recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Grafisk semiologi** er en metode som gjør bruk av *visuelle variabler* i tre persepsjonsnivåer.

Semiologi brukes innen språkvitenskapen om læren om tegn. Med grafikk mener vi i denne sammenheng et system med regler og redskaper for bildeframstilling (grafikk kommer av det greske ordet grafein = tegne).

Redskapene er de visuelle variablene og reglene for bruken av dem. Grafisk semiologi begrenser seg ikke til kart, men grafisk semiologi kan også forstås som læren om karttegn. Kartografen Jacques Bertin var den første som forklarte visuelle variabler og de tre persepsjonsnivåene: (1) lesekart, (2) sebare kart og (3) kommuniserbare kart.

Bertins bok ble opprinnelig skrevet på fransk, men ble i 1981 oversatt til engelsk. Han ble i 1993 tildelt en pris av *International Cartographic Association (ICA)* for denne boken. Bertins system av grafiske variabler ble opprinnelig knyttet til statiske kart, men det har siden vist seg at en utvidelse til dynamiske kart er holdbar.

Mot slutten av 1980-tallet ble teoriene til Bertin alminnelig kjent utenfor Frankrike og geograf Axel Baudouin introduserte Bertins teorier i kartografiundervisningen i Norge.

Visuelle variabler
------------------

Bertin beskriver åtte visuelle variabler:

1. planets x-koordinat
2. planets y-koordinat
3. størrelse
4. gråverdi
5. korning
6. fargetone
7. retning
8. form

De to første visuelle variablene definerer posisjonen i planet. De øvrige seks variablene kan best forklares ved å hevde at de visuelle variablene er ortogonale. En kan endre en av de visuelle variablene uten at endringen forplanter seg til de andre visuelle variablene.

Referanser
----------

1. ↑  Jacques Bertin: *Graphics and Graphic Information Processing. Walter de Gruyter, Berlin, New York 1981.*

Litteratur
----------

* Bertin, Jacques; *Graphics and Graphic Information Processing* Walter de Gruyter, Berlin, New York, 1981
* Bjørke, Jan Terje: *- Kartgrafikk kommunikasjon pdf[*død lenke*]*2005
**Ivan Andrejevitj Osterman** (russisk: Иван Андреевич Остерман, født 23. april 1725 i St. Petersburg, død 18. april 1811 i Moskva) var en russisk greve og diplomat, sønn av Andrej Osterman, morbror til Aleksandr Osterman-Tolstoj.

Osterman kom fra tysk bakgrunn, og medstammet fra innflyttere fra Westfalen. Han begynte sin diplomatiske løpebane i 1757 i Paris, og ble utnevnt i 1760 til envoyé i Stockholm. Der kom han i intim forbindelse med Mösspartiet og opptrådte ved riksdagene 1765-66, 1769-70 og 1771-72 rent frem som dette partis leder, takket være gullet og makten hos det hoff han representerte (han brukte ufattelige summer for korrupsjonsformål). 

Med ham ble det overlagt om hvilke personer som skulle innsettes i sekreta utskottet, hvem som skulle utelukkes fra rådet, med mer. Ja, Gustav III måtte til sin gremmelse forhandle med ham og delvis følge hans anvisninger ved de forsøk han ved 1771-72 års riksdag gjorde for å forsone partiene. 

Til Gustav IIIs statskupp i 1772, som gjorde slutt på hans innblanding i Sveriges indre anliggender, ble han imidlertid en vanmektig tilskuer, for han manglet både penger og instruksjoner for en hendelse så uventet som denne. 

Osterman ble tilbakekalt i 1774 og ble i 1775 utnevnt til visekansler. Han var vel ansett hos Katarina II og Paul I, som senere utnevnte ham til rikskansler. 

I 1783 ble han utnevnt til utenriksminister for Russland, men spilte bare en underordnet rolle. Hans nærmeste medarbeidere - prins Bezborodko, prins Zubov, Fjodor Rostoptsjin - var de virkelige maktutøvere, skjønt de manglet den beherskelse av fremmede språk og oljeglatte tale som Osterman var så berømt for.

Ved Aleksander Is tronbestigelse (1801) ble Ostermans karrière avsluttet .

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Ivan Joseph Martin Osiier** (1888–1965) var en dansk fekter fra København som deltok i sju olympiske leker mellom 1908 og 1948.

Osiier vant en olympisk sølvmedalje i fekting i OL 1912 i Stockholm. Han kom på andreplass i kårde individuelt bak belgieren Paul Anspach.

Han deltok i sju olympiske leker, 1908 i London, 1912 i Stockholm, 1920 i Antwerpen, 1924 i Paris, 1928 i Amsterdam, 1932 i Los Angeles og 1948 i London. Osiier var jøde og derfor nektet han å delta i OL 1936 i Berlin i protest mot nazismen. Av samme grunn valgte han å flytte til Sverige da Tyskland invaderte Danmark.

Osier ble dansk mester i fekting hele 25 ganger. I florett ti ganger, 1913, 1915, 1917–19, 1923–24 og 1927–29. I kårde ble han dansk mester fem ganger, 1915–17 og 1927–28. I sabel ti ganger; 1913, 1916–20, 1922–23 og 1928–29. Han vant også flere skandinaviske mesterskap i alle tre disiplinene.

Hans kone, Ellen Osiier, ble olympisk mester i florett i 1924 i Paris.

OL-medaljer
-----------

* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Sølv Sølv fekting, kårde

Referanser
----------

1. 1 2   Dansk biografisk leksikon, Dansk Biografisk Leksikon-ID Ivan\_Osiier[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ivan Osiier – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Ivan Osiier – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Ivan Osiier – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** Geni
 |
Hans Breukhoven og Lex Harding feirer listens 40-årsjubileum i 2005.
**Nederlandse Top 40** (norsk: *nederlandsk topp 40*) er en ukentlig, nederlandsk hitliste, utarbeidet av stiftelsen Stichting Nederlandse Top 40. Singellisten er en av de eldste i Nederland, og en av landets tre offisielle hitlister for singler – de to andre er Mega Top 50 og Single Top 100. Listen startet opp som et radioprogram i januar 1965 under tittelen *Veronica Top 40*. Listen utarbeides på grunnlag av strømmetall, radiospillinger og popularitet i sosiale medier.

Historie
--------

Den første listen ble publisert 2. januar 1965 og ble presentert på radiokanalen Radio Veronica, en piratstasjon som sendte fra Nordsjøen for å omgå kringkastingsmonopolet i Nederland. Listen het Veronica Top 40 og ble grunnlagt av Joost den Draaijer. Den første sangen som toppet listen var «I Feel Fine» med The Beatles.

I 1974 ble Radio Veronica tvunget til å avslutte sine sendinger, og stiftelsen Stichting Nederlandse Top 40 kjøpte rettighetene til listen og døpte den om til *De Nederlandse Top 40*. Listen er en av tre offisielle singellister i Nederland – de to andre er Single Top 100, som baserer seg på salg og strømming, og Mega Top 50 som i likhet med Nederlandse Top 40 også omfatter radiospillinger.

I dag utarbeides listen ved en kombinasjon av radiospillinger, strømmetall og popularitet i ulike sosiale medier. Fra 2019 sendes topp 40-listen på radiokanalen Qmusic hver fredag ettermiddag, etter å ha blitt sendt på radiokanalen Radio538 i en årrekke.

I tillegg til topp 40-listen, lager Stichting Nederlandse Top 40 en såkalt Tipparade. Denne listen omfatter sanger som er kandidater for den offisielle topp 40-listen og baseres på strømming, radiospillinger og anbefalinger fra lyttere og musikkbransjen.

Se også
-------

* Dutch Charts
* Mega Top 50
* Single Top 100

Referanser
----------

1. ↑  Top 40, Stichting Nederlandse. «Top 40 week 1 van 1965». *Top40.nl* **(nederlandsk)**. Besøkt 9. desember 2018.
2. ↑  Stichting Nederlandse Top 40. «Samenstelling Top 40». *Top40.nl* **(nederlandsk)**. Besøkt 21. februar 2018.
3. ↑  «Top 40 verhuist van 538 naar Qmusic». *www.ad.nl*. Besøkt 9. desember 2018.
4. ↑  Stichting Nederlandse Top 40. «Geschiedenis Nederlandse Top 40». *Top40.nl* **(nederlandsk)**. Besøkt 5. januar 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (nl) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Hitlister i verden |
| --- |
| Afrika | 
* Sør-Afrika

 |
| Asia | 
* Filippinene
* India
* Indonesia
* Israel
* Japan
* Kina
* Libanon
* Malaysia
* Pakistan
* Sør-Korea
* Taiwan

 |
| Europa | 
* Belgia
* Danmark
* Estland
* Finland
* Frankrike
* Hellas
* Irland
* Island
* Italia
* Kroatia
* Litauen
* Nederland
	+ Nederlandse Top 40
	+ Dutch Charts
* Norge
* Polen
* Portugal
* Romania
* Russland
* Slovakia
* Slovenia
* Spania
* Storbritannia
* Sveits
* Sverige
* Tsjekkia
* Tyskland
* Ungarn
* Østerrike

 |
| Nord-Amerika | 
* Canada
* Honduras
* Mexico
	+ AMPROFON
	+ Monitor Latino
* USA

 |
| Oseania | 
* Australia
* New Zealand

 |
| Sør-Amerika | 
* Argentina
* Brasil
* Colombia
* Surinam
* Venezuela

 |
**Pilatus PC-7 Turbo Trainer** er et sveitsisk treningsfly. Den stammer direkte fra den tidligere modellen Pilatus P-3, men har gått igjennom store forandringer i utviklingsprosessen frem til prototypen til den moderne PC-7 fløy første gang 12. mai 1975. Den første serieproduserte PC-7 fløy første gang 18. august 1978, og Burmas flyvåpen ble første kunde i 1979. PC-7 Turbo Trainer har i tillegg til det sveitsiske flyvåpen blitt solgt til en rekke land.

PC-7 ble brukt som utgangspunkt for etterfølgeren PC-9, som ble utviklet for å konkurrere med Embraer EMB-312 Tucano om markedet for avanserte treningsfly.

PC-7 i kamp
-----------

Flytypen har skapt noe kontrovers internt i Sveits da flyet er utstyrt med seks festepunkter som kan brukes til å bære våpen, og på 80-tallet ble en debatt om PC-7 i det hele tatt skulle eksporteres utløst etter at flytypen ble brukt i kamphandlinger og interne konflikter i flere deler av verden.

Borgerkrigen i Guatemala er antageligvis den konflikten hvor flytypen har sett mest utstrakt bruk i kamphandlinger, og i Burma har PC-7 blitt brukt i kamphandlinger med flere geriljagrupper. I Surinam ble minst én PC-7 utstyrt med raketter og brukt av flyvåpenet i kamphandlinger mot geriljastyrker i 1986, og i Irak ble flytypen brukt i tokt mot sjiadominerte områder i sør.

I Bolivia ble seks PC-7 brukt i «Peace Eagle»-programmet mot narkotikatrafikken mellom 1992 og 1996 for å avskjære smuglerfly. I alt 337 avskjæringer ble gjennomført med disse flyene i denne perioden.

I Angola ble flytypen brukt av det sørafrikanske sikkerhetsfirmaet Executive Outcome i kamphandlinger mot UNITA i 1994. Flyene ble utstyrt med raketter, og to fly ble skutt ned i kamphandlingene.

Spesifikasjoner
---------------

PC-7
En PC-7 fra østerrikes flyvåpen ustyrt med blant annet raketter og maskinkanoner under vingene

  


| Dimensjoner | PC-7 Turbo Trainer |
| --- | --- |
| Vingespenn | 10,40 m |
| Lengde | 9,78 m |
| Høyde | 3,21 m |
| Vingeareale | 16,60 m² |
| Nettovekt | 1 330 |
| Ytelser |  |
| Topphastighet | 500 km/t |
| Maksimal lastet vekt | 2 700 kg |
| Rekkevidde | 1 352 km |
| Annet |  |
| Motor | 1× Pratt & Whitney Canada PT6A-25A turbopropmotor ( 485 kW ) |

Kilder
------

* *International Air Power Review, Volume 21*, Airtime. ( ISBN 1-880588-07-2 )
* *Encyclopedia of World Military Aircraft*, Aerospace. ( ISBN 1-874023-95-6 )
* *The International Directory of Military Aircraft*, Gerard Frawley. ( ISBN 1-875671-49-8 )

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Pilatus PC-7 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Pilatus PC-7 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**HMS «St. Vincent»** var et britisk slagskip.

St. Vincent-klassen fulgte Bellerophon-klassen med små forskjeller. De var marginalt større, hadde en nyere variant av 12" kanonene og maskinene fikk økt ytelsen noe for å veie opp for det økte deplasementet.

HMS «St. Vincent» hadde som hovedbestykning ti Mk XI 50-kaliber 12" kanoner plassert parvis i fem tårn. Sekundærbestykingen bestod av tyve 50-kaliber 4" kanoner og hun var utstyrt med tre 18" torpedorør, to i baugen og en akter. Det aktre torpedorøret var fjernet i 1917.

Da HMS «St. Vincent» ble operativ i mai 1909 sluttet hun seg til 1. divisjon i Home Fleet som hun i juni ble flaggskip for. Ble i mai 1912 flaggskip for 1. slagskipskvadron, før hun i august 1914 sluttet seg til Grand Fleet. Med denne tok hun del i Jyllandsslaget i 1916.

Ble satt i reserve i 1919 og tatt ut av tjeneste senere samme år. Solgt for opphugging 1. desember 1921.

Kilder
------

* Robert Gardiner, red. (2006). *All the Worlds Fighting Ships 1906-1921*. London: Conway Maritime Press. s. 23. ISBN 0-85177-245-5.

Portal: Første verdenskrig
**Berit Svendsen** (født 7. april 1963) er en norsk sivilingeniør og bedriftsleder, oppvokst på Kråkerøy i Fredrikstad.

Karriere
--------

Svendsen har utdannelse som sivilingeniør ved institutt for datateknikk og telematikk ved Norges tekniske høgskole, og har gjennomført en mastergrad i teknologiledelse ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet i samarbeid med Norges handelshøyskole og Sloan School of Management ved Massachusetts Institute of Technology.

Fra 1988 arbeidet hun med utvikling av ISDN ved Televerkets forskningsinstitutt på Kjeller.

I august 2021 ble hun ansatt som daglig leder i Ski-VM Trondheim 2025 AS, selskapet som skal organisere ski-VM 2025. I oktober 2022 gav hun beskjed om at hun ønsket å fratre stillingen.

### Telenor

Svendsen ble ansatt som teknologidirektør i Telenor i 2000 og var samtidig leder for forskningsavdelingen fra 2001 til 2003, med plass i konsernledelsen. I 2005 ble Svendsen leder for fastnettdivisjonen Telenor Nordic Fixed.

23. april 2008 ble Svendsen utnevnt til administrerende direktør i dekoder- og kortteknologiselskapet Conax, et heleid datterselskap av Telenor Broadcast.

Svendsen var konserndirektør i Telenor og administrerende direktør i Telenor Norge fra 20. september 2011 til hun trakk seg 4. september 2018.

### Andre verv

Svendsen er styremedlem i DNB og EMGS, samt styreleder i daværende Canal Digital kabel, nå Telenor.[]

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   nordics.inspiringfifty.org[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   nordics.inspiringfifty.org[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   web.archive.org[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  Joramo, Arne: *Telenorge, et tidsbilde 1990-2015*. Oslo, 2010, side 93.
6. ↑
7. ↑  Kleven, Rita (27. september 2022). «Trekker seg som sjef for Ski–VM». *NRK*. Besøkt 27. september 2022.
8. ↑  «Berit Svendsen går av som sjef for Telenor Norge». *E24*. Besøkt 4. september 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Berit Svendsen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Berit Svendsen på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Dette forfalskede passet har blitt brukt i utførelsen av kjærlighetssvindel
**Kjærlighetssvindel** er en form for bedrageri der en person forledes til å forelske seg i en person man aldri har møtt fysisk, og etter hvert manipuleres til å sende penger til svindleren.

Fenomenet har eksistert lenge, men omfanget har økt kraftig i takt med utbredelsen av internett og sosiale medier. Svindlerne som står bak er ofte svært profesjonelle, de utvikler verktøy for å spore opp sårbare individer, og har optimaliserte arbeidsmetoder de går etter for å tappe offeret for mest mulig penger. Et typisk scenario er at offeret blir kontaktet på sosiale medier av en fremmed person som ønsker kontakt. I starten bygges det opp et romantisk forhold, men ganske raskt kommer det spørsmål om penger. Også nettsteder for online dating er sårbare for denne typen svindelforsøk.

Ofte tar offeret opp kostbare forbrukslån eller gjør andre drastiske grep for å skaffe pengene som den nye kjæresten trenger. I noen tilfeller kan jakten på mer penger også få offeret til å begå bedragerier mot andre.

Referanser
----------

1. 1 2  Slik blir du svindlet i jakten på kjærlighet TV 2
2. ↑  Sonja (79) lurt trill rundt av «amerikansk offiser»: Svindlet for 840.000 kroner TV 2
3. ↑  Lurt av falsk Kim Kardashian – svindlet venner for 30 millioner kroner VG
**Samuel E. Williams** (kjent som **Tony Williams**; født 5. april 1928 i New Jersey, død 14. august 1992 i New York) var en tenorsanger fra USA. Han var førstevokalist i The Platters i gruppas mest suksessrike periode. 

Platters blei stifta i 1952. Gruppa opptrådte en del som backing for rhythm-and-blues-sangeren Linda Hayes. Da det året etter blei aktuelt med utskiftinger, bidro hun til at broren, Tony Williams, kom inn som vokalist. Han fikk raskt en sentral plass, og Platters fikk stor suksess med låter som «Only You», «The Great Pretender», «My Prayer», «Twilight Time» og «Smoke Gets in Your Eyes».

Tidlig i 1961 forlot Williams gruppa til fordel for en solokarriere, som ikke blei like suksessfylt. Kona Helen sang også i The Platters en periode. De opptrådte seinere tidvis under navnet *The New Platters*.

I 1990 blei The Platters innvotert i Rock and Roll Hall of Fame med blant annet Williams som et av de navngitte medlemmene.

På noen plateutgivelser går han under navnet *Tony Wilson*.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, oppført som Tony Williams, Find a Grave 7087064, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Omtale på nettstedet til Rock and Roll Hall of Fame; besøkt 20. februar 2016.
4. ↑  Se diskografien under eksterne lenker.

Kilder
------

* Om Tony Williams i Nick Talevski: *Rock Obituaries - Knocking On Heaven's Door*, Omnibus Press 2010, ISBN 9780857121172, side 715 f.
* Steve Walker: «The Platters»; gjengitt på nettstedet Rockabilly.nl, besøkt 21. juli 2011.

Eksterne lenker
---------------

* Williams' diskografi på nettstedet Discogs.com; besøkt 20. februar 2016.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** BNE **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
Næringsbygg ved Kjøita Park

**Kjøita** er et bymessig strøk og ei kunstig øy, ved elvebredden av elva Otra i bydelen Lund i Kristiansand. Kjøita er tilknyttet resten av bydelen med seks korte bruer og til Kvadraturen med den 200 meter lange gangbrua Christian Quartbroa over hovedløpet av elva.

Kjøita Sagbruk var lenge den dominerende virksomheten på Kjøita, med tilgangen på tømmerråstoff fra fløting i Otra. I de senere årene har større bedrifter som LOS og Telenor og offentlige kontorer etablert virksomhet på Kjøita. Kjøita har også blitt et attraktivt boligstrøk, med sin sentrale beliggenhet og parkmessige omgivelser. Det er småbåthavn på og like ved Kjøita, og Kristiansand Roklubb har klubblokaler ved elva.

Referanser
----------

1. ↑  «Leietakere og naboer». Kjøita Park. Besøkt 21. desember 2020.
2. ↑  «Flere tilbud flytter til Kjøita». Kristiansand kommune. 2. mars 2020. Arkivert fra originalen 30. november 2021. Besøkt 21. desember 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Kjøita Park
**Alex Webster** (født 25. oktober 1969 Akron, New York, USA) er bassisten fra Cannibal Corpse. Han er en av to nåværende medlemmer som var en del av den originale oppstillingen, den andre er trommeslageren Paul Mazurkiewicz.

Webster var opprinnelig med i thrash meetal-bandet Beyond Death i 1987, sammen med eks-Cannibal Corpse-gitarist Jack Owen. De ble kjent med Chris Barnes, Bob Rusay og Paul Mazurkiewicz, som alle var i bandet Tirant Sin. Han er kreditert for å ha laget bandets navn.[] Webster er den nye bassisten i Erik Rutans death metal-band Hate Eternal. Rutan produserte Cannibal Corpses siste album, *Kill*.

Webster er kjent for å være en enestående death metal-bassist, og i metal-sjangeren generelt.[] Han kan spille usedvanlig fort, og hans signatur er 3-finger walk (en «galopperende» fingerbevegelse).[] Han avslørte i en bak-kulissene-DVD for The Wretched Spawn at han startet å spille gitar, men byttet fordi han tenkte en bassgitar ville være mye lettere å lære.[] Webster spiller uten plekter og bruker ikke distortion-effekt, noe som er uvanlig blant death metal-bassister.

I tillegg til å spille bass har Webster skrevet mange tekster og melodier for bandet. Noen eksempler er «Fucked with a Knife», «Puncture Wound Massacre», «I Will Kill You», «Devoured by Vermin», «Unleashing the Bloodthirsty» og «Murder Worship» for å nevne noen få.

Utstyr
------

Webster bruker for øyeblikket Modulus- og Spector-basser, DR-strenger, EMG-pickups og Ampeg-forsterker. Han brukte også en Fender P-bass på albumene Eaten Back to Life og Butchered At Birth og en Ibanez på albumene Tomb of the Mutilated og The Bleeding.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Alex Webster på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Alex Webster hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Alex Webster på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Alex Webster på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Alex Webster på Encyclopaedia Metallum Rediger på Wikidata

* (en) Alex Webster på AllMusic Rediger på Wikidata
* Alex Webster på Twitter Rediger på Wikidata

* Alex Webster på Facebook Rediger på Wikidata

* Alex Webster på Instagram Rediger på Wikidata

* Alex Webster på Myspace Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Cannibal Corpse |
| --- |
| Medlemmer | 

|  |  |
| --- | --- |
| Nåværende | 
* George «Corpsegrinder» Fisher
* Pat O’Brien
* Rob Barrett
* Alex Webster
* Paul Mazurkiewicz

 |
| Tidligere | 
* Jeremy Turner
* Jack Owen
* Bob Rusay
* Chris Barnes

 |

 |
| Studioalbum | 
* *Eaten back to Life*
* *Butchered at Birth*
* *Tomb of the Mutilated*
* *The Bleeding*
* *Vile*
* *Gallery of Suicide*
* *Bloodthirst*
* *Gore Obsessed*
* *The Wretched Spawn*
* *Kill*
* *Evisceration Plague*
* *Torture*
* *A Skeletal Domain*
* *Red Before Black*
* *Violence Unimagined*

 |
| Konsertalbum | *Live Cannibalism* |
| Demoer | 
* *Cannibal Corpse*
* *Created to Kill*

 |
| Singler | 
* «Hammer Smashed Face»

 |
| EP-er | 
* *Hammer Smashed Face*
* *Worm Infested*

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** NKC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Hermann Volrath Hilprecht** (født 28. juli 1859 i Hohenerxleben i Anhalt i Tyskland, død 19. mars 1925 i Philadelphia i USA) var en tysk-amerikansk assyriolog.

Liv og vorke
------------

### Bakgrunn

Etter å ha vært elev på Rectorschule i Hoym tok han i 1880 *abitur* ved det kongelige Carls-Gymnasium i Bernburg. Han studerte så teologi, orientalske språk og jus ved universitetet i Leipzig. 

### Forskerkarriere

Hilprecht ble Dr. phil. i 1883 med at arbeid om babylonerkongen Nebukadnezars Is fribrev, var 1884—85 professor ved *Fridericianum* i Davos og 1885—86 repetitør i gammeltestamentlig teologi i Erlangen. Han kom i 1886 til Philadelphia og ble her redaktør av den orientalske acdeling av *Sunday School Times* (til 1904); i 1887 professor i assyriologi ved University of Pennsylvania, og fulgte som assyriolog med den av dette universitetet til Babylon utsendte ekspedisjon 1888—89.

Han var 1898—1900 leder av universitetets fjerde ekspedisjon. Han fikk i 1893 av den osmanske regjering overdratt vervet å ordne de av amerikanske ekspedisjoner ved Nippur funn av babylonske oldsaker som var avgitt til museet i Konstantinopel. En stor del av disse oldsaker skjenket Sultanen Hilprecht personlig som takk for hans fortjenstfulle arbeid. Han gav det igjen til universitetsmuseet i Philadelphia.

Hilprecht ble i 1895 Dr. theol. der og 1897 Dr. jur. ved Princeton University. Han hadde allerede i 1883 udgitt *Freibrief Nebukadnezars* (1883) og var siden en av hovedutgiverne av de mange innskrifter, som var blitt funnet i Nippur. Hilprecht utgav *Old Babylonian Cuneiform Inscriptions Chiefly from Nipur* (1893—96); *Assyriaca* (1894); *The Excavations in Assyria and Babylonia* (1903); *Explorations in Bible Lands during XIXth Century* (1907); *Recent Researches in Bible Lands* (1898); med A.T. Clay *Business Documents of Marasha* (1898). 

Hilprecht var hovedutgiver av *The Babylonean Expedition of the University of Pensylvania*, hvorav henimot en snes bind utkom. Han hadde en strid med Dr. Peters som førte til utgivelse av adskillige skrifter som har heller liten interesse i vitenskapelig henseende. 

Under første verdenskrig oppgav Hilprecht sin stilling i Amerika og flyttet til Lausanne. Til hans 25-års doktorsjubilrum og 50-års fødselsdag utgav kolleger og venner festskriftet *Hilprecht Anniversary Volume, Studies in Assyrology and Archæology* (Chicago, Leipzig et cetera 1909).

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 5. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6x067t4, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2 3   Mathematics Genealogy Project[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Hilprecht, Hermann Vollrath i Christian Blangstrup, *Salmonsens Konversationsleksikon* (2. udgave, 1921)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MGP
 |
Sjøflyhangarene i Tallinn var en av firmaets tidlige prosjekter og banebrytende, det var verdens første konstruksjon i sitt slag
**Christiani & Nielsen** er en entreprenørvirksomhet og rådgivende ingeniørfirma stiftet i Danmark i 1904 av Rudolf Christiani og Aage Nielsen.

Firmaet sto bak en pionérinnsats ved oppgaver med palefunderinger, kaianlegg, buebroer og senketunneler. Allerede i 1906 fikk firmaet en filial i Århus og i 1908 fulgte en avdeling i Hamburg, i 1910 en i St. Petersburg, 1913 i London, 1916 i Norge, 1918 i Sverige, 1919 i Frankrike. Senere fulgte avdelinger i bl.a. Australia og Sør-Amerika.

Christiani & Nielsen har vært i thailandsk eie siden begynnelsen av 1990-tallet.

Arbeider - utvalg
-----------------

* Maskinverksted på Holmen i København i samarbeid med Olaf Schmidth. Huser nå Kunstakademiets Arkitektskoles Bibliotek.
* Demokratimonumentet

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF
 |
**Christiane Birgitte Koren** (født *Diderichsen* 27. juli 1764 i Kastrup, Danmark, død 28. januar 1815 i Ullensaker) var en dansk-norsk forfatter, kjent som **Moer Koren** og som dagboksforfatter.

Liv
---

Hovin gård i Ullensaker, her bodde Christiane Koren fra 1801 til hun døde i 1815. Foto: Johannes Holmsen / Riksantikvaren 
Christiane Koren vokste opp på Amager i Danmark, hvor faren, Jess Diderichsen, hadde stentøysfabrikken Kastrup Værk. Etter at ha måttet gå fra fabrikken reiste faren i 1780 til sjøs og forsvant. Sammen med moren flyttet Christiane til København, hvor hun forlovet seg med nordmannen Johan Koren. Etter giftermålet flyttet hun i 1787 sammen med mannen, som var blitt utnevnt til sorenskriver i Frøland og Heggen i Smålenene, til Mustorp i Eidsberg.

I Norge skaffet Christiane Koren seg en vid krets av venner i Christiania og andre steder på Østlandet, blant andre Johan Randulf Bull, Claus Pavels, Niels Treschow og Frederik Schmidt. I denne kretsen fikk hun tilnavnet «Moer Koren» («mor» ble på denne tiden brukt om embetsmannshustruer som ennå ikke kunne kalles «frue»), og vennene var hennes «sønner» og «døtre».

I 1797 flyttet Koren-familien til Øvre Romerike, hvor de først bodde på Lundberg i Gjerdrum, og siden på Nitteberg like ved Hovin kirke i Ullensaker. I 1802 foretok Christiane Koren en reise til København, hvor hun bodde i samme hus som Adam Oehlenschläger og besøkte Knud og Kamma Rahbek i Bakkehuset.

Forfattervirksomhet
-------------------

Christiane Koren var vel inne i samtidens danske og tyske romantiske litteratur. Blant tyskerne foretrakk hun Jean Paul, Friedrich Schiller og Herder, blant danskene Oehlenschläger. Hun var også grepet av N.F.S. Grundtvigs forkynnelse. Selv skrev hun en del dikt, og noen skuespill som ble utgitt av Rahbek som *Dramatiske Forsøg* i 1803.

I ettertid er Christiane Koren likevel kjent for dagbøkene sine, som var skrevet for at de skulle leses av vennene. I vennekretsen hennes var det også en annen kjent dagboksforfatter, nemlig presten Claus Pavels. Dagbøkene ble utgitt i utdrag av Sofie Aubert Lindbæk i 1915, i en utgave som omfatter periodene mars 1808 til august 1810 og januar 1813 til januar 1815. August 1814 er ikke tatt med. Dagbøkene gir et interessant tidsbilde fra tiden omkring 1814. En dagbok fra reisen til Danmark i 1802 ble utgitt av Gudrun Høibo i 1945.

Bibliografi
-----------

* Sofie Aubert Lindbæk (utg.): *«Moer Korens» dagbøger. Oslo: Aschehoug, 1915.*
* Gudrun Høibo (utg.): *Dagbog for Kristiane Koren paa en Reyse fra Norge til Dannemark begyndt den 6. September 1802*. Oslo: Cammermeyer, 1945.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no, besøkt 23. februar 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Arkiv etter Christiane Koren hos Nasjonalbiblioteket.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Christiane Sehested, grevinne av Slesvig-Holsten** (Christiane Christiansdatter) (født 15. juli 1626 på Haderslevhus, død 1670) var datter av Christian IV og hans hustru «til venstre hånd» Kirsten Munk. Tvillingsøster av Hedevig Ulfeldt.

Ekteskap
--------

Hun giftet seg med Hannibal Sehested 6. november 1642 i København, i et dobbeltbryllup hvor hennes tvillingesøster samtidig ektet Ebbe Ulfeldt. Sehested var samme år blitt utnevnt til stattholder i Norge, og paret tok derfor opphold på Akershus slott og festning. I 1651 ble han dog tvunget til å forlate stillingen, og Christiane måtte være med på å stadfeste mannens avståelse av de norske gods.

Ubemidlet tilværelse
--------------------

I de følgende år oppholdt hun seg for det meste i Hamburg, når ikke hun besøkte moren på Boller i Jylland. Karel van Mander har malt ekteparet Sehested i en landlig jaktscene hvor de holder hverandre i hånden – intet kunne være lenger fra sannheten. I virkeligheten hadde de to et heller dårlig forhold - Sehested omtalte Kirstens Munk døtre som "det pakk!". Den mindre flatterende omtale har neppe kun vært myntet på Christianes søstre. 

Da Sehested reiste på sine sendebud til Spania, Nederlandene og Frankrike, etterlot han Christiane i Hamburg uten midler, så hun måtte klare seg som best hun kunne. Hun ble bitter og følte at ingen – heller ikke søsknene – holdt av henne. Hun fablet om at ta ut skilsmisse, men moren fikk snakket henne fra det. Hun hevnet seg dog på ektemannen, ved å selge både møbler og gods.

Tilbake i Danmark
-----------------

I 1658 vendte hun tilbake til Danmark i anledning morens død, og sammen med mannen tok hun opphold i Carl Gustavs leir utenfor København. Hun tok seg veldig nær av den ydmykelse halvbroren Frederik III hadde utsatt henne og søsknene for; at de ikke lenger måtte titulere seg som *grevinner av Slesvig og Holsten*. I 1660 oppnådde dog ektemannen på ny kongens gunst, og to år etter titulerer Christiane seg igjen som grevinne. Hun bruker sin energi på å holde sammen på arvegodsene Tybrind, Vejlegård og Lundegård etter moren. 

Da ektemannen døde den 13. september 1666 i Paris - en hendelse hun stort sett ser ut til å være uberørt av - bodde hun på Lundegård på Fyn. Her levde hun en ubemerket tilværelse, til hun døde på våren 1670 - kun 43 år gammel. 

I Det Kongelige Bibliotek finnes et håndskrevet bind med folkeviser som skal være samlet av Christiane.

Referanser
----------

1. ↑   Dansk biografisk leksikon, oppført som Christiane, Dansk Biografisk Leksikon-ID Christiane[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Genealogics, genealogics.org person ID I00159207, oppført som Grevinde Christiane Christiansdatter af Slesvig og Holsten[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Genealogics[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  Heiberg, Steffen: *Enhjørningen Corfitz Ulfeldt*, Gyldendal, 2003
6. ↑  *Christiane*, Dansk Biografisk Leksikon
7. ↑  Hartmann, Godfred: *Kongens børn*, Gyldendal, 1981
8. ↑  *Christiane*, Dansk Biografisk Leksikon

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Dansk biografisk leksikon **·** Geni **·** VIAF
 |
***Einar Førde. Ein biografi.*** er en beretning om livet og karrièren til politikeren Einar Førde, kjent som mangeårig nestleder i Det norske Arbeiderparti og senere sjef for den norske rikskringkastingen, NRK. Boken er skrevet av forfatteren Tor Obrestad, og utkom i 2007.

Obrestad kjente selv Einar Førde godt, og har laget en personlig preget skildring av Førdes liv både i og utenfor politikken. Han ble oppfordret til å skrive boken av Førdes enke, Synnøve Nymo, og fikk tilgang til Einar Førdes etterlatte papirer.

Boka beskriver blant annet Førdes engasjement i kultur-, utdannings- og mediepolitikken og setter det i sammenheng med hans temperament og intellekt.

Obrestad innleder boka med å fortelle om sitt personlige bekjentskap med Einar Førde allerede fra yngre år (Førde var riktignok 5 år yngre enn Obrestad), og denne innsikten bak fasaden går igjen som en rød tråd gjennom boken, som et ledd i å gi fremstillingen en menneskelig dimensjon.

I arbeidet med biografien har Obrestad fått assistanse av andre som kjente Førde godt fra flere faser av hans offentlige og private liv, for eksempel tidligere sjefredaktør i NTB, Thor Viksveen, og Arne Treholt. Blant viktige kilder kan også nevnes den tidligere journalisten i Arbeiderbladet og NRK, Bjørn Hansen.

En samtidig biografi av Frank Rossavik gir også en inngående beskrivelse av Einar Førde. Denne biografien har tallrike kildehenvisninger.

Kilder
------

* Frank Rossavik: *Stikk i Strid. Ein biografi om Einar Førde*. Spartacus, 2007. ISBN 9788243004078
* Tor Obrestad: *Einar Førde. Ein biografi*. 2007. 978-82-521-6972-0
**Einar Alfred Cook** (født 12. oktober 1890 i Bergen, død 12. juli 1972) var norsk forretnings- og idrettsmann.

Cook startet yrkeslivet som sjømann, og i 1914 etablerte han seg som kjøpmann på Bryggen i Bergen. Senere drev han i mange år et skipsopphuggingsfirma i Bergen, og han var i 10 år formann i bransjens landssammenslutning.

Som bokser representerte han BAK, og var han i Norgestoppen i flere år. Han tok blant annet gull i mellomvekt A i NM 1914 og NM 1915. Cook var foregangsmann for den kjente «Bergens-stilen», en lett og fin boksestil. Han spilte også fotball i Sportsklubben Brann, og var i flere år varaformann i klubben. Han deltok også i administrasjonen av BAK, og var æresmedlem i klubben.

Referanser
----------

1. 1 2   Kommunal folketelling 1922 for Bergen kjøpstad, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Bergens Tidende, utgitt 14. august 1972[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Aftenposten, type referanse dødsannonse, utgitt 15. juli 1972[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2  «Einar Cook er død». Nekrolog i *Bergens Tidende*, 14. juli 1972.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Einar Breidsvoll** (født 10. august 1889, død 31. desember 1959) var en norsk redaktør, språkkonsulent og ordlistemann. Han ble født i Chicago i USA og vokste opp i Herredbygda i Elverum. I 1907 tok han realartium ved Otto Anderssens skole i Kristiania. Senere studerte han realfag ved Universitetet.

Som student kom Breidsvoll med i Bondeungdomslaget og Studentmållaget, i sistnevnte som formann både i 1911 og 1913. Senere ga han ut jubileumsskrift for begge disse lagene. I høstsemestret 1923 var han nestformann i «målstyret» til Kåre Fostervoll i Studentersamfundet.

I 1913 fikk han jobb som journalist i Den 17de Mai. I 1917 ble han redaksjonssekretær, og i 1927 ble han redaktør. Den stillingen beholdt han til bladet gikk inn i 1935. Deretter bestyrte han det venstrepolitiske ukebladet *Norge* fra 1937 til krigsutbruddet i 1940. 

Alt fra 1910-tallet, da han bkant annet oversatte biologibøkene for gymnaset til nynorsk ble han brukt til ulike konsulent- og forlagsarbeid for nynorske bøker. Fra 1917 var han varamedlem i styret i Det Norske Samlaget, vanlig styremedlem til 1936, formann til 1949 og så varamedlem igjen til 1959.

I 1934 tok professor Knut Liestøl han med i revisjonen av rettskrivingsforslaget for nynorsk. Breidsvoll ga seg selv noe av æren for at kløvd infinitiv og supinum på i ble hovedformer i den endelige normalen. I 1938 ganLiestøl og han ut en nynorsk ordliste på Samlaget. Han satte senere opp en ny utgave i 1959 i samarbeid med Alf Hellevik. 

Fra 1934 var han fast rettleder i målbruk ved Det norske Teatret. Han var dessuten språkmedarbeidar ved filminnspillinger, ved Riksteatret, ved NRK og på Stortinget.

Kilder
------

* «Einar Breidsvoll» i Allkunne innhentet 22. oktober 2014
* Sigmund Skard (1973) «Einar Breidsvoll» – Årbok for Glåmdalen 1973 (høyder. *Håvard Skirbekk*), s. 62-70.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Joe McQue** (født februar 1870 i Glasgow, død 1934) var en skotsk fotballspiller. Mest kjent er han fra sin tid som midtbanespiller i Liverpool FC.

McQue begynte sin karriere i amatørklubben *Pollokshields* og Celtic. Han ble hentet til Liverpool av managerne John McKenna og W. E. Barclay, som en av 13 skotter til Anfield under klubbens første sesong.

McQue spilte Liverpools første obligatoriske kamp gjennom tidene i Lancashire League, i 8–0 seieren på Anfield mot *Higher Walton*. Liverpool vant Lancashire League denne sesongen, og rykket dermed opp til 2. divisjon i The Football League.

McQue var også en av de elleve spillerne som fikk æren over å spille i Liverpools første kamp i 2. divisjon i 2–0 seieren borte mot Middlesbrough Ironopolis på Paradise Ground 2. september 1893. McQue scoret det første målet i kampen, og dermed også Liverpools første mål i ligaen gjennom tidene. Liverpool gikk ubeseiret i 2. divisjon denne sesongen, og vant også mot *Newton Heath*, (ble til Manchester United i 1902), i opprykskampen til 1. divisjon.

Liverpool rykket ned igjen etter kun en sesong i den øverste divisjonen i sesongen 1894/1895, men i den påfølgende sesongen vant Liverpool 2. divisjon for andre gang på tre sesonger, og opprykket var nok en gang sikret.

McQue spilte i klubben frem til april 1898 etter å ha spilt 146 kamper og scoret 14 mål for de røde. Sommeren 1898 satte han kursen for hjemlandet Skottland, og spilte noen kamper for Falkirk FC.

Han døde i 1934, 64 år gammel.

Statistikk
----------

### Kamper

**Liverpool**

* **1892-1898:** Ligakamper – mål: 103 kamper – 10 mål.
* **1892-1898:** Totalt kamper – mål: 146 kamper – 14 mål.

### Medaljer

* **1892/1893:** Lancashire League – Vinner.
* **1893/1894:** 2. Divisjon – Vinner.
* **1895/1896:** 2. Divisjon – Vinner.

Se også
-------

* Statistikk om Liverpool FC.

Eksterne lenker
---------------

* Profil på Liverpools offisielle hjemmeside.
* Profil på LFChistory.net.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Stasjonsbygningen på Bjørkelangen i 2007
**Bjørkelangen stasjon** var en stasjon på Urskog-Hølandsbanen.

Banen åpnet som to delstrekninger, først Aurskogbanen mellom Bingsfoss ved Sørumsand og Bjørkelangen i 1896 og deretter Hølandsbanen fra Bjørkelangen til Skulerud i 1898. Stasjonsnavnet ble skrevet *Bjerkelangen* de første to årene. Urskog-Hølandsbanens hovedkontor og driftsbestyrerboligen Bergan lå på Bjørkelangen. Det samme gjorde banens verksted.

Stasjonsbygningen på Bjørkelangen ble i likhet med de andre stasjonene på Aurskogbanen tegnet og oppført av byggmester Günther Schüssler. Den er en av få som fortsatt står på sitt opprinnelig sted, lenge etter at skinnene er revet opp. Den ble brukt som utgangspunkt da stasjonsbygning for Sørumsand på museumsbanen ble oppført i 1989. Museumsjernbanens kombinerte lokomotivstall og verksted på Sørumsand (2000) er kopiert fra Bjørkelangen der originalbygningen fremdeles står. På Bjørkelangen står fortsatt stasjonens vanntårn. Svingskiven er fjernet. Anlegget ble pusset opp i 2009–10. Stasjonsbygningen inneholder i dag turistkontor, kafé og butikk, og det er bussholdeplass utenfor.

Fra stasjonen gikk et sidespor til Eidsverket, kalt «Eidsverksporet» som krysset Hølandselva på en 16 meter lang bro. Broen ligger der fremdeles (per 2017), men er i dag gangvei.

Bjørkelangen stasjon lå på Urskog-Hølandsbanens kilometer 27,70.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Banedata 2004, s. 73.
2. ↑  Forvaltningsplan for Urskog-Hølandsbanen Arkivert 11. mars 2016 hos Wayback Machine. s. 18.
3. ↑  Banedata 2004, s. 335.
4. ↑  Indre Akershus Blad, 19. oktober 2009
5. ↑  *Banedata 2013 side 91*.

Litteratur
----------

* Bjerke, Thor og Holom, Finn (2004). *Banedata 2004*. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 10, 63, 72-73, 305, 335, 357. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
* Bjerke, Thor; Haugen, Tore;Holom, Finn og Tovås, Ove (2013). Banedata 2013. Hamar / Oslo: Jernbaneverket Norsk Jernbanemuseum / Norsk Jernbaneklubb NJK Forlaget. s 91. ISBN 978-82-90286-35-9
* Dahl, Hans Fredrik og Halling, Finn, red. (1996). *Banen og bygda: Tertitten gjennom 100 år*. Sørumsand: Stiftelsen Urskog-Hølandsbanen. ISBN 82-991439-2-6. CS1-vedlikehold: Flere navn: redaktørliste (link)

Eksterne lenker
---------------

* Forvaltningsplan for Urskog-Hølandsbanen
* Norsk jernbaneklubb om Bjørkelangen stasjon
* Jernbane.net om Bjørkelangen stasjon
**Eliteserien i volleyball for menn 2009–2010** var den 42 sesongen på det øverste nivået i volleyball i Norge. Regjerende seriemester var Nyborg Volleyballklubb. Ingen lag rykket direkte ned før sesongen, men Topp Volley Norge som ble nr. 7 og sist i eliterserien 2008–2009 hadde ikke lag med i den øverste divisjonen i 2009-2010 sesongen. Nyborg Volleyballklubb ble seriemester for andre året på rad. Førde Volleyballklubb tok sølv i serien, mens bronsen gikk til Randaberg.

Seriespillet startet 26. september 2009 og ble avsluttet 28. mars 2010.
Seks lag deltok i eliteserien 2009–2010 og det ble spilt firdobbel serie der lagene møttes fire ganger i løpet av sesongen. Det ble gitt 3 poeng ved seier med settsifrene 3–0 eller 3–1. Det ble gitt 2 poeng ved seier 3–2, det ble gitt 1 poeng ved tap 2–3 og det ble gitt 0 poeng ved tap 1–3 eller 0–3. Ingen lag rykket direkte ned fra eliteserien 2009–2010 siden serien bestod av kun seks lag.

Tabell
------

| # | Lag | Kamper | Sett | Spillepoeng | Poeng |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| S | V | T | S+ | S− | SF | P+ | P− | PF |
| 1 | Nyborg | 20 | 19 | 1 | 59 | 9 | 50 | 0 | 0 | 0 | **58** |
| 2 | Førde | 20 | 15 | 5 | 48 | 21 | 27 | 0 | 0 | 0 | **44** |
| 3 | Randaberg | 20 | 8 | 12 | 36 | 43 | -7 | 0 | 0 | 0 | **26** |
| 4 | Oslo | 20 | 7 | 13 | 30 | 46 | -16 | 0 | 0 | 0 | **21** |
| 5 | Kristiansund | 20 | 8 | 12 | 30 | 50 | -20 | 0 | 0 | 0 | **19** |
| 6 | Tromsø | 20 | 3 | 17 | 3 | 17 | -14 | 0 | 0 | 0 | **12** |
| Kilde  **·**  Rediger |

Kilder
------

* Norges Volleyballforbund

| * v
* d
* r
Eliteserien i volleyball for menn |
| --- |
| 1. divisjon | 
* 1976/77
* 1977/78
* 1978/79
* 1979/80
* 1980/81
* 1981/82
* 1982/83
* 1983/84
* 1984/85
* 1985/86
* 1986/87
* 1987/88
* 1988/89

 | Norges flagg  |
| Eliteserien | 
* 1990/91
* 1991/92
* 1992/93
* 1993/94
* 1994/95
* 1995/96
* 1996/97
* 1997/98
* 1998/99
* 1999/00
* 2000/01
* 2001/02
* 2002/03
* 2003/04
* 2004/05
* 2005/06
* 2006/07
* 2007/08
* 2008/09
* 2009/10
* 2010/11
* 2011/12
* 2012/13

 |
| Mizunoligaen | 
* 2013/14
* 2014/15
* 2015/16
* 2016/17
* 2017/18
* 2018/19
* 2019/20
* 2020/21
* 2021/22
* 2022/23
* 2023/24

 |
**«Goodbye»** er en britisk sang med melodi og tekst av Paul McCartney (men kreditert Lennon/McCartney).

Den ble utgitt i Storbritannia på singlen Parlophone APPLE 10 28. mars 1969. Sangen var produsert av Paul McCartney og arrangert av Richard Hewson. Sangerinnen Mary Hopkin, som hadde en av de første platekontraktene med Apple Records, fikk her en oppfølger til «Those Were the Days» – en debut som hadde solgt godt. Platen nådde en andreplass på den britiske singlelisten, og ble kun forhindret fra å nå førsteplassen av The Beatles' egen single «Get Back».

Paul McCartneys innspilling
---------------------------

«Goodbye» ble aldri offisielt utgitt på plate med The Beatles, selv om det finnes bootleginnspillinger, hvor Paul McCartney synger sangen.

Norsk versjon
-------------

Marit Trulsrud har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Farvel». Rannveig Kvello & Beefeeters har spilt inn sangen. Den ble utgitt på singlen Nor-Disc NOR 196 i 1969.

Listeplasseringer
-----------------

| Artist | Liste | Høyeste  plassering | Antall uker på listen | Dato for listeplassering |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Mary Hopkin | Nederlands flagg Nederland | # 5 | 4 (# 5 i 1 uke) | 24. mai 1969 |
| Mary Hopkin | Norges flagg Norge | # 2 | 17 (# 2 i 6 uker) | 1969 |
| Mary Hopkin | Storbritannias flagg Storbritannia | # 2 | 14 | 5. april 1969 |
| Mary Hopkin | Sveits’ flagg Sveits | # 3 | 8 (# 3 i 1 uke) | 29. april 1969 |

Referanser
----------

1. ↑  Mary Hopkin – Goodbye (7") at Discogs
2. ↑  Se platetiketten
3. ↑  dutchcharts.nl - Mary Hopkin - Goodbye
4. ↑  norwegiancharts.com - Mary Hopkin - Goodbye
5. ↑  Chart Stats - Mary Hopkin - Goodbye
6. ↑  Mary Hopkin - Goodbye - hitparade.ch

*
**Goodwill** (engelsk), **velvilje**, er en immateriell verdi som for eksempel ligger i en virksomhets gode navn og rykte, kundekrets og tilsvarende; den evne til fortjeneste utover normal gevinst på egenkapitalen som en innarbeidet virksomhet har ervervet seg. Er goodwill negativ kalles den også for **badwill** («uvilje»).

Goodwill er kun synlig om virksomheten eller forretningsområdet er gjenstand for omsetning. Således er forskjellen mellom børsnoterte selskapers markedsverdi og den bokførte egenkapital uttrykk for en goodwill.

På grunn av at goodwill sjelden kan verifiseres, blir den ikke tatt med i regnskapet, unntatt når goodwill er ervervet fra en uavhengig tredjepart, eksempelvis ved overtagelsen av et selskap eller forretningsområde.

Her vil man kunne sette opp verdien av goodwill som forskjellen mellom en rettferdig vurdering av de håndgripelige enkeltdelene og betalte pris (som representerer den forventede fremtidige inntjening). Goodwill kan i den situasjon taes med under immaterielle anleggsaktiva, og vil skulle avskrives, normalt ikke over mer enn 20 år. En avskrivningsplan for goodwill som overstiger fem år skal begrunnes.

Er det tale om at en virksomhet overtar som dattervirksomhet i et konsern kalles forskjellen mellom innkjøpsprisen og verdien av enkeltdelene for konserngoodwill i konsernets regnskap.

I regnskapsloven faller goodwill inn under immaterielle eiendeler, Rskl. § 6–2, som stiller følgende krav til goodwill: den skal være ikke-pengepost uten fysisk substans, identifiserbar og selskapet skal ha kontroll over eiendelen.

Annen betydning
---------------

Innenfor den engelskspråklige litteraturen benyttes goodwill også om godtgjørelse og samfunnsmessig tillitskapital. Begrepet kan også ha denne betydningen på norsk. Begrepet kan også benyttes generelt, en enkeltperson kan opparbeide seg goodwill, altså velvilje, ved å gjøre for eksempelvis gode gjerninger.

Referanser
----------

1. ↑  Regnskapsloven Lovdata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Universalis **·** LCCN **·** NKC
 |