recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bitrate** er et begrep innen telekommunikasjon og digitale medier, det angir hvor mange bits som overføres eller behandles per tidsenhet. 

Bitraten uttrykkes ofte i kilobit per sekund, kbps. Den er viktig i blant annet behandling av digital musikk og video; desto høyere bitrate det er på f.eks. en musikkfil, desto høyere kvalitet er det på lyden fordi det overføres mer informasjon per sekund. Hvis man må klare seg men mindre informasjon (lav bitrate) vil det gå ut over kvaliteten på lyden. Det samme gjelder for video; en videosnutt med lav bitrate vil bli kornete og grumsete og få store firkantede blokker i bildet.

Forskjellige kodeker stiller ulike krav til bitrate. Med det populære mp3-formatet kan man velge mellom bitrater mellom 16-320 kbps (kilobit per sekund). De mest vanlige bitratene er 128 kbps (grei kvalitet), 192 kbps (god kvalitet) og 320 kbps (meget høy kvalitet). For mp3-formatet går det en grense ved en bitrate på ca. 200 kbps; over dette er det vanskelig å høre forskjell på forskjellige kvalitetsnivåer.

DVD-filmer har en bitrate på maksimalt 9800 kbps for video.

Det har med tiden kommet flere moderne kodeker som kan klare seg med lavere bitrate enn gamle formater, og gi samme kvalitet. Et eksempel er H.264/AVC som er cirka dobbelt så effektiv som MPEG-2, som er den vanligste kodeken for video og brukes bla. av DVD-video og digitale TV-signaler. Det har blitt bestemt at det digitale bakkenettet som kommer i Norge i løpet av året skal benytte H.264/AVC-koding av videosignalene[].

Et annet eksempel er lydformatet AAC, som særlig Apple har vært aktive med å fremheve som et bedre alternativ enn mp3 for å ha digital musikk i. Dette er riktig; aac gir samme kvalitet som mp3, men med 30% lavere bitrate, og det høres spesielt tydelig ved lave bitrater.

Les mer
-------

* Kodek
* MPEG
* Digitalt bakkenett

Referanser
----------

1. ↑  DVD - MPeg differences (sourceforge.net)
2. ↑  Karlheinz Brandenburg, Fraunhofer Institute for Integrated Circuits FhG-IIS A, Erlangen, Germany. «MP3 and AAC explained» (PDF). 17th International Conference on High Quality Audio Coding. Arkivert fra originalen (PDF) 14. februar 2017. Besøkt 15. mars 2017. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** MathWorld **·** GND
 |
Folkesangere fra Radio Königsberg.
**Radio Königsberg** var det svenske tilnavnet for de de svenske programmer fra den tyske radiostasjonen *Reichssender Königsberg* innen *Reichs-Rundfunk-Gesellschaft* og som rettet svenskspråklig tysk propaganda mot Sverige under årene 1940 til 1945.

Man begynte sendingene fra Haus des Rundfunks i Berlin og det ble kablet til senderen i Königsberg (nåværende Kaliningrad) noe som gjorde at de svenske lyttere kalte programmene *Radio Königsberg*. På grunn av bombeangrepene av allierte fly flyttet man senere til radiohuset i selve Königsberg og deretter til Danzig. Mot slutten av krigen, da sovjetarmeen nærmet seg byen, ble redaksjonen flyttet til en transportabel radiosender plassert på Hellerud som da lå rett utenfor Oslo, hvorfra man sendte til krigsslutt i 1945. Sendingene begynte med anropssignalet *Hallå Norden, här talar Tyskland*.

I slutten av 1940 begynte man å sende nyheter og propaganda på svensk en gang i uken. Sendetiden øket etterhvert betydelig. Opp til en tiendedel av Sveriges befolkning lyttet jevnt på sendingene. Imidlertid fikk sendingene til Norden aldri samme omfang som «Lord Haw-Haws» sendinger til Storbritannia.

Sammenlagt medvirket et trettitall svensker i produksjonen, blant dem Thorolf Hillblad, Dagmar Cronstedt, skuespillerne Gösta Richter og Rolf von Nauckhoff, lærerinnen Anna-Lisa Gerloff fra Skövde, hjelpepleiersken Brita Bager fra Helsingborg og forfatteren Clara Nordström.

Litteratur
----------

* O'Mahony, Paul (12. oktober 2006). «The Swedes who broadcast for the Nazis». *The Local*. Arkivert fra originalen 7. oktober 2012.
* Schön, Bosse (12.–19. oktober 2005). «När Hitler invaderade Sverige - med propaganda». *Arbetaren* (41). CS1-vedlikehold: Datoformat (link)[*død lenke*]
* Niclas Sennerteg: *Tyskland talar. Hitlers svenska radiostation*. Historiska media 2006 ISBN 9185377945

Portal: Andre verdenskrig
**Lionair** var en Luxembourg-basert passasjerskap som opererte fra 1988 til 1990 som et joint venture mellom  Cargolux og Luxair.

Historie
--------

Lionair ble opprettet av Cargolux og det nasjonale flyselskapet i Luxembourg, Luxair, i 1988. Selskapet fikk to tidligere Pan American World Airways Boeing 747-100 fly konvertert med 492 sitteplasser og omregistrert som LX-GCV og LX-FCV.

Lionair vant en stor kontrakt med den raskt voksende britiske turoperatøren, Airtours for langdistanseflyvninger til Karibia og Florida. Dette var starten på en uvanlig arrangemnt med bruk av forskjellige driftstillatelser nødvendig for å drive lovlig fra UK.

Begge Boeing 747 ble utplassert i UK for Airtours program. Den viktigste base for Lionair var på Manchester lufthavn, men selskapet opererte også langdistanseflyvninger fra London Stansted. Selskapet ansatt multinasjonalt flight-crew og hovedsakelig britisk og Irsk cabin crew. Noen av dem kom fra det nylig kollapsede Highland Express Airways. Begge flyene var malt i rødt, hvitt og blått med et «betinget løvehode», selskapets logo på halefinnen.

Da de opererte Caribbean ruter til Puerto Plata, Santo Domingo, Barbados og Antigua brukte selskapet navnet «*Caribbean Airways The National Airline of Barbados»* på ett av sine fly av regstereingsgrunner, Da de fløy på Orlando, Florida brukte de navnet på det ameriknske flyselskapet, *Orionai*. Dette førte til mye forvirring da noen passasjerer trodde de fløy med det (nå nedlagte) britiske charterselskap Orion Airways fra East Midlands.

Lionair begynte å oppleve en rekke forsinkelser på grunn av flyenes tekniske tilstand, noen ganger, som da  Airtours feriepassasjerer ble strandet i dager. I 1989 bestemte Airtours seg for å avslutte sine langtransportflyvninger med selskapet.

Fra våren 1989 fløy Lionair charter for Air France og UTA fra Paris til destinasjoner i Saudi-Arabia, De forente arabiske emirater, Martinique, Guadeloupe, Fransk Guyana og Reunion.

Innen 1990 opphørte Lionair Luxembourg å eksistere

Referanser
----------
**Bitten Modal** (født 5. januar 1940, død 29. april 2008 i Flekkefjord) var en norsk journalist, feminist og forfatter. Hun var datter av tidligere ordfører Jakob Modal (KrF).

Hun utdannet seg i 1970-årene ved Norsk Journalistskole.

Sammen med blant andre forfatteren Bjørg Vik var hun med på å starte tidsskriftet *Sirene* i 1973. Det var en ressurssterk kvinnegruppe, som ytterligere ble styrket ved journalisten IdaLou Larsens inntreden i redaksjonen i 1974. Senere kom Bitten Modal til å trekke seg ut av redaksjonen, fordi hun mente tidsskriftet var blitt for tannløst. Hun ønsket større fokus på tiltak i arbeidslivet som kunne få kvinner flest til å engasjere seg. Kvinners hverdag og deres behov for selvutfoldelse ble viktige faktorer i Bitten Modals forsøk på å skape større bevissthet omkring feministiske standpunkter.

Sammen med SV-politiker og senere professor i sosialpsykologi Berit Ås, reiste Bitten Modal i 1974 til den internasjonale kvinnekonferansen i New York, hvor de også møtte Yoko Ono og John Lennon. Lennon var en av to menn til stede. Han satt midt i salen og gjorde opptak av foredragene, og spesielt Berit Ås' foredrag om ulikheter mellom mannsspråk og kvinnespråk vakte rockeartistens begeistring. Ettersom Lennon ønsket å få skrevet ut de foredragene som han syntes best om, og Bitten Modal kunne skrive på maskin etter touchmetoden, ble de begge invitert til å bo sammen med ekteparet Ono-Lennon i deres leilighet nær Central Park.

Bitten Modal ivret som styremedlem i Oslolaget av Norsk Kvinnesaksforening for å eksperimentere med nye aksjonsformer. For å motvirke at mannsmakt kun ble byttet ut med kvinnemakt, ville hun skape engasjement og aktiviteter som kunne føre til nye erkjennelser på det feministiske plan. Hun ønsket derfor å etablere en bred grasrotbevegelse, ikke en hvor bare noen ganske få kvinner i realiteten bestemte for alle de andre.

Ved siden av sitt eget forfatterskap og journalistiske virke har Bitten Modal også oversatt Dea Trier Mørchs *Inn i verden* (1978). Hun har dessuten vært styremedlem i Norsk Faglitterær Forfatterforening.

Bibliografi
-----------

* *Bangladesh – kvinner i et u-land*. Cappelen. Norsk journalistskole. [Hovedoppgave]. Oslo 1975. ISBN 97-8820-2034-39-9
* *ABC for abortsøkende*. Uglebøkene. Cappelen. Oslo 1976. ISBN 82-02-03635-6
* *Søstre i skyggen*. Uglebøkene. Cappelen. Oslo 1976. ISBN 82-02-03439-6
* (red): *Nordens Svale: Festskrift til Torborg Nedreaas på 70-årsdagen 13. Nov. 1976*. Aschehoug. Oslo 1976. ISBN 82-03-08751-5
* *Bak sløret – to norske kvinner i Pakistan*. Casa. Oslo 1989. ISBN 82-7510-000-3

Kilder
------

* Torild Skard: «Bitten Modal» [Nekrolog] (s. 15). *Aftenposten* nr. 212. Fredag 9. mai 2008.

Referanser
----------

1. ↑   Hvem er hvem i norsk kulturliv, runeberg.org, verkets språk norsk[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bitten Modal på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Jo Inge Bjørnebye** (født 31. oktober 1946 i Våler, død 24. mars 2013) var en norsk skihopper som representerte Vaaler IF. Han konkurrerte på slutten av 1960-tallet og begynnelsen av 70-tallet, og deltok blant annet i Vinter-OL 1968 i Grenoble og Vinter-OL 1972 i Sapporo. I Grenoble i 1968 ble han nummer 31 i normalbakke, og i Sapporo i 1972 ble han nummer 51 i normalbakke og nummer 34 i stor bakke. I den tysk-østerrikske hoppuka er hans beste plassering en 4.-plass i Garmisch-Partenkirchen 1. januar 1971. Sammenlagt ble han nummer 6 i hoppuka 1970/71.

Jo Inge Bjørnebye var far til fotballspilleren og -treneren Stig Inge Bjørnebye.

Referanser
----------

1. ↑   «Jo Inge Bjørnebye er død»[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  På ski i Hedmark i 100 år (Bakken, 1999) ss. 137-140, 220

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jo Inge Bjørnebye – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Jo Inge Bjørnebye – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Jo Inge Bjørnebye – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
* Østlendingen.no: Jo Inge Bjørneby er død

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
*Sedum acre* 
**Bitterbergknapp** (*Sedum acre*) er ei flerårig plante i bergknappfamilien. Navnet har den fått fordi den har en skarp, bitter smak, som har gitt planta navn på de fleste europeiske språk. 

Bitterbergknapp fotografert på svaberg i Blekinge, Sverige. Bladene er brederst innerst, mens kystbergknappens blader er bredest på midten.
Planta har en tett, puteaktig vekstform og blir 5-10 cm høy. Stenglene er sterkt forgreina, nedliggende og rotslående, men oppstigene ved tuppene. De eggrunde blada er sukkulente, det vil si at de har vannfylte celler, som gjør de tjukke og oppsvulma. Blomstrene er stjerneforma og gule, og sitter i tette blomsterstander ved tuppen av skuddene. Fruktene er stjerneforma belgkapsler, som inneholder mange spiredyktige frø. Rotnettet er ganske tynt og overfladisk. 

Bitterbergknapp vokser på tørre, solvarme skrenter, stabile sanddyner, torvtak, mur, steingjerder og bergknauser, særskilt vanlig på svaberg, over store deler av Europa. Den fins også i Vest-Asia og nordvest i Afrika. I Norge er bitterbergknapp vanlig i lavlandet i nesten hele Norge, men kun spredte lokaliteter på kysten av Finnmark og i fjellområdene i Norge. Den har også blitt introdusert på østkysten av Nord-Amerika.

Planta har blitt brukt i signaturlæren, og på grunn av den bitre smaken, har den blitt benytta mot åpne sår, vorter og kviser. Den ble også brukt som urindrivende middel og mot gulsott og skjørbuk. Bitterbergknapp inneholder giftige alkaloider og må ikke brukes innvortes, og bare i korte perioder utvortes. Frisk plantesaft kan gi varige øyeskader. 

Bitterbergknapp skilles fra hvitbergknapp *(Sedum album)* på blomstenes farge, og på de mange bladene hos bitterbergknapp, mens hvitbergknapp har merkbart færre blader, de er ofte mer brunaktige i fargen, og noe mindre sukkulente.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Bitterbergknapp* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Bitterbergknapp* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Bitterbergknapp* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Bitterbergknapp* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Bitterbergknapp* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Bitterbergknapp* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Bitterbergknapp* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Bitterbergknapp* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Sedum acre* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Sedum acre* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Sedum acre* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Urtekildens planteleksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon
 |
Teksten foregir å være skrevet av apostelen Peter, et vanlig grep for å gi autoritet til apokryfe tekster.
***Peters brev til Filip*** er en religiøs tekst fra gnostisismen, antagelig skrevet sist på 100-tallet eller tidlig på 200-tallet. Teksten er kjent fra Nag Hammadi-skriftene, som ble funnet i 1945, og finnes også i Codex Tchacos.

Teksten, som altså angis å være skrevet av apostelen Peter, skildrer en samtale mellom Jesus og disiplene etter oppstandelsen. En slik *åpenbaringsdialog* var en vanlig sjanger i gnostiske tekster, og brukes også i *Johannes' hemmelige bok* og i *Poimandres*. Tilskrivingen til Peter, og brev-formen i det første avsnittet, er trolig en senere tilføyelse.

I enkel form, med spørsmål og svar, fremlegges de sentrale punktene i den gnostiske trosforståelsen. Et sentralt punkt er «eonenes» vesen og rolle i verdensaltet. Eonene ble fremstilt av Faderen før tiden; en ulydig eon kjent som «Moderen» eller «Visdommen» manifesterer seg i et avkom kalt «Den hovmodige». Den hovmodige skaper verden som en ufullstendig og karikeert versjon av den åndelige verden. Kristus ble sendt til jorden «for å opplyse de innesperrede åndsmenneskene om deres egentlige opphav og identitet, og for å gi dem kraft til å bli fri».

Teksten er gjengitt på norsk i samlingen *Gnostiske skrifter*, 2002.

Referanser
----------

1. ↑  Fremstillingen og sitat er hentet fra forordet til *Gnostiske skrifter*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Bitstrøm-aksess**, også kalt **fiberaksess**, er innen telekommunikasjon betegnelsen på konkurrerende teleselskapers regulerte adgang på like vilkår til en dominerende tjenesteleverandørs fiber- og transportnett (IP- og fastnett) på strekningene mellom de aksessnettene som går inn tilhusstandene («kobbernettet»). Regulert og pålagt plikt til å gi tilgang til kobber- og aksessnettet til husstandene, kalles LLUB eller «kobberaksess». Pålagt plikt til å stille sentraler til disposisjon for konkurrenters utstyr, kalles telelosji.

Bitstrøm-aksess er et regulert og pålagt produkt for wholesale-organisasjonene i mange europeiske dominerende teleselskaper, også i Norge hvor Telenor plikter å gi konkurrentene bitstrøm-aksess.

Se også
-------

* Tjenesteleverandør
* Videreselger
* Virtuell operatør
* MVNO
* LLUB
* Telelosji
* Roaming
* Samtrafikk

Eksterne lenker
---------------

* Post- og teletilsynet Arkivert 19. desember 2013 hos Wayback Machine. om regulering av sterk markedsstilling i grossistmarkedet for overføringskapasitet (Marked 6)
* Eksempel på kapasitetsavtaler - fra jara.no
* Lovdata, Ekomforskriften
* Lovdata, Offentlig nett-forskriften
Petermannkjedene på kartet over AntarktisPetermannkjedenePetermannkjedenePetermannkjedene på kartet over Antarktis
Flyfotografi av Søre Petermannkjeda mot sørøst. Foto: Wilfried Bauer, februar 1996 
Feltleir under GeoMaud-ekspedisjonen 1995/96 i nordre del av Petermannkjedene. Foto: Wilfried Bauer, februar 1996 
**Petermannkjedene** er et stort fjellområde i Dronning Maud Land, beliggende sentralt i Wohlthatmassivet i Fimbulheimen. Petermannkjedene består av fjellkjedene **Austre Petermannkjeda**, **Midtre Petermannkjeda**, **Vestre Petermannkjeda**, **Søre Petermannkjeda** samt Pieckryggen.

Fjellområdet ble fotografert fra fly og grovt kartlagt av den tyske antarktisekspedisjonen 1938–39 under ledelse av Alfred Ritscher, som oppkalte fjellområdet etter den tyske geografen August Petermann (1822–78).

Kilder
------

* Composite Gazetteer of Antarctica Den vitenskapelige komite for antarktisforskning (SCAR). Katalognr. 9685, 10720, 11151, 14202 og 15924

Portal: Antarktis

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GNIS **·** SCAR

 |
**Peters andre brev** er tradisjonelt regnet blant de såkalte katolske brev og er i den kanoniske rekkefølgen den 22. boken i Det nye testamente.

Brevet er skrevet i det 2. århundre, altså en langt senere datering enn Peters første brev. En såpass sen datering støttes av at brevet forutsetter Peters første brev, benytter seg av Judas' brev og viser kjennskap til ett eller flere av Paulus' brev (kap. 3,15-16). I brevet kan man også lese at kristendommen har eksistert lenge nok til at de kristne latterliggjøres for sin forventning om at Jesu gjenkomst er nært forestående (kap. 3,15-16). Teksten vitner videre om en kristendomsforståelse som i svært utstrakt grad har tilegnet seg gresk språkbruk og uttrykksmåte (se særlig kap. 1,3-), noe som er med på å underbygge en relativt sen datering.

Enkelte vil hevde at brevet er skrevet like før apostelen Peters død, og av Peter selv, slik teksten selv gir uttrykk for (kap. 1,14). Men trolig vil de fleste forskere i dag hevde at brevets forfatter neppe er identisk med Peter, og at brevet må være nedtegnet etter hans død – av personer som riktignok kan ha tilhørt apostelens krets. Også blant oldkirkens kristne var det strid om hvorvidt dette brevet var «ekte» (i betydningen «forfattet av apostelen Peter»), og Peters første brev var blant de seneste skrifter som ble anerkjent som del av den nytestamentlige kanon.

Litteratur
----------

* Helge Fauskanger *Det nye testamente - ny oversettelse tekstene slik de opprinnelig ble skrevet*, 2015 [kritisk, kommentert utgave] Juritzen 2015 ISBN 9788282055949
* Noack, Bent: *Det nye Testamente og de første kristne årtier*. Gad Forlag, København, 1973 (3. utgave, 11. opplag 1997)

Eksterne lenker
---------------

* Bibelen Oversettelsene av 2005 & 1978/85

| * v
* d
* r
Bibelen – Bøkene i Det nye testamentet |
| --- |
|  | Evangeliene | 
* Matteus
* Markus
* Lukas
* Johannes

 |
|   | 
* Apostlenes gjerninger

 |
| Paulus’ brev | 
* Romerbrevet
* Første korinterbrev
* Andre korinterbrev
* Galaterbrevet
* Efeserbrevet
* Filipperbrevet
* Kolosserbrevet
* Første tessalonikerbrev
* Andre tessalonikerbrev
* Første Timoteusbrev
* Andre Timoteusbrev
* Brevet til Titus
* Brevet til Filemon

 |
| Andre brev | 
* Hebreerbrevet
* Jakobs brev
* Peters første brev
* Peters andre brev
* Johannes’ første brev
* Johannes’ andre brev
* Johannes’ tredje brev
* Judas’ brev

 |
|   | 
* Johannes’ åpenbaring

 |

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Sunda kommuna** er en kommune på Færøyene. Den 158 km² store kommunen ligger langs Sundini, nord på Streymoy og Eysturoy. Administrasjonssentrum er Oyrarbakki. Andre bygder er Norðskáli, Oyri, Saksun, Haldarsvík, Tjørnuvík, Langasandur, Hósvík, Hvalvík, Streymnes og Gjógv. Den siste er geografisk adskilt fra resten av kommunen, og ligger på nordøstkysten av Eysturoy. Den 1. januar 2015 hadde kommunen 1 646 innbyggere.

Historie
--------

*Se også: Liste over borgermestre i Sundini*
Med innføringen av det kommunale selvstyret på Færøyene i 1872 tok man utgangspunkt i den kirkelige inndelingen. Bygdene langs Sundini lå i enten Norðstreymoyar prestagjalds kommuna eller Eysturoyar prestagjalds kommuna. Fra sistnevnte ble Eiði utskilt som egen kommune i 1894. Sognet Sundini, som omfatter Oyrarbakki, Norðskáli og Oyri, ble utskilt fra Eiði i 1944. Gjógv var på sin side en del av Funningur mellom 1906 og 1948. Sognene på vestsiden av sundet, Saksun, Haldarsvík, Hósvík og Hvalvík, ble utskilt som egne kommuner i første halvdel av 1900-tallet.

Den eneste broen mellom to øyer på Færøyene, den 220 m lange broen mellom Oyrarbakki og Norðskáli, ble innviet i 1973. I 1976 fikk området veiforbindelse til Funningsfjørður og Skálafjørður med Norðskálatunnilin. Infrastrukturen åpnet for et tett interkommunalt samarbeid ved Sundini. I 2004 fikk et forslag om kommunesammenslåing støtte fra over 70 % av velgerne i folkeavstemninger i alle kommunene unntatt Hósvík. I 2005 ble kommunene Sundini, Gjógv, Saksun, Haldarsvík, Hósvík og Hvalvík slått sammen til dagens Sunda kommuna.

Referanser
----------

1. 1 2  «Fólkið skift á kyn, kommunur eftir 2009, ár og aldur» **(færøysk)**. Hagstova Føroya. Besøkt 26. oktober 2015.
2. ↑  Kommununevndin (1998). *Frágreiðing um kommunur. Nýggj kommunal skipan í Føroyum* (PDF) **(færøysk)**. Tórshavn: Føroya landsstýri. s. 166 og 201. ISBN 99918-3-044-8. Arkivert fra originalen (PDF) 6. oktober 2014. Besøkt 7. juli 2017.
3. ↑  «Søgan um Sunda kommunu» **(færøysk)**. Sunda kommuna. Arkivert fra originalen 21. januar 2016.
4. ↑  Danjal av Rana (2. januar 2015). «Sunda kommuna 10 ár» **(færøysk)**. in.fo. Arkivert fra originalen 29. juni 2015.

Eksterne lenker
---------------

* Kommunens nettside

Portal: Færøyene

| * v
* d
* r
Færøyenes kommuner |
| --- |
| Færøyenes våpen | Eiði **·** Eystur **·** Fámjin **·** Fuglafjørður **·** Fugloy **·** Hov **·** Húsavík **·** Hvalba **·** Hvannasund **·** Klaksvík **·** Kunoy **·** Kvívík **·** Nes **·** Porkeri **·** Runavík **·** Sandur **·** Sjógv **·** Skálavík **·** Skopun **·** Skúvoy **·** Sumba **·** Sundini **·** Sørvágur **·** Tórshavn **·** Tvøroyri **·** Vágar **·** Vágur **·** Vestmanna **·** Viðareiði | Færøyenes flagg |

| * v
* d
* r
Sunda kommuna |
| --- |
| Gjógv **·** Haldórsvík **·** Hósvík **·** Hvalvík **·** Oyrarbakki **·** Oyri **·** Langasandur **·** Norðskáli **·** Saksun **·** Streymnes **·** Tjørnuvík | Færøyenes flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Government of India Act 1935** var en britisk lov om den politiske organiseringen av India, vedtatt av Det britiske parlamentet i august 1935. Den ga Britisk India større selvstyre. 

Loven innførte elleve selvstyrte provinser i Britisk India. Provinsene fikk valgte lovgivende forsamlinger, basert på separate elektorater for de ulike folkegruppene, og en guvernør med utøvende funksjoner. Guvernøren var ansvarlig overfor provinsforsamlingen. Stemmeretten ble utvidet og både kvinner og kasteløse fikk stemmerett. Minoritetsgrupper fikk reserverte seter i provinsforsamlingene.

Loven omorganiserte provinsinndelingen og tre nye provinser kom til: North West Frontier Province, Orissa og Sind. Burma og Aden ble utskilt og gjort til separate kolonier. Loven inneholdt også bestemmelser om en indisk føderasjon, bestående av Britisk India og de mange hundre fyrstestatene, men dette ble det aldri noe av, da fyrstestatene ikke gikk med.

Loven ble til på bakgrunn av krav om reformer fra flere hold, blant annet den nasjonalistiske bevegelsen og Kongresspartiet. Det ble mellom 1930 og 1932 avholdt rundebordskonferanser i London med deltagelse fra indisk og britisk hold og offentlige kommisjoner utredet spørsmålet om reformer. 

Government of India Act 1935 ble kritisert av konservative britiske politikere for å gå for langt, mens arbeiderpartipolitikere mente den ikke gikk langt nok. Involverte indiske parter var heller ikke fornøyd. Videre forhandlinger om iverksettelse av føderasjonen ble avbrutt av andre verdenskrig.

Referanser
----------

1. ↑  *Government of India Act, 1935*, originaltekst.
2. 1 2  Surjit Mansingh: *Concise Encyclopedia of Indian History*, New Delhi: Vison Books, 2009, s. 288–290.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
En antatt rekonstruksjon av urgresk område på 2000-tallet f.Kr. ved V. I. Georgiev.
**Urgresk** er det antatt siste felles stamspråk for alle kjente varianter av gresk, inkludert mykensk gresk, klassiske greske dialekter som attisk-jonisk, dorisk og arkadisk-kypriotisk gresk, og til sist koiné («fellesspråk»), bysantinsk gresk (middelaldergresk), og moderne gresk (nygresk). En del lingvister inkluderer også det fragmentariske antikke makedonske språket, enten det nedstammer fra et tidligere «urgresk» språk, eller per definisjon må inkluderes blant etterkommerne av urgresk som et gresk språk og/eller en gresk dialekt.

Urgresk vil ha blitt snakket på slutten av 2000-tallet f.Kr. hovedsakelig på Balkan. Foreningen av urgresk vil ha blitt avsluttet som greske emigranter som snakket forløperen til mykensk språk og ankom den greske halvøya enten en gang rundt 2000-tallet f.Kr. eller senest ut på 1600-tallet f.Kr.

Utviklingen av urgresk må bli betraktet på bakgrunnen av den tidlige paleobalkanske språkbunt som gjør det vanskelig å skissere nøyaktige grenser mellom de enkelte språk. De karakteristiske greske representasjonene av ordinnledende laryngaler ved protesiske vokaler som er delt med armensk språk, som også deler andre fonologiske og morfologiske særegenheter med gresk. Det nære slektskapet mellom gresk og armensk kaster lys på det parafyletiske vesen i kentumspråket (den del av de indoeuropeiske språkene som ble skilt ut ved delingen av satemspråkene).

Nære likheter mellom gammelgresk og vedisk sanskrit antyder at både urgresk og urindiskiranske språk var fortsatt ganske likt til enten urindoeuropeisk (som ville ha plassert sistnevnte en gang på slutten av 3000-tallet f.Kr.) eller et post-indoeuropeisk greskarisk urspråk. Sistnevnte hypotetiske språkgrein har i dag liten støtte blant lingvister ettersom både geografisk og temporal spredning av gresk og indoiransk passer godt med kurgan-hypotesen for urindoeuropeisk språk.

Referanser
----------

1. ↑  Georgiev, Vladimir Ivanov (1981): *Introduction to the history of the Indo-European languages*. Pub. House of the Bulgarian Academy of Sciences. s. 156. Sitat: «The Proto-Greek region included Epirus, approximately up to Αυλών in the north including Paravaia, Tymphaia, Athamania, Dolopia, Amphilochia, and Acarnania), west and north Thessaly (Hestiaiotis,, Perrhaibia, Tripolis, and Pieria), i.e. more or less the territory of contemporary northwestern Greece)»
2. ↑   «Indo-European: Composite». MultiTree.

Se også
-------

* Urspråk
* Urindoeuropeisk
* Gammelmakedonsk
* Paleobalkanske språk
* Grekere

Litteratur
----------

* Beekes, Robert S. P. (1995): *Comparative Indo-European Linguistics*. Amsterdam: John Benjamins. ISBN 90-272-2150-2.
* Buck, Carl Darling (1933): *Comparative Grammar of Greek and Latin*. University of Chicago Press. ISBN 0-226-07931-7.
* Fortson, Benjamin W. IV (2004): *Indo-European Language and Culture*. Blackwell Publishing. ISBN 1-4051-0316-7.
* Sihler, Andrew L. (1995): *New Comparative Grammar of Greek and Latin*. Oxford University Press. ISBN 0-19-508345-8.
Princeton University Tiger ved Nassau hall
**Jno. Williams, Inc.** var et fremtredende amerikansk støperi som var spesialister i støping av skulpturer, sentralt beliggende i New York. Det ble etablert i 1875, aksjeselskap i 1905, og oppløst i 1956.

Historie
--------

John Williams støperiets grunnlegger var tidligere ansatt i Tiffany & Company. Støperiet drev i (og kanskje leide ut) bygninger som lå på 536, 537, 547 og 549 West 26th Street, som var tegnet av arkitekten Charles H. Caldwell. Noen av disse ble bygget i 1900, mens de andre kan dateres mellom 1912 og 1914. I 1990-årene ble en av bygningene brukt  som studio for fotografen Annie Leibovitz.

Støperiet ble ofte brukt av skulptører som Daniel Chester French, Louis Amateis, R. Tait McKenzie, George Allen Newman, Henry Augustus Lukeman, Roland Hinton Perry, J. Massey Rhind, Olin Levi Warner, Anna Hyatt Huntington, Edward Kemeys, Fredrik MacMonnies, Charles Niehaus, J. P. A. Ward, Carl Augustus Heber, Charles Keck, Andrew O ' Connor, Alexander Phimister Proctor, Anton Schaaf, Francois Tonetti, Gaetan Trentanove og Albert Weinert.

Av støperiets arkitektoniske arbeid var for det meste, bronsedører. Blant annet for Boston Public Library, Library of Congress, U.S. Capitol. En kvadriga på Minnesota State Capitol og St. Bartholomew's Church, New York. Samt Tigere ved Nassau Hall, Princeton University. Og flaggstang til Missouri State Capitol.

Referanser
----------

1. ↑  «Art Inventories Catalog, Smithsonian American Art Museum».

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Kristian Annar Ravn** (født 29. september 1894 på Virak i Narvik, død 3. oktober 1975 på Virak) var en norsk sjømann, havnelos og fergemann som startet opp Kristian Ravns ferjerederi i Narvik.

Ravn var sjømann i utenriksfart og ble kaptein i Ofotens Dampskibsselskab etter å ha tatt skipssertifikat ved sjømannskolen i Tromsø. Han drev fraktefart for veivesenet, var havnelos og havneassistent hos havnefogden, var kompasskorrigør og styreformann i Narvik Dampskibsselskab samt medlem i styret til A/S Bil- og personferge Narvik-Ankenes fra selskapets oppstart i 1930.

I 1940 fikk Ravn ansvar for å få bygd fergekaier og å få startet opp fergedrift på rutene over Efjorden, Tysfjorden (Bognes–Skarberget) og senere over Sørfolda. Etterhvert startet rederiet opp flere viktige samband i nordre Nordland.

Fergerederiet ble omgjort fra et personlig selskap til aksjeselskapet Nord-Ferjer den 1. desember 1961, hvor Ravn ble sittende som disponent i ett år, og senere styremedlem.

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no, oppført som Kristian Hansen[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Kristian Ravn, (29.september 1894 - 03.oktober 1975).»[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Tore Kristoffersens hjemmeside om Kristian Ravns Ferjerederi Arkivert 17. februar 2015 hos Wayback Machine..
* Narviks historie bind II av Oddvar Svendsen, ISBN 82-996128-2-9, side 145.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Govan undergrunnsstasjon** er en stasjon på Glasgows undergrunnsbane, ved Govan like sør for elva Clyde. Like sør for stasjonen ligger undergrunnsbanens hoveddepot og testbane. Stasjonen ligger i nærheten av den historiske Govan Old Parish Church.

Govan–Partick er den eneste jernbanen over Clyde vest for sentrum, og dette samt at det er en busstasjon over Govan gjør at Govan er en av de travleste stasjonene på undergrunnsbanen. Fra 31. mars 2004 til 31. mars 2005 var det 990 000 reisende på stasjonen.

Før moderniseringa i 1977 hadde stasjonen navnet **Govan Cross**; da det dukket opp sprekker i taket i 1977 stengte stasjonen tidligere enn planlagt. Som del av moderniseringsprogrammet ble de gamle overflatebygningene revet, og den ene plattformen med et spor på hver side ble gjort om til to plattformer med spor i midten.


| **Forrige stasjon** |   | Glasgows undergrunnsbane |   | **Neste stasjon**
 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Ibrox |  | Ringlinje |  | Partick |

Referanser
----------

1. 1 2  «Statistics & trends 2005» (PDF) **(engelsk)**. Strathclde Partnership for Transport. 2005. s. 44. Besøkt 10. august 2008.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Urgulania** (levde 24 e.Kr.) var en prominent kvinne i regjeringstiden til Augustus og Tiberius, og en nær venninne av keiserinne Livia. Hun var mor til Marcus Plautius Silvanus, som var konsul 2. f.Kr. og som hadde utmerket seg sammen med Tiberius på Balkan. Hun var farmor til Plautia Urgulanilla, den første konen til keiser Claudius, og bestemor til Plautius Silvanus, som var mistenkt i en mordsak.

På grunn av sine nære relasjoner med Livia, forteller Tacitus at hun hevet seg selv over loven. Han omtaler en episode med Lucius Piso, som saksøkte Urgulania i domstolene. Hun nektet å møte opp, og reiste i stedet til palasset hvor hun fikk Livia til å utstede en erklæring mot Pisos handlinger. Livia sendte bud på Tiberius og hans vakter for å bli hos dem, noe som tvang Piso til å gå til dem i stedet for til domstolen. Livia betalte en sum for å legge saken død, og den ble henlagt. Tacitus nevner også en episode i en rettssal hvor hun var innkalt som vitne. Urgulania krevde at domstolens *praetor* tok i mot hennes forklaring i hennes eget hjem. Selv ikke vestalinnene hadde dette privilegiet, men var tvunget til å møte i Forum Romanum og i domstolene.

I år 24 falt Urgulanias stjerne som følge av to familieskandaler. Apronia, konen til hennes barnebarn Plautius Silvanus, ble funnet død i deres hjem, åpenbart dyttet ned fra en stor høyde. Tiberius satte i gang en etterforskning av åstedet. Silvanus var innblandet og hevdet at hans ex-kone hadde satt en forbannelse over ham. Før rettssaken begynte, sendte Urgulania ham en dolk, muligens etter påvirkning av Livia. Han brukte den på seg slev, og berget seg selv og henne fra skandalen om å tiltales for mord.

En praetor ble sendt hjem til Urgulania for å avhøre henne. På grunn av hennes mulige rolle under et mord, skilte Claudius seg fra hennes barnebarn Plautia Urgulanilla. Urgulanilla ble også anklaget for utroskap, og fikk en uekte datter like etter skilsmissen.

Urgulania er ikke omtalt i skriftlige kilder etter disse episodene.

Referanser
----------

1. ↑  *The Reign of Tiberius, from of the First Six Annals of Tacitus*, Echo Library, 2007, side 71.
2. 1 2  *The Annals of Tacitus, Edwin Winfield Bowen, 1913, Book 4, Pg, 21.*
Lambroparken i Milano
**Lambro** (vestlombardisk: *Lamber* eller *Lambar*) er en elv i Lombardia i Italia og en av sideelvene til Po. På latin betyr navnet «klar», men i dag er den en av de mest forurensede elvene i Europa. 

Lambro har sitt utspring ved Monte San Primo (1 685 moh) nær Ghisallo i provinsen Como, ikke langt fra Comosjøen. Etter Magreglio renner den gjennom Vallassina og kommunene Asso, Ponte Lambro og Erba. Her renner den ut i Pusianosjøen som *Lambrone*. Senere renner elven gjennom Brianza og Monza der den renner gjennom de kjente parkene (der kong Umberto I ble myrdet av Gaetano Bresci) i to greiner før den renner videre gjennom østlige deler av Milano. Ved Melegnano mottar Lambro sideelva Vettabbia og ved Sant'Angelo Lodigiano mottar den Lambro meridionale (eller «Sørlige Lambro»), som nesten dobler vannføringen til elven. Lambro munner ut i Po nær Orio Litta.

Med en vannføring på 5,8 m³/s er Lambro relativt liten, men innimellom kan vannføringen mangedobles til 40 m³/s eller mer, noe som kan skape alvorlige flommer.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Kristian Sundtoft** (født 11. august 1937 i Åmli, død 2. januar 2015 i Lillesand) var en norsk industrimann og politiker.

Han ble første gang innvalgt i Lillesand kommunestyre for Høyre i 1964, og møtte for siste gang i kommunestyret i 2007, etter i alt 28 år. Han var ordfører i Lillesand i periodene 1984–1987 og 1995–1999. Han var også medlem av Aust-Agder fylkesting i 20 år, i årene 1976–1983 som fylkesordfører. Sundtoft var nestleder i Kommunenes Sentralforbund 1980–1988, styreleder i KLP, styreleder i Aust-Agder Næringsliv og leder i Aust-Agder Høyre 1989–1995. Han var vararepresentant til Stortinget fra Aust-Agder i periodene 1965–1969, 1981–1985 og 1993–1997, og møtte i til sammen 30 dager. Han var medlem av Høyre i 44 år frem til høsten 1998, og meldte seg inn i Venstre året etter.

Sundtoft var utdannet siviløkonom fra NHH fra 1963. Etter to år som kontorsjef i Agder Kjøpelag var han fra 1966 ansatt som regnskapssjef, økonomisjef og økonomidirektør i Norton AS i Lillesand, senere en del av Saint-Gobain, med ansvar for blant annet Arendal Smelteverk og en økonomisk fellesfunksjon for silisiumkarbidprodusenter i Norge og Nord-Amerika. Han var internasjonal rådgiver i NHO 1994–1995 og rådgiver i et fellesprosjekt mellom LO, NHO og Aust-Agder fylkeskommune fra 1995.

Kristian Sundtoft var far til tidligere klima- og miljøvernminister Tine Sundtoft.

I 2005 ble han tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.

Referanser
----------

1. 1 2  Bohnenblust, Annika (4. januar 2015). «Kristian Sundtoft er død». *Nettavisen* **(norsk)**. Besøkt 18. desember 2017.

Kilder
------

* Holmer-Hoven (11. august 2007). «Det politiske menneske». *Fædrelandsvennen*: 17.
* «Kristian Sundtoft fyller 60 år 11. august». NTB (23. juli 1997).

Eksterne lenker
---------------

* (no) Kristian Sundtoft hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Kristian Sundtoft hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Stortinget
 |
***The Colony*** er en canadisk science fiction-skrekkfilm fra 2013, regissert av Jeff Renfroe. Den ble gitt ut i april 2013 i Canada, og 20. september 2013 i USA.

Sammendrag
----------

Innen år 2045 har mennesker bygd vær-maskiner for å kontrollere de voksende klima-forandringene på grunn av økende global oppvarming. Maskinene blir ødelagt når det plutselig begynner å snø kraftig, og det slutter ikke å snø. Mennesker flytter til underjordiske bunkere for å slippe ekstrem kulde. Det er vanskelig å kontrollere sykdommer, og produsere nok mat. To soldater, Briggs (Laurence Fishburne) og Mason (Bill Paxton) er sjef for en slik bunker, Colony 7. Briggs, Sam og Graydon reiser til nærliggende Colony 5 etter å ha mottatt et nødsignal. Briggs lar Sams kjæreste Kai (Charlotte Sullivan) ha ansvar for Colony 7, mens han er borte - til Masons ergrelse.

De finner Colony 5 dekket i blod. De finner en beboer, Leland, som nevner et område mye lenger unna hvor snøen har begynt å tine opp. Men en tidligere ekspedisjon ledet kannibaler tilbake til Colony 5 hvor en drapsorgie fulgte. De prøver ta med Leland til Colony 7, men han nekter. Graydon og Briggs blir drept av kannibaler, og Sam kommer seg unna. Kannibalene følger etter til Colony 7, og mange innbyggere blir drept. Sam, Kai, Briggs 'datter Nara og noen få overlevende kommer seg unna, men kolonien blir ødelagt. De overlevende samler frø som de kan dyrke mat av, og begir seg til det avsidesliggende området hvor snøen har begynt å smelte.

Rolleliste
----------

* Laurence Fishburne som Briggs
* Kevin Zegers som Sam
* Bill Paxton som Mason
* Charlotte Sullivan som Kai
* Lisa Berry som Nara
* Atticus Dean Mitchell som Graydon
* Julian Richings som Leland

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Colony* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *The Colony* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *The Colony* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *The Colony* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *The Colony* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *The Colony* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
* Film-trailer, youtube.com
Et **ekson** er en DNA-sekvens i et gen som er representert i modent RNA. Ekson er skilt fra hverandre av intron, både i DNA og i forløperen til mRNA (pre-mRNA). Ved RNA-spleising blir intron klippet ut og ekson limt sammen til modent mRNA. Ekson er som oftest proteinkodende sekvenser. Noen av dem kan inneholde sekvenser som ikke er oversatt til proteiner (utranslaterte regioner (UTR)).

DNA inneholder gener som er en «oppskrift» for å produsere proteiner – molekylene som utfører de fleste funksjoner i levende organismer. Når en DNA-sekvens utgjør en slik oppskrift heter det at DNA-sekvensen, eller genet, koder for et protein. For å få protein produsert blir et gen lest av et spesielt enzym og en tilsvarende RNA-sekvens blir produsert. Prosessen kalles RNA transkripsjon (eller syntese) og resulterer i forløper-mRNA transkript (precursor-mRNA eller pre-mRNA). mRNA-transkriptet (laget i cellekjernen) transporteres så til cytoplasma. Underveis blir transkriptet modifisert og gjort om til mRNA, før mRNA-transkriptet havner hos ribosomet. På ribosomet produseres proteinet. Hele transformasjonen fra DNA til RNA og til proteiner er molekylærbiologiens grunnprinsipp.

Eksonstatistikk
---------------

Struktur av et eukaryotisk gen og molekylærbiologiens grunnprinsipp
Vanligvis er ekson-sekvensene mye kortere enn intron. Menneskets pre-mRNA har ekson med gjennomsnittlig lengde på 140 nukleotider, og de overstiger sjelden 350 nukleotider.

Eukaryotisk genstruktur
-----------------------

Eukaryote gener kan være svært kompliserte og inneholde elementer som: 

* ekson – DNA-sekvenser som koder for proteiner
* intron – DNA-sekvenser som etter transkripsjon blir fjernet fra RNA-tråden
* utranslaterte regioner (UTR) – deler av ekson-sekvenser som blir transkribert (til pre-mRNA) men ikke translatert. UTR-regioner finnes enten i begynnelsen eller i slutten av mRNA
* promotor – et område av DNA som signaliserer hvor transkripsjon av et gen skal starte. Promotoren befinner seg som oftest rett før genet
* enhancere og silencere – områder i DNA som ved aktivering regulerer hvor ofte et gen blir transkribert.

I eukaryoter er ekson som oftest transkribert til forløper mRNA (precursor-mRNA, pre-mRNA) for å bli oversatt til proteiner senere. De kan også bli transkribert til andre RNA typer. Hos prokaryoter finnes det ikke intron i gener som koder for proteiner. Likevel finner man introner i gener som koder for andre RNA typer, som rRNA og tRNA.

Se også
-------

* Intron
* RNA
* mRNA
* RNA-spleising

Referanser
----------

1. 1 2  Zhang, MQ (May 1998). "Statistical features of human exons and their flanking regions". Hum Mol Genet 7 (5): 919–32. doi:10.1093/hmg/7.5.919. PMID 9536098.
2. ↑  Goran Akusjarvi, Jan-Peter Kreivi, Svend Petersen-Mahrt, "Messenger RNA in Eucaryotes", Encyclopedia of Life Sciences

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
**Lamborghini Urraco** var en sportsbil som ble produsert av den italienske bilfabrikken Lamborghini på 1970-tallet. Den ble første gang vist på bilutstillingen i Torino i 1970, men ble ikke tilgjengelig for kunder før i 1973.

Bilen var en 2+2 coupé designet av Marcello Gandini, som den gang jobbet for Carrozzeria Bertone. Urraco var, i motsetning til Lamborghini Miura, en bil mange hadde råd til, og et alternativ til de dyrere Ferrari Dino og Maserati Merak.

Da bilen gikk ut av produksjon i 1979 hadde 791 Urraco blitt bygget. 21 av disse ble kalt **Urraco P111** for det amerikanske markedet, og for å oppfylle amerikanske krav ble disse bilene utstyrt med større støtfangere og færre hestekrefter. De andre Urraco-versjonene var **Urraco P200**, **Urraco P250** og **Urraco P300**, med 2 liter, 2.5 liter og 3 liters sylindervolum respektivt. Alle tre hadde V8-motorer.

Både Lamborghini Silhouette, og etterfølgeren Lamborghini Jalpa, med en 3.5 liters V8-motor, var basert på Urraco.

Populærkultur
-------------

En sort Urraco var med i en episode av BBC-programmet Top Gear i desember 2005. Superbilen ble kjøpt av James May, brukt, for ti tusen britiske pund, og var i forferdelig stand rent mekanisk. Til slutt brøt det elektriske anlegget fullstendig sammen, og bilen ble solgt til en forretning i London for fem tusen britiske pund.

Eksterne lenker
---------------

* KLD Concept

Kilder
------

* Lamborghini Registry

| * v
* d
* r
Virksomheter i Volkswagen-konsernet |
| --- |
| 
* Audi
* Bentley
* Bugatti
* Lamborghini
* SEAT
* Škoda
* Volkswagen

 |

| * v
* d
* r
Lamborghini |
| --- |
| Nåværende modeller | 
* Gallardo
* Gallardo Spyder
* Murciélago
* Reventón

 |
| Tidligere modeller | 
* 350GT
* 400GT
* Countach
* Diablo
* Espada
* Islero
* Jalpa
* Jarama
* LM002
* Miura
* Silhouette
* Urraco

 |
| Konseptbiler | 
* 350GTV
* 400GT Monza
* Athon
* Bravo
* Cala
* Canto
* Cheetah
* Concept S
* Estoque
* Flying Star II
* Genesis
* Insecta
* LM001
* LMA002
* LM003
* LM004
* Marco Polo
* Marzal
* Miura Concept
* Portofino
* Raptor
* Sesto Elemento

 |
«***Loppan***» er et skillingstrykk. Det ble presentert i visespalten til Alf Prøysen i «Magasinet for alle» i 1957. Han forteller at den er hentet fra viseheftet «3 glade traller» av Kalle Jøsse. De to andre visene i heftet heter «Man tar där man kommer» og «Det går me elektrissitet». Alf Prøysen mente at Kalle Jøsse var en varietésanger fra Første verdenskrig.

Teksten
-------

**1.**Loppa hun hoppa i bolster och fjär,  

hopp ut i hopp uti hopplala,  

hun hoppa och dansa hun hadde det så där  

for hopp ut i hopp ut i hopplala.  

  

**2.**Så kom der en jente så fin och så rar  

och bums ner i sengen under fällen det bar.  

*Hopp uti hopp uti hopplala, hopp ut i hopp ut i hopplala (gjentas i hvert vers)*  

  

**3.**Och jenta var vacker och loppan var sprek,  

ja der kan Ni tro det ble en roligere lek.  

  

**4.**For loppan den hoppa på jentans arm  

den armen var lener och hviter och varm.  

  

**5.**Och jentan hun søkte ta loppan fatt  

och loppan var så glad så hun rigtigere skvatt.  

  

**6.**Men da ble jentan så vred i sitt sinn  

och snart utav loppan var där bare et skind.  

  

**7.**Sådan det gikk med loppan så går det väl med den  

som tänker at taga en jenta til sin venn.

Kilder
------

* De gamle visene 3 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, Oslo 1974
**Christine av Diez** (Dietz) (født 22. august 1571 i Siegen, død 1638 i Benfeld) var den yngste datteren til fyrstinne Anna av Sachsen.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Med hensyn til farskapet er det to muligheter. Enten Vilhelm I av Oranien - prinsesse Annes ektemann – men han anerkjente ikke datteren som sin egen. Han ønsket i øvrig å skilles fra Anne under påstand om utroskap. Eller Annas advokat Jan Rubens, som hun hadde en affære med. I så fall var Christine halvsøster til maleren Peter Paul Rubens, som var Jans sønn med Maria Pypelinckx. 

Christine ble etter affæren med Rubens sendt med Anna til slottet Belstein. Her utartet morens oppførsel; hun hallusinerte og hadde voldelige utbrudd, slik at Christine etter noen år ble tatt fra henne. Hun vokste heretter opp i Dillenburg sammen med sine halvsøsken hos Vilhelms mor – grevinne Juliana av Stolberg – samt hos Vilhelms bror Johann VI av Nassau-Dillenburg.

Christine ble utdannet ved *Collegium virginum nobilium*, det tidligere premonstratenserkloster i Keppel ved Hilchenbach-Allenbach. Etter reformasjonen var klosteret blitt omdannet til en stiftelse for adelige jomfruer, under beskyttelse av grevehuset Nassau-Siegenauer. 

### Giftemål

Den 10. desember 1597 giftet hun seg med Johann Wilhelm von Welschenengst-Bernkott, borggreve og kommandant i Dillenburg, herre til Isenburg og Gutsherr, med store besittelser i Neuwied og Andernach. Bryllupet ble arrangert av onkel Johann, som sørget for Christine på samme måte som for hennes søsken. Heretter mottok hun herrskapet Dietz.

Paret fikk tre barn sammen; Hans Heinrich, Anna Elisabeth og Katharina av Welschenengst-Bernkott. 

I slutten av 1637 eller begynnelsen av 1638, døde Christine hos sin eldste datter i Bernfeld/Elsass.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 141729767, besøkt 12. august 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 11. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.lagis-hessen.de[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 1. april 2015[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Genealogics[Hentet fra Wikidata]
6. ↑  *Diez, Christine von*, Hessische Biografie. Besøkt 6. august 2014
7. ↑  *Burg Belstein und Anna von Sachsen*, hgv-beilstein.de. Besøkt 6. august 2014
8. ↑  *Anna von Sachsen (1544-1577): Wer wird mir endlich Gerechtigkeit widerfahren lassen?*, kleio.org. Besøkt 6. august 2014

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |