recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Nipigon** er en elv i provinsen Ontario i Canada. Nipigon flyter 48 kilometer i en sørlig retning fra Nipigonsjøen til Nipigonbukta i Øvresjøen (Lake Superior), og faller 77 høydemeter på denne strekningen.

Historie
--------

Nipigon har hatt en lang historie som en viktig rute for pelshandel. Elva var også berømt for mengden av og størrelsen på bekkerøye. Byggingen av fire demninger: Cameron Falls-demningen (1918), Virgin Falls-demningen (1925, nå revet), Alexander-demningen (1930) og Pine Portage-demningen (1950) førte imidlertid til en kraftig nedgang i fiskebestanden.

Vannkraft
---------

Nord for Nipigonsjøen har en del av Ogoki, en sideelv til Albany, blitt omledet. Det vannet som tidligere fløt til Jamesbukta, føres nå med om lag 121 m³/s til Nipigonsjøen og øker middelvannføringen og den nyttbare vannmengden i Nipigon som kan brukes til generering av vannkraft.
Vannkraftverkene ved Cameron Falls-demningen, Alexander-demningen og Pine Portage-demningen produserer årlig tilsammen ca. 2 144 TWh (2002).

Fiske
-----

Prins Edward i samtale med en guide i skogen ved Nipigon (1919).
Nipigon er et populært mål for sportsfiskere. I 1915 fisket Dr. Cook en stor bekkerøye som ble notert som verdensrekord. Fire år senere tilbrakte prins Edward, prins av Wales (senere kong Edward VIII og hertug av Windsor) tid ved Nipigon; en ørret som han fisket ble montert og er nå utstilt ved *Library and Archives Canada*. Elva har også bestander av sjøørret, regnbueørret og laks på ulike tider av året. Fisk som migrerer oppover elva, kan komme til den første dammen som ligger ca. 24 kilometer fra elvemunningen. Reservoarene mellom demningene har godt fiske, spesielt av bekkerøye og sjøørret. Fiske pågår fra begynnelsen av mai til elva fryser til i slutten av november. Elva kan nås med båt, eller det fiskes fra land på ulike strategiske steder.

Referanser
----------

1. ↑  Lake Nipigon *Encyclopædia Britannica*
2. ↑  «Virgin Falls». *nipigonmuseumtheblog.blogspot.no*. Besøkt 10. september 2017.
3. ↑  «History of the Nipigon Area». *Nipigon River* **(engelsk)**. Besøkt 10. september 2017. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Nipigon River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GeoNames
 |
Pu Songling.
***Liaozhai zhiyi*** (tradisjonell kinesisk: 聊齋志異, forenklet kinesisk: 聊斋志异, pinyin: *Liáozhāi zhìyì*; engelsk oversettelse: ***Strange Stories from a Chinese Studio***) er en samling med nesten fem hundre fortellinger skrevet av den lavere mandarinen Pu Songling (1640-1715) på klassisk kinesisk. Språket er også influert av tidlig mandarin; det veksles mellom formene på en sammenfiltret måte som lenge har skremt bort oversettere til vestlige språk. Verket ble til i den tidigere del av Qing-dynastiet. Det ble utgitt posthumt, av Pu Songlings barnebarn; første kjente trykte eksemplar kom i 1766, men det kan kanskje være at det utkom utgaver av samlingen noe tidligere.

*Liaozhai zhiyi* er en blanding av historier og legender, i *chuanqi*tradisjonen som hadde sine røtter i Tangdynastiets tid. De fleste fortellingene har en basis i sannheten, selv om alver og andre vesener blandes med mennesker, mange av dem historiske. Pu gjør bruk av muntlig overleverte folkeeventyr og skaper en rekke fortellinger som krysser frem og tilbake over en stadig mer uklar grense mellom realitet og den fantastiske verden. Blant de skikkelser som opptrer er magiske revefeer, spøkelser, lærde, hoffmandariner, taoistiske eksorsister og uhyrer. Mange av historiene er satiriske, og de mest moralsk høyverdige er gjerne helt andre skikkelser enn dem som konvensjonene skulle tilsi. Menneskene kommer gjerne dårlig fra det med sitt forderv. Slik speiler historiene også forfatterens skuffelse over sin samtids samfunnsforhold.

I kinesisk litteraturhistorie går *Liaozhai zhiyi* for å være høydepunktet for den klassiske fortellerkunst. Samlingen er samtidig sluttpunktet for den tradisjoneele kinesiske fortelling, for etter den skrives alle viktigere fortellernoveller og -romaner på omgangsspråket.

Litteratur
----------

* Chang, Chun-shu og Shelley Hsueh-lun Chang (1998) *Redefining History: Ghosts, Spirits, and Human Society in P'u Sung-ling's World, 1640-1715*. Ann Arbor: University of Michigan Press. ISBN 0-472-10822-0
* Zeitlin, Judith T. (1993). *Historian of the Strange: Pu Songling and the Chinese Classical Tale*. Stanford, Calif.: Stanford University Press, xii, 332p. ISBN 0-8047-2085-1.

Referanser
----------

1. ↑  [http://languagelog.ldc.upenn.edu

Eksterne lenker
---------------

* Utvalgte fortellinger oversatt av Herbert Giles 1916, Google Books
* Strange stories from a Chinese Studio, 1880, oversatt av Herbert A. Giles, Internet Archive
* Pu Songling, Chinese Movie Database

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Tucuruí** er en demning og et vannkraftverk i Tocantins-elven i det sentrale Brasil. Navnet kommer av en liten by som måtte flyttes da dammen ble konstruert. Installert effekt for vannkraftproduksjon er 8.370 MW, fordelt på 24 turbinstasjoner – den fjerde største vannkraftytelsen i verden. Arbeidet med dammen ble påbegynt i 1976, og etter første byggetrinn var ytelsen på 4.240 MW.

Med 120,000 m³/s har Tucuruí verdens sterkeste avrenning fra en vannkraftanlegg. Dammen er 78 meter høy og 11 000 meter lang. Selve damfyllingen er på 85 millioner m³, tredje størst i verden. 

Det er selskapet Eletronorte som opererer og vedlikeholder demningen og vannkraftanlegget.

Filmen *Smaragdskogen* ble tatt opp ved demningsanlegget.

Det har vært protester mot utbyggingen, som ga en oversvømming som førte til flytting av minst 32.000 personer, mens 100.000 fikk redusert vannkvalitet eller andre negative følger.

Referanser
----------

1. ↑   Eletrobras, api.mziq.com, besøkt 18. desember 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Operador Nacional do Sistema Elétrico, dados.ons.org.br, besøkt 18. desember 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Hydroelectricity – New World Encyclopedia. Besøkt 23. juli 2010.
4. ↑  Black, Maggie og Jannet King: *The Atlas of Water*, Earthscan 2009, side 58-59.

Eksterne lenker
---------------

* Eletronorte Arkivert 31. desember 2010 hos Wayback Machine. – hjemmeside (portugisisk)

  


| * v
* d
* r
Demninger i Tocantins |
| --- |
| Serra da Mesa **·** Cana Brava **·** São Salvador **·** Peixe Angical **·** Luiz Eduardo Magalhães **·** Tucuruí | Brasils flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF
 |
**Miklós Holop** (født 2. februar 1925 i Budapest, død 12. november 2017) var en ungarsk vannpolospiller som deltok i De olympiske leker i 1948 i London.

Holop vant en olympisk sølvmedalje i vannpolo under OL i 1948 i London. Han var med på det ungarske laget som kom på andreplass i vannpoloturneringen bak Italia. Ungarns resultat i finalerunden, som besto av fire lag; uavgjort 4–4 mot Nederland. De vant over Belgia 3–0. Ungarn tapte til Italia 3–4 i gruppespillet, et resultat som ble tatt med til finalerunden. Holop spilte alle sju kampene i OL-turneringen, som ble avviklet i perioden 29. juli til 7. august 1948.

OL-medaljer
-----------

* 1948 Storbritannias flagg London - Sølv Sølv i vannpolo, Ungarns flagg Ungarn

Referanser
----------

1. ↑   olimpia.hu[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Miklós Holop – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Miklós Holop – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Miklós Holop – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Miklós Holop – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Miklós Holop – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (hu) Miklós Holop – Ungarns olympiske komité Rediger på Wikidata
Skiftenøkkel
Skiftenøkkel
Skiftenøkkel fra Heavy Duti
 **Skiftenøkkel**  er et verktøy som brukes til å skru sekskantede og firkantede skruehoder, muttere og lignende med. Skiftenøkkelen brukes til å skru muttere, franske treskruer og maskinskruer med. Skiftenøkkelen kan også erstattes av rørtang, vannpumpetang, fastnøkkel, tangen og skralle. Bruk av enkelte av disse kan forårsake skader på arbeidsstykket. Skiftenøkkelen har den samme funksjon som fastnøkkelen, men skiftenøkkelen kan skifte størrelse til etter stor mutter man skal gripe rundt, mens fastnøkkelen sliter minst på skruesporene. Ved bruk av skiftenøkkel er det viktig at det ikke er slark i kjeven og at den faste delen av kjeven trekker, ikke skyver, da den tåler større belastning enn den bevegelige kjeven.

Historie
--------

Skiftenøkkelen ble oppfunnet av Johan Petter Johansson i 1891. Han hadde et firma som het Enköpings Mekaniska Verksted i Sverige og ble kjøpt opp av Berndt August Hjorth og firmaet ble kalt for BA Hjort & Co som fikk navnet Bahco. Skiftenøkkelen ble en svensk oppfinnelse som finnes over hele verden og Bahco har produsert +100 millioner av dem.[]

Se også
-------

* Fastnøkkel
* Pipenøkkel
* Verktøy
* Skrutrekker
* Nøkkelverktøy

Kilder
------

* Arkivert 9. august 2014 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Tuddal** er ei bygd i Hjartdal kommune i Telemark landskap. Tuddal ligger ved Bjårvatnet (460 moh) øverst i Tuddalsdalen som starter ved Sauland.

Fylkesvei 3430 går fra Sauland i Hjartdal, gjennom Tuddalsdalen, Tuddal og videre over fjellet ved Gaustatoppen og til Dal i Tinn, ved Rjukan. Høyeste punkt på veien er 1260 moh.

I Tuddal ligger Tuddal kirke som er en korskirke fra 1796 og Tuddal bygdetun.

Tuddal Høyfjellshotel startet som høyfjells sanatorium i 1895 og har siden tatt imot gjester, men driften har ikke vært sammenhengende.

Navnet
------

Navnet har vært skrevet «Tuptdalr», og har muligens sitt opphav i «tuft/tomt»

Bilder
------

* Skiløype ved Måsafjell Skiløype ved Måsafjell
* Utsikt mod GaustakneaUtsikt mod Gaustaknea
* Toskjær, ved foten av Gaustaknea Toskjær, ved foten av Gaustaknea

Kjente personer fra Tuddal
--------------------------

### Musikere

* Knut Buen (1948 -)

### Kunstnere

* Kari Buen

Referanser
----------

1. ↑  «Velkommen til Tuddal». *Velkommen til Tuddal* **(engelsk)**. Besøkt 5. august 2021.
2. ↑  «Tuddal» **(engelsk)**. Besøkt 5. august 2021.
3. ↑  *www.hjartdal.kommune.no*. Besøkt 5. august 2021.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)

Eksterne lenker
---------------

* Tuddal Utvikling, info om bl.a. natur og turer
* Tuddal Høyfjellshotell
* Gaustablikk Skisenter

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
**Stavanger Amtssykehus** var et sykehus for Stavanger amt. Sykehuset ble opprettet i 1773, opprinnelig for å ta pasienter med diagnosen radesyke i pleie.

I kongebrev av 3. juni 1773 ble det besluttet at det skulle opprettes et sykehus for radesyke i Stavanger. Den 29. november 1773 ble Olavskleven 2 (østre del av dagens Kiellandshagen i Stavanger med matrikkelnummer 452) kjøpt av Stavanger amt for bruk som Radesykehus. Stavanger hadde allerede sitt eget hospital – Stavanger hospital, så dette sykehuset var for resten av amtet. Radesygehuset fikk plass til 12 pasienter med radesyke (som den gang ble ansett som en form for syfilis).

Radesykehuset ble forløper for Stavanger amtssykehus.

I 1837 ble det opprettet en komite for å få laget et nytt amtssykehus. Sykehuset i Kiellandshagen var i bruk som sykehus fram til 1842, da et nytt sykehus ble bygd på Pedersgjerdet (nå Tinghuset i Bergelandsgata). Det var like utenfor den daværende bygrensen for Stavanger.

