fire milliarder kroner årlig, og får cirka 3 400 ansatte. Ny administrerende direktør ble Jan Kildal (OVDS) og ny styreleder ble Ole Lund (TFDS). Hovedkontor for hurtigruten ble lagt til Narvik, mens kontoret for ferger og hurtigbåter ble lokalisert i Tromsø.

De to sistnevnte virksomhetene ble etter hver overtatt av Torghatten trafikkselskap i Brønnøysund, og utskilt som et datterselskap av dette, under navnet Torghatten nord og fortsatt tilhold i Tromsø.

Hurtigruteskip
--------------

Liste over hurtigruteskip som TFDS har eid inntil 2006.

* MS «Midnatsol» (1949) («Midnatsol II»)(1979-1983)
* MS «Nordlys» (1951) (1979-1983)
* MS «Polarlys» (1952) (1979-1993)
* MS «Nordstjernen» (1979-2006)
* MS «Midnatsol» (1982) («Midnatsol II» og «Lyngen»)(1982-2006)
* MS «Ragnvald Jarl» (1989-1995)
* MS «Harald Jarl» (1989-2001)
* MS «Kong Harald» (1993-2006)
* MS «Nordlys» (1994-2006)
* MS «Polarlys» (1996-2006)
* MS «Trollfjord» (2002-2006)
* MS «Midnatsol» (2003-2006)

Hurtigbåt
---------

MS «Fjordkongen».
* MS «Fjorddronningen II»
* MS «Fjorddronningen»
* MS «Fjordkongen»
* MS «Fjordprinsessen»
* MS «Reinfjord»
* MS «Tromsprinsen»
* MS «Vågsfjord»

Ferge
-----

* MF "Andfjordferja"
* MF "Dyrøy"
* MF "Fløytind"
* MF "Godfjord"
* MF "Gullesfjord"
* MF "Helgøy"
* MF «Hålogaland»
* MF «Karlsøy»
* MF "Kvaløy"
* MF «Kveøy»
* MF "Malangen"
* MF «Melshorn»
* MF "Ole Bull"
* MF "Reinøy"
* MF «Salangen»
* MF "Vaggasvarre"
* MF «Vardehorn»
* MF "Vengsøy"

Offshorefartøy
--------------

* MS "Troms Tjeld"
* MS "Troms Skarven"
* MV "Aldoma"
* MV "Kovambo"

Andre skip
----------

* KV "Tromsø"
* MS «Grytøy»
* MS "Lance"
* Testfartøy LMN
* Testfartøy RJO

Eksterne lenker
---------------

* Hurtigruten ASA
* Omfattende privat side om hurtigruteskipene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** VIAF **·** KulturNav
 |
*Hoffdamer forbereder nyvevd silke*.
**Zhang Xuan** (kinesisk: 張萱, pinyin: *Zhāng Xuān*, W.-G.: *Chang Hsüan*; født 713 i Chang'an i provinsen Shaanxi i Kina, død 755) var en ledende maler under Tang-dynastiet (618–907) i Kina.

Han hadde en stor kunstnerisk produksjon, men er mest kjent for et verk som ikke lenger eksisterer, nemlig maleriet *Hoffdamer forbereder nyvevd silke*. Men det eksisterer en kopi av det malt av keiser Huizong av Song (regjeringstid 1100–1125) fra tidlig på 1100-tallet. Han malte også *Tanghoffets vårutflukt*, som skulle bli imitert av en rekke senere malere, blant andre av Li Gonglin.

Referanser
----------

1. ↑  Kuan Chui Pien: - Page 29 Zhong shu Qian, Ronald C. Egan - 1998 "Zhang Xuan's Portrait of Praying to the Weaving Maid for Skill and Portrait of Moon Gazing are examples of evocative scenes created on silk that are replete with thought. "

Eksterne lenker
---------------

* (en) Zhang Xuan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** ULAN
 |
**Språkvask:** Teksten i denne artikkelen kan ha behov for språkvask for å oppnå en høyere standard. Om du leser gjennom og korrigerer der nødvendig, kan du gjerne deretter fjerne denne malen.

Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
Lebu-fiskere
**Lebu** (**lebou**, *lébou*) er en etnisk gruppe som bor på halvøya Cap-Vert i Senegal i Vest-Afrika. Lebu er først og fremst et fiskersamfunn, men de har en betydelig virksomhet innen bygg og anlegg. De taler språket lebu wolof, som er nært beslektet med wolof. Deres politiske og åndelige hovedstad ligger på Layene i Yoff-området i det nordlige Dakar. De utgjør en religiøs sekt og et teokrati med hovedsete i Layene.

Den tradisjonelt oppfitte tid for opprettelsen av Yoff er 1430. Det ble erobret av kongedømmene Jolof (Diolof) og Cayor, og senere Frankrike i det 19. århundre, og ble innlemmet i moderne Senegal. Etter 1815 har de hatt en spesiell rettslig selvstendighet som en spesiell type «teokratisk republikk».

Lebu samfunnet understreker pietet og respekt for eldste. I lebu-familier inkluderes ikke bare levende mennesker, men også forfedrenes ånder. Lebu er kjent for sine offentlige djevelutdrivelsesdanser og -ritualer. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Knut Brofoss** (født 9. oktober 1948) er en norsk jurist. 

Han var leder for Trygderetten, en stilling han ble utnevnt til av Kongen i statsråd 16. juni 2005. Han innehadde stillingen til 1. oktober 2016. Før dette hadde han vært direktør for Statens institutt for rusmiddelforskning (SIRUS) siden 2001. 

Brofoss er utdannet jurist fra Universitetet i Oslo. Han har jobbet i lovavdelingen i Justisdepartementet i sju år og hatt ulike stillinger i departementet som har gått under navnene Sosialdepartementet og Sosial- og helsedepartementet, der han var underdirektør, ekspedisjonssjef og konstituert departementsråd. Han har vært førstestatsadvokat ett år, da i Økokrim.

Han har kommentert alkoholloven i Norsk lovkommentar. Siden 1996 er han samboende med høyesterettsdommer Ingse Stabel.[]

Referanser
----------

1. ↑  *Knut Brofoss blir ny leder av Trygderetten* (pressemelding fra Arbeids- og sosialdepartementet 17.06.2005)
2. ↑  sosialdepartementet, Arbeids-og (17. juni 2016). «Trine Fernsjø ny leder for Trygderetten». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 1. november 2019.
3. ↑  «MELDING OM VIRKSOMHETEN 2005» (PDF). SIRUS. Besøkt 1. mars 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** VIAF
 |
**Nylig avdød:** Artikkelen handler om en person som døde nylig. Slike biografier kan bli hyppig endret og oppdatert. Les som vanlig Wikipedia med kritisk sans.

**Yasuhiro Noguchi** (1946–2023) var en japansk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 1972 i München.

Noguchi ble olympisk mester i volleyball under Sommer-OL 1972 i München. Han var med på det japanske laget som vant volleyballturneringen for menn foran Øst-Tyskland og Sovjetunionen. Japan beseiret Bulgaria med 3-2 i semifinalen, og de vant finalen over Øst-Tyskland 3-1. Noguchi spilte i fem av kampene i turneringen.[]

OL-medaljer
-----------

* 1972 Tysklands flagg München - Gull **Gull** i volleyball menn Japans flagg Japan

Referanser
----------

1. ↑   sports-reference.com, Sports-Reference.com olympisk utøver-ID no/yasuhiro-noguchi-1, besøkt 2. september 2022[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Yasuhiro Noguchi – Olympedia Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | WikiTree
 |
**Norddalsfjorden** er en fjordarm av Storfjorden i kommunene Fjord og Stranda på Sunnmøre i Møre og Romsdal. Fjorden strekker seg 16 kilometer østover til Oksneset, hvor Tafjorden fortsetter sørøstover. Medregnet Tafjorden er lengden 24 kilometer. I gammel tid var navnet «Todarfjorden» og det omfattet også Tafjorden.

Storfjorden med de innerste armene Norddalsfjorden og Geirangerfjorden til høyre. Tysk kart fra omkring 1930 (Lange-Diercke, Sächsischer Schulatlas)
Fjorden har innløp i vest mellom Liabygda i nord og Skrednakken i sør. Et stykke inn i fjorden ligger bygda Eidsdal på sørsiden. Herfra går det fergesamband over til Linge på nordsiden. Like øst for Linge ligger bygda Sylte der elva Valldøla munner ut. Videre inn fjorden ligger Fjøra. Like sør for Fjøra ligger Oksneset, hvor Tafjorden starter.

Langs fjorden er det flere veiløse gårder og grender som ble fraflyttet i moderne tid. Blant annet ble det slutt på fast bosetning i Verpesdal, en hengende dal, på 1950-tallet.

Tidligere gikk det fjordbåter eller ferger på langs av store deler av fjorden. I perioden 1890-1920 drev Søndmøre Dampskibsselskab lokale dampskipsruter på indre Sunnmøre med utgangspunkt i Ålesund der det var avgang ettermiddag og retur neste dag. Før 1939 gikk all trafikk innenfor Vaksvik med fjordabåt. I 1956 var det bilvei til fra Sjøholt til Stordal, med langsgående ferjesamband fra Stordal til Stranda, Hellesylt, Geiranger, Valldal, Eidsdal, Norddal og Tafjord. Før Ørnevegen åpnet i 1956 gikk biltrafikken (over Trollstigen) med ferje mellom Sylte og Geiranger. Tunneler mellom Linge og Overå (Liabygda) ble åpnet i 1975 (noe som ga sammenhengende kjørevei mellom Ålesund og Valldal. I 1962 gikk fortsatt mange ferger på langs av fjorden (Stordal-Stranda-Hellesylt-Geiranger-Overåneset-Eidsdal-Valldal-Norddal-Fjørå-Tafjord). I 1982 var bare den korte fjordkryssingen Eidsdal-Linge igjen.

Bilder
------

* Norddalsfjorden sett fra ferja mellom Stranda og Gravaneset (Liabygda)Norddalsfjorden sett fra ferja mellom Stranda og Gravaneset (Liabygda)
* To ferger møtes på Norddalsfjorden mellom Linge og EidsdalTo ferger møtes på Norddalsfjorden mellom Linge og Eidsdal
* Norddalsfjorden med Tafjorden bakNorddalsfjorden med Tafjorden bak
* Norddal (Dalsbygda) ved fjordenNorddal (Dalsbygda) ved fjorden

Referanser
----------

1. ↑  Kleiva, Ivar (1975): *Grunn og gror. Norddal bygdebøker, III.* Valldal: Norddal kommune.
2. ↑  Norddalsfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk
3. ↑  Ansok, Sakarias (f. 1898) (1985). *Eld som slokna: artiklar om fråflytte fjell- og strandgardar ved Geirangerfjorden, Sunnylvsfjorden, Norddalsfjorden og Tafjorden*. [Stranda]: Stranda sogelag.
4. 1 2  *Om samferdsel i Møre og Romsdal: Møre og Romsdal fylkesbåtar 1920-1995*. [Molde]: Møre og Romsdal fylkesbåtar. 2000. ISBN 8279550208.
5. ↑  *Norsk reisebok*. Oslo: Norges statsbaner. 1939.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Språkvask:** Teksten i denne artikkelen kan ha behov for språkvask for å oppnå en høyere standard. Om du leser gjennom og korrigerer der nødvendig, kan du gjerne deretter fjerne denne malen.

Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
Maleri fra 1738 av et spansk skip som ble angrepet av to galioter.
En hollandsk galiot fra Willaumezs *Dictionnaire de la Marine* på 1600-tallet
**Galiot** var et karakterisk handelsfartøy i Nord-Europa med opprinnelse i den nederlandske skipstypen *galjoot* som et rundbygget fartøy med først en mast på en tredjedel av skipslengden i 1600-tallet. I 1700-tallet blir riggingen endret om til to eller tre master som kunne ha forskjellige seilføring. 

Det som først og fremst kjennpreget en galiot i skandiaviske farvann er den åpne akterstevnen med en lang rorpinne over hakkebrettet til et stort ror som strakk seg opp.

Gailotene var et allsides fraktfartøy med en lasteevne på 120 tonn for de største eksempler av en skipstype som vanligvis var minst 85 fot lang og 21 for bred så det var derfor et usofistikert fartøy som så mye bruk fram til 1900-tallet. Selv i våre dager er det fremdeles seilførende galioter som ferder til sjøs.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
Heggholmen med Nesodden og Bunnefjorden i bakgrunnen.  Foto: Tore Sætre 
Heggholmen sett fra nord, kaia til venstre
**Heggholmen** var tidligere en separat øy i indre Oslofjord, men har de siste decennier vært forbundet med Gressholmen og Rambergøya med steinfylling. Det har gjennom tidene vært drevet forskjellig industrivirksomhet på Heggholmen. Her har vært både dampdrevet linoljepresse og såpeproduksjon. Rester av industrianlegget finnes ennå, det samme gjør arbeiderboligen og skolestua. Det er også noen private hytter på øya.

Det eldste fyret i indre Oslofjord er Heggholmen fyr på nordspissen ut mot Skibsløpet. Både fyret og de øvrige rester av industrianlegg er fredet som kulturminner. 

Området for øvrig utenom hyttene ble i perioden 2005–2008 restaurert/tilbakeført i regi av Norsk Naturarv. Dette området ble så fredet som naturreservat i juni 2008.

Referanser
----------

1. ↑  Norsk naturarv om Heggholmen
2. ↑  (no) Heggholmen i Miljødirektoratets nettsted Naturbase Besøkt 5. september 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Fylkesmannen i Oslo og Akershus, Opplysningsark Besøkt 5.10.2013

| * v
* d
* r
Øyer i Oslo kommune |
| --- |
| Øyer i innsjøer er ikke medregnet. |
| Bleikøya **·** Bygdøy (halvøy) **·** Daggerskjær **·** Dronningen **·** Galteskjær **·** Gressholmen **·** Heggholmen **·** Herbern **·** Hertugskjær **·** Hovedøya **·** Kaffiskjæret **·** Kavringen **·** Killingen **·** Kongen **·** Lindøya **·** Malmøya **·** Malmøykalven **·** Nakkholmen **·** Ormøya **·** Padda **·** Rambergøya **·** Selskjær **·** Sjursøya (halvøy) **·** Ulvøya |
| Kategori **·** Liste over øyer i Norge |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** GeoNames
 |
Grevestuen ca. 1880
**Grevestuen** er ei jakthytte på øya Mellom Bolæren i Færder nasjonalpark.

Hytta ble oppført av grev Peder Anker Wedel Jarlsberg rundt 1840–1845. Den var trolig områdets første fritidsbolig og en av landets første jakthytter. Bygningen har en grunnflate på ca. 60 kvadratmeter og består av to etasjer.

Med etableringen av Bolærne fort i 1916 ble Grevestuen overtatt av Forsvaret, og i tiårene etter forfalt bygningen. Etter andre verdenskrig var alle øyene i Bolærne nær utilgjengelig for allmennheten, men 1998 i kunne dugnadsgjengen «Mellom-Bolærens Venner» fra Nøtterøy Historielag starte opp et restaureringsarbeid som har resultert i at hytta nå er restaurert og området ryddet.

Bolærne ble frigitt allmennheten i 2005 og i dag eies Mellom Bolæren og Grevestuen av Færder kommune. Kommunen tilbyr utleie av bygningen til møter, konferanser, seminarer o.l.

Grevestuen er forskriftsfredet.

Referanser
----------

1. ↑  Irene Ølstørn: «Se hva de har fått til!», tb.no 10. september 2011
2. ↑  «Bolærne-øyene - En kystperle i Færder nasjonalpark», bolaerne.no
3. ↑  Eivind Luthen: «Fløyelsgrøt i Grevestuen», *Njotarøy*
4. 1 2  Svein Hermansen: «Torneroseslottet på Mellom-Bolæren», *Njotarøy* 2013
5. ↑  (no) «Grevestuen». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

Eksterne lenker
---------------

* (no) «Grevestuen». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
Sorgfjorden på kartet over SvalbardSorgfjordenSorgfjordenSorgfjorden på kartet over Svalbard
**Sorgfjorden** (tidligere *Treurenberg Bay*) er en fjord på nordsida av Spitsbergen på Svalbard. Den er rundt 9 kilometer lang og 3 kilometer bred ved munningen helt nord i Hinlopenstretet, langt nord i Ny-Friesland. Fjorden har vært mye brukt som base for fangstfartøy og vitenskapelige ekspedisjoner. 

Ved munningen av Sorgfjorden ligger Fosterneset i øst og Eolusneset i vest, sistnevnte har fått navn etter et kors på toppen. Etter innskriften på korset er det reist i 1855 av skipper C. Holmgren på barken *Eolus* fra Bergen, til minne om falne fangstfolk etter et sjøslag i 1639. Det er tredve graver på odden.

Den svensk-russiske meridianmåling-ekspedisjonens overvintringsstasjon i Treurenberg Bay 1899–1900

Kilder
------

* *Den norske los*, vol. 7, 2 utg. (Stavanger: Norges sjøkartverk og Norsk polarinstitutt, 1990).

Eksterne lenker
---------------

* Områdebeskrivelse i Cruisehåndbok for Svalbard – Norsk Polarinstitutt.
* Sorgfjorden *Stadnamn i norske polarområde*, Norsk polarinstitutt
* Privat oversikt over vernede steder på Svalbard


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |
Våler kirke
**Våler prestegjeld** *(Vaaler Prestegjeld)* var et prestegjeld tilhørende fra 1816 Vestre Borgesyssel prosti i Borg bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Våler kommune i Østfold fylke, og hovedkirken var Våler kirke.

Våler prestegjeld og dets sogn er nå en del av Våler kirkelige fellesråd underlagt Vestre Borgesyssel prosti.

Historikk
---------

*Vála sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Våler kirke, *Valá kirkja*, er en langkirke som antas å ha blitt oppført på siste halvdel av 1100-tallet. Kirken var viet til jomfru Maria, hvorav middelalderdelen (skip og kor) er av stein med gavler av tre.

I høymiddelalderen ble Våler, sammen med Rygge omtalt som *Vǫrnu*, og utgjorde *Vǫrnu skipreiða* i Borgarsysla. Kirken er omtalt i Biskop Eysteins jordebok fra 1397 som *Vála kirkja*.

### Prestegjeldet

Våler prestegjeld går antakelig tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.

I Povel Huitfeldts Stiftsbok fra 1574-77 omtales følgende kirker i *Walle Sogenn*:

* Walle Hoffuidt Kiercke

Det er oppført i Skattematrikkelen 1647 som *Waalle sougen* i Wærnøe Closters lehn.

### Nyere tid

Våler prestegjeld dannet grunnlaget for Våler formannskapsdistrikt opprettet i 1837.

Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket.

Menigheter
----------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende menigheter:

* Våler
* Svinndal

Referanser
----------

1. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 10.
2. ↑  Våler kirke, norske-kirke.net
3. ↑  Rygh, O. (Oluf) (1897). *Norske Gaardnavne*. Kristiania: Fabritius. s. 350.
4. ↑  Hole, Ivar (1950). *Hosanger kyrkje og Hosanger prestegjeld gjennom 200 år*. s. 18-19.
5. ↑  *Kommune- og fylkesinndelingen i et Norge i forandring*. no#: Statens forvaltningstjeneste, Seksjon Statens trykking. 1992. s. 364-70. ISBN 8258302612.
6. ↑  Endringer i gravferdsloven og kirkeloven - Rundskriv 20.12.2011. regjeringen.no
7. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
**Klemetspelet** er et et historisk skuespill om fjellmannen og sørsamen Klemet Person, som rundt 1900 bodde med kona Anna og familien under en heller øverst i Leirskardalen. Skuespillet foregår utendørs på Jamtjorden i Leirskardalen, med fjellmassivet Okstindan som kulisse. Det ble sagt om Person at han kunne gande, men også helberede med urter og magi. Skuespillet er en fri gjendiktning av livet til Klemet og Anna, og må ikke forstås som en faktuell gjenfortelling. Helleren og huset hvor Klemet og familien bodde ble sprengt av ukjente gjerningsmenn 28. mai 1994, og kulturminnet fullstendig rasert. Kommunen gav etter hvert opp å restaurere boplassen, og med planer om et nytt kraftverk i Leirelva ble reguleringsplanen endret i 2013. Helleren står fortsatt som et gapende sår etter sprengningen.

Referanser
----------

1. ↑  «Om Klemetspelet - Klemetspelet». *www.klemetspelet.no* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 11. januar 2018. Besøkt 18. juni 2018.
2. ↑  «Hva er Klemetspelet?». *AvisaHemnes*. Arkivert fra originalen 18. juni 2018. Besøkt 18. juni 2018.
3. ↑  «Her bodde Klemet». *www.ranablad.no* **(norsk)**. 30. mai 2013. Besøkt 18. juni 2018.
4. ↑  «Ikke lengre verneverdig». *www.ranablad.no* **(norsk)**. 7. mars 2013. Besøkt 18. juni 2018.
5. ↑  «NRK TV - Se Bergtatt» **(norsk)**. Besøkt 18. juni 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata