recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Blanche av Lancaster** (født 25. mars 1345, død 12. september 1369) var en engelsk adelskvinne. 

Hun var datter av Henry av Grosmont, 1. hertug av Lancaster og hans hustru Isabel de Beaumont. Både hun og hennes eldre søster Matilda eller Maud, grevinne av Leicester ble født på Bolingbroke Castle i Lindsey.

Den 19. mai 1359 giftet hun seg med John av Gaunt, en sønn av den regjerende monarken Edvard III og hans dronning Philippa av Hainault. Da hennes far døde uten mannlige arvinger i 1361 døde tittelen hertug av Lancaster ut med ham, men på grunn av ekteskapet med Blanche ble tittelen gjenopprettet for John av Gaunt. Han fikk titlene jarl av Lancaster, jarl av Derby, jarl av Lincoln og jarl av Leicester da Matilda/Maud døde i 1362, og hertugdømmet Lancaster ble gjenopprettet for ham noe senere. 

Da byllepest rammet England for tredje gang i 1369 - en av etterdønningene av svartedauden - var Blanche ett av ofrene. Hennes mann var til sjøs da hun døde. Han holdt årlige minnemarkeringer for hennes død resten av livet. Til en av disse fikk han den unge og fortsatt nokså ukjente poeten Geoffrey Chaucer til å skrive det som senere ble kjent som *Hertuginneboken*. Selv om Chaucers intensjoner ikke er beskrevet av ham selv, mener mange at han med verket ønsket å vise John at hans sorg over Blanche hadde gått for langt, og at han måtte komme videre i livet. 

I 1374 bestilte John bårestatuer av seg selv og Blanche i alabaster. Han ble stedt til hvile ved siden av henne i St. Pauls katedral i London i 1399.

Barn
----

Blanche og John fikk seks barn:

* Philippa av Lancaster (1360–1415, gift med Johan I av Portugal)
* John Plantagenet (1362–1365)
* Elizabeth Plantagenet (1364–1425, gift først med John Hastings, 3. jarl av Pembroke, så med John Holland, 1. hertug av Exeter, så med John Cornwall, 1. baron Fanhope)
* Edward Plantagenet (1365–1368.
* Henrik IV av England (3. april 1367–20. mars 1413)
* Isabella Plantagenet: (født 1368, døde ung)

Referanser
----------

1. 1 2   Oxford Dictionary of National Biography[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4 5 6   Kindred Britain[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   The Peerage person ID p10189.htm#i101885, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2 3 4   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Landskapet ved Windischgarsten i Traunviertel
**Traunviertel** («Traun-kvartalet») er en av de fire tradisjonelle regionene i den østerrikske delstaten Oberösterreich, sydøst i delstaten. De største byene er Linz helt i nord og Steyr i øst.

Regionen er oppkalt etter elven Traun, som begrenser Traunviertel mot Hausruckviertel i nordvest. Ellers begrenses Traunviertel av Donau i nord (mot Mühlviertel) og av Enns i øst (mot det niederøsterrikske Mostviertel). I sydvest grenser Traunviertel mot Salzburg, i syd mot Steiermark. I Traunviertels sydlige del begynner Alpene (med Oberösterreich-Alpene og deler av Dachstein, Totes Gebirge, Ennstal- og Ybbstal-Alpene).

Distrikter
----------

Traunviertel omfatter de følgende distriktene:

* Linz (*Statutarstadt*, dvs. en by med distriktsstatus)
* Steyr (*Statutarstadt*)
* Distriktet Gmunden
* Distriktet Kirchdorf
* Distriktet Linz-Land (overveiende)
* Distriktet Steyr-Land
* Distriktet Wels-Land (delvis)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
Monument for Robert Peary ved Kap York
Isfjell og isbreer ved Kap York
Pearymonumentet på Kap York, april 1993
**Kap York** er et nes på Grønlands nordvestkyst i nordenden av Baffinbukta, i Avannaata kommune. Det er her blitt funnet store meteoritter.

Kappet ble oppdaget 16. august 1818 av John Ross og så oppkalt etter Frederick, hertug av York og Albany i anledning hans fødselsdag.

I 1894 kom Robert Peary på sin annen ekspedisjon forbi Kap York og tok meteoritten Ahnighito på 31 tonn med seg. Den ble solgt for 40.000 dollar til American Museum of Natural History i New York, hvor den kan ses som *Cape York meteorite*.[] Den er verdens tredje største hittil funne (2019) jernmeteoritt.[] Ved Kap York er det reist et 19 meter høyt monument i obelisks form for Robert Peary.

Referanser
----------

1. ↑  John Ross: *A voyage of discovery, made under the orders of the Admiralty, in His Majesty’s ships Isabella and Alexander, for the purpose of exploring Baffin’s Bay, and inquiring into the probability of a north-west passage*. J. Murray, London 1819, S. 188.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Cape York – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GeoNames
 |
Enniberg (til høyre) sett fra øst.  Foto: Erik Christensen 
Kartutsnitt av nordlige Viðoy.
**Enniberg** (754 moh.) er en havklippe på Viðoy på Færøyene. Enniberg er det nordligste punktet på Færøyene og den nest høyeste havklippen i Europa, etter Hornelen. Enniberg er den nordligste klippen ved Villingadalsfjall (841 moh.), det høyeste fjellet på Norðoyar og det tredje høyeste på Færøyene. Ved den sørlige foten av fjellet ligger bygden Viðareiði.

De høyeste havklippene i Europa (fra venstre): Hornelen (860 m), Enniberg (Færøyene, 750 m), Croaghaun (Irland, 668 m), Vixia Herbeira (Spania, 621 m), Preikestolen (604 m), Slieve League (Irland, 601 m), Cabo Girão (Portugal, 589 m). Oversikten viser også Cliffs of Moher (217 m) og Cabo da Roca (Portugal, 140 m)
Ved foten av Enniberg ligger skjæret Seyðtorva, som derfor kan regnes som Færøyenes nordligste punkt. Fra Enniberg til Akraberg på Suðuroy, som oftest regnes som Færøyenes sørligste punkt, er det 112 km i luftlinje.

Enniberg rommer store kolonier av sjøfugl, og har historisk vært et viktig åsted for fuglefangst, spesielt av lunder. Rundt år 1900 kunne det bli fanget opptil 100 000 fugler årlig på Viðoy. Båtturene til Enniberg som arrangeres stort sett hele sommeren, har derfor ikke kun som formål å iaktta klippens størrelse, men også fuglefjellene.

Navnet er sammensatt av færøysk *enni*, «panne», og *berg*, som har samme betydning som på norsk.

Enniberg kan observeres fra Kallurin, lengst nord på Kalsoy, i vest og fra Fugloy i øst.

Referanser
----------

1. ↑  Proctor, James (2013). *Faroe Islands* **(engelsk)** (3 utg.). Bradt Travel Guides. s. 126. ISBN 978-1-84162-456-3.
2. ↑  «Rundar longdir» **(færøysk)**. Umhvørvisstovan. Arkivert fra originalen 24. desember 2014. Besøkt 23. desember 2014.
3. ↑  Joensen, Anders Holm (1966). «Fuglefangst i Upernavik og på Færøerne» (PDF). *Tidsskriftet Grønland* **(dansk)**. Det grønlandske Selskab. 9 (9): 297–305. ISSN 0017-4556. Arkivert (PDF) fra originalen 9. juli 2007.
4. ↑  «Føroysk orðabók: enni» **(færøysk)**. Orðabókagrunnurin. Arkivert fra originalen 24. desember 2014. Besøkt 24. desember 2014.

Portal: Færøyene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
**Travelbird B.V.** er et nederlandsk reisebyrå som er lokalisert i Amsterdam. Det tilbyr blant annet solferier, storbyferier og rundreiser. 

Selskapet ble grunnlagt 26. april 2010 av Symen Jansma og Dennis Klompalberts. På den tiden var strategien basert på at man ville redusere alle de store reisetilbudene man kunne finne på nett, til å kun stå igjen med et lite utvalg av de beste tilbudene. Selskapet har hovedkontor i Amsterdam, men har også markeder i Nederland, Belgia, Tyskland, Frankrike, Østerrike, Sveits, Danmark, Sverige, Finland, Norge og Luxembourg.

Historie
--------

I 2011 begynte de første ansatte, og det samme året utvidet TravelBird seg til andre land som Tyskland og Belgia. I 2013 ekspanderte den nettbaserte reiseoperatøren til land som Luxembourg, Frankrike, Danmark, Østerrike og Spania. Samme år tok TravelBird over den belgiske reiseplattformen Mytrip, den nederlandske reiseplattformen BoekVandaag og bookingsiden TravelCoupon.nl.   

I 2014 investerte de tyske brødrene Samwer og Rocket Internet, gjennom sitt investeringsselskap "Global Founders Capital", i TravelBird. Samme år ekspanderte TravelBird til Polen, Italia, Sverige og Storbritannia, og i mai det samme året, til Norge, Finland, Ungarn og Portugal. 

Ved slutten av 2016 ble TravelBird tildelt et lån fra Main Mezzanine Capital. 

I april 2017 ble det lansert en ny app-funksjon for å tilby real-time assistanse til reisende. Sommeren det samme året ble tidligere finansdirektør Steven Klooster, som har jobbet for TravelBird siden 2014, ny administrerende direktør i selskapet. Den tidligere konsernsjefen, medstifteren og medeieren Symen Jansma trakk seg tilbake, men er fortsatt involvert som aksjonær og rådgiver.

Referanser
----------

1. ↑  «Company TravelBird | Cleverism.com». *Cleverism* **(engelsk)**. Besøkt 24. juli 2018.
2. ↑  «The story of five years Travelbird». *Awin* **(fransk)**. Arkivert fra originalen 24. juli 2018. Besøkt 24. juli 2018.
3. ↑  «Travelbird neemt Mytrip.be over en lanceert Travelbird Exclusive - TravelNext». *TravelNext* **(nederlandsk)**. 19. september 2012. Besøkt 24. juli 2018.
4. ↑  «TravelBird koopt TravelCoupon - Emerce». *Emerce* **(nederlandsk)**. Besøkt 24. juli 2018.
5. ↑  «TravelBird receives another large investment from Rocket Internet - StartupJuncture». *StartupJuncture* **(engelsk)**. 6. mai 2015. Besøkt 24. juli 2018.
6. ↑  «Growth Financing for TravelBird from Main Mezzanine Capital - Main Capital Partners». *Main Capital Partners* **(engelsk)**. 21. september 2016. Arkivert fra originalen 19. juli 2018. Besøkt 24. juli 2018.
7. ↑  «TravelBird lanceert realtime reishulp via app». *CustomerFirst* **(nederlandsk)**. Besøkt 24. juli 2018.
8. ↑  «Oprichter Travelbird doet stap terug: 'Nieuwe fase nodig' - Amsterdam - PAROOL». *Het Parool* **(nederlandsk)**. Besøkt 24. juli 2018.

Eksterne lenker
---------------

* TravelBirds hjemmeside Arkivert 16. juni 2019 hos Wayback Machine.
**Peter Collett** (født 8. august 1766 i Modum, død 27. juli 1836 på Buskerud hovedgård) var en norsk høyesterettsassessor (høyesterettsdommer), godseier og verkseier, som var konstituert høyesterettsjustitiarius et års tid.

Biografi
--------

Han var sønn av godseier Peter Collett (1740–86) og Maren Kirstine Holmboe (1745–68). Han ble gift i 1794 med Eilertine Severine Bendeke (1777–1857), datter av sogneprest Peter Bendeke (1712–99) og Wilhelmine Elisabeth Sophie von Lowzow (1746–1815).

Stikk av Peter Collett (Martinus Rørbye, 1830)
Han vokste opp på farens gård, Buskerud hovedgård, og fikk privatundervisning, bl.a. av den senere eidsvollsmannen Jonas Rein. Han studerte jus i København og ble cand.jur. i 1788. Han ble i 1814 utnevnt til assessor (dommer) i Norges Høyesterett og var konstituert høyesterettsjustitiarius 1827–28.

Han eide Økern gård i Aker fra 1794 til 1814, og overtok Buskerud hovedgård i 1800 fra stemoren Johanna Henricha f. Ancher. Samtidig med at han virket som dommer drev han en omfattende forretningsdrift, en kombinasjon av embede og forretningsliv som ikke var uvanlig i gamle dager. Han kjøpte Hassel Jernværk i 1809, som var en god inntektskilde frem til krisen fra slutten av 1820-årene; enken overførte dette forgjeldede verket til eierne av Blaafarveværket (Benjamin Wegner og baron W.C. Benecke) etter hans død mot at de overtok gjelden. Han førte også en rekke private rettssaker om små og store ting, samtidig som han selv var høyesterettsdommer.

Han hadde en omfattende boksamling, som for størstedelen ble testamentert til Universitetsbiblioteket. Han var opptatt av folkeopplysning, og var medstifter av Selskabet for Norges Vel i 1809. Han anla bl.a. parkanlegg i romantisk stil på Buskerud.

Han var bl.a. far til John Collett og Bernt Anker Collet.

Han deltok som delegat for Buskerud ved kroningen av Karl Johan i 1818 og mottok i den forbindelse Nordstjerneordenen.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 1011[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Norsk biografisk leksikon

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF
 |
**Ken Dickson** (født 1. juli 1946, død 15. februar 2013) var en skotsk rullestolcurlingspiller. Han representerte Borders Wheelchair Curling Club, og var visepresident i klubben.

Dickson satt i rullestol på grunn av multippel sklerose, en diagnose han fikk i 1995. Han måtte begynne med rullestol i 1997, og prøvde rullestolcurling første gang våren 2001, i The Borders Ice Rink i byen Kelso. Han spilte i to VM for Skottland, noe som har resultert i to gull. Under VM i 2002 spilte han for England.

Storbritannia er representert samlet i OL og Paralympics, og Skottland stilte derfor ikke eget lag. Dickson var i Paralympics i 2006 reserve for Storbritannia, og fikk der sølv.

Resultater
----------

| De olympiske ringer Paralympiske leker |
| --- |
| Medalje | Øvelse | År | Sted |
| Sølv | Rullestolcurling | 2006 | Italias flagg Torino |
| Curling VM i rullestolcurling |
| Plass | Øvelse | År | Sted |
| 6. | Rullestolcurling | 2002 | Sveits’ flagg Sursee |
| Gull | Rullestolcurling | 2004 | Sveits’ flagg Sursee |
| Gull | Rullestolcurling | 2005 | Skottlands flagg Glasgow |

Referanser
----------

1. ↑   web.archive.org[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Profil hos WCF[*død lenke*]
**Nora Borge**, (født Nilsen 13. april 1910 i USA, død 12. juni 1995 i Stavanger), var en norsk pianist og musikkpedagog.

Hun ble 30. mars 1938 gift med fiolinisten og bratsjisten Ragnar Borge.

Nora Borge fikk sin pianoundervisning hos Dagmar Walle-Hansen, N. Larsen og I. Johnsen..

Som pianist var Borge ofte å se som akkompagnatør for norske og utenlandske solister. Sent i 1920-årene var hun medlem av jazzbandet Big Ben Jazzband i Hamar. Hun ble også med da bandlederen, klarinettisten Einar Bjærke dannet Bjærkes orkester i 1930.

Etter at hun ble gift, flyttet Nora Borge til Stavanger med ektemannen. Hun ble ansatt i Stavangerensemblet, og var dessuten lærer ved Stavanger musikkonservatorium. Hun var også medlem av Byorkesteret og Radioorkesteret samme sted.

Referanser
----------

1. ↑  Gurvin, Olav (1959). *Musikkleksikon*. Oslo: Dreyer.
2. ↑  *Stavanger Aftenblad 1995.06.14*. Norge, Rogaland, Stavanger. 1995.
3. ↑  *Aftenposten 1938.03.29*. Norge, Oslo. 1925.
4. ↑  Gurvin, Olav (1959). *Musikkleksikon*. Oslo: Dreyer.
5. ↑  Staff, Arne (1994). *Hamarjazz i 50 år*. Hamar historielag. ISBN 8299305519.
6. ↑  Eikenes, Eivind A.C. (1986). *Minneboken om Stavanger musikkonservatorium*. Eget forl. ISBN 8299141303.
7. ↑  Alsvik, Jan (1988). *Stavanger symfoniorkester 1938-1988*. Dreyer bok. ISBN 8270961981.
**Judy Diduck** (født 21. april 1966 i Edmonton), er en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1998 i Nagano.

Diduck vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1998 i Nagano. Hun var med på det canadiske laget som kom på andreplass i ishockeyturneringen for kvinner bak USA. Det var første gangen ishockey for kvinner var med på det olympiske programmet. Seks nasjoner deltok. Canada ble nummer to i gruppespillet og fikk dermed spille finale mot USA som vant gruppespillet. Canada tapte finalen med 1-3. Hun har 4 VM-gull med Canada.

OL-medaljer
-----------

* 1998 Japans flagg Nagano - Sølv Sølv i ishockey, damer Canadas flagg Canada

VM-medaljer
-----------

* 1990 Canadas flagg, Ottawa - Gull Gull
* 1992 Finlands flagg, Tammerfors - Gull Gull
* 1994 USAs flagg, Lake Placid - Gull Gull
* 1997 Canadas flagg, Ontario - Gull Gull

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Judy Diduck – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Judy Diduck – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Judy Diduck – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Judy Diduck – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Judy Diduck – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
**Duatlon** er en multisport, som kombinerer en løpsetappe, fulgt av en sykkeletappe for så å avslutte med en ny løpsetappe. Løpene kan være av både typen gateløp og terrengløp.

Duatlon har mye til felles med triatlon, og organiseres også av International Triathlon Union, det internasjonale triatlonforbundet. Forskjellen er da den manglende svømmeetappen. En annen variant av triatlon er aquathlon, som kombinerer løping og svømming.

Vinterduatlon
-------------

Duatlon har en egen vintervariant, kalt vinterduatlon som kombinerer løp – langrenn – løp i en tredelt konkurranse.

Skiatlon
--------

Utdypende artikkel: Skiatlon

Begrepet *duatlon* er også brukt for langrennsvarianten fellesstart med stilskifte, kalt skiatlon. Det er en duatlonøvelse der utøverne først går en del i klassisk langrenn etter fellesstart, og bytter ski til fristil (skøyteteknikk) før den andre delen.

Duatlon må ikke forveksles med *biathlon*, som er den engelske betegnelsen på skiskyting.

Referanser
----------

1. ↑  Aktiv trening - *Duatlon, triatlons tøffe lillebror*, besøkt 15. november 2018.
2. ↑  International Triathlon Union - *Duathlon*, besøkt 15. november 2018.
3. ↑  International Triathlon Union - *Aquathlon*, besøkt 15. november 2018.

Eksterne lenker
---------------

* International Triathlon Union
* Norges Triatlonforbund

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
**Blandford Forum** (i dagligtale kun Blandford) er en markedsby ved elven Stour i Dorset, England. Den er administrasjonssenter for North Dorset. Rett utenfor byen krysser A350 og A354 hverandre; begge er ledet utenom sentrum. Den ligger ved elven Stour, rundt 24 km nordvest for Poole.

Dorset fylkesråd har beregnet en befolkning på rundt 10 610 for 2013. Byens økonomi er basert på en blanding av serviceindustri og annen lettere industri som sysselsetter rundt 4 000 mennesker. En av de viktigste bedriftene i byen er Badger Brewery, som leverer øl til mange puber i regionen.

Historie
--------

Rådhuset, første halvdel av 1700-tallet
Stedet har vært et vadested eller krysningspunkt siden angelsaksisk tid. Den eldste navneformen er *Blaen-y-ford*, «stedet ved krysningsstedet», et navn byen deler med landsbyen Blandford St. Mary like ved. Innen 1200-tallet hadde den blitt en viktig markedsby, med et kvegmarked som forsynte de mange melkebøndene i området med dyr. Byen var også et vanlig stoppested under reisen mellom London og havnebyen Weymouth. Det avholdes fortsatt marked en gang i uken.

Blandford er kjent for sin georgianske arkitektur som er et resultat av ombygging etter at det meste av byen ble ødelagt av brann i 1731. Ombygningsarbeidet ble støttet av en lov i parlamentet og med en donasjon fra kong Georg II. Ombyggingen av byens sentrum, som tok omkring 30 år, formgitt av de lokale arkitektene John og William Bastard, har blitt bevart intakt til i dag. Byens sognekirke, som er viet til apostlene Peter og Paulus er en bygning i klassisk stil, med kuppel. Den ble reist i 1732. Sentrum er et utmerket eksempel på georgiansk arkitektur.

Sør for byen krysser en stenbro med seks buer elven Stour.

Referanser
----------

1. ↑  «Parish Population Data». *Dorset County Council*.

Litteratur
----------

* Bettey, J. H. (1974): *Dorset. City & County Histories*. David & Charles. ISBN 0-7153-6371-9.
* «Blandford Forum Information» (PDF) hos Dorset fylkesråd

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Blandford Forum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Blandford Forum Town Council
* Blandford Forum i Open Directory Project

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** GeoNames
 |
**Magda Nachman Acharya** (født **Magda Nachman** 20. juli 1889 i Pavlovsk ved St. Petersburg i Russland, død 12. februar 1951 i Bombay i India) var en russiskfødt malerinne, tegner og bokillustratør.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Magda Nachmans far, Maximilian Nachman, var jøde fra Riga;hennes mor, Klara Emilia Maria von Roeder, var tysk og luthersk. Familien var borgerlig og velstående. Hun fikk sin kunstneriske utdannelse fra hun var 17 år ved Zvantseva-skolen for tegning og maling i St. Petersburg, og studerte med Léon Bakst, Mstislav Dobuzjinskij og Kuzma Petrov-Vodkin. Hun begynte å stille ut sine verker i 1910.

### Kunstner

Etter å ha flyttet til Moskva i 1965, opplevde hun etterhvert den russiske revolusjonen og begynnelsen av borgerkrigen som fulgte, og ble tvunget til en omflakkende tilværelse. Kulde og sult tvang henne til å gorlate Moskva og ta ut i landsbygden, der hun tilbragte de neste to år. Først var hun i Likino i Vladimir gubernia og arbeidet i skogbruket som kontordame samme sted hvor hennes svoger arbeidet. Fra høsten 1919 til høsten 1920 var hun i Ust-Dolyssy i Vitebsk gubernia, på invitasjon fra Elizaveta «Lilija Efron» (søsteren til Sergej Efron) og var teaterdesigner av scene og drakter for et «foolketeater» som Lilija var vlitt ansatt til å lede. Magda kom tilbake til Moskva høsten 1920.

I denne perioden laget hun også portretter som betaling for kost og losji. 

Hun giftet seg med den indiske nasjonalisten M.P.T. Acharya i 1921 og flyttet med ham til Berlin året etter.

### Til India

Nazismens fremvekst og Adolf Hitlers maktovertakelse i 1933 førte med seg at det raseblandede ekteparet raskt følte at livet i Tyskland ble for vanskelig. De fikk britiske pass i 1935 og reiste til Bombay. 

Hun utviklet der en stil som var påvirket av hennes nye indiske omgivelser. Der etablerte hun seg etterhvert som en anerkjent kunstner som utførte portretter og illustrerte bøker.

Hun har illustrert en bok av Vladimir Nabokov.

Hun døde i Bombay (munbai) i februar 1951.

Referanser
----------

1. 1 2   National Library of Israel Names and Subjects Authority File, oppført som Magda Nachman[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Den ovenstående tekst er i hovedsak basert på nettsiden  den viser også bilder fra hennes hånd.
3. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** NKC
 |
**Blanch's café** var en kafé som lå i en bygning på Hamngatan ved Kungsträdgården i Stockholm.

Affisch fra 1870-tallet.
Operakällarens tidligere sjef Theodor Blanch (1835–1911) åpnet Blanchs café i juli 1868. Før han flyttet til Stockholm hadde Blanch vært hotelleier i Jönköping.

Blanchs café lå på bakkeplan i Konstföreningens hus, som ble innviet i 1868. Den var innredet som en pariserkafé. Interiøret var elegant og luftig, med krystallkroner, myke tepper og bekvemme stoler. Hver ettermiddag ble det spilt levende musikk på kafeen, og i spisesalen var det lagt ut svenske og utenlandske aviser. Blanch introduserte kelnere i livkjole og hvite duker på alle bord. I 1878 fikk Blanch's café som første etablissement i Stockholm elektrisk lys.

I 1879 førte Blanch opp Blancheteatern bak sin kafé. Bygningen ble erstattet av Sverigehuset på 1960-tallet, som en del av Norrmalmsreguleringen.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Blanchs kafé i Stockholm». *Nordiska taflor : pittoreska utsigter från Sverige, Norge och Danmark, i träsnitt med text. B. 4*. Albert Bonnier. 1870. s. 22.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1901). *| Svundne tider : af en Forfatters Ungdomserindringer. 3 : Rom og Stockholm : 1862-1872*. no: Cappelen. s. 260.
3. ↑  «100 år med elektriskt ljus». *DN.SE* **(svensk)**. 18. august 1992. Besøkt 15. mai 2023. «En så stor nyhet att Blanchs café använde det i reklamen för att locka kunder till de dagliga konserterna.»
**Enoch Mankayi Sontonga** (født ca. 1873, død 18. april 1905) var en sørafrikansk lærer kjent som komponist av «Nkosi Sikelel' iAfrika» ('Gud velsigne Afrika'), en kristen nasjonalhymne i Sør-Afrika. 

Sontonga var av folkegruppen Xhosa, født i Sointinga i Uitenhage i Kappkolonien. Han utdannet seg til lærer ved Lovedale Institution. Han ble lærer og diriget og leder for skolekoret ved den metodistiske misjonsskolen i Nancefield utenfor Johannesburg i åtte år.

Enoch Sontonga døde av en mage-tarm-infeksjon i pril 1905, bare 32 år gammel. Han rakk å gifte seg og fikk en datter. 24. september 1996 ble graven til Sontonga erklært som nasjonalt minnested. Det be avduket et gravminne på stedet av Nelson Mandela og Sontonga ble posthumt tildelt South African Order for Meritorious Service i gull. Som komponist ble han mest kjent etter sin død. 

Sontinga skrev første verset og refrenget til «Nkosi Sikelel' iAfrika» i 1897, da som en skolesalme. Den første offentlig kjente fremføringen av sangen var i 1899. det ble den offisielle sangen til ANC allerede i 1925. I 1927 skrev xhosa-poeten Samuel Edward Krune Mqhayi syv nye vers til salmen, hvorpå den for første gang ble utgitt. Sangen var i mange år utbredt som opprørssang i Sør-Afrika, Zimbabwe og Namibia i kampene mot apartheid og hvit kolonialisme.

I 1994 bestemte Nelson Mandela at «Nkosi Sikelel' iAfrika» skulle være Sør-Afrikas nasjonalsang, sammen med den gamle på afrikaans, «Die stem van Suid-Afrika». I 1997 ble sangene slått sammen til en ny versjon som siden er Sør-Afrikas offisielle nasjonalsang.

Under tittelen «Mungu ibariki Afrika» er er den adaptert til nasjonalsang i Tanzania og som «Stand and Sing of Zambia, Proud and Free» i Zambia.

Referanser
----------

1. ↑   KANTO, KANTO ID 000200610[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Muziekweb, Muziekweb musiker-ID M00000280702, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4 5  SAHistory.org.za: Enoch Mankayti Sontonga, hentet juli 2013

Kilder
------

* Biografi ved sahistory.org.za

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** BBC Things **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
Plosjtsjad Muzjestva, St. Petersburgs metro
Titan (Bukarests metro), Bukarests metro
En **dyptliggende enkelthvelvstasjon** (fra russisk: Односводчатая станция глубокого заложения *Odnosvodtsjataja stantsija glubokogo zalozjenija*) er en type dyptliggende undergrunnsstasjon, der perrongen(e) befinner seg i en høy og bred hall med ett enkelt hvelv. Begrepet stammer trolig fra Leningrad, der vanskelige grunnforhold har resultert i at de fleste undergrunnsstasjonene ligger på stort dyp. For å motstå det høye jordtrykket ovenfra, ble de første stasjonene bygget som pylon- eller pilarstasjoner bestående av tre separate haller støttet opp av kraftige pyloner eller pilarer. Byens første enkelthvelvstasjoner, Politekhnitsjeskaja og Plosjtsjad Muzjestva, der sporene befinner seg henholdsvis 65 og 67 meter under bakkenivå, sto begge ferdig i 1975. Tatt i bruk i andre byer fikk byggestilen tilnavnet «Leningradteknologi». I Moskva finnes det bare én stasjon av denne typen; Timirjazevskaja, som åpnet i 1991, men det finnes flere grunne enkelthvelvstasjoner der.

Se også
-------

* Grunn enkelthvelvstasjon
* Dyptliggende pilarstasjon
* Pylonstasjon

Portal: Undergrunnsbane
**Trasop** er et boligstrøk i Bydel Østensjø i Oslo. Det ligger like ved Østmarka, øst for Oppsal og sør for Hellerud og Tveita.

Strøket har navn etter husmannsplassen Trasop. Denne lå under Skøyen, og er ikke bevart, men et gammelt epletre i hagen til Hellerudfaret 12 indikerer hvor plassen lå.

Trasop ble utbygd i etterkrigstiden, med OBOS som første utbygger i 1948-49. Trasop skole kom i 1958. Senere har området fått idrettshall, Trasophallen, nå Oppsal Arena. Mesteparten av bebyggelsen på Trasop preges av rekkehus og andre småhus.

En liten del av Trasop ligger i Trolldalsveien og Trasoppterrassen, der grensen mot Bydel Alna går. Bebyggelsen her er preget av større hus med utsikt over store deler av Oslo og Oslofjorden. Trolldalsveien er den offisielle grensen mellom bydelene Østensjø og Alna.

Kilder
------

* Tvedt, Knut Are (red.), Oslo byleksikon, Kunnskapsforlaget 2000

Eksterne lenker
---------------

* (en) Trasop – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
Kamera med telelinse montert på ettbenstativ.
Et **ettbenstativ** (engelsk *monopod* eller *unipod*) er en stav som brukes for å støtte kameraer, kikkerter, rifler eller andre presisjonsinstrumenter i felten. Et ettbenstativ som brukes med en smarttelefon eller et kamera for å ta selvportrett lengre unna enn armslengde er kjent som **selfiestang**, og enkelte av disse har Bluetooth-tilkobling.

Et ettbenstativ ikke like stabilt som en to- eller trefot, men er enklere å bære og ofte raskere å sette opp, og ofte mer stabilt enn om man skulle holdt for egen hånd.

* Sammenlagt ettbenstativSammenlagt ettbenstativ
* En Sako TRG skarpskytterrifle med standard tofot på forskjeftet og ettbenstativ på kolbe.En Sako TRG skarpskytterrifle med standard tofot på forskjeftet og ettbenstativ på kolbe.

Se også
-------

* Gåstav
* Tofot
* Trefot
* Skytestokk
* Våpenreim

Referanser
----------

1. ↑  «How to Hold a Monopod | Photography Mad». Besøkt 16. juli 2016.
2. ↑  «In Defense of the Selfie Stick». TheHuffingtonPost.com, Inc. Besøkt 27. november 2014.

* Rutstrum, *The Wilderness Route Finder*, University of Minnesota Press (2000), ISBN 0-8166-3661-3
**Xu Shuzheng** (kinesisk: 徐樹錚, pinyin: *Xú Shùzhēng*, Wade-Giles: *Hsü Shu-Cheng*, født 1880 i Xiao i Suzhou i provinsen Jiangsu i Kina, død 1925 i Langfang) var en kinesisk krigsherre i Republikken Kina. 

Han var med i Anhui-klikken, og var dens leder Duan Qiruis underordnede og høyre hånd leder for en kinesisk militærekspedisjon som i 1919 midlertidig gjenforente Mongolia med Kina. 

Xu Shuzheng var en av stifterne for Anhui-klikkens politiske avdeling, *Anfu-klubben*, den 7. mars 1918.

Han mistet sin styrke etter at Duan tapte sin makt i 1920, og ble myrdet av en annen krigsherre, Feng Yuxiang, i 1925.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, oppført som Shuzheng Xu, BNF-ID 17128646m[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Edward A. McCord: *The Power of the Gun: the Emergence of Modern Chinese Warlordism*, Berkeley, University of California Press, 1993

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL
 |
***Enoch Arden*** er en amerikansk stum dramafilm fra 1911, regissert av D. W. Griffith. I hovedrollene spiller Wilfred Lucas, Linda Arvidson og Francis J. Grandon. Filmen handler om en mann som blir strandet på en øde øy i mange år. Hans kone ønsker ikke å gi opp håpet om at han en dag vender tilbake. Manus er skrevet av Linda Arvidson, basert på Alfred Tennysons dikt med samme tittel. 

En kopi av filmen finnes i arkivene til Library of Congress.

Handling
--------

Annie Lee (Linda Arvidson) gifter seg med den enkle fiskeren Enoch Arden (Wilfred Lucas). Dette knuser hjertet til Philip Ray (Francis J. Grandon), som også er forelsket i henne. Noen år senere må Enoch reise til sjøs for å tjene penger og etterlater Annie alene med deres tre små barn. Skipet som Enoch er på havner i et forferdelig uvær. Han og et fåtall andre er heldige som overlever, men ender opp på en øde øy. 

Etterhvert som tiden går begynner det å bli klart for Annie at noe er galt. Hun nekter imidlertid å gi opp håpet, og venter tålmodig på stranden på at Enoch skal komme tilbake. Philip støtter henne så godt han kan, men hun avviser ham hver gang han frir til henne. Mange år senere er Enoch alene igjen på øyen etter at de andre er døde. Annie venter fortsatt på ham, selv om alt håp ser ut til å være ute. 

Til slutt blir hun overtalt av barna sine til å akseptere Philips frieri. Den første tiden av ekteskapet er fortsatt savnet av Enoch stort, men etterhvert begynner hun å få mer følelser for Philip. I mellomtiden er Enoch blitt reddet fra øyen og funnet ut hvor Annie er. Han ser gjennom vinduet at en ny mann har overtatt familien hans, men de ser lykkelige ut, så han forteller dem ikke at han har kommet tilbake. Hans eget knuste hjerte fører imidlertid til at han kollapser og dør like etterpå.

Medvirkende
-----------

* Wilfred Lucas som Enoch Arden
* Linda Arvidson som Annie Lee
* Francis J. Grandon som Philip Ray
* George Nichols som kapteinen
* Robert Harron som ekteparet Ardens sønn som tenåring
* Florence La Badie som ekteparet Ardens datter som tenåring

Referanser
----------

1. ↑  «Enoch Arden» **(engelsk)**. SilentEra.com. Arkivert fra originalen 30. juni 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Enoch Arden* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Enoch Arden* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Enoch Arden* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Enoch Arden* på Silent Era Rediger på Wikidata
* *Enoch Arden* på Internet Archive

Portal: Film
**Schwechat** er en 62 kilometer lang elv som ligger øst i den østerrikske delstaten Niederösterreich. Elvens kilde er ved Schöpfl på 893 meters høyde i Wienerwald. Fra kilden renner elven østover til den like før Alland får sitt navn. Kildeelvenes navn er *Großkrottenbach*, *Riesenbach*, *Lammeraubach*, *Kleinkrottenbach*, *Agsbach* og *Hainbach* (regnet fra sør mot nord med klokken). Samtlige kildeelver flyter sammen ved Klausen-Leopoldsdorf hvor de danner elven Schwechat.

Navnet kommer av det tyske ordet *swechant* som betyr *den stinkende*. Egentlig er dette navnet kun treffende fra Baden hvor svolvelholdige kilder munner ut i elven.

Gjennom Helenental renner den over Baden, der den også blir benyttet industrielt i det såkalte Wienbekkenet.

I Achau munner Mödlingbach i Schwechat og tilslutt forener elven seg med Liesing, den vannrike Triesting og den lille elven Kalter Gang i Schwechat (by). Øst for Mannswörth ved Schwechat munner den ut i Donau, hvor den renner ut i en gammel donauarm, det såkalte *Zieglerwasser*.

Schwechat er også et lokalt navn på Wien internasjonale lufthavn som ligger få kilometer fra munningen i Donau.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Schwechat River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Schwechat på Austria Forum

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
**Schwarzschilds løsning** betegner en løsning av Albert Einsteins feltligninger i den generelle relativitetsteorien, først oppdaget av Karl Schwarzschild. Det finnes to typer av Schwarzschilds løsning, én som beskriver tidrommet utenfor en statisk, sfærisk-symmetrisk massefordeling, den såkalte ytre løsningen eller vakuumløsningen, og en indre løsning som beskriver gravitasjonsfeltet innenfor en tilsvarende inkompressibel massefordeling.

Schwarzschilds ytre løsning
---------------------------

Schwarzschilds ytre løsning er en eksakt løsning av feltligningene på formen

{\displaystyle G\_{\mu \nu }=0\,}
med et linjeelement på formen

{\displaystyle ds^{2}=-e^{2\alpha (r)}c^{2}dt^{2}+e^{2\beta (r)}dr^{2}+r^{2}d\theta ^{2}+r^{2}\sin ^{2}\theta d\phi ^{2}\,}
som utgangspunkt. Løsningen til en massefordeling med masse *M* blir da

{\displaystyle ds^{2}=-c^{2}\left(1-{\frac {2GM}{c^{2}r}}\right)dt^{2}+{\frac {dr^{2}}{1-{\frac {2GM}{c^{2}r}}}}+r^{2}d\Omega ^{2}\,}
hvor {\displaystyle d\Omega ^{2}=d\theta ^{2}+\sin ^{2}\theta d\phi ^{2}\,}.

I disse koordinatene (Schwarzschild-koordinater) har løsningen en koordinatsingularitet i 

{\displaystyle r\_{s}={\frac {2GM}{c^{2}}}}
som kalles Schwarzschild-radien og definerer hendelseshorisonten til en massefordeling. Dersom utstrekningen til en massefordeling er mindre enn denne radien, sier man at den har kollapset til et sort hull.

### Singulariteter og analytisk forlengelse

Fra linjeelementet i Schwarzschildkoordinater har vi to singulariteter, Schwarzschildradien og *r* = 0. Fra Kretschmanns krumningsskalar ser vi at det er kun singulariteten i origo som er en fysisk singularitet:

{\displaystyle R\_{\mu \nu \alpha \beta }R^{\mu \nu \alpha \beta }={\frac {48G^{2}M^{2}}{r^{8}}}\,}
Schwarzschild-koordinatene er medbevegende med et statisk referansesystem utenfor en massefordeling. Dersom massefordelingen har kollapset til et sort hull kan vi ikke ha et statisk observatør innenfor hendelseshorisonten i en endelig avstand fra origo. Schwarzschild-koordinatene er ikke veldefinert innenfor hendelseshorisonten. Man kan da ta i bruk nye koordinater introdusert av Kruskal og Szekeres. Med disse koordinatene er linjeelementet gitt som

{\displaystyle ds^{2}=-{\frac {4r\_{s}^{3}}{r}}e^{-{\frac {r}{r\_{s}}}}dUdV+r^{2}d\Omega ^{2}\,}
hvor {\displaystyle r\_{s}} er Schwarzschildradien og

{\displaystyle U=-e^{-{\frac {u}{2r\_{s}}}},\qquad V=e^{\frac {v}{2r\_{s}}}\,}
{\displaystyle u=t-r^{\*},\qquad v=t+r^{\*}\,}
{\displaystyle r^{\*}=r+r\_{s}\ln \left|{\frac {r}{r\_{s}}}-1\right|\,}
Dette er den første formen av Kruskal-Szekeres-linjelementet. Ved å innføre koordinatene

{\displaystyle T={\frac {1}{2}}(V+U),\qquad Z={\frac {1}{2}}(V-U)}
får vi andre form av Kruskal-Szekeres-linjeelementet

{\displaystyle ds^{2}=-{\frac {4r\_{s}}{r}}e^{-{\frac {r}{r\_{s}}}}(dT^{2}-dZ^{2})+r^{2}d\Omega ^{2}\,}
**Ken André Ottesen** (født 1974 på Raufoss i Vestre Toten kommune) er en norsk journalist og forfatter.

Ottesen, født og oppvokst på Raufoss, startet sin yrkeskarriere i *Oppland Arbeiderblad* rett etter videregående. Her jobbet han både som journalist og nyhetsredaktør. Siden jobbet han i *Bergensavisen* (BA) i mange år, og er nå vaktsjef i *VG*. Her står han blant annet bak humorspalten *Vredens Gnag*.

Han jobber som kurs- og foredragsholder, men står mest på scenen som komiker.

Han har tidligere skrevet for blant annet *Nytt på nytt*, *Praktisk info med Jon Almaas* og for Anne-Kat. og han har også medvirket i radioprogrammet *All Makt* som gikk på NRK P2. Han drifter også Instagram-kontoen *Ba-desken* med over 330 000 følgere.

Bibliografi
-----------

* *Ja, vi elsker : lokalaviser - det endelige beviset på at Norge er verdens beste land*. Kagge forlag, 2018.
* *Dette landet : og andre saker fra lokalavisene i verdens lykkeligste land*. Kagge forlag, 2019.
* *Som det stiger frem : og andre saker fra lokalavisene i verdens lykkeligste land*. Kagge forlag, 2019.
* *Norske mann i hus og hytte*. Kagge forlag, 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Nettside om Ken Andre Ottesen
* Artikkel i Totens Blad 24. oktober 2018
* Ken André Ottesen på Twitter Rediger på Wikidata

* Ken André Ottesen på Instagram Rediger på Wikidata
Artikkelen omhandler både distriktet og byen Kota Marudu

Distriktskontoret i Kota Marudu.  Foto: Uwe Aranas (2012) 
**Kota Marudu**, tidligere **Bandau**, er et distrikt i Kudat-divisjonen i den malaysiske staten Sabah. Distriktet ligger på nordvestkysten, og har et areal på 1 917 kvadratkilometer og et folketall på 66 371 (2010). Administrasjonssenteret er byen Kota Marudu.

Distriktet strekker seg fra Sørkinahavet, rundt deler av Marudubukta, og sørover mot Crockerfjellene. Gunung Tambuyukon og deler av Kinabalu nasjonalpark ligger i fjellområdet, som utgjør rundt to tredjedeler av distriktet. Resten av distriktet er dal- og kystområder, med utløpet til fem elver i Marudubukta.

Historie
--------

Etter opprettelsen av North Borneo Chartered Company i 1881, ble det etablert en nederlandsk tobakksplantasje i byen Bandau og en britisk gummiplantasje i Langkon. Det ble også bygd en brygge i Bandau for å få fraktet eksportvarene til skip som lå i Marudubukta. 

I 1974 endret byen, og området, navn fra Bandau til Kota Marudu til minne om et tidligere fort som lå i Marudubukta. Det ble brukt av den lokale frihetskjemperen Sharif Osman, som kjempet mot de britiske kolonialistene på 1900-tallet. Kota Marudu-distriktet ble opprettet den 1. januar 1983.

Næringsliv
----------

Det er en målsetning å gjøre distriktet til et sentrum for jordbruk og økonomisk aktivitet i Nord-Sabah. Et av Sørøst-Asias største solkraftverk, SMK Langkon, ligger i distriktet. 

Turismen, med satsing også på økoturisme, har fått økende betydning. Av severdigheter regnes fossefallet Sorinsim og en årlig maisfestival. Sharif Osmans fort og gravsted ligger i byen Kota Marudu.

Byen
----

Byen Kota Marudu har 8 716 innbyggere, og ligger i bunnen av Marudubukta.

Referanser
----------

1. 1 2  Folketellingen for Sabah (2010) Arkivert 14. november 2013 hos Wayback Machine..
2. ↑  Sabah LawNet: Kota Marudu District Council Instrument 1983 (G.N.S. 16 of 1983) Arkivert 4. oktober 2013 hos Wayback Machine.. Besøkt 2. oktober 2013. (en)
3. ↑  New Strait Times 18. april 2012: Kota Marudu becoming a haven for agro investors. Besøkt 2. oktober 2013. (en)
4. ↑  Sabah Tourism Board Arkivert 29. september 2013 hos Wayback Machine.. Besøkt 2. oktober 2013. (en)

Kilder
------

* Offisiell hjemmeside for Kota Marudu Member of Parliament: Profile of Kota Marudu (en)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
***Tainstvennaja stena*** (originaltittel: *Таинственная стена*) er en sovjetisk film fra 1967, regissert av Irina Povolotskaja og Mikhail Sadkovitsj.

Handling
--------

I en taiga oppstår det plutselig et veldig merkelig fenomen: en vegg i form av en gigantisk kuppel som er omtrent to kilometer i diameter. Denne oppstår fra et tåkete teppe, som forsvinner og dukker opp igjen med ujevne mellomrom. Antagelig utgjør dette en kraftig elektrisk ladning. Denne merkelige veggen tiltrekker seg en rekke vitenskapsmenn, og de oppdager at den merkelige veggen kan føre til at mennesker kan se forskjellige visjoner fra fortiden.

Ved en forskningsstasjon i nærheten av kuppelen arbeider vitenskapsmann Lomov (spilt av Lev Krugly) som tror at muren er en utsending fra en annen sivilisasjon fra verdensrommet. Til tross for at forsøkene hans mislykkes gir han aldri opp, og han fortsetter han å oppnå kontakt. Myndighetene sender en venn av Lomov, Andrey (spilt av Irakli Uchaneyshvili) for å erstatte Lomov, fordi de mener at Lomov har begynt å fantasere om at selve muren er et intelligent romvesen. Samtidig blir en militærattache, sersjant Valya (spilt av Andrei Mironov) sendt for å klargjøre en ødelagt lokalisator for demontering.

Sammen gjør de en rekke eksperimenterer, og kommer frem til hypotesen om at alle hallusinasjonene de opplever i nærheten av muren blir forårsaket av marsboere som forsøker å studere livet på jorden på denne måten. Ekspedisjonen returnerer deretter til Moskva med en rapport, hvor de skal avholde en pressekonferanse der journalister og andre vitenskapsmenn spør de sovjetiske forskerne angående den mystiske muren.

Skuespillere
------------

* Lev Krugly som Yegor Lomov, en vitenskapsmann.
* Tatyana Lavrova som Lena, forlovede til Lomov
* Irakli Uchaneishvili som Andrei Iraklyevich Erdeli, en vitenskapsmann
* Andrei Mironov som sersjant Valentin Karpukhin.
* Alexander Zhorzholiani som onkel George.
* Nikolai Barmin som en offiser
* Georgios Sovchis som en vitenskapsmann.
* Revaz Khobua som en landsby-boer.
* Evgeny Shutov som en sjåfør.
* Viktor Sysoev som Kukushkin.

Referanser
----------

1. ↑  Кинотеатр "Иллюзион" представит специальную программу ко Дню космонавтики
2. ↑  Таинственная стена

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Tainstvennaja stena* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Lokomotiv TGOJ nr 125 på NBVJ:s baneområde i Nora
**Nora Bergslags Veteran-Jernväg** (**NBVJ**) er en museumsjernbane med sentrum i Nora i Sverige. Her finnes blant annet en normalsporet museumsbane med damplokomotiv, skinnebusser og skiftetaktorer. Banens totale lengde er 25 km og sporvidden er normalsporet, 1 435 mm. Her finnes et av Sveriges mest unike jernbanemiljø med blant annet en av landets første stasjonsbygninger i Järle, bygget i 1854. Den første var i Fryksta, bygget i 1852. 

Nora Bergslags Veteran-Jernväg og stiftelsen Nora Jernbanemuseum og Veteranjärnväg forvalter felles den svenske normalsporede jernbanens vugge. Så tidlig som 5. mars 1856 åpnet strekningen Nora–Ervalla for trafikk og ble dermed Sveriges første normalsporede jernbane. I forbindelse med den svenske jernbanenes 150-årsjubileum i Nora kom kong Carl XVI Gustaf på besøk til Nora den 5. jun 2006,
på dagen 150 år etter banens høytidelige åpning.

Litteratur
----------

* *Nora Bergslags Veteran-Jernväg 2007: Sveriges första normalspåriga järnväg för personbefordran invigd 1856*. 2007.

Eksterne lenker
---------------

* Nora Bergslags  Veteran-Jernvägs nettsted
* Trafikkverkets Förstudie Nora–Ørebro

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LIBRIS
 |
**Tailtiu** eller **Tailltiu** er navnet på en skikkelse i irsk mytologi, noen ganger omtalt som en gudinne og andre ganger framstilt som en historisk dronning. Stedet *Telltown* mellom Kells og Navan i grevskapet Meath i Irland var oppkalt etter henne. 

Ifølge Lebor Gabála Érenn, et samling av irske myter og historier fra 1000-tallet, skal Tailtiu ha vært en spansk prinsesse som ble gift med Eochaid mac Eirc, den siste av de mytologiske Fir Bolg overkongene av Irland. Hun ble fostermor for den mytologiske gudeskikkelsen *Lug*.

Tailtiu festivalen
------------------

Lug skal ha innstiftet en årlig festival til hennes ære. Denne festivalen ble kalt *Áenach Tailteann* eller *Taillten Fair*, og feiret på *Lammaskvelden* (1. august). I middelalderen var det vanlig at par kunne inngå såkalte prøveekteskap på Tailtufestivalen, de skulle da være gyldige et år og en dag. 

I tidlig kristen tid og i tidlig middelalder fungerte festivalen også som en samling for de fremste mennene innenfor klan-dynastiet Uí Néill. Festivalen nevnes i de irske annalene i forbindelse med år hvor den ikke ble avholdt, eller når den ble gjenopptatt etter lengre tids avbrekk. Dette er historisk interessant, fordi en avlysning av festivalen blir regnet som et sikkert tegn på at det var ufred innad i Uí Néill, og at herredømmet til den som hadde tittelen konge av Tara var omstridt.

Tailtu festivalen ble feiret så sent som på 1700-tallet. Festivalen ble forsøkt gjeninnført en periode på 1900-tallet under navnet *Telltown games*.

Litteratur
----------

* **Donnchadh Ó Corraín**, «*Vikings in Ireland and Scotland in the Ninth Century*». I: *Peritia* 1998. Årbok for *Medieval Academy of Ireland*. issn 0332-1592 pdf
* **Donnchadh Ó Corraín**, *The Vikings & Ireland* pdf
* Annalene av de fire mesterne AFM
* Inisfallen-annalene AI
* Ulster-annalene AU
**Finlandstatarene** er en nasjonal minoritet i Finland, tilhørende folkegruppen tatarer. Gruppen omfatter totalt ca 800 personer. Deres religion er islam.

Deres hovedorganisasjoner er den finske islamske forsamlingen (*Finlandiya Islam Cemaati*, grunnlagt i 1925), *Föreningen för finska turkar* (*Finlandiya Türkleri Birligi*, grunnlagt i 1935) og sportsklubben *Yolduz* (grunnlagt i 1945).

De første tatarene i Finland var antagelig fra den russiske armé og bosatte seg der mellom 1808 og 1809; mesjtsjerjakiske grupper flyttet senere inn mellom 1870 og 1920 fra en gruppe på ca 20 landsbyer i Sergatsj-området i Nizjnij Novgorod oblast ved elven Volga, sørøst for byen Nizjnij Novgorod.

De som bosatte seg i Vyborg i Karelen flyttet til det vestre Finland da Viborg ble erobret av Sovjetunionen under fortsettelseskrigen i 1944.

Fra 1948 til 1969 var det en tatarisk grunnskole (Türk Halk Mektebi) i Helsingfors, som delvis ble støttet av den islamske menighet og dels av Helsingfors by. Om lag halvparten av undervisningen var på finsk og halvparten på tatarisk. Da det finske skolesystemet på 1970-tallet gjennomgikk en del reformer førte dette til at skolen ble ansett ulønnsom på grunn av det lave antallet elever og vilkårene for statsstøtten dermed ikke lenger var oppfylt. Siden da har den islamske menigheten i høst- og vårterminene, etter skoletid, tilbudt regelmessig undervisning i tatarske språk, kultur, religion og historie, med tatarsk som undervisningsspråk. En tatarsk barnehave har bestått siden 1950-tallet. Sommerkurser i tatarsk holdes i Kyrkslätt i Nyland.

Kilder
------

* Frank Horn and Heli Niemi, National Minorities of Finland, The Tatars, Virtual Finland (Ministry for Foreign Affairs of Finland), June 2004
* National Minorities of Finland, The Tatars