Referanser
----------

1. 1 2  Strandjord, Roald E. (2000). «Paa dette Skib hadde det været en Deel ryggesløst Mandskab ... Om radesyken og Radesygehuset i Stavanger». *Norsk sykehusarkitektur (Årbok (Foreningen til norske fortidsminnesmerkers bevaring, trykt utg.). 2000 Vol. 154)*. Oslo: Foreningen til norske fortidsminnesmerkers bevaring. s. 77ff.
2. ↑  Roald E. Strandjord: Radesykehuset og «min fars hus», Stavangeren, nummer 1, 2000.
3. ↑  Ola Kvalsund: Stavanger bystyres forhandlinger m.v. 1837-1843, Stavanger, 1919, side 78f.
**Stavanger-Spitsbergen-ekspedisjonen i 1912** var en kommersiell ekspedisjon til Svalbard fra 20. juni til 20. september 1912, med målsetting å «oppdage og i saa fald okkupere kullfelter». Fabrikkeier Christian Bjelland og postfullmektig Carl Torjusen tok på våren 1912 kontakt med universitetsstipendiat geolog Adolf Hoel for å spørre om det fantes kullførende områder på Spitsbergen som var ennå ikke var okkupert. Hoel svarte at store prospektive områder rundt Isfjorden og Bellsund-Van Mijenfjorden var uokkupert. På den basis ble et interessentselskap stiftet. Deltakerene var dampskipsekspeditør og konsul Cornelius Middelthon, fabrikkeier Christian Bjelland, og infanterikaptein Harald Brynjulf Damm. Adolf Hoel og infanterikaptein Arve Staxrud deltog også. Høyesterettsadvokat Harald Jentoft ble selskapets juridiske konsulent i Kristiania.

Selve eksepdisjonen til Spitsbergen var ledet av Kaptein Damm, og hadde 10 deltagere. Adolf Hoel og bergingeniør Hans Merckoll (Hans Mørch-Olsen) utgjorde den vitenskapelige staben. Motorskøyten «Vaarsol» på 25 ton ble leiet i Tromsø, og la ut i juli 1912. Skipperen het Jakobsen. Kullgruvedrift hadde begynt i Adventdalen i 1908, og i 1912 var det fremdeles store uokkuperte områder. En svensk og en tysk ekspedisjon var også på vei til Spitsbergen for å finne kull, dermed var det et kappløp.

Ekspedisjonen fant kullførende lag i Green Harbour-området, og satte opp okkupasjonsplater 6. juli, 1912. Dette var blikkplater med navn på ekspedisjonen og en grensebeskrivelse. Med dette kunne okkupasjonen meldes inn til Utenriksdepartementet. I alt ble fire områder okkupert, men et av områdene, i Hornsund, frafalt. Etter at okkupasjonsplatene var slått opp, begynte letingen etter kullag. Et av de tykkeste kullagene som ble funnet hadde en mektighet på 1,5m. Etter at kartleggingen hadde påvist en ikke ubetydelig kullforekomst, ble det satt opp en arbeiderbrakke for overvintring, og to svenske (eller muligens en finsk og en russisk) arbeidere ble ansatt til å begynne prøvedrift og drive vakthold. Den ene var Knut Emil Glad fra Finland, hvis kone Anne Josefine fødte en gutt (Charles Emil Polar Glad) i brakka våren 1913. Den andre var russeren Kronoff. Det okkuperte området var på 140 km2, og det ble estimert at området inneholdt 300 millioner tonn kull. Det ble forgjeves forsøkt å finne norsk kapital til driften, men i stedet ble feltet solgt til et utenlands konsortium for 700 000 kroner. Hele ekspedisjonen kostet ca. 200 000 kroner, så det ble god avkastning for investorene. I 1920 ble feltet solgt videre til et hollandsk selskap for 5 000 000 kroner. Det hollandske selskapet kalte stedet for Bärentzburg.

I ettertid ga Kaptein Damm lysbildeforedrag om ekspedisjonen. To av hans manuskript (fra 1924 og 1932) er upubliserte men eksisterer fremdeles, og er i dag i privat eie.

Referanser
----------

1. ↑  Damm, Harald Brynjulf (1924). *Spitsbergenforedrag*.  [Manus til foredrag gitt i 1924]
2. ↑  AS, Svalbardposten. «Her ble den første født». *Svalbardposten*. Arkivert fra originalen 7. november 2017. Besøkt 5. november 2017.
**«Love Letters in the Sand»** er en amerikansk populærmusikksang med melodi av J. Fred Coots og tekst av Nick Kenny samt Charles Kenny, som blant annet ble gjort kjent av Pat Boone. Sangen ble publisert i 1931 og var løselig basert på en komposisjon fra 1881, «The Spanish Cavalier».

Ted Black's Orchestra (med orkesterlederen som vokalist) hadde den første store slageren med denne sangen på Victor 22799.

Coverversjonen til Pat Boone med Billy Vaughn's Orchestra ble en stor slager i juni og juli 1957 og lå fem uker øverst på Billboard Hot 100-singlelisten med totalt 34 uker på listen.

Boones versjon nådde den britiske singlelisten 6. juli 1957 og lå der i 21 uker med nummer to som høyeste plassering.

Engelske Vince Hill med Eddie Lester Singers kom inn på den britiske singlelisten 30. september 1967 og lå der i ni uker med nummer 23 som høyeste plassering. Platens betegnelse var Columbia DB 8268. Arrangør og dirigent var Johnny Harris. Produsent var Bob Barratt.

Norske versjoner
----------------

Juul Hansen og I. Eriksen har skrevet norske tekster. I Hansens versjon heter den «Kjærlighetsbrev i sand». I Eriksens versjon bærer den tittelen «Kjærlighetsbrev til deg».

### Innspillinger

| År | Sangtittel | EP-tittel/Albumtittel | Artist | Tekstforfatter | Platetype | Plateselskap og katalognummer |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1957 | «Kjærlighetsbrev i sand» |  | Deep River Boys med orkester | Juul Hansen | Single | HMV AL 6060 |
|  |  | *Skal vi danse?* |  |  | EP | HMV 7EGN 22 |
| 1957 | «Kjærlighetsbrev i sand» |  | Nora Brockstedt med Egil Monn-Iversens orkester | Juul Hansen | Single | RCA NA 1087 |
| 1974 | «Kjærlighetsbrev til deg» | *Gammalpop 1* | Torry Enghs | I. Eriksen | LP | Tambourine TAM 1000 |

De to HMV-platene er samme innspilling.

Produsent for innspillingen med Torry Enghs var Bjørn Langli.

Referanser
----------

1. ↑  «Frank Black – The Big Bands Database Plus». Arkivert fra originalen 14. september 2009. Besøkt 30. august 2009.
2. ↑  «Frank Black – The Big Bands Database Plus». Arkivert fra originalen 14. september 2009. Besøkt 30. august 2009.
3. ↑  Chart Stats - Pat Boone - Love Letters In The Sand
4. ↑  Chart Stats - Vince Hill - Love Letters In The Sand
5. ↑  Se plateetiketten
6. ↑  Se plateetiketten
7. ↑  Se plateetiketten
8. ↑  Se plateetiketten
**Stavanger Preserving** var den første hermetikkfabrikken i Stavanger, etablert i 1873.

Grunnleggerne av Stavanger Preserving Co. var fire av byens kjente menn, skipsreder Knud Knudsen, byfogd Henrik Finne, konsul Lars Berentsen og grosserer George W. Groom. Den første fabrikken ble bygget i 1873 på den nyinnkjøpte tomten i Øvre Strandgate nummer 38 i Gamle Stavanger.

Selv om Stavanger Preserving var foregangsbedriften i Stavanger, var de i norsk sammenheng flere tiår etter andre byer. I Drammen hadde Christian August Thorne startet hermetikkfabrikk allerede i 1841.

Stavanger hadde antakeligvis ikke blitt «hermetikkbyen» om ikke et nytt produkt var blitt introdusert, «de røgede norske sardiner». Dette skjedde i 1879 ved Stavanger Preservings fabrikk i Øvre Strandgate. Det var blitt eksperimentert med røkte sardiner før, men Stavanger Preserving fortjener æren for å ha startet med den systematiske produksjon og omsetning av dette produktet, som kom til å spre Stavanger-navnet på milliarder av bokser til alle verdenshjørner.

I 1981, etter lengre tids nedgang for hermetikkindustrien, ble de gjenværende norske produsentene av hermetisk brisling slått sammen til ett konsern, Norway Foods Ltd. med hovedkontor i Stavanger.

Referanser
----------

1. ↑  - Norsk hermetikkindustris historie Arkivert 9. mai 2006 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Hjelpeverge** er et begrep fra den tidligere vergemålsordningen, opphevet fra 1. juli 2013. Hjelpevergen var etter denne ordningen en person som er oppnevnt av overformynderiet til å bistå og forvalte verdiene for en myndig person som på grunn av senil demens, utviklingshemning, sinnssykdom eller legemlig funksjonshemming ikke kan ivareta egne interesser[1]. Oppnevnelse av hjelpeverge innebærer ikke at vedkommende som får hjelpeverge er umyndiggjort[2]. Virksomheten er dels regulert av lov og dels av departementale forskrifter. I den nye vergemålsordningen er skillet mellom verge og hjelpeverge opphevet: alle verger er nå bare verger[3]. 

Hjelpeverger skulle primært forvalte den vergetrengendes økonomi, og dernest være rettslig stedfortreder. Den vergetrengende kunne selv søke om hjelpeverge, og som utgangspunkt skulle vedkommende også samtykke i at det skulle oppnevnes hjelpeverge[4]. Dersom personen ikke var i stand til å forstå betydningen av samtykket, kunne søknaden skrives av tilsynslegen. 

Ved utnevnelse av hjelpeverge ble det samtidig nærmere bestemt hva slags formelle saker hjelpevergen kunne ta avgjørelser i[5]. Hjelpevergen var forpliktet til å skrive årsregnskap og rapport til overformynderiet[6].

Noen advokater har slike verv, men vanligere er det med en pårørende eller annen slektning.

Referanser
----------

1. ↑  Vergemålsloven 1927 § 90a
2. ↑  Ot.prp.nr. 45 (1989-1990) s. 7
3. ↑  Bl.a. vergemålsloven 2010 § 101 nr. 2
4. ↑  Vergemålsloven 1927 § 90a
5. ↑  Vergemålsloven 1927 § 90b
6. ↑  Vergemålsloven 1927 § 77, gjort gjeldende for hjelpeverger via § 90c

Eksterne lenker
---------------

* Orientering til hjelpeverger
**Stavanger Forum Hotel** (fra 2014 til 2021: *Scandic Forum Hotel*) er et hotell på Tjensvoll i Stavanger. Hotellet har 182 rom, og i øverste etasje er det en bar og restaurant med utsikt over de omkringliggende områdene. 

Stavanger Forum Hotel er Rogalands nest høyeste bygning om man ikke regner med spiret, og var det høyeste hotellet i Norge utenfor Oslo da det sto ferdig i 2001. Selve bygget har 21 etasjer og er 60 meter høyt, men spiret på taket gjør hotellet cirka 20 meter høyere. Hotellet er tegnet av arkitektkontoret Brandsberg-Dahls Arkitekter i Stavanger, og hovedentreprenør ved byggingen var Skanska.

Historie
--------

Rica Hotels ASA, som hotellet het tidligere, inngikk en ti-års leieavtale med Forum Hotellbygg DA om leie av hotelleiendom på Tjensvoll i Stavanger. Hotellet åpnet i september 2001, med Magne Torgersen som direktør. 

Da hotellet åpnet, lå restauranten i andre etasje og hadde kapasitet på opptil 60 gjester. I mai 2004 ble det bygget kjøkken i 21. etasje, slik at 21. etasje nå fungerer som hotellets restaurant på kveldstid, samt frokost og lunsj. 

Hotellet har tidligere vært en del av hotellkjeden Scandic, og i 2021 ble hotellet en del av Thon Hotels.

Fasiliteter
-----------

Hotellet har 182 rom som inkluderer standardrom, superior-rom, handicap-rom, juniorsuiter og suiter. I øverste etasje er det bar og restaurant.

Hotellet har fem konferanserom, der det største har plass til 60 deltakere. I tillegg disponerer det fire lokaler i konferansesenteret Stavanger Forum som ligger vegg-i-vegg. Stavanger Forum har plass til totalt 1700 deltakere og er vert for den internasjonale oljemessen ONS som holdes annethvert år og er Norges største oljemesse.

Miljømerking
------------

Stavanger Forum Hotel er miljøsertifisert med miljømerket Svanen.

Referanser
----------

1. ↑  «Stavanger Forum | Hotell i Stavanger | Thon Hotels». *www.thonhotels.no*.
2. ↑  «Møter og konferanser Stavanger Forum i Stavanger | Thon Hotels». *www.thonhotels.no*.

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Hjelset Auto** var et rutebilselskap med historie tilbake til 1929. "Hjelsetruta" ble da opprettet av Torstein Vorpenes på Hjelset i dagens Molde kommune i Møre og Romsdal.

Historie
--------

Vorpenes drev rutekjøring Hjelset-Molde 1929-1943. Han gav opp rutedriften etter en brann i 1943. Ruta ble da overtatt av Aarø Automobilselskap og drevet videre som datterselskap til 1973. Datterselskapet fikk navnet Hjelset Auto A/S. Det var felles ledelse med Aarø Automobilselskap i alle år. Selskapet fortsatte med disse rutene:

* Hjelsetruten: Eidseter-Opdøl-Molde, person-, gods- og melkerute
* Mordalruten: Mordal-Molde, person-, gods- og melkerute
* Ringbussen: Bybusser i Molde, oppstart i 1953 med Østre og Vestre ring

Hjelset Auto hadde stor vekst i trafikken utover 1950- og 1960-tallet. Det ble stadig flere ruteavganger og dessuten flere ruter på Ringbussen.

Rutevogner fra Hjelset Auto var lakkert i samme farger som vogner fra Aarø Automobilselskap/Aarø og Molde Auto, gul og mørk blå (se bilder). 
Da Hjelset Auto opphørte i 1972 hadde selskapet 13 rutevogner og 18 helårsansatte[1].

Litteratur
----------

* Haugen, K. R. Skudal, S. & Ottesen, H. (1966). Over til rutebil : avdeling Møre og Romsdal 1930-1965. Ålesund: NRF.
* Oterhals, M. (1983). 75 år i trafikantenes tjeneste: Molde bilruter A.S. 12. mai 1908 - 12. mai 1983. Molde: E. K. Hansen Eftf.

Referanser
----------

1. ↑   Innstilling om rutebilstrukturen i Møre og Romsdal : fra en komite nedsatt av fylkesutvalget 5. desember 1970 : innstillingen er avgitt 16. november 1973 (1973). Molde: Fylkesutvalget.

Eksterne lenker
---------------

* Busser fra Hjelset Auto på Digitalt Museum
**Gentofte Sø** er en innsjø i Gentofte kommune med et areal på 367,300 m². Den inngår i et større naturområde sammen med Brobæk Mose (også kalt *Insulinmosen*, antakeligvis som følge av sitt naboskap til Nordisk Gentofte, nå en del av Novo Nordisk). Gentofte Sø og Brobæk Mose er utpekt som habitatområde.

Innsjøen angis å være en av de viktigste botaniske lokaliteter i det tidligere Københavns Amt med en rik artsvariation. Den dannet opprinnelig grunnlag for yrkesfiskere, og det sees ved bredden av innsjøen stadig eksempler på de gamle fiskehusene.

Inntil 1959 ble innsjøen anvendt til vanninnsamling og anses i dag av Miljøministeriet for en av de reneste i Region Hovedstaden.

Innsjøen var opprinnelig en del større, men i forbindelse med utvidelse av Lyngbyvejen i 1970-årene ble innsjøens areal innskrenket. Den har i dag en omkrets på omtrent 2,6 km.

Referanser
----------

1. ↑  Dansk Ornitologisk Forenings omtale av Gentofte Sø]
2. ↑  «Miljøministeriets Vand- og Naturplan for Gentofte Sø». Arkivert fra originalen 11. mai 2022. Besøkt 18. desember 2011.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |

Portal: Danmark
***Other Men’s Shoes*** er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av Edgar Lewis og med Crauford Kent i en ledende rolle. Filmen er basert på en en britisk roman fra 1917 av Andrew Soutar.

Handling
--------

Stephen Browning, en pastor i en liten by, er ikke i stand til å takle den sterke motstanden i sognet hans som blir fostret og ledet av Raphael Creeke - pastorens rival for kjærligheten til Irene Manton. I mellomtiden blir James, broren til Stephen, løslatt fra fengsel. Etter å ha hørt om brorens problemer bestemmer James seg for å fungere som pastorens stedfortreder. Etter at Stephen reiser til en nabo-gård for å komme seg etter et nervøst sammenbrudd, antar James sin brors identitet.

Som pastor forsøker han å inspirere menigheten ved kirken, tar opp kampen mot Creeke, og vinner etter hvert Irenes kjærlighet. Ved hjelp av en utpresser forsøker Creeke å avsløre James, men planen hans slår tilbake på ham selv når pastoren vinner støtte fra menigheten sin ved å innrømme sin virkelige identitet. Men Stephen blir deretter myrdet av Jacob Dreener, en av Creekes medskyldige, som tok feil av pastoren og broren hans.

Skuespillere
------------

* Crauford Kent som Stephen Browning
* Irene Boyle som Irene Manton
* Stephen Grattan som Dr. Manton
* Jean Armour som Marion Browning
* Harold Foshay som Jacob Dreener
* John P. Wade som Raphael Creeke
* Phil Sanford som Paget
* Bobby Connelly som 'Doady'

Referanser
----------

1. ↑  «Other Men's Shoes (1920)». *letterboxd.com* **(engelsk)**. Besøkt 25. april 2023.
2. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 25. april 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Other Men's Shoes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Other Men's Shoes* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Other Men's Shoes* på AllMovie Rediger på Wikidata
**Hjemfall** er et juridisk begrep som brukes om tilfeller der eiendom «faller tilbake» vederlagsfritt til den opprinnelige eier; normalt det offentlige i form av staten eller kronen.

Hjemfall i Norge
----------------

I europeisk sammenheng er det et særtrekk at norsk lov tillater privat eierskap av fallrettigheter. Hjemfall er en del av de norske konsesjonslovene, innført for å hindre at utenlandsk storkapital fikk kontroll over den norske vannkraften. Hjemfallsrett ble innført i Norge i 1909 og skapte stor strid. I 1918 fastsatte Norges Høyesterett ved plenumsdom at hjemfallsretten ikke var grunnlovsstridig.

Hjemfallsordningen for vannkraftproduksjon i Norge er en regel om at eierskapet går vederlagsfritt tilbake til staten ved endt konsesjonsperiode. Konsesjonsperioden var fra 1917 maksimalt 50 år, utvidet til 60 år i 1969, og fra 2007 igjen utvidet til 75 år. Denne regelen gjelder kun for private eiere, mens kommunale og fylkeskommunale eiere ikke har noen tilbakeleveringsplikt.

I 2001 skrev ESA et brev om at hjemfallsretten var i strid med EØS-avtalens artikkel 31 om etableringsrett og artikkel 40 om kapitalbevegelighet. Regjeringens svar var at forvaltningen av norske naturressurser faller utenfor EØS-avtalens virkeområde. Likevel ble det igangsatt en offentlig utredning, ferdigstilt i 2004.

I juni 2007 fastslo EFTA-domstolen at forskjellsbehandling av offentlige og private vannkrafteiere var i strid med EØS-reglene. I august 2007 vedtok regjeringen en provisorisk anordning for å bringe hjemfallsordningen i samsvar med dommen i EFTA-domstolen og EØS-avtalen, inntil Stortinget kan foreta de nødvendige lovendringer. I anordningen videreføres det grunnleggende prinsippet om offentlig eierskap til landets vannkraftressurser på statlig, fylkeskommunalt og kommunalt nivå. Det vil ikke lenger bli gitt konsesjoner til private for erverv av vannfall og kraftverk, men private kan fortsatt eie inntil en tredjedel av offentlig eide vannkraftverk.

Referanser
----------

1. ↑  Andenæs, Johannes; Fliflet, Arne (2006). *Statsforfatningen i Norge* (10 utg.). Universitetsforlaget. s. 401. ISBN 978-82-15-00989-6. Arkivert fra originalen 24. oktober 2016. Besøkt 29. oktober 2021.
2. ↑  «NOU 2004: 26 Hjemfall». Olje- og energidepartementet. 30. november 2004. Besøkt 29. oktober 2021.
3. ↑  Efta-domstolen: «Norge bryter EØS-avtalen ved å opprettholde hjemfallsreglene» «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 28. september 2007. Besøkt 21. juli 2007.
4. ↑  «Hjemfall: Regjeringen sikrer offentlig eierskap til vannkraften». Olje- og energidepartementet. 10. august 2007. Besøkt 29. oktober 2021.

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel om hjemfallsretten som sentral del av Konsesjonslovene, av historikeren Svein Ivar Angell

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
**«Praying»** (norsk oversettelse: *ber*) er en norsk-samisk popsang som ble utgitt 21. juni 2019. Det er den tredje singelen til gruppen KEiiNO, som består av Tom Hugo, Fred-René Buljo og Alexandra Rotan.

Bakgrunn
--------

### Om sangen

Gruppen KEiiNO ble etablert i 2018 i forbindelse med deltakelsen i Melodi Grand Prix 2019. I forkant av konkurransen skrev gruppen flere låter, blant annet da Tom Hugo Hermansen og Alexandra Rotan var på besøk i Fred-René Buljos hjemfylke, Finnmark. Trioen ønsket å lage en lett sommerlåt, men endte i stedet opp med å skrive «Praying», som handler om frykten for å dø. «Men melodien er nå ganske lystig», sa Hermansen i et intervju med *VG*. Sangen er skrevet og produsert sammen med Henrik Tala, Rüdiger Schramm og Tom Hugos ektemann Alexander Olsson. 

Singelen ble utgitt 21. juni 2019, og var den tredje singelutgivelsen til KEiiNO. Debutlåten «Spirit in the Sky» ble utgitt 25. januar, mens oppfølgersingelen «Shallow» kom 26. april samme år. Sistnevnte var en coverlåt av hiten til Lady Gaga og Bradley Cooper.

### Teksten

Alexandra Rotan har skrevet teksten til «Praying», mens Buljo har laget joiken. Både teksten og joiken har dødsangst som tematikk. «Jeg tror dødsangst er noe man ikke snakker så mye om (…) Jeg tror mange får den tanken iblant at "jeg skal dø en gang", og at det er veldig skremmende», sa Rotan i et intervju med NRK. Sangen er også et oppgjør med det å dømme andre.

Referanser
----------

1. ↑  «Praying – Single». iTunes. Besøkt 24. juni 2019.
2. 1 2  «KEiiNO topper VG-lista med Pride». *www.vg.no*. Besøkt 24. juni 2019.
3. ↑  «‎Spirit in the Sky - Single by Keiino» **(engelsk)**. Besøkt 24. juni 2019.
4. ↑  «‎Shallow - Single by Keiino» **(engelsk)**. Besøkt 24. juni 2019.
5. 1 2 3  Hagen, Knut-Øyvind (21. juni 2019). «KEiiNO ville lage gladlåt – endte med å synge om dødsangst». *NRK*. Besøkt 24. juni 2019.
**Praça do Comércio** (portugisisk uttale: [ˈpɾasɐ du kuˈmɛɾsju]; norsk oversettelse: *handelstorget*) er en stor torgplass sentralt i Lisboa i Portugal. Plassen ligger like inntil elven Tajo. Torget er også kjent under navnet Terreiro do Paço (*slottsplassen*), siden det kongelige slottet Paços da Ribeira lå der tidligere. Slottet ble ødelagt i det store jordskjelvet i 1755 og aldri bygget opp igjen. Plassen ble derfor fullstendig ombygd som en del av gjenoppbyggingen av sentrumsområdet Baixa Pombalina. Torget ble bygget på bestilling av grev Sebastião José de Carvalho e Melo som var statsminister for kongeriket Portugal fra 1750 til 1777. I dag er torget en av Lisboas mest besøkte severdigheter.

Plassens fikk navnet *handelstorget* for å markere plassens nye funksjon for Lisboas økonomi. De symmetriske bygningene rundt plassen ble fylt med statlige kontorer og departementer innen tollreguleringer og havneaktiviteter. Midt på plassen står en statue av kong Josef av Portugal, innviet i 1775.

Referanser
----------

1. ↑  «PRAÇA DO COMERCIO (Comercio Square), Lisbon». *www.golisbon.com*. Besøkt 11. mai 2018.
2. ↑  Ermengem, Kristiaan Van. «Praça do Comércio, Lisbon». *A View On Cities* **(engelsk)**. Arkivert fra originalen 12. mai 2018. Besøkt 11. mai 2018.
3. ↑  «Praça do Comércio». *www.lonelyplanet.com* **(engelsk)**. Besøkt 11. mai 2018.
4. ↑  «Commerce Square in Lisbon - Praça do Comércio». *www.lisbon.net* **(engelsk)**. Besøkt 11. mai 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Lisbeth Normann** (født 1. februar 1960) er en norsk sykepleier, fagforeningsleder og politiker (H). Hun har vært statssekretær for helse- og omsorgsminister Bent Høie.

Normann fullførte sykepleierutdanning ved Aker sykepleierhøgskole i 1985, og tok videreutdanning i operasjonssykepleie ved Høgskolen i Oslo i 1991. I 2001 fullførte hun mastergrad i sykepleievitenskap. Hun var sykepleier ved Aker sykehus fra 1985 til 1999 og deretter på Rikshospitalet fram til 2001. Normann var avdelingssjef i fagpolitisk avdeling av Norsk Sykepleierforbund fra 2001 til 2006. Fra 2006–2007 var hun Helsefaglig direktør på Aker universitetssykehus. Fra 2007–2011 var Lisbeth Normann forbundsleder i Norsk Sykepleierforbund og nestleder og styremedlem i Unio. Fra 2011 og fram til hun ble utnevnt til statssekretær ledet KPMGs rådgivningsgruppen for helse- og omsorgsektoren. 

Hun er gift med Erik Kreyberg Normann.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Lisbeth\_Normann[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Statssekretær Lisbeth Normann (H)
3. ↑  Marit Fonn (13. februar 2008). «Normann mot Normann: – Vrient, men ikke umulig». sykepleien.no. Arkivert fra originalen 29. oktober 2013. Besøkt 15. november 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Lisbeth Normann hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Märta Norberg** (også stavet **Märtha Nordberg**, født 19. september 1922 i Örnsköldsvik, død 19. desember 2020 i Örnsköldsvik) var en svensk langrennsløper. Hun representerte Sidensjö IK og Vårby IK.

Norberg slo gjennom bare 17 år gammel da hun vant 10 km ved SM i langrenn 1939. Hun deltok den første OL-konkurranse i langrenn for kvinner under Vinter-OL 1952 i Oslo, og ble nummer fire på 10 km etter et uhell; da hun skulle gå forbi en tsjekkoslovakisk deltaker i en motbakke, snublet tsjekkeren og skred over Norbergs ski slik at bindingen røk, og hun måtte stoppe for å feste skien igjen.[] Hun var bare tre sekunder ifra en bronsemedalje. Tre finske deltakere slo Norberg, men hun fikk revansje ved Svenska skidspelen i Falun samme år, hvor hun vant.

Norberg tok bronse på 3 × 5 km stafett i VM på ski to ganger: 1954 i Falun (sammen med Anna-Lisa Eriksson og Sonja Edström-Ruthström) og 1958 i Lahtis (med Edström og Irma Johansson). I svenske mesterskap vant hun seks gull på 10 km og fire gull i stafett med Vårby IK.

En statue i bronse, "Skidåkerskan", som forestiller Märta Norberg ble satt opp i 2005 ved en rasteplass langs länsväg 335 i Näs mellom Sidensjö og Sollefteå, Statuen ble gjort på oppdrag av Nätterlunds minnefond og ble lagd av kunstneren Jörgen Nilsson.

Referanser
----------

1. ↑   SVT Sport, «Historiska OS-svenskan död», utgitt 19. desember 2020, besøkt 19. desember 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑  «Tack för alla segrar Vårbys Märta Norberg!». *idrottonline.se* **(svensk)**. Besøkt 25. desember 2020. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Märta Norberg – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Märta Norberg – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (sv) Märta Norberg – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Märta Norberg – FIS (langrenn) Rediger på Wikidata
* SM-resultater Arkivert 7. april 2019 hos Wayback Machine.
**Bjørn Morten Kjærnes** (født 29. august 1952) er en norsk arrangør av korpsmusikk.

Han er utdannet adjunkt med musikk både fra Hamar og Bergen lærerskole. Deretter studerte han komposisjon ved Norges musikkhøgskole med Lasse Thoresen og Olav Anton Thommessen som hovedlærere. Sonologi (en tverrfaglig orientert gren av musikkvitenskapen med fokus på musikk som lyd – eller et analyseverktøy) ble et fagområde han viet stor oppmerksomhet, og som gjenspeiles både i hans komposisjoner og i de produsentjobbene han har gjort.

Lærer
-----

Han har arbeidet som lærer i musikkskole, grunnskole, ungdomsskole, folkehøgskole og videregående skole, samt vært rektor for Ås og Frogn kommunale kulturskoler. I 2011–15 var han rektor for Kontra Kulturskole, kulturskolen til Ski kommune.

Dirigent
--------

Han startet sitt første danseband *The Mexican Memorial* som ungdomsskoleelev. I 1969 fikk han midler fra Ski videregående mens han gikk der som elev til å starte og lede et skolestorband som en del av skolens kulturelle aktivitet og som en del av musikk valgfag. Han arbeidet i mange år som musikalsk leder for Ten-Sing Ås, Ten-Sing Årnes og Praising på Hamar. Fra 1977 har han dirigert korps og fikk i 2008 Norges Musikkorps Forbund sin hederspris for dirigenter etter 44 år som dirigent. Noen av korpsene han har dirigert i lengre perioder er Nordby Ungdomskorps, Ås Guttemusikkorps, Prinsdal skolekorps, Sofiemyr skolekorps, Nordfjord Ungdomskorps (15 år), Jernbanens Musikkorps Oslo og Romsås Janitsjar. I tillegg har han undervist og ledet sommermusikkskoler i NMF regi, samt vært gjestedirigent og seminardirigent i en mengde korps.

Arrangør og komponist
---------------------

Han skrev som 11-åring sitt første arrangement for en kvintett bestående av musikanter fra Nordby skolekorps, der han spilte baryton og trombone. Fra da av ble det en mengde bruksarrangementer for diverse grupper, ikke minst i Ås Ten-Sing hvor besetningen i perioder hadde med 5-7 blåsere, komp og kor. I 2008 har han mer enn 200 arrangementer og komposisjoner som er utgitt på forskjellige norske og utenlandske forlag. Som medeier i Norsk Noteservice AS (fra 2002) er det de som er hans utgiver og oppdragsgiver.

Dommer og Konsulent
-------------------

Bjørn Morten Kjærnes har siden han ble godkjent dommer i Norges Musikkorps Forbund dømt alle typer konkurranser for korps og var i 10 år leder for dommerkomiteen i NMF. Han startet relativt tidlig med å interessere seg for musikkforlag og arbeidet i en periode for Tonika og begynte tidlig å skrive arrangementer for Frost Music. Senere var han konsulent både for Warner/Chappel Music Norway og for Warner Bros. før han i 2002 ble med 3 andre (tidligere tilsatte i Warner/Chappell Music Norway) og dannet Norsk Noteservice AS.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  *Sonologi, et analyseverktøy*, tittel på foredrag av Bjørn Morten Kjærnes på Dommerkonferansen 2016;
3. ↑
4. ↑
Rumskullaeken   
Foto:Boatbuilder
Rumskullaeken

**Rumskullaeken**, også benevnt *Kvilleken*, er en eik som måler 13 meter i omkrets (i brysthøyde), er cirka 1000 år gammel, og står ved Norra Kvill, ca. to mil nordvest for Vimmerby i Småland. Rundt rotfestet er omkretsen ca. 14 meter.

Eika er av typen sommereik (*Quercus robur*). Hulrummet i treet anses å være laget av svovelkjuke (*Laetiporus sulphureus*).

Kvilleken ble beskrevet allerede i 1772 av «häradsfogd» Magnus Gabriel Craelius i boken *«Försök till ett landskaps beskrivning»*. I beskrivelsen fremgår at den målte 22 alen rundt «bålen» (kroppen). En svensk alen tilsvarte på den tiden 0,5938 m, slik at målet tilsvarte 13,06 m. Han beskrev også at den hule stammen ble benyttet som redskapsskjul av bønder på stedet.

Stålbåndet som er satt rundt stammen for å hindre en to-deling av eika antas å være fra ca. år 1800.

Fra 1998 ble det forbudt å komme nærmere stammen enn 5 meter.

Noen av sex-scenene i filmen *Jag är nyfiken - gul*, en svensk film fra 1967 i regi av Vilgot Sjöman, ble filmet i Rumskullaeken.

Kilder
------

* *Nationalencyklopedin*, artikkel om Rumskullaeken.

Eksterne lenker
---------------

* Bilde av Kvilleken på flickr
* Länsstyrelsen i Kalmar om Rumskullaeken
Tarzan er blitt selve in-begrepet på *Pulp Fiction*.
**Pulp Fiction** er konstruert av begrepet for fuktig masse av trestrimler, og betegner masselitteratur distribuert på simpelt papir.

Med ordet «pulp» menes papir av dårlig kvalitet. Ettersom slikt billig papir ble anvendt til trykking av ukeblader, ulike magasiner og hefter, som publiserte simple røverhistorier og kriminalromaner, kom produktene til å bli omtalt som «The Pulp».

Blant de mest fremgangsrike forfatterne innenfor denne sjangeren var Edgar Rice Burroughs (1875-1950), som etter en feilslått militær karriere som vervet soldat, bestemte seg for å prøve seg som populærforfatter. Først kom Burroughs opp med romanene om John Carter, som skildret hans spennende opplevelser på Mars, hvor han ble gift med en utenomjordisk prinsesse og tok bolig på den røde planeten. Romanene ble så godt mottatt at de også ble oversatt til dansk, men det virkelige gjennombruddet for Burroughs skjedde med fortellingene om Tarzan, apenes konge. Både John Carter og Tarzan ble filmatisert, og begge kom også ut som tegneserier. Tegneseriene om Tarzan er blitt selve in-begrepet på *Pulp Fiction*.

Litteratur
----------

* Kjartan Fløgstad (2000). *Loven vest for Pecos og andre essays om populær kunst og kulturindustri*. Oslo: Gyldendal. ISBN 8205275246.
* Audun Tvinnereim (1979). *Triviallitteratur, populærlitteratur, masselitteratur*. Oslo: Universitetsforlaget. ISBN 8200017273.

Se også
-------

* Den gule presse
* Kiosklitteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
Rumlepotte fra Nationalmuseet
**Rummelpot** eller **rumlepot** er en dansk-nordtysk skikk, hvor barna på nyttårsaften går sminket og utkledd gjennom byen med en rummelpot (folkemusikkinstrument).

De besøker naboer og venner og underholder med rummel og sang for å få fyldt godteposen. Tradisjonen tro utdeles denne aften æbleskiver (munker), drops og andre godterier. Rummelpotsangen er *Fru lok e døe op* og synges både på sønderjysk, nedertysk og høytysk.Tradisjonen med å gå med rummelpotten hadde tidligere den sammen funksjon som nyttårsfyverkeriet, nemlig å jage de onde ånder bort med en øredøvende larm.

Å gå med rummelpot er stadig en populær nytårsskikk i det dansk-tyske grenseland, selv om den tradisjonelle rummelpot mange steder er erstattet av andre, støyende instrumenter.

**Rummelpotvise på Sønderjysk**

*Fru, fru, lok e døe op!*  

*Æ rummelpot vil ind.*  

*De kom æ skib fra Holland.*  

*De hav så goj en vind.*  

*Styrmand vil vi prise*  

*Kaptajnene vil vi hejse*  

*sæt æ sejl op i æ top*  

*å gi mæ naue i æ rummelpot.*

*Hallo – hallo en æffelkagh elle to*  

*å ven den æ få lille*  

*så gi mæ to for jen.*

Eksterne lenker
---------------

* Rummelpot på husumberichte.de Arkivert 2. august 2012 hos Wayback Machine.

Portal: Danmark
Forside
***Hva er tredjestanden?*** (*Qu'est-ce que le tiers état?* ) er en pamflett som abbed Sieyès (Emmanuel-Joseph Sieyès) utga i en innledende fase av den franske revolusjonen.

Han svarer selv: «Tredjestanden er alt. Hva har den vært? Intet.» Han hevder at det er tredjestanden som utfører arbeidet, mens de privilegerte klassene – adelen og geistligheten – er dronene i samfunnets bikube. Tredjestanden er de virkelige representantene for det franske folket, og det er dens representanter som utgjør den nasjonalforsamlinga som kan gi landet en konstitusjon. Sieyès var selv geistlig, men hadde latt seg velge som representant for tredjestanden til stenderforsamlingen 1789.

Spissformuleringene i pamfletten ble raskt parodiert: «Hva er tredjestanden? Intet. Hva vil den? Alt». Sosialfilosofen Pierre-Joseph Proudhon brukte tredjestanden i betydningen «folket» da han på 1800-tallet omformulerte Sieyès: «Hva er tredjestanden? Intet. Hva bør den være? Alt».

Se også
-------

Klasse (sosiologi) (klasseteori)

Litteratur
----------

* Emmanuel-Joseph Sieyès *Hva er tredjestanden?* Aschehoug 2016 ISBN 9788203360985
* What is the Third Estate?

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Huáscar**, hans fulle navn var **Inti Cusi Huallpa Huáscar** («Gledens sol») (født 1491, død 1532 i Cuzco), var den siste legitime inkahøvding og rettmessig arving til Inkariket. Han var nummer to i arverekken etter Ninan Cuyuchi, men Cuyuchi døde omtrent samtidig med faren, inka Huayna Cápac rundt 1525. Huáscar ble da utnevnt og kronet til inka med sete i Cuzco. I begynnelsen delte han riket med halvbroren Atahualpa som var *de facto* hersker i nordriket, men senere brøt det ut borgerkrig mellom de to fraksjonene. 

I et endelig slag utenfor Cuzco i 1532 seiret Atahualpa og Huáscar ble fanget. Sent i 1532 vart han myrdet etter ordre fra Atahualpa som selv var fange hos Francisco Pizarro i Cajamarca.

Referanser
----------

1. ↑   www.britannica.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   ivanlariva.blogspot.com[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Hemming, John: *The Conquest of the Incas*, Macmillan (1970), side 30: «His army and court were struck by a violent epedemic that killed Huayna Cápac,…, at some time between 1525 and 1527.»

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Geni
 |
Syverudbekken ved Årungen
**Syverudbekken** har utspring i Østensjøvannet (Ås) 90,4 meter over havet, og renner ned til Årungen 33 meter over havet. Daldraget hvor Syverudbekken renner er ravinert. Den nedre del av bekken er sterkt meandrerende gjennom tett og frodig vegetasjon, og det går en natursti ved denne delen av Syverudbekken. Det er rester av industriaktivitet ved Syverudfossen; mølle, sag og damanlegg (jfr. Sagstua like ved). Noe lenger opp i bekkeløpet lå Dylterud teglverk, som leverte teglstein til Ås kirke. Teglverket var i drift fram til 1860.
Øvre del av bekken, omtrent fra Bølstad bru, heter Bølstadbekken. 

Ved Bølstad krysser den gamle kongeveien mellom Nordby og Ås kirke. Rester av den gamle brua finnes, og er idag under rekonstruksjon for gang- og sykkeltrafikk. Nyere vei er lagt i en sving 150 meter lenger øst for å redusere stigningen. 

Nær bekken ved Bølstad ligger også et avfallsdeponi, samt en gjenbruksstasjon for Ås kommune. Sigevannet blir renset i et renseanlegg før utslipp til bekken.

Se også
-------

* Liste over elver i Akershus

Referanser
----------

1. ↑  «Kulturlandskap i Follo, registrering og verdivurdering» (PDF). Akershus fylkeskommune. 2004–2008. Arkivert fra originalen (PDF) 24. april 2015. Besøkt 24. april 2015.
2. ↑  «Miljøovervåking av sigevann fra Bølstad avfallsdeponi». Arkivert fra originalen 6. mars 2016. Besøkt 29. desember 2011.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |