recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Nicolas Camille Flammarion** (26. februar 1842 – 3. juni 1925) var en fransk astronom, vitenskapsmann og forfatter. Han var en profilert forfatter av mer enn femti titler, inkludert populærvitenskapelige bøker om astronomi, flere betydelige romaner innenfor sjangeren tidlig science-fiction, og arbeider om forskning og fysikk og relaterte emner. Han utga også magasinet *L'Astronomie* fra 1882. Han hadde et privat observatorium ved Juvisy-sur-Orge, Frankrike.

Liv og virke
------------

Camille Flammarion
Han ble født i Montigny-le-Roi, Haute-Marne i Frankrike og var bror til Ernest Flammarion, grunnlegger av *Groupe Flammarion*. Som ung mann ble Flammarion påvirket av to betydelige sosiale bevegelser i Europa; tankene til Darwin og Lamarck, og den økende populariteten av spiritisme. Han har blitt beskrevet som en «astronomer, mystiker og historieforteller» som var «besatt av livet etter døden, og om andre verdener, og [som] synes ikke å se noe skille mellom de to.»

Han var grunnleggeren av og første president i *Société Astronomique de France,* som publiserte sitt eget tidsskrift *BSAF (Bulletin de la Société astronomique de France)*, utgitt første gang i 1887. I 1895 ble *BSAF* og *L'Astronomie* slått sammen.

Han var den første som foreslo navnene Triton og Amalthea for to av månene til henholdsvis Neptun og Jupiter. Navnene ble likevel ikke akseptert offisielt før tiår senere.

Han var gift to ganger, og hans andre kone var også en anerkjent astronom, Gabrielle Renaudot Flammarion.

Referanser
----------

1. ↑   actu.fr[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Scientific Mythologies: How Science and Science Fiction Forge New Religious Beliefs

Eksterne lenker
---------------

* (en) Flammarion Verker av Camille Flammarion i Prosjekt Gutenberg
* Atlas cèleste, Paris 1877 da www.atlascoelestis.com
* (en) Camille Flammarion på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Prabook **·** Folkeforbundet **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** BNE **·** BNE **·** CiNii **·** MusicBrainz
 |

Portal: Litteratur
**Adrianus «Arie» Gerardus Bieshaar** (født 15. mars 1899 i Amsterdam, død 21. januar 1965 i Haarlem) var en nederlandsk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.

Bieshaar var med på det nederlandske fotballaget som kom på tredjeplass i den olympiske fotballturneringen under OL 1920 i Antwerpen. Det var fjorten lag som deltok i fotballturneringen som ble avviklet i perioden 28. august til 5. september 1920. Belgia og Tsjekkoslovakia møttes i finalen på olympiastadion i Antwerpen. Belgia ledet kampen med 2-0 i slutten av første omgang da spillerne fra Tsjekkoslovakia forlot banen i protest mot dommeren. Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Belgia ble olympiske mestere i fotball.

Nederland som hadde tapt semifinalen til Belgia med 0-3 fikk da en mulighet å spille om sølvmedaljene. De fikk møte Spania i en sølvfinale, Spania som hadde tapt kvartfinalen til Belgia fikk etter at Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Frankrike, som tapte semifinalen mot Nederland, hadde reist hjem en mulighet til å spille om sølvplassen. Spania vant over Sverige med 2-1 og over Italia med 2-0 og var dermed kvalifisert til å møte Nederland i en kamp om sølvmedaljene.

Nederland tapte sølvfinalen til Spania med 1-3 som ble spilt på olympiastadion i Antwerpen 5. september 1920.

OL-medaljer
-----------

* Bronse 1920 Belgias flagg Belgia - Bronse i fotball Nederlands flagg Nederland

Referanser
----------

1. ↑   transfermarkt.com, Transfermarkt spiller-ID 151762, oppført som Arie Bieshaar †[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Arie Bieshaar – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Arie Bieshaar – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Arie Bieshaar – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Arie Bieshaar – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (en) Arie Bieshaar – FootballDatabase.eu Rediger på Wikidata

* (en) Arie Bieshaar – EU-Football.info Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Kamarilja** er betegnelsen på en gruppe personer som nyter en herskers gunst, og som dermed uten å ha formelt ansvar, utøver hemmelig makt og innflytelse.

Etymologi
---------

Begrepet skriver seg fra spansk *camarilla*, som på norsk er oversatt til *lite kammer.*

Historie
--------

Begrepet skriver seg opprinnelig fra Spania under Ferdinand VII (1814–33).

I tysk historie er begrepet brukt om kretsen rundt keiser Vilhelm II, og senere den tilsvarende krets rundt president Paul von Hindenburg. Spesielt i Weimarrepublikkens sene år, da Hindenburg var svekket av senilitet og den politiske situasjonen var kaotisk, spilte kamariljaen en rolle.

Paul von Hindenburgs kamarilja
------------------------------

* Oskar von Hindenburg, sønn og adjutant
* Otto Meissner, statssekretær
* Elard von Oldenburg-Januschau, storgodseier, lobbyist og DNVP-politiker
* Franz von Papen, katolsk politiker og senere rikskansler
* Kurt von Schleicher, general og senere rikskansler
* Alfred Hugenberg, mediemogul og politiker
* August von Mackensen, generalfeltmarskalk

Referanser
----------

1. ↑  «Bokmålsordboka | Nynorskordboka». *ordbok.uib.no*. Besøkt 31. desember 2016.
2. ↑  Gunnar Winsnes Knutsen (2009). «kamarilja». Store Norske Leksikon.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Kambaratinsk-demningen** er en demning som skal bygges i elven Naryn, sentralt i Kirgisistan. Byggingsprosjektet er det sjette i landet, og ved ferdigstilling vil demningen bli en av verdens største steinfylte demninger. Demningen vil ha en høyde på rundt 255 m og inneholde ca. 370 millioner m³ jord og stein. Demningen vil være ca. 560 m lang. Vannkraftverket som bygges ved demningen vil ha en installert elektrisk effekt på 2 260 MW. Årlig kraftproduksjon er på ca. 9 TWh.

Demningen vil ha et volum på 112,2 millioner m³, og magasinet vil kunne romme 4,56 milliarder m³ vann. 

Byggingsprosjektet begynte i 2006. Utbyggingen av demningen vil foregå ved sprengning av eksplosiver. Før sprengningene finner sted vil vannkraftverket, tunnelene og andre strukturer stå ferdig.

Referanser
----------

1. ↑  «Design and Construction Chronicle». Arkivert fra originalen 14. juli 2011. Besøkt 7. mars 2009.

Eksterne lenker
---------------

* Verdens største demninger


| * v
* d
* r
Demninger i Naryn |
| --- |
|  Kambaratinsk **·** Kambarata-2 **·** Toktogul **·** Kurpsai **·** Tash-Kumyr **·** Shamaldy-Sai **·** Usj-Kurgan |
**Aribert Heymann** (født 9. desember 1898, død 1946) var en tysk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Heymann vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det tyske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak India og Nederland. Etter at laget fra Tsjekkoslovakia hadde trukket seg, var det ni lag fra ni nasjoner som deltok i turnering og den ble spilt i perioden 17. til 26. mai. Tyskland ble nummer to sin gruppe og møtte Belgia som ble nummer to i den andre gruppen. Bronsefinalen, som ble spilt 26. mai 1928 på Olympiastadion i Amsterdam med 23 400 tilskuere, vant Tyskland med 3-0. Heymann spilte en kamp i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1928 Nederlands flagg Amsterdam - Bronse i landhockey Tysklands flagg Tyskland.

Referanser
----------

1. ↑   sports-reference.com, Sports-Reference.com olympisk utøver-ID he/aribert-heymann-1, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aribert Heymann – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Aribert Heymann – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Aribert Heymann – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Nyfødt anguskalv med mor i bakgrunnen
**Aberdeen Angus** er en kjøttferase utviklet i Skottland, i området rundt Aberdeen. Det er ført stambok over rasen siden 1856. Rasen er svart og kollet. Det finnes også røde dyr.
Kjøttet er spesielt godt marmorert og mørt når dyra når 15 måneder. Som kyr er rasen nøysom og blir lett feit.

Norge
-----

Aberdeen angus ble introdusert i Norge på 1950-tallet. Det formidles i dag oksesæd gjennom GENO til interesserte bønder. Det ble for 2006–2008 årlig registrert cirka 1000 insemineringer med aberdeen angus. Norsk Angus-forening har per 2007 i overkant av 100 medlemmer.

Referanser
----------

1. ↑  «Tyr-Norsk Kjøttfeforening». Arkivert fra originalen 5. oktober 2008.
2. ↑  «norskangus». [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Norsk Angus-forening[*død lenke*]
* Geno

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** TasteAtlas **·** Nationalencyklopedin **·** LCCN
 |
*«Macula» kan i katolisismen også bety en «flekk (på sjelen)». Se også synd. «Macula» brukes også som begrep innen planetærgeologi, se Macula (planetærgeologi) og luftbildearkeologi, se Macula (arkeologi).*
Tverrsnitt av menneskets øye.
**Macula** eller **macula lutea** (fra latin *macula*, «flekk» + *lutea*, «gul») er en elliptisk, gul flekk i menneskets øye nær netthinnens senter. Flekken kalles i norsk dagligtale **den gule flekk**. Flekkens diameter er omkring 1,5 mm og er ofte histologisk sett definert til å ha to eller flere lag bestående av ganglieceller. 

Den gule flekk ivaretar menneskets synsskarphet. Nær flekkens senter finner man fovea, en liten fordypning som inneholder øyets største konsentrasjon av tapper. Denne fordypningen ivaretar øyets skarpsyn.

Tap av sidesyn hos et menneske kan oppstå uten at pasienten oppdager det på lang tid mens skader på den gule flekk vil føre til øyeblikkelig og merkbart tap av sentralsynet (skarpsynet). Fremskreden ødeleggelse (destruksjon) av den gule flekk er en alvorlig og akutt lidelse kjent som makuladegenerasjon.

Synsinntrykk til den gule flekk opptar en vesentlig del av hjernens evne til å se. Derfor kan enkelte typer av synsfeltssvekkelse opptre uten at den gule flekk er involvert eller skadet. En synsfelttest kan for eksempel påvise *homonym hemianopsi med usvekket macula*. Et slikt funn kan være veldig informativt for en øyelege.

Se også
-------

* Cystoid makulær ødem

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** NKC
 |
**Arie Cornelis Bouman** (født 30. august 1892 i Sommelsdijk, død 24. februar 1966 i Leiden) var en nederlandsk germanist.

Bouman studerte nederlandsk litteratur og språk ved Universitetet i Utrecht. Etter å ha tatt doktorgraden i 1918 med avhandlingen «Bijdrage tot de syntaxis der ‘dat’-zinnen in het Germaansch», ble han ansatt ved riksarkivet i Utrecht i 1919. Fra 1921 underviste han i germanistikk ved Universitetet i Stellenbosch i Sør-Afrika, hvor han ble værende i 25 år, før han vendte tilbake til Nederland for å overta et professorat ved Universitetet i Leiden.

Boumans virke strakte seg over flere felter: gammelgermanske språk (gotisk (språk), norrønt, gammelhøytysk og angelsaksisk), moderne afrikaans og middelalderlig litteraturhistorie. Han skrev blant annet en mellomnederlandsk grammatikk (1934), en bok om kunst i Sør-Afrika, og flere skuespill.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Leidse Hoogleraren, Leidse Hoogleraren ID 297, besøkt 19. juni 2019[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   KNAW Past Members, oppført som A.C. Bouman, KNAW past member ID PE00004244, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Biografisch Portaal, «Arie Cornelis Bouman», Biografisch Portaal number 53491608[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* *Jaerboek van de Maatschappij der Nederlandse Letterkunde, 1967–1968*. E. J. Brill: Leiden, 1969, s. 56–63.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** BPN
 |

Portal: Tyskland
Phil Schiller sin «keynote» på Macworld 2009, den siste der Apple deltok.
**Macworld/iWorld** (fram til 2011 **Macworld Conference & Expo**) var en årlig fagmesse med en konferansedel for Apple Macintosh-plattformen. Den ble arrangert av det Boston-baserte selskapet IDG World Expo, vanligvis i den andre uken av januar. Macworld er det mest lest Macintosh-tidsskriftet i Nord-Amerika, og utgiverselskapet Mac Publishing er et heleid datterselskap av International Data Group som også kontrollerer IDG World Expo. Tidligere var messen bare kjent som *Macworld Expo*.

I desember 2008 annonsert Apple at Macworld Conference & Expo 2009 ville bli den siste der selskapet deltok. Etter dette forsøkte arrangørene til konferansen å endre fokus og fokusere mer på «mobil livsstil», men etter at Macworld/iWorld 2015 ble avlyst har det ikke blitt holdt flere konferanser.

Historie
--------

Steve Jobs holder sin «keynote» i 2005.
Macworld 2005
Første gang Macworld Expo ble arrangert var i 1985. Fram til 2005 ble messen arrangert annethvert år, med en sommermesse som ble holdt på østkysten av USA. Fra 1997 har messen vært kjent for Steve Jobs sine såkalte «keynote presentations», hvor han har lansert nye produkter og teknologier fra Apple.

### 2000

I 2000 i San Francisco viste Steve Jobs Mac OS X sitt Aqua-brukergrensesnitt for første gang.

### 2001

I 2001 i San Francisco introduserte Steve Jobs iTunes og PowerBook G4, Apple's første bærbare med.

### 2002

### 2003

### 2004

Apple introduserer Xserve G5, iPod Mini og iLife

### 2005

Apple introduserer iPod Shuffle, iWork '05, iLife '05, Final Cut Pro Express HD og Mac mini

### 2006

I januar 2006 ble de Intel-baserte iMacene, iWork '06 og iLife '06 og Macbook Proene annonsert

### 2007

På Macworld i januar 2007 viste Steve Jobs iPhone annonsert og Apple TV lansert at Apple Computer, Inc. heretter skulle hete bare Apple, Inc.

### 2008

På Macworld i januar 2008 lanserte Steve Jobs MacBook Air, iTunes filmutleie, Time Capsule, ny programvare til iPhone og iPod touch og en oppdatert programvare til Apple TV

### 2009

På Macworld i januar 2009 var Steve Jobs syk, og hadde derfor Phil Schiller som stedfortreder. Han annonserte iLife '09, iWork '09, 17"-MacBook Pro og DRM-fri iTunes Store

Referanser
----------

1. ↑  Devin Coldewey (25. oktober 2011). «Macworld Expo Metamorphosizes Into Macworld/iWorld». TechCrunch.com. Besøkt 15. desember 2016.
2. ↑  Jeff Gamet (26. oktober 2011). «Macworld Expo Gets New Name, Opens Registration». Macobserver.com. Besøkt 15. desember 2016.
3. ↑  «Apple Announces Its Last Year at Macworld». Apple. 16. desember 2008. Besøkt 15. desember 2016.
4. ↑  Neil Hughes (14. oktober 2014). «IDG cancels Macworld/iWorld 2015 conference, says show 'going on hiatus'». Appleinsider.com. Besøkt 15. desember 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Macworld Conference & Expo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Macworld Conference & Expo
* Macworld Expo Hint og tips
* Macworld-dekning med tips og godbiter
Byen i dag, det nye Hadarim-distriktet
**Kfar Saba** eller **Kefar Sava** (hebraisk: כְּפַר סָבָא *Kfar Sava*) («bestefars landsby» eller «Sabas landsby») er en by i Sharon-området i Sentraldistriktet i Israel.

Historie
--------

Området Kfar Saba ble i 1892 kjøpt av en gruppe jødiske sionistiske nybyggere, men dette viste seg snart å være et dårlig kjøp, da landet lå i et øde og uutviklet område og dessuten langt fra alle andre jødiske beboelser. I 1896 kjøpte baron Edmond James de Rothschild området og videresolgte det til landsmenn fra Petah Tiqwa, som igjen videresolgte det til andre, hovedsakelig nye immigranter. Men den osmanske (tyrkiske) regjering nektet å gi byggetillatelse, så de første nybyggere ble nødt til å bo i hytter av leire og halm. De levde av å dyrke vin, mandler og oliven. Først i 1912 fikk de byggetillatelse til å oppføre mer permanente bygninger.

Under 1. verdenskrig ble Kfar Saba ødelagt under kamper mellom britene og tyrkerne. Samtidig kom det rundt tusen flyktninger fra Tel Aviv og Jaffa. Tyrkernes forsøk på å gjenhuse flyktningene og Kfar Sabas innbyggere mislykkes på grunn av pogromene i 1921. Samme år vendte de tilbake, og i 1924 kom der flere nye tilflyttere.

Under det arabiske opprøret i årene 1936–1939 såvel som under den arabisk-israelske krig i 1948 og seksdagerskrigen i 1968 ble Kfar Saba gjentatte ganger angrepet av arabere fra Saba og andre nærliggende landsbyer.

I mai 2004 offentliggjorde oljeforskningsselskapet Givot Olam at det hadde gjort store oljefund i under Kfar Saba.

Vennskapsbyer
-------------

* Israels flagg Beit Jann, Israel
* USAs flagg Columbus, Ohio, USA
* Nederlands flagg Delft, Nederland (siden 1968)
* Tysklands flagg Mülheim, Tyskland
* Costa Ricas flagg San José, Costa Rica
* Tysklands flagg Wiesbaden, Tyskland

Referanser
----------

1. ↑  Kefar Sava, Israel *Citypopulation.de*
2. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Kfar Saba – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Kfar Saba – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (he) Kfar Sabas ungdomsstyres offisielle hjemmeside
* (he) Kfar Saba Museum
* (en) Kfar Saba, fotografier

Portal: Israel

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
***Marothorictus*** er en slekt av biller som hører til familien klannere (Dermestidae). De lever av dødt animalsk materiale, for eksempel kjøtt, hud, pelsverk og ull. Mange arter kan gjøre betydelig skade på lagrede matvarer, tekstiler og biologiske samlinger. En del av disse artene har blitt spredt med handel over store deler av verden.

Utseende
--------

Små (opptil 3,5 millimeter), avlangt-ovale, fint hårete, blanke, brunlige klannere. Pronotum har en dyp, skrå fure ved roten på hver side.

Levevis
-------

Klannerne lever av dødt dyrisk materiale og kan klare seg med svært lite fuktighet, slik at de kan spise tørrfisk, nålede tørre insekter, lær og andre tørre materialer. Ute i naturen lever de av kadavere, matrester i fuglereir, insektrester i vepse- og humlebol og lignende. De nyklekte larvene er svært aktive og kan komme seg inn gjennom ganske små åpninger. De voksne hos noen arter (særlig i slekten *Anthrenus*) finnes ofte på blomster av skjermplanter. Andre, særlig i slekten *Dermestes*, tiltrekkes til åtsler.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i det sørlige Afrika (Sør-Afrika, Namibia).

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien klannere, Dermestoidea – bare én familie
			* Familien klannere, Dermestidae
				+ Underfamilien **Thorictinae** Agassiz, 1846 (=Thaumaphrastinae) - ikke i Norge
					- Stammen Thorictini Agassiz, 1846
						* Slekten ***Macrothorictus*** Andreae, 1967
							+ *Macrothorictus braunsi* Andreae, 1967
							+ *Macrothorictus kalaharicus* Andreae, 1967
							+ *Macrothorictus kochi* Andreae, 1967
							+ *Macrothorictus longisetosus* Háva, 2013
							+ *Macrothorictus longitarsis* Andreae, 1967
							+ *Macrothorictus majusculus* (Péringuey, 1886)
							+ *Macrothorictus salinus* Andreae, 1967

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 2. oktober 2020. Besøkt 2. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Macrothorictus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Macrothorictus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata
**Roald Halvorsen** (født 17. februar 1914, død 18. oktober 2010) var en norsk politiker (NKP, SV) og fagforeningsmann.

Liv og virke
------------

### Annen verdenskrig

Roald Halvorsen var utdannet typograf. Selv om han gjennom 1930-tallet hadde blitt radikalisert og endog hadde støttet Sovjetunionen under vinterkrigen var han partiløs da annen verdenskrig brøt ut. 

Det var gjennom kona Fanny og brødrene hennes Halvorsen ble involvert i det illegale arbeidet Norges Kommunistiske Ungdomsforbund (NKU) drev, først gjennom deres distribusjon av den illegale avisen *Avantgarden*. I mars 1942 ble Fanny sendt til Grini for dette arbeidet, mens Roald Halvorsen så vidt kom seg unna.

Sommeren 1943 ble Halvorsen sendt til Skriulægret, et område i Øystre Slidre som fungerte som kommunistenes base i Norge og som i realiteten var under deres kontroll. I juni 1944 klarte imidlertid tyskerne å gjenerobre området, og Halvorsen kom seg med nød og neppe til Sverige, der han tilbrakte resten av krigen.

### Etterkrigstiden

Det var imidlertid ikke før etter krigens slutt at han formelt sluttet seg til kommunistene, og allerede i august 1945 ble han valgt til formann for NKU. Han møtte også på Stortinget mens Kirsten Hansteen var medlem av Samlingsregjeringen. I 1946 ble han valgt til nestformann i NKP, og gikk av som formann i NKU.

Halvorsen var en nær medarbeider av Peder Furubotn, og ble ekskludert fra partiet ved NKPs ektraordinære landsmøte i februar 1950 i forbindelse med oppgjøret med Furubotn og «det annet sentrum», et drøyt halvår etter at han enstemmig ble gjenvalgt som nestformann, og begynte igjen å jobbe som typograf. I 1961 ble han formann for Oslo Typografiske Forening, i 1963 formann for Norsk Typografforbund og i 1967 formann for Norsk Grafisk Forbund. Han gikk imidlertid av etter kort tid på grunn av alkoholproblemer.

Da Sosialistisk Valgforbund ble grunnlagt i kjølvannet av folkeavstemningen om medlemskap i EEC, var Halvorsen sammen med flere tidligere Furubotn-tilhengere blant de uavhengige sosialistene som sluttet seg til forbundet. I 1974 ble han daglig leder, og da Sosialistisk Venstreparti ble stiftet i 1975 ble han valgt til nestleder. Han gikk av i 1977. Etter dette var han blant annet leder av Den Norske Fredsforening, og han engasjerte seg i den offentlige debatten, blant annet uttrykte han støtte til de anti-amerikanske styrkene i Irak. I 1997 ga han ut boka *Ført bak lyset – løgnene om de norske kommunistene*.

Roald Halvorsen er faren til historikeren Terje Halvorsen.

Referanser
----------

1. ↑  Side 101. Leif Vetlesen: *Oktobereksplosjonen i NKP*, Tiden, Oslo 1980

Eksterne lenker
---------------

* (no) Roald Halvorsen hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Roald Halvorsen hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Stortinget
 |
**Aberatio ictus** (latin: feilslag; tilfeldig skade på en person) er et begrep i strafferetten som brukes om en situasjon der en gjerningsperson har til hensikt å ramme A med en straffbar handling, men ved en feil rammer B i stedet. Et eksempel er at gjerningspersonen skyter mot A, men bommer og treffer B i stedet. Aberratio ictus kan også kalles feiltreff. En skiller mellom aberratio ictus og error in persona, hvor gjerningspersonen tror at det faktisk er A han treffer ettersom han har forvekslet A med B.

En aberratio ictus-situasjon skaper et rettslig problem hva angår hvordan handlingen skal bedømmes. Det mest naturlige kan synes å være at skadefølgen overfor B blir sett på som uaktsom, gjerningspersonen hadde jo ikke forsett om å treffe ham, og at handlingen blir sett på som et forsøk overfor A. Dette kan imidlertid være en utilfredsstillende løsning, fordi uaktsomhet og forsøk normalt blir straffet mildere enn forsettlig overtredelse av et straffebud.

I norsk rett er bedømmelsen av aberratio ictus-tilfellene uavklart. Problemstillingen har imidlertid begrenset praktisk betydning fordi straffeloven har en særregel som sier at forsøk kan straffes som fullbyrdet forbrytelse dersom forsøket har medført en følge som, hvis den hadde ligget innenfor gjerningspersonens forsett, hadde vært å se på som en fullbyrdet forbrytelse.

I *common law* kalles aberratio ictus for *transferred intent* eller *transferred malice*. Utgangspunktet er der at forsettet overføres fra den gjerningspersonen mente å ramme, til den som gjerningspersonen faktisk rammet. Gjerningspersonen kan derfor dømmes for fullbyrdet overtredelse overfor den han faktisk rammet.

Referanser
----------

1. ↑  «Aberratio ictus», *Oxford Reference*
2. ↑  «Aberratio ictus», BETAsnatin *Law Library*
3. ↑  Andenæs, J. (2004) *Alminnelig strafferett*. 5. utg. Oslo, Universitetsforlaget, s. 221.
4. ↑  Straffeloven. (1902) *Almindelig borgerlig Straffelov av 22.5.1902 nr. 10*, § 51, andre avsnitt.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Jessnes stasjon** er en nedlagt jernbanestasjon på Dovrebanen ved Jessnes i Ringsaker kommune i Innlandet fylke. Stasjonen ble opprettet etter byggingen av Hamar-Selbanen i 1894 som en stasjon betjent for ekspedering av tog, reisende og gods under navnet *Furnes*, fra den nærliggende bygda med samme navn. 

Stasjonen gikk to år etter grunnleggelsen under navnet *Jesnes* før den i 1921 fikk den nåværende navneformen. Fra grunnleggelsen og opp igjennom hele etterkrigstiden fungerte Jessnes stasjon som et knutepunkt for jordbruk og industri i området med resten av landet. Blant annet lå det en mølle og potetmelfabrikk like i nærheten av stasjonsområdet, som det fortsatt kan sees rester av. Selve stasjonsbygningen ble tegnet av jernbanearkitekten Paul Due og ble oppført i sveitserstil med dragehoder på mønene og langsliggende panel i hvit utførelse.

I 1966 ble Jessnes gjort om til en fjernstyrt stasjon uten fast bemanning og i 1983 hadde grunnlaget for godshåndtering forsvunnet, noe som gjorde at den kun ble bemannet for persontrafikk. I 1988 ble stasjonen nedlagt og fikk status som et fjernstyrt kryssingsspor. Jessnes stasjon ligger for øvrig 133,19 km fra Oslo S.

Litteratur
----------

* Bjerke, Thor og Holom, Finn (2004). *Banedata 2004*. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 80–81. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
* Dahl, Aasmund, red. (1988). *NSBs bygningsregistrering: Hamar distrikt: Eidsvoll-Dombåsbanen*. NSB Arkitektkontoret. s. 31–38.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Jessnes stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
* (no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Gudbrandsdalsbanen


| **Forrige stasjon** |   |  |   | **Neste stasjon**
 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Brumunddal |  | Dovrebanen |  | Hamar |

Stasjonsbygningen på et Normann-postkort fra 1923

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister **·** Network Statement
 |
***Macrosternus*** er en slekt av stumpbiller.

Utseende
--------

En middelsstor (6-7 millimeter), bred, noe flat, blankt svart stumpbille med litt metallisk glans. Hodet har forholdsvis kraftige, foroverrettede mandibler, middelsstore fasettøyne og korte, klubbeformede antenner med en én-leddet klubbe. Pronotum er nokså stort og bredt uten lengdefurer på sidene. Dekkvingene er noe forkortede (dekker ikke hele bakkroppen), med to og en halv punktstripe. Beina er korte og kraftige.

Levevis
-------

Stumpbillene kan finnes i mange ulike habitater, men de fleste er på en eller annen måte knyttet til råtnende dyre- eller plantemateriale. De er rovdyr som lever av andre insekter, for eksempel fluelarver eller billelarver. Mange arter finnes på møkk eller åtsel. Noen arter, som gjerne er flate på form, lever under barken på døde trær. En del arter har spesialisert seg på barkbiller. Disse er tynne og sylindriske slik at de kan komme til i barkbillenes ganger. Noen arter er knyttet til reir av gnagere eller fugler.

Utbredelse
----------

Arten er vidt utbredt i Ekvatorial-Afrika.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, **Coleoptera**
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien stumpbiller (Histeroidea)
			* Familien **stumpbiller**, **Histeridae**
				+ Underfamilien **storstumpbiller**, **Histerinae** Gyllenhal, 1808 - 144 slekter
					- Stammen Exosternini Bickhardt, 1914
						* Slekten ***Macrosternus*** Marseul, 1853
							+ *Macrosternus lafertei* Marseul, 1853

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 12. november 2020. Besøkt 12. november 2020.

Kilder
------

* Caterino, M.S. 2002. Histeridae, Clown Beetles på Tree of life
* *Macrosternus* på GBIF
* Beskrivelse av arten

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Macrosternus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Macrosternus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Macrosternus* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Macrosternus* hos NCBI Rediger på Wikidata
Kjølberg gård, Østfold - Riksantikvaren
**Kjølberg Herregård** i Onsøy ligger på vestbredden av Seutelven. Gården har i dag et areal på ca. 700 daa dyrket mark og ca. 800 daa skog. Produksjonen er konsentrert om korn, kylling og travhester. Kjølberg er en av de gamle storgårder i distriktet. På den tiden Fredrikstad ble anlagt, tilhørte den kansler Oluf Kalips, som forøvrig også hadde Thorsø og en rekke andre eiendommer.

Eiere
-----

Gjennom ekteskap kom Kjølberg i 1717 til general Henrik Jørgen Huitfeldt som også eide Elingård og Sande i Tune. Slekten Werenskiold overtok i 1780, og Werenskioldene eide gården helt frem til slutten av 1800-tallet. De drev gården opp, anla sagbruk og teglverk og gjorde dertil Kjølberg til meget av et kultursentrum. Den nåværende eierfamilie, Forsberg, overtok i 1898.

Bygningene
----------

Hovedbygningen er antagelig oppført i første halvdel av 1700-tallet, men fikk sin nåværende utforming omkring 1800. Den lave 1 1/2-etasjes hvitkalkede murbygning har tre fløyer som omslutter et gårdstun. Den ligger på toppen av den lille fjellryggen som har gitt gården navn (kjøl-berget), og er et ualminnelig vakkert og harmonisk byggverk, særdeles vel innpasset i terrenget. Den første Forsberg på Kjølberg gjennomførte en omfattende restaurering så vel utvendig som innvendig. Bl.a. fikk han tilbakeført to to-meter høye stenfigurer fra 1600-tallet som etter tradisjonen tidligere hadde stått på K. De flankerer nå hallens store peis. Store veggmalerier i hjørnestuen er utført av kunstneren Karl Johan Løkke (1870–1943).

Referanser
----------

1. ↑  Forsberg, Turi (2000). *En herregårds historie : Kjølberg i Onsøy*. [Kjølberg herregård]. s. 9. ISBN 8299575907.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
**Solbergtjern** (51 daa) er et tjern som ligger en snau kilometer vest for Tyristrand i Ringerike kommune, Buskerud, og på vestsiden av Tyrifjorden, i skråningen opp mot Holleia. Tjernet er tett omkranset av jordbruksarealer på alle kanter, og er kun skjermet av en smal kantsone.

Solbergtjern naturreservat
--------------------------

**Solbergtjern naturreservat** (48 daa, hvorav cirka 11 daa landareal) ble fastsatt ved kgl. res. 22. juni 2018 med hjemmel i lov 19. juni 2009 nr. 100 om forvaltning av naturens mangfold (naturmangfoldloven) § 34, jf. § 37 og § 62. Fremmet av Klima- og miljødepartementet. Solbergtjern naturreservat inngår i Tyrifjorden våtmarkssystem IBA.

Tjernet har en rik fauna av vann- og våtmarksfugler, blant annet andefugler. I tillegg finnes fiskeartene suter, abbor og gjedde der. Tjernet har også rik vegetasjon. Floraen domineres av vassrørkvein, flaskestarr, sjøsivaks, myrkongle, selsnepe, myrhatt, kjempepiggknopp, gul nøkkerose og vanlig tjønnaks. I tillegg forekommer blant annet skogsivaks, andemat, myrmaure, slyngsøtvier, elvesnelle, fredløs, myrtistel, pors, stortranebær, myrmjølke, sumpkarse, bukkeblad, mjølkerot, trådstarr, myrrapp, stor myrfiol, bekkeblom og kvasstarr.

Se også
-------

* Naturvernområder i Ringerike

Referanser
----------

1. ↑  Olsen, K. M (2009) Solbergtjern Arkivert 13. august 2018 hos Wayback Machine.. Naturbase, ID BN00007367. *Miljødirektoratet*, 07.09.2009. Besøkt 2018-08-12
2. ↑  Klima- og miljødepartementet (2018) Kart over Solbergtjern naturreservat. *Klima- og miljødepartementet*, juni 2018
3. ↑  Klima- og miljødepartementet (2018-06-22) Forskrift om vern av Solbergtjern naturreservat, Ringerike kommune, Buskerud fylke. *Klima- og miljødepartementet*, 22. juni 2018

Eksterne lenker
---------------

* Solbergtjern (Fylkesmannen i Buskerud) Arkivert 13. august 2018 hos Wayback Machine.
**Kjøleviksteinen** er en runestein fra gården Kjølevik i Strand kommune i Ryfylke, Rogaland.

I 1878 fant den unge læreren på Idse, Torgils Didriksen Hillesland, runesteinen i Kjølevik. På bakgrunn av funnet skrev han et brev til antikvar Nicolay Nicolaysen med opplysning om at det fantes en runestein i området. Agronom Anda tok æren for funnet i 1882.[]

I flere kilder oppgis amtsagronom I. Anda til å være oppdageren av runesteinen.

Runesteinen lå da som overligger i inngangen til en potetkjeller på gården, men folkene på gården opplyste at den opprinnelig hadde stått på en liten gravrøys i nærheten, sammen med en annen stein. Om det også hadde vært innskrift på denne steinen er uklart, og det har ikke vært mulig å finne den igjen.[]

Steinen ble kjøpt inn av Universitetets Oldsaksamling, og sommeren 1883 ble den sendt til Kristiania. Her sto den i mange år i foajeen i Historisk museum, men i 1999 ble den flyttet til foajeen i det nye Universitetsbiblioteket i Georg Sverdrups hus på Blindern.[] I 1982 ble en kopi av steinen satt opp ved Vatland grendehus ved Kjølevik.[]

Steinen er 2,70 meter lang, ca. 0,23 meter tykk, og 0,53 meter på det bredeste. Den er av granitt.

Innskriften består av tre linjer, som går nedenfra og opp langs steinen. Språket i innskriften er urnordisk, og den er datert til folkevandringstid, ca. 400-450 e Kr.[] I *Norges Indskrifter med de ældre Runer* transkriberes teksten slik: 

**hadulaikaR**
**ek hagustadaR**
**hlaaiwido magu minino**
Gammelnorsk gjengivelse (ordet med asterisk er rekonstruert, det kjennes ikke fra noen gammelnorske kilder): 

*Hǫðleikr. Ek Haukstaldr \*hláða mǫg minn.*
Oversatt til moderne norsk blir det: *Hodleik. Jeg, Haugstall, gravla sønnen min*. Noen går ut fra at Hodleik er navnet på sønnen, mens andre[*hvem?*] mener han kan være runeristeren.

Referanser
----------

1. 1 2 3  NiÆR 1891, s. 269
2. 1 2 3 4 5  tidslinjer 2018, s. 97
3. ↑  NiÆR 1891, s. 276

Litteratur
----------

* *Norges Indskrifter med de ældre Runer (NiÆR)*. Christiania: Kildeskriftfondet. 1891. s. 268ff.
* Nesse, Agnete, red. (2018). *Norges språkhistorie*. IV - Tidslinjer. Oslo: Novus forlag. s. 97–98.
**Kjøli gruve** er en nedlagt kopper- og svovelkisgruve i Holtålen kommune, Sør-Trøndelag. Malmforekomsten består av massiv svovelkis, med ca. 2 % kopper som kopperkis.

Gruva ligger i sørskråningen av Kjølifjell, 1060 moh.

Gruvedriften
------------

### Kobberkis

Gruva ble første gang drevet på kopper av «Selbo Kobber-Værk» 1766–1798, og på nytt som koppergruve 1857–1868. Den leverte i alt ca. 250 tonn kopper.

### Svovelkis

Driften ble gjenopptatt i 1896 av «Killingdal Grubeselskap» som drev svovelkis til 1907, da gruva ble solgt til belgiske «Westerate & Fils». De gjenopptok driften i 1910 og holdt på med flere opphold fram til 1930. Fra 1933 til 1941 ble gruva drevet av Ålen kommune, med tilskudd fra statlige sysselsettingsmidler. Den samlede kisproduksjonen har vært omkring 200 000 tonn. Totalt er det utdrevet 250 000 tonn malm.

I 1904 ble det bygd en 14 770 meter lang taubane for frakting av malm ned til Reitan stasjon. Fordi malmen ble sortert ved håndsjeiding er veltene relativt rike på kismineraler. Gruvevannet er surt og tungmetallholdig, og har ført til betydelig forurensning av Gaula. Tiltak mot avrenning siden 1981 har begrenset forurensningen.

Referanser
----------

1. ↑  «Selbo kobber-værk». Selbu og Tydal historielag. 1945.
2. ↑  «Kjøli gruve». Store norske leksikon. 14.02.2009. Besøkt 22.02.2016.
3. ↑  «Kobber, kis og kapital. Fra Trøndelags Historie, bind 3: Grenda blir global 1850-2005, s. 89-92». Arkivert fra originalen 3. mars 2016. Besøkt 22.02.2016.
4. ↑  «Ålen og ålbyggen. B. 3 : Allmenn bygdehistorie». Holtålen kommune. 1998.
5. ↑  «Kjøli gruve». Miljøstatus. 20.11.2013. Arkivert fra originalen 2. mars 2016. Besøkt 22.02.2016.
**Sørgekåpe** er et norsk rock/progrock-band fra Askim og Spydeberg i Indre Østfold.

Historie
--------

Askimbandet ble stiftet i 2007 og debuterte på kraftfestivalen i 2008. I 2009 spilte bandet blant annet på Ukjentfestival i Sarpsborg, varmet opp for Valentourettes og spilte på Momarkedets store scene. Sørgekåpe er karakterisert ved sin harde og melankolske musikk.

### *Sinnsrøver* (2010-)

Bandet utga debutskiven *Sinnsrøver* 9. august 2010 i samarbeid med Kai Andersen, som blant annet har vært produsent for Madrugada, Big Bang og DumDum Boys. Det ble spilt inn i Andersens studio, Athletic Sound i Halden. Albumet er spilt inn på analogt utstyr og tape. Med sanger som «Elsker» og «Kald Romantikk» beveger musikken seg i progressive retninger, med orientalske modale skalaer og skeive taktarter. Andre sanger er mer blues- og hardrockpreget.

### *Direktøren* (2012-)

Bandets andre album, *Direktøren*, ble gitt ut 9. mars 2012. Det ble produsert av Alex Møklebust, vokalist i Seigmen. Trommene ble spilt inn i Athletic Sound, mens resten ble spilt inn i Møklebusts studio 13 Studio i Tønsberg. Dette albumet har en tyngre og mørkere sound enn *Sinnsrøver*. Sanger som «Direktøren» og «Predikant» representerer albumets tyngste side. Sanger som «Rom 13» og «Teater» består av dystre melodier og tekster. Tittelsporet ble også lansert med en musikkvideo, som ble filmet i turbinhallen på Kykkelsrud kraftverk.

### *Intelligent Kjærlighet* (tidlig 2015-)

Utdypende artikkel: Intelligent Kjærlighet

Album nummer tre, *Intelligent Kjærlighet,* ble gitt ut 15. mai 2015. Dette albumet ble også produsert av Møklebust, og spilt inn i Room 13 Studio. I tidsrommet august til november ble trommeslager Torgeir Reiten erstattet av Eiliv Sagrusten, bassist Hans Christian Hjort med Lars Brynjar Pettersen, og synthist Ole Erik Furu med gitarist Henning Bergquist Ruud.

### «2 Engler» (sent 2015-)

10. desember 2015 slapp bandet ny singel, «2 Engler», med Kjell Undheim fra Ingenting som gjestevokalist. Den ble produsert av Lars Voldsdal, i studioet Velvet Recording i Spydeberg. Det ble også filmet musikkvideo til singelen.

Medlemmer
---------

* Kim Georg Lunde – vokal (2007–)
* Tor Raymond Pettersson – gitar og vokal (2007–)
* Henning Bergquist Ruud – gitar og vokal (2015–)
* Lars Brynjar Pettersen – bass (2015–)
* Eiliv Sagrusten –trommer (2015–)

Tidligere medlemmer
* Linn Sørheim – trommer (2007–2010)
* Shane Patrick-Connolly – trommer (2010–2012)
* Hans Christian Hjort – bass (2007–2015)
* Torgeir Reiten – trommer (2012–2015)
* Ole Erik Furu – synth (2014–2015)

Kim Lunde i 2010

Diskografi
----------

### Album

* *Sinnsrøver* (2010)
* *Direktøren* (2012)
* *Intelligent Kjærlighet* (2014)

### Singler

* «Frøken Fryd» (2010)
* «Direktøren» (2012)
* «1800» (2014)
* «Tindebestiger» (2015)
* «Gudsforlatt» (2015)
* «Sex» (2015)
* «2 Engler» (2015)

Eksterne lenker
---------------

* Sørgekåpe på NRK Urørt
**Looping Louie** er i utgangspunktet et barnespill, men har i enkelte spillkretser også høstet mye popularitet blant voksne. Målet med spillet er å slå på flyet som roterer slik at det treffer de andre spillernes høner og unngår dine. Spillet er designet for fire spillere.

Spillmekanikk
-------------

Spillet består av et plastfly som er festet til en bom som kan beveges opp og ned. Selve flyet kan også rotere. En motor fører bommen og flyet rundt i sirkel. Hver spiller har så en liten spake som brukes til å slå flyet opp i luften. Bak spaken står tre hønebrikker som faller ned hvis flyet kommer borti. Siste spiller som har høner igjen vinner. 

Alle spillerne bør fortsette å spille til en vinner er kåret, slik at alle spakene er bemannet.

Looping Louie som kultfenomen
-----------------------------

Etterhvert har spillet utviklet seg til rene kultfenomenet blant mange brettspillfantaster. På Alan R. Moons årlige brettspillfestival Gathering of friends arrangeres det hvert år turnering i dette spillet.

Priser og utmerkelser
---------------------

* Kinderspiel des Jahres, 1994
* Vant Kinderspielexperten, Kategori I (5-9 år gamle), 2006

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 3. januar 2010. Besøkt 24. mars 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Amerikansk TV-reklame for spillet
* Looping Louie på Boardgamegeek.com (engelsk)
* Looping Louie på Spillskrinet
**Marco Rota** (født 18. september 1942 i Milano) er en italiensk tegneserieskaper best kjent for sine Disney-serier. Han var sjefredaktør i Disney Italia fra 1974 til 1988.

Hans første tegneseriearbeid ble utgitt i 1958. På 1960-tallet tegnet han Supermann, Batman og erotiske tegneserier. Han begynte å lage Disney-tegneserier i 1971. Hans første arbeid var en Mikke Mus-historie, men senere laget han hovedsakelig serier med Donald Duck og Skrue McDuck. Hans mest kjente Disney-historier er om Donald Villand, Donalds skotske alter ego som forsvarte Skottlands kyst mot vikingene, samt historien «Mitt liv i et eggeskall» (1984), Rotas versjon av Donalds biografi.

Utover å bruke allerede eksisterende figurer, lager Rota også originalserier. For tiden jobber han for Egmont.

Rota er også kjent for sine mange detaljer og for sin kjærlighet til fly og middelalderen.

Referanser
----------

1. ↑   BD Gest', BD Gest' author ID 19855, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Lambiek Comiclopedia, Lambiek Comiclopedia artist ID r/rota\_marco, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Marco Rota – introduksjon til Rota
* Marco Rota i Inducks

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** ICCU **·** BNE **·** Discogs
 |
**Fairfield Halls** er et kunstsenter og konsertlokale i Croydon i London, England som ble åpnet i 1962. Bygningen inneholder en konserthall, et teater kalt Ashcroft (navngitt etter den lokale skuespillerinnen Peggy Ashcroft), gallerihallen Arnhem (navngitt etter Arnhem i Nederland, som er Croydons vennskapsby) samt et eget kunstgalleri. Bygningen er ventet å bli oppgradert i forbindelse med moderniseringsprogrammet i bydelen som er kalt *Croydon Vision 2020*.

Konserthallen har ofte blitt frekventert av BBC for innspillinger, og Fairfield Halls har blitt brukt av The Beatles, Family (som også spilte inn deler av sitt album *Anyway* der), Robert Cray, Status Quo, Chuck Berry, Kenny Rogers, Elkie Brooks, Camel, Caravan, Daniel O'Donnell, Shakin' Stevens, The Sinceros, Hall & Oates, Free, James Last, Bucks Fizz, Judith Durham og Coolio.

Fairfield Halls har også blitt brukt til profesjonell bryting for Storbritannia i flere år. Ellers har lokalene blitt brukt til filminnspilling, til blant annet Da Vinci-koden fra 2006, hvor rollefiguren Robert Langdon (spilt av Tom Hanks) i de første ti minuttene av filmen holder en tale for studenter om symboler.

Eksterne lenker
---------------

* Fairfield.co.uk – Offisiell nettside

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Shenandoahs nedbørfelt.
Gammelt brohode over Shenandoah, der den renner sammen med Potomac.
**Shenandoah River** er en elv som renner fra Virginia og ut i elven Potomac i Vest-Virginia i fjellene Appalachene på Østkysten av USA. Den er en av de få nordamerikanske elvene som renner nordover.

Elven er om lag 241 km lang og er den viktigste sideelven til Potomac. Nedbørområdet er på 7 875 km², og vannføringen 78m³/s ved Millville i West Virginia. 

Shenandoah starter i Blue Ridge Mountains i Virginia, og skaper her en rekke fruktbare dalområder (Shenandoah Valley) før den krysser grensen til West Virginia i byen Harpers Ferry hvor den renner sammen med Potomac.

Shenandoah var et ettertraktet mål for tidlige settlere, på grunn av den fruktbare jorden. Området er fortsatt et avgjørende jordbruksområdet for de to delstatene.

Elven nevnes i sangeren John Denvers «Take Me Home, Country Roads», som assosierer elven med West Virginia (*Oh, Shenandoah, I long to hear you*).

Helt øverst i elven i Vest-Virginia lever den sjeldne ferskvannskrepsen *Cambarus nerterius*.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Shenandoah River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** NKC **·** GNIS
 |
**Heraldisk nøkkel** er en opplisting og sammenstilling av figurer i våpenskjold med siktemål å kunne identifisere våpenets eier ut fra figurene.

Det finnes samlinger av våpenskjold ordnet systematisk etter innhold, helt fra middelalderen i våpenruller. Dette i motsetning til våpensamlinger ordnet etter geografiske områder, rang eller personnavn.

Figurene i nøkkelen kan være ordnet etter heraldisk systematikk, som hos *Achen* (1973): skjoldmerker med heroldsfigurer, alminnelige figurer med de vanligste og enkleste først (løve, flakt ørn, lilje, rose osv), deretter sammensatte figurer og skjoldmerker, figurer i hjelmtegn og andre figurer utenfor skjoldet (skjoldholdere), eventuelt også valgspråk. Figurene kan i stedet være ordnet alfabetisk etter figurenes betegnelser i heraldisk terminologi, som hos *Løvenskiold* (1978). Illustrasjonene kan være alle våpenskjoldene i en samling, som hos Achen (1973), eller i et mer begrenset antall og ved særskilte figurer, som hos Løvenskiold (1978).

Det vanlige i nyere tid er at nøkkelen har et navneregister, slik at en også kan gå fra slektsnavn til figur.

Litteratur
----------

* Théodore de Renesse: *Dictionnaire des figures héraldiques*, utgitt av Société *belge de librairie*, Brussel 1894 (våpen fra hele Europa)
* Frithiof Dahlby: *Svensk heraldisk uppslagsbok*, Stockholm 1964 (svenske adelsvåpen)
* Sven Tito Achen: *Danske adelsvåbener - En heraldisk nøgle*, København 1973
* Ottfried Neubecker og Wilhelm Rentzmann:*Wappenbilderlexicon*, München 1974 (offentlige våpen fra hele verden)
* Herman L. Løvenskiold: *Heraldisk nøkkel*, Oslo 1978 (mest norske, private våpen i segl i det norske Riksarkivets samlinger)
* Jan Raneke: *Svensk adelsheraldik med Klingspors vapenbok*, Malmö 1990
**Willy Hufschmid** (født 9. oktober 1918) var en sveitsisk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.

Hufschmid vant en olympisk bronsemedalje i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det sveitsiske laget som kom på tredjeplass i håndballturneringen bak Tyskland og Østerrike. Det var første gang som håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. og 14. august. Sveits vant to av fem kamper, i finalerunden som besto av fire lag, tapte de mot Østerrike med 6-11 og mot Tyskland med 6-16 men de vant over Ungarn med 10-5. Hufschmid spilte tre kamper i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1936 Nazi-Tysklands flagg Berlin – Bronse Bronse i håndball (Sveits)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Willy Hufschmid – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Willy Hufschmid – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Willy Hufschmid – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Willy Hufschmid – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Willy Hufschmid – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata