**Giovanni Battista «Giambattista» Vico** (født 23. juni 1668 i Napoli, død 23. januar 1744 i Napoli) var en italiensk filosof. Hans hovedverk *Den nye vitenskapen* kom på norsk i 1996.[]

Vico regnes som en av grunnleggerne av moderne samfunnsvitenskap.[] Han mente at menneskene bare kan erkjenne fullt ut det de selv har skapt.[] Den delen av virkeligheten som er skapt av oss (samfunnet og dets historie) er sikker kunnskap, mens naturen, som ikke er skapt av mennesker, er mer usikker.[]

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Vicos far var en napolitansk bokhandler og moren var datter av en hjulmaker. Etter å ha måttet avslutte flere påbegynte skoleløp og dertil vært avvisende til jesuittenes skolastikk,[] fikk han sin utdannelse i hjemmet. Han ble rammet av tyfus i 1686.

### Undervisning

Etter å ha frisknet til tok han tjeneste som lærer i Vatolla, sør for Salerno, og der ble han i ni år. 

Giambattista Vico
I 1699 giftet han seg med barndomsvennen Teresa Destito, og samme år fikk han et professorat i retorikk ved universitetet i Napoli. I hele sin karriere forsøkte han å få en stilling i rettslære, som var høyere aktet, men uten å lykkes.[] Han ble imidlertid i 1734 utnevnt til kongelig historiograf hos kong Karl III av Napoli, noe som innbragte ham en vesentlig høyere lønn enn professoratet.[]

Han gikk imidlertid senere tilbake til sin stilling ved universitetet, men dårlig helse førte til at han trakk seg tilbake i 1741, og ble etterfulgt i professoratet av sin sønn Gennaro. 

Han døde i sitt hjem i Napoli i 1744.

#### Retorikk og humanisme

Vicos retoriske teorier er en kombinasjon av hans humanisme og pedagogiske intensjoner.[] I egenskap av kongelig professor i latin hadde han som oppgave å utdanne traktens begavelser og fremtidige ledere i retorikk og forberede dem for studier i rettsvitenskapen. 

Han argumenterer i sin tale *De Studiorum Ratione* i 1708 for at samtlige som tenker seg et offentlig liv burde lære seg å argumentere såvel for sitt eget som for sin motparts standpunkt, dette for å lære seg å kunne utskille de mest holdbare standpunktene og forutsi hvordan motstandere skulle kunne angripe dem.[] Vicos retorikk har fundament i klassiske kilder og Aristoteles' syn på deres funksjon av argumentering.[] Hans tilbakekobling til de klassiske kilder plasserer ham i den humanistiske tradisjon, og likeså det faktum at han går inn for det sivile liv og profesjonalisme.[]

Hans influenser var fremfor alt Lorenzo Valla, Platon, Francis Bacon og Hugo Grotius.[]

#### *Verum factum* – Descartes-kritikk

Han skriver selv i sine memoarer at han flyttet tilbake til Napoli for å fordype seg i Descartes' naturlære.[] Descartes var en filosof som var på mote den gang.[] Hans betydning lå hovedsakelig i vekten på vitenskapelig verifikasjon; et grunnleggende begrep i retorikken. I *De Italorum Sapientia* hevder Vico i motsetning til Descartes at *sannhet* forstås ved en konstruksjon, forestillingen eller oppfinning, og ikke ved observasjon.[]

I stedet for å se fornuften som en kjede av verifiserte aksiomer, mente Vico at kunnskap bare kan nås om slikt som man kan skape, slikt som blir til ved ens egne gjerninger.[] Naturen kan man ikke forstå – det er bare Gud som kan det, for Gud har skapt den. Det mennesket derimot kan nå kunnskap om, er slikt som det selv har skapt: sin historie, matematikk og så videre.[] Dette er blitt kalt *verum factum*-prinsippet.

#### *Scienza Nuova*: Ricorsoteorien

*La scienza nuova*
Vico begynte å skrive på *Scienza Nuova* (egentlig *Principi di una scienza nuova d'intorno alla comune natura delle nazioni*) på oppdrag av kardinal Corsini, den senere pave Klemens XII, men han dro senere tilbake sin finansielle støtte. Den første utgaven ble publisert i 1725, en andre omarbeidet utgave i 1730, og en tredje i 1744, men ingen av dem fikk noen større oppmerksomhet i Vicos levetid.

I *Scienza Nuova* tillemper Vico *verum factum*-prinsippet i en teori om historien. Naturen kan ikke mennesket få kunnskap om; man kan ikke forestille seg hvordan de er å være noe annet enn et menneske, men derimot kan mennesket ha kunnskap om historien som er det egen skapelse. Han mener at sivilisasjoner inntrer syklisk i tre faser.[] Hver fase karakteriseres av distinkte politiske og sosiale særtrekk, og symboliseres av litterære troper og symboler.[]

* *Giganti* - den primitive eller gudommelige fase, lignes ved metaforen for at den likestller de gudommelige og naturlige fenomener; en fase med en poetisk karakter og fantasi, med et metafysisk syn på verden.[] I den første fasen skapes lover for de enkelte. Denne fase hadde opptrådt i det antikke Hellas, Roma og Europa.
* Den heroiske fase, lignes ved metonymien og synekdoken for overgangen til føydale og monarkistiske institusjoner, innrammet av idealiserende symboler.[] Denne fase kjennetegnes av klasseforskjeller.
* Den menneskelige fase, lignes ved ironien og kjennetegnes av populisme og demokrati og allmenne lover. I denne fasen er rasjonalismen utpreget, noe som fører til *barbarie della reflessione*, barbari av refleksjon, og sivilisasjonen går stadig mer over i den poetiska era.[]

Dette var ikke ment som en estetisk betraktning av historien, men som en epistemologisk.[] De første mennesker kunne ikke ta til seg rasjonalisme, men tenkte i poetiske baner, og utviklet *sensus communis*, en kollektiv bevissthet.[] Selve syklusen kalte Vico *storia ideale eternal*, den evige idealhistorien.

Denne teorien var den første europeiske teori om samfunnets utvikling, og Vico blir derigjennom en viktig inspirasjonskilde til Auguste Comte og sosiologiens fødsel.[]

Innflytelse
-----------

Selv om Vicos verk ikke fikk noe større gjennomslag i hans egen levetid, har hans verk påvirket en stor mengde tenkere i forskjellige leirer og tidsperioder, som Samuel Taylor Coleridge, Johann Wolfgang von Goethe, Karl Marx, James Joyce, Benedetto Croce, Bertrand Russell, Edward Said, Oswald Spengler, Charles de Secondat de Montesquieu, Jean-Jacques Rousseau og Robert Anton Wilson.[]

Referanser
----------

1. 1 2   Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Giambattista-Vico, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   BeWeb, BeWeB person-ID 1187, besøkt 13. februar 2021[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Hrvatska enciklopedija, Hrvatska enciklopedija-ID 64482[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Babelio, Babelio forfatter-ID 108102[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Internet Philosophy Ontology project, InPhO ID thinker/4070, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Gianturco, Elio, trans. *De Nostri Temporis Studiorum Ratione* (*On the Study Methods of our Times*). 1709. Ithaca: Cornell UP, 1990.
* Goetsch, James. *Vico’s Axioms: The Geometry of the Human World*.. New Haven: Yale UP, 1995.
* Hobbs, Catherine. *Rhetoric on the Margins of Modernity: Vico, Condillac, Monboddo. Carbondale*: Southern Illinois UP, 2002.
* Institute for Vico studies
* Libris
* Mooney, Michael. *Vico in the Tradition of Rhetoric*. New Jersey: Princeton UP, 1985.
* Pompa, Leon. *Vico: A Study of the New Science*. Cambridge: Cambridge UP, 1990.
* Russell, Bertrand, *Västerlandets visdom*, övers. Anders Byttner (1959; orig. *The Wisdom of the West*)
* Stanford Encyclopedia of Philosophy
* "Portale Vico" (på italiensk)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Giambattista Vico – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Stanford Encyclopedia of Philosophy **·** Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** ULAN **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** ICCU **·** BNE
 |