recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**St. Johanneslogen Olav til den Gyldne Passer** (Passeren i dagligtale) er en frimurerlosje i Den Norske Frimurerorden (St. Johannesloge nr. 63), som ble innviet den 22. januar 2009 i Strømmen i Skedsmo kommune, med stormester Ivar A. Skar til stede. Losjen ble ved grunnleggelsen underlagt Den Norske Store Landsloge.

Historie
--------

### Skedsmo St. Johannes Broderforening 1985–2009

*Skedsmo St. Johannes Broderforening* ble stiftet den 15. oktober 1985, underlagt St. Johanneslogen Olaf Kyrre til det gyldne Kjæde. Broderforeningen holdt sine møter en rekke steder. I begynnelsen ble møtene avholdt på Olavsgaard hotell. I 1991 ble møtevirksomheten flyttet til Hellerud gård. Fra 1997 ble deretter møtene avholdt i Odd Fellow Ordenens lokaler i Nittedalsgaten i Lillestrøm. I 2006 ble deretter møtene flyttet tilbake til Hellerud gård, og fra 2008 til et av Odd Fellow leiren Glommas lokaler i Strømmen.

Første møte ble avholdt på Olavsgaard hotell den 15. oktober 1985 i I grad med Polarstjernelogenes rituale som grunnlag. I 1996 fikk broderforeningen tillatelse til å arbeide i II grad, og deretter i 1998 i III grad.

### Ordførende Brødre

| # | Navn | Levetid | Innsatt | Avgikk |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Ragnar Tangberg | – | 15. oktober 1985 | 7. oktober 1986 |
| 2 | Veterinær Olav Lyngset | 1937– | 7. oktober 1986 | 2. april 1992 |
| 3 | Per A. Westbye | – | 2. april 1992 | 1. juni 1995 |
| 4 | Sivilingeniør Sverre Leonard Sivertsen | 1934– | 1. juni 1995 | 4. juni 1998 |
| 5 | Tømmermester Øistein Torger Kjus | 1937– | 4. juni 1998 | 15. oktober 2004 |
| 6 | Næringsdrivende Per Lage Kvåle | 1936– | 15. oktober 2004 | 13. september 2007 |
| 7 | Banksjef Ernst Rolf Asplund | 1946– | 13. september 2007 | 22. januar 2009 |

### Selvstendig losje (2009)

Den 11. desember 2008 besluttet Det Høye Råd i Den Norske Frimurerorden å opphøye broderforeningen, med sine 88 medlemmer, til egen losje. Som første frimurerlosje på Romerike, inngikk losjen en langsiktig leieavtale med Odd Fellow-ordenen i Strømmen. Losjen leier det ene av Odd Fellow leiren Glommas lokaler i Gamle Strømsvei 99 i Strømmen.

Ved opprettelse av losjen gikk man over til å benytte ritualene fra Det svenske Frimurersystem.

Logen utga i perioden 2009 til 2023 medlemsbladet «Passerbladet»

Ordførende Mestere
------------------

| # | Navn | Levetid | Innsatt | Avgikk |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Ernst Rolf Asplund | 1946– 2023 | 22. januar 2009 | 20. september 2012 |
| 2 | Frode Arnt Olsbø | 1960– | 20. september 2012 | 24. januar 2019 |
| 3 | Geir Skagemo | 1955 - | 24. januar 2019 | 15. juni 2021 |
| 4 | Geir Haugsnes | 1979- | 15. juni 2021 | 7. desember 2023 |
| 5 | Ole-Jacob S. Thygesen | 1970 - | 7. desember 2023 |  |

Referanser
----------

1. 1 2  Arne Lie: *Det arbeides på Romerike. St. Johannesloge nr 63 har sett dagens lys*, Frimurerbladet nr 1, 2009, sidene 4-7

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
***His Mystery Girl*** er en amerikansk stumfilm fra 1923 regissert av Robert F. Hill.

Handling
--------

Vennene til Kerry Reynolds (spilt av Herbert Rawlinson) forsøker å spille en narrestrek på ham, og får en doktor - som er med på denne spøken - å fortelle Kerry at han er en veldig syk mann. Når Kerry deretter forlater legekontoret legger han merke til en attraktiv ung kvinne som tilsynelatende er i nød. Kerry forsøker deretter å redde henne, når han tror at hun har blitt kidnappet og han tar henne med seg hjem til seg selv. Underveis blir han også forelsket i denne kvinnen, men vennene hans innrømmer til slutt at det hele bare var en spøk - og at den unge kvinnen egentlig ikke hadde vært kidnappet i det hele tatt.

Skuespillere
------------

* Herbert Rawlinson som Kerry Reynolds
* Ruth Dwyer som Gloria Bliss
* Margaret Campbell som Laurette Sligsby
* Jere Austin som Benn Bliss
* Ralph McCullough som Dick Reynolds
* William Quinn

Referanser
----------

1. ↑  «Silent Era : Progressive Silent Film List». *www.silentera.com*. Besøkt 15. mars 2024.
2. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 15. mars 2024.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *His Mystery Girl* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *His Mystery Girl* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Utrechtse Vecht** er en ca. 42 km lang nederlandsk elv som renner gjennom provinsene Utrecht og Noord-Holland. Den har sin opprinnelse fra Kromme Rijn via Stadsbuitengracht (vollgraven) ved Weerdsluis i byen Utrecht og munner ut i IJsselmeer ved Muiden i Noord-Holland. Underveis til IJsselmeer passerer den stedene Zuilen, Maarssen, Nijenrode, Breukelen, Nieuwersleuis, Loenen (alle i kommunen Stichtse Vecht fra 2011), og Weesp.

Historie
--------

Elven ble til rundt 600 f.Kr. og munnet da ut i Ur-IJ. I Romerrikets tid var den kjent som *Fectio*, og takket den av fra Oude Rijn ved den romerske festningen kalt Fectio. 

I middelalderen var Vecht en viktig rute for skipsfarten mellom Zuiderzee, som var porten til Nord-Europa og Rhinen som var porten blant annet til dagens Tyskland. I Dorestad, og i senere tid byen Utrecht, blomstret økonomien takket være denne forbindelsesruten.

Langs elven ble det bygget flere kasteller på strategiske plasser, blant disse finnes fremdeles Kasteel Nijenrode og Muiderslott. Vecht var også i nyere tid en del av nederlands forsvar, mange av fortene i Den hollandske vannlinjen er plassert på strategiske punkter.

I det 17. århundre, Nederlands Gouden Eeuw, ble landsteder (ned.: *buitenplaats* eller *buiten*) bygget for rike handelsmenn fra Amsterdam. Mange av disse ble solgt og revet under den økonomiske katastrofen som fant sted i begynnelsen av det 19. århundre, men noen få, som Gunterstein i Breukelen og Goudestein i Maarssen finnes fremdeles.

Strømretning
------------

Vecht er en av de få elvene der vannet av og til (delvis) renner motstrøms. Dette skjer fordi IJsselmeers vannstand er mye høyere enn Vechts ved slusen i Muiden. Bare ved meget store regnmengder strømmer elvevannet på vanlig vis til munningen.

Ved Nigtevecht slippes renset kloakkvann fra fire renseanlegg langs elven ut i Amsterdam-Rijnkanalen. Vannet som kommer fra Muiden, sørger her for det mottrykket som er nødvendig for å få dette til. 

Den kommersielle skipsfarten bruker ikke lengre Vecht, men Amsterdam-Rijnkanalen som grovt sett er gravet parallelt med elven.
Ved Nigtevecht krysser Vecht Amsterdam-Rijnkanalen og via Smal Weesp, en naturlig elv som renner gjennom Weesp, og denne kanalen er Vecht forbundet med elven Gein. Vecht er dessuten forbundet med Hilversums Kanaal med en sluse ved Nederhorst den Berg.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vecht (Utrecht) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
***Västerbottens-Kuriren*** (VK) er en liberal, svensk dagsavis. Avisen, som ble grunnlagt i 1900, utgis fra Umeå. VK dekker primært Västerbottens län, med unntak av kommunene Malå, Norsjö og Skellefteå. Avisen utgis alle ukedager med unntak av søndager. Opplaget i 2013 var 30 800.

Rosén-epoken
------------

*Västerbottens-Kuriren*, til daglig kjent som **VK**, ble utgitt første gang 17. mai 1900. VK vokste raskt, og under redaktøren Gustav Rosén ble den Västerbottens läns største dagsavis allerede i 1903 – en posisjon avisen siden har beholdt. Blant avisens første profiler finner man også forfatteren Astrid Väring.

Gustav Rosén, som spilte en viktig rolle i Folkpartiets historie, var redaktør fram til han gikk av i 1926, da han ble forsvarsminister i Carl Gustaf Ekmans første regjering. Roséns etterfølger, Ernst Gafvelin, døde allerede et halvt år senere, og Roséns 23 år gamle sønn, Stellan Rosén, tok over som redaktør og ansvarlig utgiver. Da regjeringen Ekman I gikk av i september 1928, vendte Gustav Rosén tilbake til Umeå, først som *VK*s politiske redaktør, og fra 1931 av og fram til sin død som landshøvding i Västerbottens län.

Bäckström-epoken
----------------

I 1929 solgte Rosén aksjemajoriteten i *VK* til byggmester J. M. Bäckström, som året etter fikk bygget et nytt avishus i Rådhusesplanaden 10 i sentrum av Umeå. Avishuset sto klart ved årsskiftet 1930/31, og *VK* skulle komme til å holde til her fram til 1988. I 1949 ansatte *VK*, som første avis i Norrland, en egen pressefotograf, Harry Lindwall, som ble i jobben fram til han gikk av med pensjon i 1985.

*VK* ble i Bäckström-familiens eie fram til 1971, 15 år etter J. M. Bäckströms død. Etter uenighet angående eierskapet mellom Sundsvallsgrenen av arvingene, som ville selge, og Umeågrenen, som ønsket å beholde *VK* som en liberal avis, ble avisen solgt til trykkeribedriften Folk och Samhälle, før den i 1978 inngikk i Stiftelsen VK-Press.

I nyere tid
-----------

I 1982 kjøpte *VK* en eiendom i industriområdet Västerslätt, hvor de ønsket å bygge et nytt trykkeri. De fikk drahjelp av avisen *Dagens Nyheter*, som besluttet å trykke distribusjonen til Norrland der. Trykkeriet ble åpnet i 1984, og i 1988 åpnet *VK* sitt nye avishus samme sted.

Redaktører
----------

* Gustav Rosén, 1902–1926 (politisk redaktør 1928-1931)
* Ernst Gafvelin, 1926–1927
* Stellan Rosén, 1927–1967
* Matts Balgård, 1968–1973
* Olle Nilsson, 1973–1978
* Bengt Schöier, 1978–1986
* Olof Kleberg, 1986–2001 (politisk redaktør 1997–2001)
* Torbjörn Bergmark, 1997–2009
	+ Ola Nordebo, 2006– (politisk redaktør)
* Sture Bergman, 2009–2011
* Ingvar Näslund, 2011–

Referanser
----------

1. 1 2  «Västerbottens-Kuriren», Tidningsstatistik AB, 2014. Besøkt 1. mai 2014 (sv)
2. ↑  Sjöström (1988), s. 10
3. ↑  Sjöström (1988), s. 16
4. ↑  Sjöström (1988), ss. 26-27

Litteratur
----------

* Eskil Sjöström (1988). *Så lades grunden. Anteckningar vid en milstolpe i VK:s historia* **(svensk)**. Umeå: Västerbottens-Kuriren. ISBN 91-7970-363-1.

Eksterne lenker
---------------

* (sv) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** ISSN
 |
**Hermann Josef Spital** (født 31. desember 1925 i Münster i Tyskland; død 10. januar 2007 samme sted var en tysk katolsk teolog og (antagelig) den 101. biskop av Trier fra 1981 til 2001.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Spital ble født som det andre av syv barn på nyttårsaften i Münster. Faren, Georg Spital, var øyenlege. Spital engasjerte seg tidlig i barne- og ungdomsarbeidet i hjemsoknet, men ble under Andre verdenskrig i 1943 trukket inn i arbeidstjeneste, hvor han pådro seg en skade under opprydningsarbeid. Han ble uteksaminert fra Gymnasium i 1944;[1] hans karriereambisjon på den tiden var å bli maskiningeniør. Hermann Josef Spital var gårdsarbeider på en onkels gård det siste krigsåret, 1945; På fritiden fortsatte han med ungdomsarbeid.

I 1946 meldte han seg først til medisinstudiet, men gikk et år senere over til filosofi og teologi, som han studerte ved universitetene i Münster og i Freiburg i Sveits. 

### Prest

Han fullførte studiene med hell og ble presteviet av biskop  Michael Keller den 6. august 1952 i hjembyen. Siden denne tiden har han også vært et aktivt medlem av *Paulusgesellschaft* i bispedømmet Münster.

Hermann Josef Spital begynte som kapellan i Waltrop, senere i Emmerich, var da sekretær for biskop Michael Keller og fra 1959 viserektorn i seminaret. Han tok doktorgrad i thologi i 1965 med avhandlingen «Dåpsritualet i de første trykte ritualene fram til innføringen av Rituale Romanum» og var da pastor i Dülmen og dekan i prostiet der fra 1966 til 1969. I 1969 ble han utnevnt til leder for pastoralkontoret i generalvikariatet i Münster, før biskop Heinrich Tenhumberg utnevnte ham til generalvikar i bispedømmet Münster i 1973.

### Hjelpebiskop i Münster

Den 15. oktober 1980 utnevnte pave Johannes Paul II ham til titulærbiskop av *Abbir Germaniciana* og hjelpebiskop i Münster. Den 14. desember 1980 ble han bispeviet av biskop Reinhard Lettmann. Medkonsekratorer var hjelpebiskopene Max Georg Freiherr von Twickel og Wilhelm Wöste. Som regionalbiskop var Spital ansvarlig for Münster og det østlige Münsterland.

### Biskop av Münster

Den 24. februar 1981, festdagen til apostelen Matthias, skytshelgen for bispedømmet Trier, utnevnte Johannes Paul II ham til etterfølger etter Bernhard Stein som den 101. biskopen av Trier (innsettelse: 17. mai 1981). Fra 1981 til 2001 var den anerkjente liturgiske vitenskapsmannen Hermann Josef Spital første styreleder for «Deutsches Liturgisches Institut» i Trier.

I 1983 grunnla han «Aktion Arbeit» i Trier. Det er et solidaritetsfond for arbeidsledige. I Den tyske bispekonferansen ledet Spital først Liturgikommisjonen og fra 1989 for Journalistikkommisjonen. Han ble utnevnt til medlem av det pavelige råd for sosial kommunikasjon. Fra 1989 til 2001 var han president for den tyske delen av den internasjonale katolske fredsbevegelsen *Pax Christi*.

Et høydepunkt under hans periode i Trier var «Heilig-Rock»-pilegrimsreisen (Jesu hellige kjortel) i 1996, som mer enn 700.000 pilegrimer fra bispedømmet og over hele verden kom til Trier for.
**Språkvask:** Teksten i denne artikkelen kan ha behov for språkvask for å oppnå en høyere standard. Om du leser gjennom og korrigerer der nødvendig, kan du gjerne deretter fjerne denne malen.

**Santa Maria dei Miracoli** og **Santa Maria in Montesanto** er to søsterkirker i Roma i Italia. De ligger ved plassen Piazza del Popolo og vender mot den nordlige porten i Aurelianusmuren. Kirkenes eksteriør er likeartet, men innvendig er forskjellene større.

Opprinnelsen for de to kirkene kan utledes til 1600-tallets restaurering av hovedinngangen til middelalderens og renessansens Roma fra Via Flaminia. Pave Alexander VII bestilte opprustningen av området hos arkitekt Carlo Rainaldi. I oppdraget inngikk to kirker og disse ble finansiert av kardinalen Girolamo Gastaldi (1616-1685). Hans våpenskjold finnes avbildet i begge kirkene.

Santa Maria in Montesanto
-------------------------

Santa Maria in Montesanto ble bygget på plassen til en eldre kirke med samme navn og som administreres av karmelittmunker. Navnet Montesanto, italiensk for *hellige fjellet*, sikter til Karmelberget i Israel. Byggingen av kirken begynte den 15. juli 1662 og ble avsluttet i 1675, selv om ytterligere påbygning ble utført i 1679. Opprinnelig arkitekt var Carlo Rainaldi, tegningene ble endret av Giovanni Lorenzo Bernini og ble etter hvert sluttført av Carlo Fontana. Helgenstatuene på utsiden anses å være formgitt av Bernini. Klokketårnet ble oppført på 1700-tallet.

Interiøret er elliptisk med en dodekagonal, tolvsidet, kuppel. Det første kapellet til venstre er helliggjort til helgenen Lucia, neste kapell er helliggjort til Santa Maria Maddalena dei Pazzi, en karmelittnonne som ble kanonisert av pave Klemens X i 1669. Det tredje kapellet kalt *Cappella Montioni*, ettersom det ble finansiert av familien Montioni.

I 1951 innførte monsignoren tradisjonen at i kirken holder en kunstnermesse. Hver søndag fra og med den siste søndagen i oktober til den 29. juni holdes en gudstjeneste hver søndag der en kunstner leser messen blandet med musikkinnslag. Mot slutten ber forsamlingen en særskilt bønn, *Preghiera degli Artisti*, for kunstnere.

Santa Maria dei Miracoli
------------------------

Byggingen av Santa Maria dei Miracoli ble innledet 1675 og avsluttet i 1681. Et lite oratorium, Sant'Orsola, måtte gi plass til den nye kirken. Interiøret er sirkulært med en oktagonal, åttesidet, kuppel. Interiøret har en sirlig stukkatur utført av Berninis elev Antonio Raggi. Statuene av kardinalen Girolamo Gastaldi og hans bror, markien Benedetto Gastaldi, formgavs av Carlo Fontana, som også tegnet kuppelen. Bystene i bronse er utført av Girolamo Lucenti.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Santa Maria dei Miracoli e Santa Maria in Montesanto (Rome) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Carlo Farina** (ca. 1600–1639) var en italiensk komponist, dirigent og fiolinist under barokken. 

Farina var fra 1625 til 1628 konsertmester i det saksiske hoff i Dresden, da Heinrich Schütz ledet orkesteret. Dermed var han en av de første italienske fiolinvirtuoser i Tyskland. Deretter var han fiolinist i Parma fra 1631 til 1632 og i Danzig fra 1636 til 1637. Det fremgår av hans testament at han tjente minst fire måneder under Eleonora av Mantua (1598–1655), enken etter Ferdinand II av Det tysk-romerske rike. I Dresden ble det trykket fem samlinger med fiolinmusikk. Disse viser en meget avansert fiolinteknikk og uvanlige spilleteknikker, det siste i *Capriccio Stravagante* fra 1627.

Referanser
----------

1. ↑  Herbert Seifert (2002). «Farina, Carlo». *ISBN 978-3-7001-3043-7* **(tysk)**. Oesterreichisches Musiklexikon online, begr. von Rudolf Flotzinger, hg. von Barbara Boisits. Besøkt 20. mars 2024.
2. ↑  Biographie, Deutsche. «Farina, Carlo - Deutsche Biographie». *www.deutsche-biographie.de* **(tysk)**. Besøkt 20. mars 2024.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
**Impuls** er et begrep i klassisk mekanikk som kan ha to meninger. Formelt er det integralet over tiden *t* av kraften **F**(t) som virker på en gjenstand, 

{\displaystyle \mathbf {I} =\int \!dt\,\mathbf {F} (t)}
Hvis kraften er konstant, er derfor impulsen gitt ved produktet **I** = **F***t* hvor *t* er tiden kraften virker. Den har i dette tilfellet samme retning som kraften. Enheten for impuls er newtonsekund, Ns.

Men impuls blir også ofte benyttet som et alternativt navn for bevegelsesmengde. For en partikkel med masse *m* og hastighet **v** kan derfor 

{\displaystyle \mathbf {p} =m\mathbf {v} }
kalles partikkelens **impuls**.

Impulsloven
-----------

En gjenstand med masse *m* blir påvirket av en konstant kraft **F** i tiden *t*. Startfarten er **v**0 og sluttfarten er **v** slik at akselerasjonen blir

{\displaystyle \mathbf {a} ={\frac {\mathbf {v} -\mathbf {v} \_{0}}{t}}}
Newtons andre lov relaterer denne akselerasjonen til kraften som virker på den slik at

{\displaystyle \mathbf {F} =m\mathbf {a} ={\frac {m\mathbf {v} -m\mathbf {v} \_{0}}{t}}}
Impulsen som dermed er tilført partikkelen, blir da

{\displaystyle \mathbf {I} =\mathbf {F} t=\Delta \mathbf {p} }
hvor

{\displaystyle \Delta \mathbf {p} =m\mathbf {v} -m\mathbf {v} \_{0}}
er forandringen i bevegelsesmengden til gjenstanden. Dette resultatet er viktigste grunn for at begrepene impuls og bevegelsesmengde blir brukt om hverandre.
Kartskisse over de land som danner Storbritannia; England, Skottland, Wales og Nord-Irland
**Storbritannias riksdeler** er de fire bestanddelene av Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland:

* England
* Skottland
* Wales
* Nord-Irland

De tre første beskrives offisielt på engelsk som *constituent countries* («konstituerende land»). Alle tre har tidligere vært selvstendige, det vil si suverene stater, og har hatt egne variasjoner i politisk, juridisk og administrativ status. Fyrstedømmet Wales tapte i 1282 sin selvstendighet og ble i 1536 integrert i England. England og Skottland inngikk union i 1707 og Storbritannia ble dannet. Unionen medførte at de to landenes kroner og parlamenter ble forent. På andre områder ble de enkelte landenes institusjoner bevart. I 1801 ble Irland en del av unionen. Etter delingen av Irland i 1921 er bare Nord-Irland i union med Storbritannia. Det britiske parlamentet er øverste lovgivende forsamling for England, Skottland, Wales og Nord-Irland.

Skottland og Wales er siden 1999 selvstyrende, og har sine egne parlamenter med begrenset lovgivningsrett. England savner et selvstyrende parlament og regjering, men er fortsatt tilstrekkelig særpreget til å kunne betegnes som et land og en nasjon.

Den fjerde riksdelen, Nord-Irland (også kalt Ulster), er ikke et land eller en nasjon, men en del av et land eller en nasjon. Hvilket land eller nasjon er et hett politisk spørsmål, som ligger til grunn for konflikten i Nord-Irland. Offisielt er Nord-Irland en provins.

Noen tilhengere av Cornwalls selvstyrebevegelse hevder at Cornwall burde anerkjennes som et likeverdig medlem av unionsstaten.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata*

| * v
* d
* r
Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland |
| --- |
| England **·** Skottland **·** Wales **·** Nord-Irland | Storbritannias flagg |
**Monika Berberich** (født 1942) er en tysk venstreekstremist som var en av grunnleggerne av terrororganisasjonen Røde Armé Fraksjon (RAF). Hun var også medlem av Bewegung 2. Juni.

Berberich mottok i likhet med andre av RAFs medlemmer militær trening hos palestinere i Jordan. Hennes rolle i gruppen var imidlertid tilbaketrukket og med ansvar for logistikk og planlegging, blant annet var hun med på å tilrettelegge for den voldelige befrielsen av Andreas Baader. 8. oktober 1970 ble hun arrestert i Berlin smmen med Horst Mahler, Irene Goergens, Ingrid Schubert og Brigitte Asdonk.

Hun sonet 18 år i fengsel etter å ha blitt dømt for sin deltakelse i terrorisme. I 1976 klarte hun å rømme fra kvinnefengselet i Berlin sammen med Inge Viett, Gabriele Rollnik, Juliane Plambeck, men hun ble etter to uker på rømmen arrestert av tysk politi. Hun har etter løslatelsen fra fengsel ikke tatt avstand fra RAFs ideologi og metoder.

Referanser
----------

1. ↑  «Unsere Mutter - »Staatsfeind Nr. 1«». *Der Spiegel*. 16. juli 1995.
2. ↑  «Die Waffen der Frauen». *Die Zeit*. 2. oktober 2007.
3. ↑  «Fire kvinnelige terrorister rømt fra fengslet i Berlin». *Oppland Arbeiderblad*. 8. juli 1976.
4. ↑  «En av de fire Berlin-rømlingene ble arrestert i går». *Moss Avis*. 22. juli 1976.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Kelly Brogan** er en amerikansk forfatter av bøker om alternativ behandling.

Brogan har utdannelse fra Cornell University Medical College og har arbeidet ved en psykiatrisk klinikk på Manhattan. Hun har skrevet flere bøker som omhandler alternativ behandling, og sentralt i hennes narrativ er idéen om at sykdommer ikke forårsakes av mikroorganismer, men av psykologiske faktorer. Herunder har hun forsøkt å så tvil om coronavirus eksisterer. Hun har hevdet av pasienter som dør av aids ikke dør som følge av hiv, men av behandlingen de mottar. På sitt nettsted har hun lagt ut anbefalinger til psykiatriske pasienter for å kutte ut antidepressiva til fordel for alternative remedier hun selv selger.

Grunnet sine utsagn om vaksiner ble Brogan omtalt som en av tolv personer under betegnelsen *Disinformation dozen* av Center for Countering Digital Hate (CCDH).

Referanser
----------

1. 1 2 3   *Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase*, NKC-identifikator hka2018982078, Wikidata Q13550863,
2. ↑  «Goop expert says coronavirus doesn't exist: 'There is potentially no such thing'». *The Independent*. 24. mars 2020.
3. ↑  «The Gwyneth Paltrow-Approved Doctor Pushing Wacky Coronavirus Conspiracies». *The Daily Beast*. 25. mars 2020.
4. ↑  «HIV Doesn't Cause AIDS According to Gwyneth Paltrow Goop 'Trusted Expert' Doctor Kelly Brogan». *Newsweek*. 6. desember 2017.
5. ↑  «Majority of Covid misinformation came from 12 people, report finds». *The Guardian*. 17. juli 2021.
6. ↑  «Nevøen til John F. Kennedy er blant de mektigste vaksinemotstanderne i USA». *NRK*. 21. juli 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** NKC
 |
**Thomas Øye** (født 1970), senere byttet navn til **Thomas Stray**, er en norsk finansakrobat.

Øye startet som leksikonselger, men havnet etter hvert som megler i meklerfirmaet Norse Securities, der han en periode var den aksjemegleren som genererte mest i kurtasje. I 1998 startet han for seg selv og investerte i selskaper som ikke var notert på børsen. I 2000 kjøpte Øye en strandvilla på Bygdøy av Svein Erik Bakke for 50 millioner kroner, men da Øye ikke klarte å betale et avdrag på dette kjøpet, ble han i 2002 slått personlig konkurs. Møbelhandler Svein Jønsson kjøpte senere opp all gjelden i Øyes konkursbo. Hans sønn ble senere dømt i en hvitvaskingssak, og uttalte i denne sammenheng at faren i en årrekke var blitt manipulert av Øye.

Koffertsaken
------------

Øye ble i Oslo tingrett i 2005 dømt til 18 måneders fengsel for forsettlig heleri, hvorav tolv måneder betinget, for heleri av fem millioner kroner som han fikk overlevert av David Toska i en koffert i 2001. Øye var den eneste av de tiltalte i saken som tilsto. Øye sonet dommen i Bastøy fengsel, men slapp ut etter 70 dager. John Christian Elden var Øyes advokat i saken.

Dubai
-----

Øye flyttet permanent til Dubai, dit han hadde rømt i 2002 for å slippe unna konkursbegjæringen mot ham.

Kapital har også anklaget ham for å dikte opp ny CV. I 2024 skrev Kapital at Øye i en årrekke hadde samarbeidet med svenske Anthony Norman som på dette tidspunktet satt varetektsfengslet, at pengesporene fra flere nylig hvitvaskingsdommer ledet til dem, og at de kunne knyttes til det svensk-kurdiske kriminelle nettverket Foxtrot, samt irske Kinahan Organized Crime Group.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Fredrik Grønningsæter, Vibeke Holth, Anders Park Framstad og Tilja Fyksen (22. februar 2024). «Thomas Øyes PR-kupp». *Finansavisen*. Besøkt 14. mars 2024. «Aksjene har så havnet i hendene til kriminelle med bånd til et hvitvaskingsnettverk, den beryktede Foxtrot-ligaen og nettopp Kinahan. Navnet som oftest gikk igjen i denne saken var svenske Anthony Norman, også kjent som "Tony Two Times".»
2. ↑  
Endre Hovland (17. juni 2000). «Blakk mekler brukte 270 mill.». Dagbladet. Besøkt 21. mars 2017.
3. ↑  
Ole-Morten Fadnes (21. november 2006). «Svein Erik Bakke er død». Dagens Næringsliv. Besøkt 21. mars 2017.
4. ↑  Stein Ove Haugen (19. februar 2011). «Skjulte penger kobles til Øye». Hegnar.no. Besøkt 21. mars 2017.
5. ↑  «Øye må i fengsel». Dagens Næringsliv. 26. juli 2005. Besøkt 21. mars 2017.
6. ↑  
Hans O. Torgersen (27. juli 2005). «Øye dømt «under tvil»». Aftenposten. Besøkt 21. mars 2017.
7. ↑  Tommy H.S. Brakstad (10. februar 2015). «Politiet vil avhøre Thomas Øye og Kristian Helgesen». Nettavisen. Besøkt 21. mars 2017.
8. ↑  «Øye rømmer til Dubai». NRK. 27. august 2002. Besøkt 21. mars 2017.
9. ↑  Birkeland, Camilla (16. april 2021). «Finanscowboy Thomas Øye rir igjen – under nytt navn og juks med CV-en». *kapital.no* **(norsk)**. Besøkt 17. april 2021.
**Nana Ioseliani** (født 1962) er en georgisk sjakkspiller. Hun ble tildelt tittelen Kvinnelig stormester i 1980 og Internasjonal mester i 1993.

Biografi
--------

Allerede i 1978 fikk hun være med på det sovjetiske kvinnelandslaget som skulle spille ved sjakk-OL 1978 i Buenos Aires. Hele laget besto imidlertid av georgiske spillere, og sovjetiske tjenestemenn byttet ut Ioseliani, som var den yngste, med en russiskfødt spiller. Ioseliani var med på det sovjetiske laget under sjakk-OL 1980 og 1982. Senere ble hun med på det georgiske laget under sjakk-OL 1992 og igjen i 1994 og 1996. Laget hennes vant gull alle fem gangene. Hun deltok også i de tre neste olympiadene, og Georgia endte på henholdsvis 3. 2. og 4. plass. Hennes individuelle poengsum var 65 poeng av 88 kamper.

I 1979 og i 1980 vant hun i klassen for jenter under Junior-EM i sjakk. Hun har to ganger vunnet kandidatens turnering, og kvalifisert seg til å spille i verdensmesterskapet i sjakk for kvinner. I 1988 utfordret hun den daværende verdensmesteren Maia Chiburdanidze, men tapte 8½ mot 9½. I 1993 spilte hun mot Xie Jun, men tapte 2½ mot 8½.

Hun har vunnet det sovjetiske sjakkmesterskapet for kvinner fire ganger. Ioseliani har også spillt for Georgia i verdensmesterskapet i lagsjakk i 1997, og scoret 1½/7 på brett 2.

Siden 2003 har Ioseliani tatt pause fra sjakkspillingen, og er gründer i Praha.

I 2021 dukket Ioseliani opp i dokumentaren *Glory to the Queen* sammen med Nana Alexandria, Nona Gaprindashvili og Maia Chiburdanidze.

Fotnoter
--------

**Type nummerering**
1. ↑  Georgisk: ნანა იოსელიანი

Referanser
----------

1. ↑  Lazareva, Inna (13. desember 2020). «Georgian women ruled chess in the Soviet era. A new generation chases the same ‘Queen’s Gambit’ glory.». *The Washington Post*.
2. ↑  «Women's Olympiad scorecard». Besøkt 4. desember 2009.
3. ↑  «1988 Women's World Championship». Besøkt 4. desember 2009.
4. ↑  «1993 Women's World Championship». Besøkt 4. desember 2009.
5. ↑  «1997 World Men's Team Championship». Besøkt 4. desember 2009.
6. ↑  Skhirtladze, Tatia; Khazaradze, Anna; Lazarevic, Milunka. «Glory to the Queen». Berg Hammer Film, Amour Fou Vienna, Playground Produkcija. Besøkt 17. mars 2024.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Nana Ioseliani – FIDE Rediger på Wikidata

* (en) Nana Ioseliani – chessgames.com Rediger på Wikidata

* (en) Nana Ioseliani – 365Chess.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Divergensteoremet** sier hvordan et overflateintegral over en lukket flate kan omskrives til et volumintegral, og motsatt.

{\displaystyle \oint \_{\!\!\!\!S}\mathbf {F} \cdot \mathrm {d} \mathbf {S} =\int \_{V}{\boldsymbol {\nabla }}\cdot \mathbf {F} \,\mathrm {d} V}
Der {\displaystyle S} er den flaten som omgir volumet {\displaystyle V}.
Det kan være nyttig å bruke teoremet både den ene og den andre vegen. 

Et eksempel på bruk er innen elektromagnetismen ved omskrivning av Gauss' lov fra integralform til differensialform:

{\displaystyle \oint \_{\!\!\!\!S}\mathbf {D} \cdot \mathrm {d} \mathbf {S} =Q\_{\text{fri}}=\int \_{V}{\boldsymbol {\nabla }}\cdot \mathbf {D} \,\mathrm {d} V=\int \_{V}\rho \,\mathrm {d} V}
som fører til at:

{\displaystyle {\boldsymbol {\nabla }}\cdot \mathbf {D} =\rho }

Referanser
----------

Kilder
------

* «Divergence Theorem», fra Wolfram Mathworld (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** MathWorld **·** GND
 |
Denne artikkelen inneholder en liste over kilder, litteratur eller eksterne lenker, men enkeltopplysninger lar seg ikke verifisere fordi det mangler konkrete kildehenvisninger i form av fotnotebaserte referanser. Du kan hjelpe til med å sjekke opplysningene mot kildemateriale og legge inn referanser. Opplysninger uten kildehenvisning i form av referanser kan bli fjernet. Se Mal:Referanseløs for mer informasjon.
**Barbareskkysten** var navnet som ble gitt til Nord-Afrikas middelhavskyst i det 19. århundre, hovedsakelig da området som begrenses av dagens Marokko, Algerie, Tunisia og Libya. Berberfolket har gitt navn til området. I området rundt Middelhavet oppstod flere viktige samfunn, grekere, romerriket, Fønikia og Imazighen.

Antonio Barcelo, på skipet i midten, generalløytnant for den spanske kongelige armada, kjemper mot algeriske pirater i 1738.
Selv om Barbareskkysten ble regnet for å være en språklig enhet, språket var 'berbers' (Tamazight), var det i oldtiden aldri en politisk enhet. Etter at islam hadde gjort sitt inntog hadde de ulike strøkene en felles grunn til å forenes, og slik kunne almohadene samle regionen under sitt styre. Dette dynastiet av Imazighen hersket også over Spania (se Maurerne). 

Barbareskkaperne hadde et dårlig rykte i Europa, disse sjørøverne utførte raid i Middelhavet og store deler av Atlanterhavet opp til Island. Slavene de tok, tilfangetatte europeere og afrikanere, ble solgt på slavemarkeder på Barbareskkysten. 

Fra det 17. århundre arrangerte europeiske handelsmakter straffeekspedisjoner for å beseire disse kaperne. Den nederlandske sjøfareren Michiel Adriaenszoon de Ruyter var blant annet kjent som kaperjeger. I løpet av det 18. århundre ble barbareskkaperne utryddet ved at stedene de holdt til stort sett ble ødelagt av europeiske straffeekspedisjoner.

Det lyktes osmanene å herske i store deler av Barbareskkysten (Tamazgha), noe som også bidro til å redusere kaperfarten. Kun den vestlige delen av dagens (2017) Marokko var ikke en del av Det osmanske riket.

Litteratur
----------

* Torbjørn Ødegaard *Nordiske slaver -* *Afrikanske herrer, Bind 2 -* *Tyrkerranet - Om norske, danske og islandske slaver i Algier og Marokko inntil 1650* - Kystforlaget, 1672 Kråkerøy, 2021 - ISBN 978-82-994533-6-3
* Torbjørn Ødegaard *Nordiske slaver - Afrikanske herrer, Bind 1 - Jeg* *manglede intet uden friheten - Om bergensmatrosen Hans Jochum Schrams slaveri i Tunis (1747-1750)* - Kystforlaget, 1672 Kråkerøy, 2012 - ISBN 978-82-994533-3-2

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND
 |
**Ørland kultursenter** er et regionalt kultursenter for Fosen i Trøndelag, med geografisk beliggenhet på Brekstad i Ørland kommune. Senteret åpnet den 14. februar 2009. Det inneholder scener, kino, bibliotek, kulturskolelokaler, galleri og det nasjonale Hannah Ryggen-senteret.

Fra 1. januar 2020 driftes Ørland kultursenter av Roret kommunale foretak (Roret KF), som er en virksomhet underlagt Ørland kommune.

Våtmarkssenter
--------------

I Ørland kultursenter ligger Besøkssenter våtmark Ørland (BVØ), som er et av seks autoriserte nasjonale våtmarkssentre i Norge. Ørland Våtmarkssenter består av en permanent utstilling, et opplevelsessenter samt flere naturscener rundt i kommunen.

Kunst
-----

Ørland kultursenter inneholder to visningssteder for billedkunst:

Galleri Hans er oppkalt etter billedkunstneren Hans Ryggen, som også var ektemannen til den internasjonalt kjente tekstilkunstneren Hannah Ryggen. Ektefellene var bosatt på Ørlandet, og er gravlagt på kirkegården ved Ørland kirke. På Galleri Hans vises skiftende utstillinger med nasjonale og internasjonale kunstnere. Nasjonalmuseet har jevnlige utstillinger i Galleri Hans.

Hannah Ryggen-senteret ligger vegg i vegg med Galleri Hans; det er et informasjons- og formidlingssenter om Hannah Ryggen som åpnet dørene i februar 2009. Det drives av Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum i Trondheim, og er finansiert av Kulturdepartementet.

Referanser
----------

1. 1 2  «ØRLAND KULTURSENTER | Om oss». *orlandkultursenter.no*. Besøkt 7. mars 2024. «Kultursenteret er etter 1.1.2020 en del av Roret KF som favner all kultur og idrett i nye Ørland kommune. Vi drifter flere store prosjekter som Rusasetprosjektet, Reformasjonsprosjektet Austrått 1537 og Turveier til alle grender.»
2. ↑  «BVØ – Besøkssenter våtmark Ørland». Besøkt 7. mars 2024.
3. ↑  «BVØ og Roret – BVØ». Besøkt 7. mars 2024.
4. ↑  «Ørland Kultursenter | Galleri og museum». *orlandkultursenter.no*. Besøkt 7. mars 2024.
5. ↑  «ØRLAND KULTURSENTER | Galleri Hans». *orlandkultursenter.no*. Besøkt 7. mars 2024. «Ørlandsmaleren Hans Ryggen har gitt navn til kultursenterets eget galleri.»
6. ↑  «Ørland Kultursenter | Hannah Ryggen-senteret». *orlandkultursenter.no*. Besøkt 7. mars 2024.

* orlandkultursenter.no
* 
* Ørland Våtmarkssenter Arkivert 19. mars 2016 hos Wayback Machine.
Fra en kampanje for leselyst på portugisisk-talende Øst-Timor.
**Lusofoni** er et uttrykk som brukes om kulturen rundt det portugisiske språk. En *lusofon* person er en som er portugisisktalende. Ordet stammer fra navnet på den romerske provinsen Lusitania, som omfattet det området som i dag er kjent som Portugal.

Begrepet lusofoni omfatter mer enn bare å være portugisisktalende. Det viser til mennesker med en kulturbakgrunn som er nært knyttet til det portugisiske språket, uavhengig av etniske og geografiske ulikheter. Den lusofone kulturen er en arv fra det portugisiske imperiet. Fortsatt eksisterer det en kulturell og politisk tilknytning mellom landene som tidligere tilhørte dette imperiet, noe som blant annet kommer til uttrykk gjennom Samveldet av portugisiskspråklige land, som ble dannet i 1996.

Den lusofone verden består av Portugal, Angola, Brasil, Kapp Verde, Guinea-Bissau, Macao, Mosambik, São Tomé og Príncipe og Øst-Timor, samt andre portugisisktalende samfunn rundt om i verden. Det er totalt ca 280 millioner mennesker rundt om i verden som er portugisisktalende.

Se også
-------

* Lusitania

Eksterne lenker
---------------

* Ein smak av lusofoni **(portugisisk)**

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**John Thomas «Jack» Allan** (født 16. januar 1883 i South Shields i Tyne and Wear i England, dødsdato ukjent) var en tidligere fotballspiller for Bishop Auckland og Manchester United. Han kom fra Bishop Auckland i mai 1904 og var i Manchester inntil juni 1906 da han returnerte til sin tidligere klubb.

Allans rolle på banen var som angriper. Ligadebuten for Manchester United kom 3. september 1904 mot Burslem Port Vale (2. Divisjon, 2-2 borte, scoret begge målene, sesongens første kamp, ca. 4,000 tilskuere). Klubber: Bishop Auckland, Manchester United (35 k, 21 mål) og deretter igjen Bishop Auckland (fra sesongslutt 1906/07, som amatør). Spilte i to FA-cup-finaler for amatører: 1899/1900 (5-1 over Lowestoft Town i Leicester) og 1901/02 (1-5 mot Old Malvernians på Headingley i Leeds). Opprykk til 1. Divisjon i 1905/06. Scoret nest flest mål for Manchester United i 1904/05.

Karriere
--------

| Klubb | Ses | Kamper | Mål | Div | Plass | FA-cup | Liga-cup | E-cup | Manager |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Manchester United | 1904/05 | 27 | 16 | 2 | 3 | 2. runde | - | - |  |
| Manchester United | 1905/06 | 5 | 5 | 2 | 2 | 4. runde | - | - |  |
| Manchester United | 1906/07 | 3 | 0 | 1 | 8 | 1. runde | - | - |  |

Referanser
----------

1. 1 2 3  «John "Jack" Thomas Allan». mufcinfo.com. Besøkt 26. august 2012.

Kilder
------

* Dykes, Garth (1994): *The United alphabet – a complete who's who of Manchester United F.C.*.   
 ACL Colour Print & Polar publishing (UK) Ltd. Leicester. ISBN 0-9514862-6-8

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**John Anderson** (født 11. oktober 1921 i Salford i Manchester, død 8. august 2006) var en engelsk fotballspiller for bl.a. Manchester United og Nottingham Forest. Hans rolle på banen var som sideback. Ligadebuten kom den 20. desember 1947 for Manchester United mot Middlesbrough (1. Divisjon, 2-1 hjemme, 46,666 tilskuere, ble dramatisk hentet inn fra reservelagets bortekamp, pga. John Careys frafall). 

Han spilte i følgende klubber: Salford Schoolboys (junior), Lancashire Schoolboys (junior), Adelphi Lads’ Club (junior), Brindle Heath Lads’ Club (junior), Manchester United (33 kamper, 1 mål), Plymouth Argyle (under andre verdenskrig), Nottingham Forest (okt. 1949) og Peterborough United (aug. 1952-1954, og ble trener etterpå). Til Manchester United i mars 1938 (som amatør), og ble proff i desember samme året. FA-cup mester i 1947/48, da han scoret mål etter 69 minutter i 4-1 seieren over Blackpool, på Wembley, foran ca. 99 000 tilskuere. Ble den første etter krigen til å vinne en FA-cup-finale i sin debutsesong. Fikk en ligamedalje med juniorlaget rett før han reiste i marinen (i krigen). Vant også Central League (reserveligaen) i første sesong etter krigen. Sønn av en tidligere Rugby League spiller, på laget Swinton.

Karriere
--------

| Klubb | Ses | Kamper | Mål | Div | Plass | FA-cup | Liga-cup | E-cup | Manager |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Manchester United | 1947/48 | 18 | 1 | 1 | 2 | Vinner | - | - | Matt Busby |
| Manchester United | 1948/49 | 15 | 0 | 1 | 2 | Semi-fin. | - | - | Matt Busby |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Court Philippe Chatrier i Stade Roland Garros i Paris under French Open 2006.
En **grusbane** er en av flere ulike typer tennisbaner. Grusbaner er konstruert av knust skifer, stein eller murstein. Den røde grusen, som primært anvendes i Europa og Sør-Amerika, er langsommere enn det grønne Har-Tru-grusen, som primært finnes i Nord-Amerika. French Open er den eneste av de fire Grand Slam-turneringene, som spilles på grus.

Grusbaner er billigere å bygge enn andre typer tennisbaner, men utgiftene til vedlikehold er høyere, fordi banene jevnlig skal tromles for å forbli jevne. Banens må også ofte vannes for å opprettholde vanninnholdet i grusen. Grønne grusbaner blir ofte bygget med en smule helling, slik at regnvann kan dreneres av banen.

Grusbaner er mer utbredt i det kontinentale Europa og Latin-Amerika enn i USA, Canada og Storbritannia.

Grusbaner skiller seg fra annen typer baner ved at ballen etterlater et merke på banen, som kan hjelpe med å avgjøre om et slag var inne eller ute.

Se også
-------

* Gressbane
* Hardcourt

Referanser
----------

1. ↑  «Clay Courts: What Are They Anyway?». Xsports. Arkivert fra originalen 27. november 2013. Besøkt 1. oktober 2012.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 27. november 2013. Besøkt 21. juni 2017.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
Kammermusikkonsert malt av Jules-Alexandre Grün mot slutten av 1800-tallet.
Et kammerorkester i Mozarteum i Salzburg.
**Kammermusikk** er etter en definisjon instrumentalmusikk fremført av noen få utøvere, der hver av musikerne fremfører en selvstendig stemme. Kammermusikk kan også defineres etter spillestillen. I så fall karakteriseres musikken ved intimitet og høyt oppdrevet raffinement i presisjon, dynamikk og uttrykk, men ellers uten faste grenser.

Kammerorkesteret og -verkene har navn etter hvor mange musikere som medvirker, for eksempel snakker man om en duett, trio, kvartett, kvintett, sekstett, septett, oktett og nonett osv. Instrumentsammensetningen i kammerorkestre kan variere, men har sjelden mer enn ti utøvere. Den mest vanlige formen er strykekvartetten som består av to fioliner, bratsj og cello. Musikken fremføres gjerne i mindre og mer intime lokaler enn for eksempel en konsertsal. Kammermusikk blir oftest spilt uten dirigent, og har derfor ofte et solistisk preg.

Historikk
---------

Opprinnelig ble begrepet kammermusikk brukt om musikk som ble fremført ved hoffene, i motsetning til kirkemusikk. I barokken ble begrepet utviklet og avgrenset til kun å omfatte ren instrumentalmusikk arrangert for små besetninger. I wienerklassisismen ble formen videreutviklet, først og fremst strykekvartetten. Joseph Haydn og Wolfgang Amadeus Mozart skrev gjerne strykekvartetter som kunne framføres av amatører for hyggens og atspredelsens skyld, og ofte var de ikke beregnet for offentlig framførelse. Disse verkene har gjerne form som en sonate.

Ludwig van Beethoven skrev også kammermusikk beregnet for «hjemmebruk», men hans senere strykekvartetter er komplekse arbeider og er oftest regnet for å være for vanskelige for amatører. I romantikken ble kammermusikken videreutviklet som musikk for profesjonelle ensembler.

Se også
-------

* Oslo Kammermusikkfestival

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Canadian Encyclopedia **·** Österreichisches Musiklexikon **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** NKC
 |

1. ↑  Stenstadvold, Karl (1965). *Kammermusikk - samspill : noen råd og vink for amatører*. Aschehoug. s. 9.
**Marko Kranjec** (født 12. april 1940 i Novo Mesto) er en slovensk økonom og bankmann, som siden 2007 har vært sentralbanksjef i Slovenias bank. Han sitter også Den europeiske sentralbanks «Governing Council», og er en forkjemper for lav inflasjon.

Han er utdannet ved økonomisk fakultet ved Universitetet i Ljubljana i 1964. Han var ansatt samme sted fra 1965 til 1968, og tok også sin doktorgrad (Ph.D.) der i 1975. Han har også vært professor ved universitetet siden 2002.

Han har jobbet for både Slovenias største bank, Ljubljanska Banka, OECD og Verdensbanken. Fra 1990 til 1991 var han den nye republikken Slovenias første finansminister. Han var visesentralbanksjef fra 1991 til 1997, da Mitja Gaspari var sentralbanksjef, og etter dette ble han Slovenias ambassadør til EU. Her deltok han i samtalene som ledet fram til Slovenias EU-medlemskap i 2004. Han var ambassadør fram til 2002.

I juni 2007 ble han utnevnt til sentralbanksjef, for en periode på seks år. Han kom da fra en stilling som visepresident i representantskapet i det farmasøytiske selskapet Krka.

Referanser
----------

1. 1 2   www.obrazislovenskihpokrajin.si[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Reuters – *PROFILE-Slovenia's central bank governor Marko Kranjec*, besøkt 12. november 2011.
3. ↑  Global Business Leaders - *Marko Kranjec* Arkivert 28. mai 2009 hos Wayback Machine. besøkt 12. november 2011.
4. ↑  Limun.ht - *Marko Kranjec no longer on the supervisory board of Krka*[*død lenke*], besøkt 12. november 2011.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** ISNI
 |
Scuol og omkringliggende kommuner
Fontenen med fire blå vannstråler symboliserer Scuols betydning som kursted
Fra Lischana-hytta mot Scuol
**Scuol** (fra latinsk *scopulus*: klippe) er en kommune i distriktet *Inn* i kantonen Graubünden i Sveits. 

Kommunesenteret ligger 1290 meter over havet. 

Kommunen hadde 4 591 innbyggere i 2018 og har et areal på 144 km². 

Det offisielle språket er retoromansk, slik det er i hele området Unterengadin, men befolkningen snakker også sveitsertysk.

1. januar 2015 ble Scuol slått sammen med de fem nabokommunene Ardez, Ftan, Guarda, Sent og Tarasp slik at de ble Sveits' største kommune med et areal på 439 kvadratkilometer. Etter utvidelsen har kommunen nå cirka 4 700 innbyggere.

Klima
-----

Unterengadin er kjent for sitt solrike klima og er blant de tørreste områdene i hele alperegionen. Hovedmengden av nedbøren kommer om sommeren, mens februar er den tørreste måneden. Det er likevel nesten alltid nok snø om vinteren, bl.a. fordi området har lite fønvind.

Bygninger
---------

Den sengotiske kirken *St. Georg* fra 1516 og velholdte borgerhus. Bydelen "Scuol Sot" har gamle vakre hus og en malerisk plass med en stor brønn og et historisk museum.

Turisme
-------

Stedet er et fint utgangspunkt for fjellvandrere, terrengsyklister og paraglidere. 

Skiområdet Motta Naluns (1250-2785 moh) har 80 km preparerte nedfarter og 12 heisanlegg, dvs et i sveitsisk sammenheng middels stort anlegg.

Scuol er østlig endestasjon på den engandinske delen av Rhätische Bahn, et smalsporet jernbanenett i Graubünden.

Referanser
----------

1. ↑  «Arealstatistik Standard - Gemeinden nach 4 Hauptbereichen». BFS. Besøkt 13. januar 2019.
2. 1 2  «Ständige Wohnbevölkerung nach Staatsangehörigkeitskategorie Geschlecht und Gemeinde; Provisorische Jahresergebnisse; 2018». BFS. 9. april 2019. Besøkt 11. april 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Scuol – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Scuol turistkontor (tysk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** BNF **·** BNF (data) **·** HDS **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |