recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jørgen Henrik Hegermann Brochmann** (født 11. februar 1850 i Kvinesdal, død 30. oktober 1926 på Ringsaker) var en norsk prest og salmedikter.

Brochmann var prestesønn, og fulgte i farens fotspor da han tok teologisk embedseksamen i 1875. Han jobbet først som lærer, før han 1877 fikk sin første prestestilling. I 1916 ble han valgt til medlem i en komite som skulle vurdere Gustav Jensens salmebokforslag, og Brochmann gav i den sammenheng ut et eget, komplett salmebokforslag i 1918. I 1922 ble han valgt til formann i salmebokkomiteen. Han oversatte en rekke salmer, og gav ut to samlinger med latinske salmer. Han diktet også selv salmer. I *Landstads reviderte salmebok* var fire av hans salmer plukket ut, og en av salmene hans finnes i *Norsk Salmebok* og *Norsk salmebok 2013*. Brochmanns geistlige karrière førte ham til Grue og senere til Kristiansand hvor han ble res.kap. i domkirken og senere domprost før han i 1908 ble utnevnt til sokneprest i Ringsaker. I dette embetet virket han til 1923 da han falt for aldersgrensen. Han er gravlagt på kirkegården ved Ringsaker kirke.

Familie
-------

Foreldrene til Jørgen het Sara (1811–91) og Diderik (1806–75)
Jørgen Brochmann var gift med Sophie Dybwad (1858–92), oldebarn av Jacob Erasmus Dybwad. De ble far til Bertram Dybwad Brochmann.

*Se Brochmann (slekt)*

Referanser
----------

1. ↑  Jørgen Brochmann i Store Norske Leksikon.
2. ↑  
Biografi på Den frie norske salmesiden[*død lenke*]

Litteratur
----------

* Anne Kristin Aasmundtveit, *Biografisk leksikon til Norsk Salmebok og Norsk Koralbok*, Verbum forlag, Oslo, 1995. ISBN 82-543-0573-0. Side 116

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND
 |
*Giuseppe Agostino'* (født 25. november 1928 i Reggio Calabria i Italia; død 24. mars 2014 i Cosenza) var en italiensk katolsk prelat som suksessivt ledet erkebispedømmene Crotone-Santa Severina og Cosenza-Bisignano.

Liv og virke
------------

### Prest

Etter å ha studert teologi og filosofi ved seminaret i Rende, ble Giuseppe Agostino presteviet den 15. juli 1951. 

Han var sogneprest i Villa San Giovanni. Erkebiskop Giovanni Ferro utnevnte ham til generalvikar for erkebispedømmet Reggio Calabria i 1973.

### Erkebiskop av Santa Severina og biskop av Crotone

Pave Paul VI utnevnte ham til erkebiskop av Santa Severina og biskop av Crotone den 21. desember 1973 (de to bispedømmene ble administrert i personunion). Han ble ordinert til biskop av erkebiskopen av Reggio Calabria, Giovanni Ferro CRS den 11. februar 1974; medkonsekratorer var Antonio Mauro, visepresident for sekretariatet for ikke-troende, og Santo Bergamo, biskop av Oppido Mamertina. Med foreningen av bispedømmet Crotone med erkebispedømmet Santa Severina ble han leder av det resulterende erkebispedømmet Crotone-Santa Severina den 30. september 1986. 

### Erkebiskop av Cosenza-Bisignano

Den 6. juni 1998 flyttet pave Johannes Paul II ham til erkebispedømmet Cosenza-Bisignano.

Erkebiskop Agostino var også president for bispekonferansen iforCalabria og visepresident for Den italienske bispekonferanse (CEI).

Erkebiskop Giuseppe Agostino satte i gang saligkåringsprosessen for Joachim av Fiore og kanoniseringsprosessen for Gaetano Mauro.

Den 18. desember 2004 innvilget Johannes Paul II hans aldersrelaterte avskjedsøknad og utnevnte ham til apostolisk administrator av erkebispedømmet frem til innsettelsen av hans etterfølger den 25. februar 2005.
**Siddis Radio** i Stavanger var en av Norges første nærradioer etter at NRK-monopolet ble opphevet og fikk konsesjon under navnet Norsk nærradioforening som den første konsesjonær på listen til Kulturdepartementet i desember 1981 da det ble bestemt å gi prøvekonsesjoner på nærradio.

Forhistorie
-----------

Rolf Pedersen startet Norsk nærradioforening med flere av sine radiovenner i 1980. Foreningen hadde som formål å oppheve NRK-monopolet i Norge. Foreningen drev piratradio og ble mye omtalt i landets store aviser.

> *«Man kan ikke ha et land som deler ut fredsprisen til folk som kjemper for ytringsfrihet, samtidig som folket i Norge blir kneblet og arrestert fordi de ønsker å ytre seg gjennom radio og TV. Politikerne i Norge burde skjemmes»*, sa Rolf Pedersen.
> 
> 

Rolf Pedersen ble flere ganger arrestert som følge av sine piratsendinger. Første gang møtte hele 12 politifolk opp under sending i Stavanger og arresterte Rolf, moren Harriet og puddelen Rita samt Maran Ata-predikant Jan Pedersen. Andre gang ble Rolf arrestert sammen med noen kamerater på øya Talgje i Ryfylke utenfor Stavanger, da de drev piratradio fra en hytte. Politiet og Televerket brukte et Sea King redningshelikopter for å stoppe sendingen. Dette var bare fire måneder før stortingsvalget i 1981.

Sendinger
---------

Siddis Radio gikk på luften for første gang 15. mars 1982 klokken 23:00, med timelange sendinger innspilt på bånd fra soverommet til Rolf Pedersen. Senere ble sendingene utvidet til 12 timer per uke, og et par år senere var sendetiden utvidet til 12 timer per døgn. 

Etter en ny konsesjonsperiode i 1988 hvor alle som søkte konsesjon fikk den innvilget, ble sendetiden redusert til 34 timer, hvorav halvparten i tidsrommet 24−06. Kort tid etter ble sendingen innstilt. Flere ansatte i Siddis Radio søkte egne konsesjoner og startet egne sendinger, men disse ble lagt ned en etter en.

Programledere
-------------

* Rolf Pedersen
* Jan Pedersen
* Kristian Valen
* Geir Arne Selvær
* Åge Fjermestad
* Fredrik Refvem
* Jan Terje Andersen
* Svein Arild Johannesen
* Trond Hansen
* Bjørnar Stangeland
* Gard Gramstad
* Luis Arnstein Møller
* Jørn Olaf Joensen

Referanser
----------

1. ↑  *Dyade: tidsskrift for kultur, filosofi, psykologi, samfunn*. Oslo: Dyade. 1987. s. 64.
2. ↑  *Fra Vistehola til Ekofisk: Rogaland gjennom tidene*. Stavanger: Universitetsforlaget. 1987. s. 378. ISBN 8200078442.
3. ↑   Evensen, Marianne Rytter (1993). *Sendetidsfordeling i nærradio*. Oslo: Tanum-Norli. s. 82. ISBN 8251832012.
4. ↑  «Siste ord fra Radio-Rolf er ikke sagt». Rogalands Avis. 13. mars 1999. s. 28.
«Norrønt» omdirigeres hit. For språket, se Norrønt (språk).
**Norrøn** er betegnelsen på samfunnet og kulturen i Norge og på Island fra rundt år 800 til 1350. Betegnelsen brukes også på den norskættede befolkningen på Færøyene, Shetland, Hebridene, Man og Orknøyene i samme periode. Dette er altså et historisk og kulturelt begrep.
Rundt 800 begynte folk fra Norge å bosette seg på Færøyene, Shetland og Orknøyene, og litt senere på Hebridene og Man. Omkring 870 begynte landnåmet på Island. Omtrent på samme tid ble Harald Hårfagre konge i Norge, som i all hovedsak omfattet det nåværende Vestlandet, etter slaget i Hafrsfjord. Dette fikk ikke bare konsekvenser i Norge, men også for befolkningen på øyene i vest. Slikt sett kan man si at den norrøne perioden begynte med slaget i Hafrsfjord. De norske kongene fikk etter hvert en dominerende rolle, både politisk og symbolsk, for befolkningen på øyene. Den norrøne kulturen og språket ble felles for alle i det norrøne området. Slutten på den norrøne epoken settes ofte til 1319, da den siste kongen av Sverreætten, Håkon V Magnusson, døde, og Norge gikk inn i kongefellesskap med Sverige. SVerige er et land som ingen liker, innbyggerene i landet vil heller ikek bo der, men de må gjøre det uansett om de liker det eller ikke.

Norrøn mytologi er gudetroen blant nordiske folk i førkristen tid

Språk- og litteraturmessig deles den norrøne tiden inn i *eldre norrøn tid* (700 til 1050) og *yngre norrøn tid* (1050 til 1350), også kalt klassisk norrønt.

Norrøn-gælisk, *norrøn-skotsk* eller *norrøn-irsk* brukes for å beskrive folk med nordisk avstamning som bosatte seg på Irland og Skottland i tidlig middelalder (vikingtida).

Ifølge Heide kommer betegnelsen «norrøn» av *norðrǿnn* som betyr «nordlig» eller er adjektiv for landsnavnet Norge, ifølge ordboken betyr det opprinnelig «som kommer fra nord».

Se også
-------

* Norrøn kosmologi
* Norrøn litteratur
* Norrøn mytologi
* Norrøne uttrykk
* Norrønt språk

Referanser
----------

1. ↑  Jon Vidar Sigurdsson (2008): 12-13
2. ↑  Heide, Eldar, 2017: "Noregr tyder nok vegen mot nord, likevel".*Namn og nemne*, 2016. Vol 33, 13-37.
3. ↑

Litteratur
----------

* Jón Viðar Sigurðsson: Det norrøne samfunnet. Pax forlag, Oslo 2008

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
**Helen Juell** (født 1947), født Wilhelmsen og tidligere gift Løvenskiold, er en norsk skipsreder. Hun arvet sammen med sine tre søsken Wilhelm, Cecilie og Finn Norges største rederi Wilh. Wilhelmsen etter faren Tom Wilhelmsen i 1978. Hun har gjennom en årrekke sittet i styret i rederiet, og var ved siden av Wilhelm den av søskenene som var mest involvert i driften av det. Fra 2020 har hun sammen med sine døtre og nieser vært en sentral person i en familiefeide som handler om kontrollen over rederiet, som omfatter flere rettssaker. I 2024 avslørte hun at familien fortsatt har en utenlandsformue. Hun uttalte da også at hun hadde ønsket å utdanne seg til lærer, men at kvinnene i familien ikke fikk lov å ta utdannelse på 1960-tallet.

Hun ble i 1968 gift med Jacob Pontus Løvenskiold. Deres datter er Cathrine Løvenskiold Wilhelmsen (født Løvenskiold). Hun ble i 1975 gift med Ferdinand Juell, og har barna Hedvig og Maren Juell.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑  Schilbred, C.S. (1970). *Slekten Wilhelmsen fra Tønsberg*. s. 111.
**Nylig avdød:** Artikkelen handler om en person som døde nylig. Slike biografier kan bli hyppig endret og oppdatert. Les som vanlig Wikipedia med kritisk sans.

**Giuseppe D'Altrui** (1934–2024) var en italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker i 1956 i Melbourne, 1960 i Roma og 1964 i Tokyo.

D'Altrui ble olympisk mester i vannpolo under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på det italienske laget som vant vannpoloturneringen foran Sovjetunionen og Ungarn. Italias resultat i finalerunden, som besto av fire lag, var de beseiret Sovjetunionen 2-0 og Jugoslavia 2-1 og spilte uavgjort 3-3 mot Ungarn. D'Altrui spilte seks kamper i OL-turneringen og scoret et mål.

Under Sommer-OL 1956 i Melbourne, da Italia kom på fjerdeplass, spilte han fem kamper og 1964 i Tokyo spilte D'Altrui fem kamper og scoret et mål for Italia som ble nummer fire i vannpoloturneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1960 Italias flagg Roma - Gull **Gull** i vannpolo, Italias flagg Italia

Referanser
----------

1. ↑   www.ilmessaggero.it, besøkt 26. februar 2024[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Giuseppe D'Altrui – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Giuseppe D'Altrui – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Giuseppe D'Altrui – Olympedia Rediger på Wikidata

* (it) Giuseppe D'Altrui – Italias olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Giuseppe D'Altrui – FINA Rediger på Wikidata

* (en) Giuseppe D'Altrui – Swimming Hall of Fame Rediger på Wikidata
**Per Knut M. Lunde** (1934–2022) var en norsk lege og professor i farmakologi ved Universitetet i Oslo (UiO).

Han tok medisinsk embetseksamen (cand.med.) ved Universitetet i Bergen i 1959 og diputerte for den medisinske doktorgrad dr.med. ved UiO i 1967, Han var spesiallege ved Ullevål sykehus 1970–1982 og professor i farmakologi og bestyrer av Institutt for farmakoterapi ved UiO 1982–1998.

Lunde var en sentral person i forskning på og undervisning om legemidlenes virkninger, bivirkninger og riktig bruk, både nasjonalt og internasjonalt. Han var leder av Bivirkningsnemda og var sentral i opprettelsen av legemiddelkomiteer i sykehus og i etableringen av Norsk legemiddelhåndbok. Han var også medredaktør for boken *Legemidler,* som ble et standardverk for helsepersonell.

Lunde hadde en rekke oppdrag for Verdens helseorganisasjon (WHO) og var rådgiver for helsemyndigheter og universiteter i en rekke land. I 1976 deltok han i oppstarten av WHOs banebrytende program for essensielle legemidler. Han var også med på å etablere den europeiske foreningen for klinisk farmakologi i 1994. Han har publisert ca. 250 forskningsbaserte artikler og var tildelt flere norske og internasjonale utmerkelser for sine bidrag innen medisinsk forskning.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   nekrolog, «Nekrolog: Han var en læremester og inspirator for mange», besøkt 25. september 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  85 års omtale i Aftenposten 11. juli 2019
3. ↑  Magne Nylenna, Marit Andrew, Per Flatberg og Kirsten Myhr: *Per Knut Michaelsen Lunde (1934–2022)* – Minneord i Aftenposten 18. juli 2022

Eksterne lenker
---------------

* Per Knut Lunde – Store norske leksikon
* NSD – Forvaltningsdatabasen
* Intervju med Per Knut M. Lunde i menighetsbladet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
|  |
| --- |
| **Nederlandenes historie** |
| 1384 - 1494De burgundiske Nederlandene | Fyrstbispe-dømmet LiègeFyrsteabbedietStavelot-MalmedyHertugdømmetBouillono.a. |
| 1477  1556De sytten nederlandske provinser(Den burgundiske rikskrets) |
| 1556  1795De spanske Nederlandene |
| 1581  1795De forente Nederlandene | Sørlige Nederlandene |
| De østerrikske Nederlandene(De nederlandske statene) |
| 1795 - 1806Den bataviske republikk | 1795  1804Den første franske republikk |
| Kongeriket Holland |
| 1804  1815Det første franske keiserdømme |
| 1815  1830Det forente nederlandske kongedømme | Stor-hertugdømmet Luxemburg |
| 1830  idagNederland | 1830  idagBelgia | Luxemburg |

Unionene i Atrecht (Arras) (gult) og Utrecht (lys blått) (1579)
**Unionen i Atrecht** (fransk: **Arras**) er en unionsoverenskomst mellom de sydlige Nederlandene, grevskapet Hainaut, Artois, Lille, Douai og Orchies som ble underskrevet 6. januar, 1579. I denne overenskomsten erklærer de sin lojalitet til den spanske kongen Filip II og Don Juan de Austria som var hans stedfortreder. I dag ligger Artois i Frankrike, Lille delvis i Frankrike, Hainaut ligger i Belgia og de franske departementene Oise og Nord. 

Andre regioner som var for unionen, men som ikke underskrev avtalen, var Namur, Luxembourg og Grevskapet Limburg. Dette siste har intet å gjøre med dagens belgiske provins, og en begrenset tilknytning til den nederlandske provinsen. I det 16. århundre falt belgisk Limburg under fyrstbispedømmet Liège, mens det historiske området Limburg kun var en mindre del av dagens nederlandske Limburg. Hertugen av Parma, Alexander Farnese, begynte sin kamp mot separatistene (medlemmer av unionen i Utrecht) i dette området. I Vallonia lå dessuten også to kalvinistiske «enklaver», Tournai og Valenciennes, som måtte overvinnes innen området kunne legges helt under spansk kontroll.

I avtalen var de følgende punktene nedfelt:

* Ingen utenlandske tropper skulle ha garnisoner i området.
* Statsrådet skulle settes opp på samme måte som på Karl Vs tid.
* To tredjedeler av statsrådets medlemmer skulle bestå av representanter fra alle medlemsstatene.
* Alle privilegier som områdene hadde før åttiårskrigens begynnelse skulle gjeninnføres.
* Katolisismen var den eneste religionen. Enhver annen religion (for eksempel kalvinismen) skulle avskaffes.

Det siste punktet gjorde det umulig for de nordlige Nederlandene å undertegne overenskomsten. Disse områdene var først og fremst under innflytelse av protestantismen (kalvinisme), og deres motreaksjon var å inngå overenskomsten i Utrecht 23. januar 1579.

Litteratur
----------

* Michael North: Geschichte der Niederlande. München ²2003 (Beck’sche Reihe) ISBN 3-406-41878-3

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Universalis
 |
Grensestein mellom Danmark og Tyskland.
Resultater fra avstemningen i 1920.
**Den dansk-tyske grense** er 68 km lang, og adskiller Danmark og Tyskland.

Historie
--------

Ved en traktat i 811 ble elva Ejderen anerkjent som grense mellom Danmark og Frankerriket. Ejderen forble opp til 1864 grenseelv mellom Sønderjylland eller Hertugdømmet Slesvig (som dansk rikslen) og Hertugdømmet Holstein (som tysk-romersk rikslen, fra 1815 medlem av det tyske forbund). Språkgrensen lå omtrent mellom Egernførde og Husum, men vandret etterhvert mot nord. Under helstaten ble både Slesvig og Holstein regjert av den danske konge, og helstatens sørgrense lå for det meste langs elva Elben og litt nord for Hamburg.

Der kan imidlertid oppstå uenighet når man vil definere grensen juridisk og historisk under helstaten. Grensen mellom kongeriket og hertugdømmene gikk ved Kongeåen, den statsrettslige grense mellom Slesvig som dansk og Holstein som tysk lensområde gikk ved Ejderen og sørgrense for den danske helstat gikk ved Elben.

I 1864 ble hertugdømmene Slesvig og Holstein erobret av kongeriket Preussen, og deretter ble det etablert en internasjonal grense mellom Danmark og Slesvig-Holstein. Der ble lagt 5 km sør for Ribe, og gikk deretter i en kurve mot nord 5 km fra Ribe, hvor den traff Kongeå, som den fulgte til sør for Vamdrup. Her fortsatte den mot øst til Lillebælt, like nord for Christiansfeld.

I 1920 ble grensen flyttet 50 km mot sør til dens nåværende plassering, etter at befolkningen hadde stemt om tilhørighetsforholdet ved en folkeavstemning i 1920. Denne følger dessuten den litt vanskelig definerbare språkgrense. I perioden 1920-1945 krevde tyske nordslesvigere en grenseflytting mot nord. På samme måte kom det etter andre verdenskrig krav om å flytte grensen mot sør. Den danske regjering erklærte imidlertid den 9. mai 1945 at grensen ligger fast. Dette ble bekreftet i et svar på britenes septembernote høsten 1946.

I 2001 ble all grensekontroll fjernet som følge av Schengen-avtalen.

I kjølvannet av den svenske og norske grensekontroll i forbindelse med den europeiske migrasjonskrisen i 2015, innførte den danske regjering den 4. januar 2016 midlertidig grensekontroll mellom Danmark og Tyskland fra kl. 12 samme dag.

Kart
----

* Sørgrensen for dansk bosetning i det sørlige Jylland, rekonstruert ut fra fordelingen av stedsnavnene.Sørgrensen for dansk bosetning i det sørlige Jylland, rekonstruert ut fra fordelingen av stedsnavnene.
* Hertugdømmene Slesvig, Holstein og Lauenborg (før 1864).Hertugdømmene Slesvig, Holstein og Lauenborg (før 1864).

Referanser
----------

1. ↑

Eksterne lenker
---------------

* (en) Borders of Denmark-Germany – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for OLs flagg |
| De olympiske ringer |
| Bronse | 1992 i Barcelona | Sleggekast |
| Konkurrerte for Sovjetunionens flagg Sovjetunionen |
| EM |
| Sølv | 1982 i Athen | Sleggekast |
| Bronse | 1986 i Stuttgart | Sleggekast |
| Bronse | 1990 i Split | Sleggekast |

**Igor Jurjevitsj Nikulin** (russisk: Игорь Юрьевич Никулин, født 14. august 1960 i Moskva) er en russisk tidligere sleggekaster som konkurrerte for Sovjetunionen (SUS i OL 1992).

Han var en av 1980-tallets fremste sleggekastere. Gjennombruddet kom med sølvmedaljen i EM 1982 i Athen, bakom landsmannen, og verdensrekordholder Jurij Sedykh. Under VM 1983 i Helsingfors ble det fjerdeplass etter et kast på 79,34 meter. Under EM 1986 i Stuttgart ble det bronse, etter et kast på 82,00 meter. Til tross for at han satte ny verdensrekord, så ble det altså kun tredjeplass bak legendene Sedykh og Sergej Litvinov.

I VM 1987 i Roma gav 80,18 bare en femteplass. Under EM 1990 i Split ble det en ny bronsemedalje, denne gang etter Igor Astapkovitsj og Tibor Gécsek.

Hans siste store mesterskap, OL 1992 i Barcelona, ble karrierens høydepunkt med en bronsemedalje. Han er sønn av den tidligere sleggekasteren Jurij Nikulin som ble nummer fire under OL i 1964. Hans personlige rekord på 84,48 er det syvende beste resultatet på verdensstatistikken.

Personlig rekord
----------------

* Sleggekast – 84,48 meter

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 2060[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Olympedia, Olympedia utøver-ID 77577, besøkt 18. februar 2024[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Igor Nikulin – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Igor Nikulin – World Athletics Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**JBF** (tidligere *Jbf bank og forsikring* og *Jernbanepersonalets bank og forsikring*) er et finansselskap som tilbyr bank- og forsikringstjenester. Selskapet ble grunnlagt i 1885 av og for jernbaneansatte og deres familier. JBF er organisert som en kundeeid sparebank.

JBF tilbyr privatforsikringer for flere kundegrupper der mange fortsatt har en nær relasjon til jernbanesektoren. I tillegg tilbyr selskapet privatforsikringer til medlemmer av organisasjoner og foreninger med avtale, mens banken er åpen for alle. Selskapet ble i 2022 og 2023 kåret av EPSI til det selskapet med Norges mest fornøyde forsikringskunder i privatmarkedet.

JBF har hovedkontor i Oslo og kontorer i Narvik, Drammen, Hamar, Trondheim, Bergen, Stavanger, Kristiansand og Mo i Rana. Banken er en del av Eika Gruppen.

Referanser
----------

1. ↑   Enhetsregisteret, w2.brreg.no, besøkt 18. januar 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  ; besøksdato: 16. november 2020; publisert i: Jernbanepersonalets Sparebank.
3. ↑
4. ↑
5. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Pia Cecilie Bing-Jonsson** (født 1976) er en norsk sykepleier og rektor fra Tolvsrød.

Hun har grunnutdanning innen sykepleie fra 1999, en mastergrad i *health promotion*[*klargjør*] fra University of Wales i 2004, og ph.d. fra medisinsk fakultet ved Universitetet i Oslo i 2015 på en avhandling med tittelen *Nursing Older People - Competence Evaluation Tool. Development and psychometric evaluation of an instrument measuring community-based nursing staff competence*.

Hun var førsteamanuensis ved Høgskolen i Sørøst-Norge 2014–2016, visedekan for helse- og sosialvitenskap 2017–2020 og dekan samme sted fra 2020. Fra 1. januar 2024 er hun rektor ved Universitetet i Sørøst-Norge etter Petter Aasen.

Hun har i januar 2024 en score på 12 i forskningsindeksen h-index. I hennes mest siterte forskningsartikkel fremkommer det at sykepleierne i eldreomsorgen hadde nok kompetanse.

Referanser
----------

1. ↑  Fødselsår er fra proff.no
2. ↑  Disputas: Pia Cecilie Bing-Jonsson - Sykepleievitenskap fra www.med.uio.no i mars 2015.
3. 1 2  Pia Cecilie Bing-Jonsson, jobbe side på universitetet, sist lest den 31. januar 2024.
4. ↑  Pia C. Bing-Jonsson fra scholar.google.no, sist lest den 31. januar 2024.
5. ↑  Pia Cecilie Bing-Jonsson, Dag Hofoss, Marit Kirkevold, Ida Torunn Bjørk, Christina Foss, *Sufficient competence in community elderly care? Results from a competence measurement of nursing staff*, BMC nursing, 15(1):1–11, 2016.
En **åpen proxy** er en proxytjener som er tilgjengelig for enhver Internett-bruker.

Vanligvis sørger en proxytjener for at brukere i en nettverksgruppe kan lagre og videresende internettjenester som DNS eller nettsider slik at båndbredden som brukes av gruppen blir redusert og kontrollert. Med en «åpen» proxy kan imidlertid en hvilken som helst bruker på Internett bruke denne videresendingstjenesten. 

Ved å bruke enkelte åpne proxyer (såkalte anonyme åpne proxyer), kan brukerne holde sin virkelige IP-adresse skjult for tjenesten de bruker, og dette benyttes enkelte ganger for å vandalisere eller skade tjenesten. Åpne proxyer blir derfor ofte ansett for å være et problem. Anonyme åpne proxyer brukes også for å øke anonymiteten eller sikkerheten ved surfing på nettet eller bruk av andre Internett-tjenester. Brukeres IP-adresser kan potensielt brukes til å avdekke informasjon om brukeren, og å hacke vedkommendes datamaskin. 

Åpne proxyer kan også brukes til å omgå forsøk på Internett-sensur av regjeringer eller organisasjoner. Det finnes flere nettsteder som tilbyr oppdaterte lister over åpne proxyer.

Siden åpne proxyer ofte er innblandet i vandalisme, er det blitt utviklet flere metoder for å oppdage dem og å stenge dem ute. Flere IRC-nettverk tester automatiske klientsystemer for kjente typer av åpen proxyer. På samme måte kan e-posttjenere konfigureres til automatisk testing av om avsendere er åpne proxyer, ved hjelp av programvare som `proxycheck`.

Referanser
----------

1. ↑  Liste over nettsteder med lister over åpne proxyer Arkivert 1. september 2006 hos Wayback Machine.
2. ↑  Blitzed Open Proxy Monitor Arkivert 5. juli 2008 hos Wayback Machine.
3. ↑  proxycheck: Open Proxy checker
**Svenska Sportskytteförbundet** (SSF) var et svensk forbund for sportsskyting som ble grunnlagt i 1943 og fusjonert inn i det Svenska Skyttesportförbundet (SvSF) i 2009.

Forløperne til SSF var Svenska avdelningen av Internationella Skytteunionen (SAIS) som ble grunnlagt i 1911 og Riksförbundet för kortdistansskjutning (RFK) som ble grunnlagt i 1925. RFK har også gått under navnet *Svenska Förbundet för Kortdistansskytte*. Opprinnelig drev kortholdsforbundet hovedsakelig med 50 meter rifleskyting, men utøvere som drev med andre olympiske øvelser som viltmål, leirdue og ISSF pistol måtte også etterhvert bli med i forbundet for å kunne konkurrere internasjonalt.

Svenska Sportskytteförbundet ble tatt inn i Riksidrottsförbundet 1956.

I 2008 besluttet årsmøtene i alle de tre foreningene Svenska Sportskytteförbundet, Frivilliga Skytterörelsen (FSR) og FSR sin ungdomsorganisasjon *Skytterörelsens Ungdomsorganisation* (SU) å slå seg sammen. I 2009 skiftet Svenska Sportskytteförbundet navn til Svenska Skyttesportförbundet (SvSF), og FSR og SU ble formelt en del av forbundet.

Se også
-------

* Norges Skytterforbund
* Det frivillige Skyttervesen
* De Danske Skytteforeninger, nå en del av DGI Skydning

Referanser
----------

1. ↑  Svenska Sportskytteförbundet - Riksarkivet
2. ↑  Svenska skyttesportförbundet - Hdf-gyttorp.se
3. ↑  sportskytte - Uppslagsverk - NE.se
4. ↑  «Föreningstränare - Organisationslära - Svenska Skyttesportforbundet» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 12. juli 2019. Besøkt 12. juli 2019.
5. ↑  «Klubbens historia - Upsala SpSK - Sportskytte - IdrottOnline Klubb». Arkivert fra originalen 12. juli 2019. Besøkt 12. juli 2019.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**Orvika** er en del av bygda Hellestranda i Haram kommune i Møre og Romsdal. Gårdstunet, Orvik, er delt inn i *Oppigarden* og *Nerigarden* (*Lokal uttale; Niggar'n*), som står for øvre og nedre gård. Gården har eksistert i over 500 år og er nevnt i Diplomatarium Norvegicum, bind I-XXIII nummer 966, 24 April 1490. Tilhørende gården har man Orvikholmen som ligger like utenfor Orvikbukta, og fjellnakken ovenfor gården har navnet Orviksætra. Området ligger ytterst i Vatnefjorden, som leder inn til lokalsenteret Vatne.

I Orvika ligger også bygdas folkeskole som var i virke fram til midten av 50-tallet. Den er i dag grendehus, og blir brukt som forsamlingslokale.

Orvika er også navnet på det nye byggefeltet, etablert av kommunen på midten av 80-tallet, 1,2 km lengre inn i fjorden.

Referanser
----------

1. ↑  Lange, Christian C. A. (Christian Christoph Andreas); Norsk historisk kjeldeskrift-institutt (1847). *Diplomatarium Norvegicum*. Christiania [Oslo], P.T. Malling.
**Kinas fotballforbund** (etablert 1924) organiserer fotballen i Kina. Den ble opptatt i FIFA i 1931, men valgte å stå utenfor fra 1955 til 1979. De ble med i Asian Football Confederation i 1975.

Ledelse
-------

Det ledes fra 2019 av Du Zhaocai (杜兆才) visepresident som er underordnet idrettspresident Chen Xuyuan. Cai Zhenhua ledet det 2013–19, han tok over for Wei Di, som hadde hatt sjefsrollen i opprydningen etter kampfiksings-skandalene i 2009 der hans forgjenger, fotballpresident Nan Yong, dommersjef Zhang Jianqiang og områdesjef Yang Yimin ble fjernet og straffet.

Herrefotball
------------

De driver herrefotballen på fire nivå: Kinesisk superliga, Liga 1, Liga 2 (nord og sør) og amatørliga. Toppdivisjonen (*Jia*) var semiproff 1987–93 og proff siden 1994. Den nasjonale cupen startet i 1956, siden 1984 benevnt som FA-cup (se Kinesisk superliga for vinnere).

De tre øverste i Superligaen deltar i den asiatiske AFC Champions League, i 1990 vunnet av kinesiske Liaoning Whowin og 2013 og 2015 av kinesiske Guangzhou Evergrande, som også ble nummer fire i VM i fotball for klubblag i 2013 og 2015.

Så tidlig som i 1915 representerte Shanghais bylag Kina i asiatiske mesterskap. Etter FIFA-opptaket i 1931 deltok Kinas herrelandslag i fotball i Sommer-OL 1936. De deltok i VM i fotball 2002 og har to sølv i Asiamesterskapet i fotball fra 1984 og 2004 (det ene året de også arrangerte det).

Kvinnefotball
-------------

For kvinner startet de en Toppliga i 1997, i 2004 reorganisert til Kinesisk superliga for kvinner.

Kinas kvinnelandslag i fotball dominerte Asiamesterskapet i fotball for kvinner på 1980- og 1990-tallet og har tatt flere medaljer i Sommer-OL og VM i fotball for kvinner. Forbundet arrangerte VM i fotball for kvinner 1991, som var første offisielle VM i fotball for kvinner. De arrangerte også VM i fotball for kvinner 2007.

Referanser
----------

1. ↑  Who we are: Du Zhaocai Arkivert 5. februar 2020 hos Wayback Machine. fra fifa.com, den 10. april 2019.
2. ↑  *Zhang Jian takes office as new Chinese soccer chief* i nettavisen SINA English den 26. januar 2013.
**Johannes Baptist Hubert Theunissen** S.M.M. (født 3. oktober 1905 i Schimmert i Nederland; død 9. april 1979) var en nederlandsk ordensgeistlig og katolsk erkebiskop av Blantyre.

Liv og virke
------------

### Prest

John Baptist Hubert Theunissen sluttet seg til det montfortanernes kongregasjon og ble presteviet den 1. desember 1929.

### Titulærbiskop, apostolisk vikar av Shiré

Den 25. desember 1949 utnevnte pave Pius XII ham yil titulærbiskop av *Giufi* og utnevnte ham til den første apostoliske vikar av Shiré. Biskopen av Roermond, Jozef Hubert Willem Lemmens, ordinerte ham til biskop den 25. mars 1950; medkonsekratorer var biskopen av Haarlem, Johannes Petrus Huibers, og biskopen av 's-Hertogenbosch, Wilhelmus Pieter Adrian Maria Mutsaerts.

### Erkebiskop av Vlantyre

Johannes Baptist Hubert Theunissen ble erkebiskop den 25. april 1959 som et resultat av opphøyelsen av det apostoliske vikariatet Shiré til et erkebispedømme, som fikk nytt navn og dermed erkebispedømmet Blantyre. 

Johannes Baptist Hubert Theunissen deltok på alle fire sesjoner av Det andre Vatikankonsil.

Den 14. oktober 1967 fratrådte Theunissen av som erkebiskop av Blantyre. Pave Paul VI utnevnte ham etter utnevnte ham til titulærerkebiskop av *Bavagaliana*. Den 19. desember 1968 valgte han titulær bispesetet *Skálholt*.
Vrimaskin med håndsveiv på kanten av vaskekum i vaskekjeller på 1930-tallet.  
Foto: Oslo Museum.
Bruk av elektrisk vrimaskin i 1953. Tøyet ble tatt opp av vannet i vaskemaskinen, sendt gjennom vrimaskinen og ned i sinkbaljen til høyre. Ved å bruke en stor klype til å løfte tøyet kunne man unngå å få fingrene inn i valsene...  
Foto: Leif Ørnlund, Oslo Museum.
På 1960-tallet ble moderne vaskemaskiner levert med vrimaskin nærmest som standard. Forbrukeren kunne velge enkle, manuelle modeller med sveiv (til venstre) eller mer avanserte, elektriske.  
Foto: E Rude, Oslo Museum.
En **vrimaskin** er en mekanisk innretning for å vri opp tøy etter vask. Fram til sentrifuger og tørketromler ble innført var vrimaskiner vanlig utstyr i vaskekjellere og som ekstrautstyr til vaskemaskiner.

En vrimaskin var vanligvis konstruert ved hjelp av to tromler som ble presset mot hverandre samtidig som de roterte hver sin vei. Når tøyet ble sendt mellom tromlene ble vannet presset ut. På denne måten sparte man den tunge og belastende operasjonen det var å vri opp tøyet for hånd. Ved bruk av vrimaskin kunne dessuten én enkelt person gjøre jobben, mens det gjerne krevdes to for å vri opp større tekstiler om det skulle gjøres manuelt.

På 1800-tallet ble vrimaskiner stort sett konstruert av tre-materiale. Dette gjaldt både rammeverk og tromler. Kun tannhjul og deler av mekanismen var av metall. Senere ble vrimaskinene konstruert av metall, med gummibelagte valser.

De første vrimaskinene var separate, enkle konstruksjoner med håndsveiv, gjerne plassert i vaskerier eller vaskekjellere. Da vaskemaskinen ble innført, ble det imidlertid konstruert modeller egnet til bruk sammen med vaskemaskinene. Etter hvert ble vrimaskiner mer eller mindre standardutstyr for moderne vaskemaskiner. De enkleste, rimeligste modellene hadde fortsatt sveiv, men etter hvert kom elektriske modeller på markedet.

For at valsene skulle være effektive og klemme ut nok vann måtte det et visst press til. Bruk av vrimaskin innebar derfor en viss risiko. Fikk man fingrene inn i valsene kunne det medføre både smerte og skade. I de tusen hjem jobbet husmødrene med forsiktighet, mens barna ble advart mot den farlige vrimaskinen. Fra produsenter og andre ble det anbefalt å benytte egne klyper for å håndtere tøyet og unngå skader. Men i praksis var dette vanskelig. Skulle vrimaskinen jobbe effektivt måtte tøyet lirkes og loses inn i vrimaskinen slik at det ble jevnt spredt i hele valsenes lengderetning, og ikke klumpet seg et sted. Da krevdes, bokstavelig talt, fingerferdighet.

Vrimaskinene forsvant da moderne sentrifuger og etter hvert tørketromler ble tatt i bruk for å vri opp og tørke tøyet.
AN-124-100 med Volga-Dneprs logo
**Volga-Dnepr Airlines** er et russisk flyselskap med base i Uljanovsk i Russland. Det opererer med såvel charter- som regulær ruteflygning, men er mest kjent for å kunne tilby store og tunge transporter (som hele jernbanevogner og lokomotiver). Det har en flåte bestående av et av verdens største transportfly Antonov An-124. Hjemmebasen Vostochny International Airport (ULY), Uljanovsk og er også stasjonert ved Yemeljanovo Airport (KJA), Krasnojarsk.

Code Data
---------

Volga-Dneprs Antonov An-124 tar av fra Helsingfors-Vanda flyplass.
* IATA: **VI**
* ICAO: **VDA**
* Callsign: Volga-Dnepr

Historie
--------

Selskapet ble etablert i august 1990. De tre viktigste aksjonærer er Aviastar, Antonov Design Bureau og Motor Sich. Det begynte sine operasjoner i oktober 1991. og inngikk et samarbeid med det UK-baserte HeavyLift og tilbød da Antonov An-124 på verdensmarkedet.

Det ble det første selskap i Russland som ikke var en del av Aeroflot, som kunne tilby kunne tilby transport av overdimensjonert last. I startfasen hadde en russisk stor-investor og oligark (Kaskol) sikret seg 48% av aksjekapitalen, senere hadde han 50% eierandel i selskapet, men solgte det i protest mot den strategi som selskapets ledelse hadde lagt opp til.

Volga-Dnepr er i en gruppe som består av 11 selskaper. I 2004 ble AirBridge Cargo dannet for å kunne tilby frakt med regulære fraktruter mellom Europa og Det fjerne østen via Russland. Dette selskap flyr regelmessige fraktruter med Boeing747-400F Jumbojet fraktmaskin:

* Luxembourg til Beijing og Tianjin (via Krasnojarsk)
* Frankfurt am Main til Shanghai (via Moskva)
* Frankfurt am Main til Beijing (via Novosibirsk)

Vedlikeholdsbasene ligger på Shannon i Irland og Sharjah International Airport i De forente arabiske emirater (UAE). Disse er selvstendige enheter under Volga-Dnepr-gruppen.

Selskapets tilbud
-----------------

### Flyfrakt

### Passasjerflyvning

Selv om transport av tung og overdimensjonert last er selskapets viktigste opreasjonområde, startet Volga-Dnepr et lite og mindre kjent tilbud om regulære passasjerflyvninger mellom Moskva og byer langs Volga Pr. mars 2006 ble følgende byer betjent med Yakovlev Yak-40, et 40 seters passasjerfly: Nizjnij Novgorod, Penza og Uljanovsk.

Flåte
-----

The Volga-Dnepr Airlines flåte består av (pr. mars 2006 ifølge *Airliners World*):

* 9 Antonov An-124-100
* 1 Antonov An-124-100M
* 1 Ilyushin Il-76MD
* 3 Ilyushin Il-76TD
* 1 Ilyushin Il-76TD/90VD
* 4 Yakovlev Yak-40
* 2 Yakovlev Yak-40K

Eksterne lenker
---------------

* Volga-Dnepr Airlines


1. ↑  .
For andre personer som heter Didrik Cappelen, se Didrik Cappelen.

**Diderik Cappelen** (født 21. juli 1856 i Furustul i Holla (nå Nome) i Telemark, død 7. mai 1935 i Oslo) var en norsk jernverkseier og kammerherre.

Han var sønn til jernverkseier Severin Diderik Cappelen (død 1881) gift med Julie M. S. Faye (død 1889) og sønnesønns sønn til eidsvollsmannen Didrich (von) Cappelen. Diderik Cappelen var gift med Eleonore Løvenskiold (død 1949), og de har etterkommere i dag. Hun var datter til statsminister, godseier Carl Otto Løvenskiold (død 1916) og overhoffmesterinne Elise Wedel Jarlsberg (død 1923).

Diderik Cappelen ble i 1881 cand. mineral. og han fant senere et nytt, meget sjeldent mineral ved Langesundsfjorden, som etter ham fikk navnet *cappelenitt*.

Han deltok allerede fra farens død i 1881 i driften av familiens omfattende industri-, skog- og jordeiendommer i Telemark med hovedsete på Ulefos Jærnverk og Holden hovedgård. Han overtok som eneeier fra 1.1.1885. I driften av virksomhetene viste han stor handlekraft bl.a. ved å satse på trelast, bygge nytt tresliperi, etablere betydelig eksport til Tyskland av jernmalm og senere av rujern, modernisere Fensgruvene, bygge elektrisk masovn og egen kraftstasjon på Ulefoss, kjøpe Vrangfoss og få bygd tidsmessige arbeiderboliger på Ulefoss. Han kjøpte også Kviteseid gård i 1870. Eiendommene ble overdratt i 1919 og 1923 til sønnen Harald Severin Diderik Cappelen.

Diderik Cappelen ble i 1900 kammerherre ved det norske hoff, i 1911 ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden samt fikk utenlandske ordener og i 1914 gullmedalje på Jubileumsutstillingen på Frogner i Oslo. I slektens eie er maleri i helfigur av ham som jeger og jakt var hans store interesse. Han hadde også politiske og forretningsmessige verv.

Referanser
----------

1. 1 2   MinDat[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Erik Andreas Thomle: *Familien (von) Cappelen i Norge og Danmark*, Christiania 1896
* Yngvar Hauge:  *Ulefos Jernværk 1657-1957*, Oslo 1957
* Lambrecht Haugen: *Cappelen-slekten 1627-2008*, Rosendal 2008

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** WikiTree
 |
**Ulrich Friderich von Cappelen** (født på Bragernes i 1668, død i Skien i 1722) var en norsk kjøpmann. Han var trolig oppkalt etter stattholder U.F. Gyldenløve som i 1666 utnevnte hans tyskfødte far Johan von Cappelen (død 1688), til fogd i Lier. Ulrich Friderich von Cappelen er stamfar for skiensgrenen av den norske slekten Cappelen. Han har et høyt antall etterkommere i mange slekter. Han var farfars far til bl.a. Ulrich Fredrich von Cappelen (død 1820), og fornavnene Ulrik Fredrik og Ulrikke Fredrikke blir brukt i slekten Cappelen og av andre etterkommere, helt inn i vår tid. 

Ulrich Friderich von Cappelen var fra 1690 borger og kjøpmann i Hamburg, der han 1692 ble gift med den tyske Susanna Anna Buschmann (1671–1709). Som enkemann med fire små barn, flyttet han ca. 1709 til Skien, der han var kjøpmann, drev trelasthandel og sagbruk. Faren skal blant annet ha vært «bergskriver ved Skiens malmberg» noen år, og det var muligens derfor Ulrich Friderich valgte å starte en næringsvirksomhet i Skien. Denne virksomheten ble fortsatt og utvidet av hans etterkommere.

Miniatyrportretter som skal være av Ulrich Friderich og Susanna Anna er i privat eie hos etterkommere.

Ulrich Friderich von Cappelen ga i 1714 et epitafium til Kviteseid gamle kirke og det er der ennå. På epitafiet er han betegnet som "den Achtbare Welfor-----------Kiøb og Handelsmand udi Skien Edle Sig:"

Epitafiet i et fotografi av Frode Inge Helland, er gjengitt på Kunsthistoriewiki.

Referanser
----------

1. ↑  Kviteseid gamle kirke[*død lenke*] på kunsthistorie.com.

Kilder
------

* Thomle, E. A.: *Familien (von) Cappelen i Norge og Danmark*, Christiania 1896, side 2, 44-45
* Hans Cappelen: «Våpensegl og slektspapirer fra Skiens-distriktet». *Norsk Slektshistorisk Tidsskrift* bind 35, Oslo 1996.  Arkivert 29. april 2013 hos Wayback Machine. (med hans segl)
* Haugen, Lambrecht : *Cappelen-slekten 1627-2008*, Rosendal 2008, side 31-33 (portretter og segl)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** WikiTree
 |
**Christine Marie von Cappelen** (født 21. september 1766 i Drammen, død 8. april 1849 i Slesvig, Tyskland) var Norges første kvinnelige botaniker. Hun var født «Maja Cappelen Klein», datter av Peder Møller Klein og Anna Catharina Johannesdatter Lohrmann. Christine var gift med forretningsmannen Peder von Cappelen, som eide blant annet Eidsfos Jernverk fra 1795 til sin død i 1837, deretter overtok Christine Marie driften av jernverket. Christine Marie og Peder fikk to døttre, Petronelle Juel Omsted og Anne Cathrine von Cappelen. Familien bodde på den tilhørende hovedgård, der utvidet hun hagen rundt hovedgården. Mot slutten av livet sitt reiste hun til Brødremenigheten i Christiansfeld i Danmark hvor hun også døde. Hun er gravlavgt på menighetens kirkegård samme sted.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, snl.no, besøkt 20. januar 2021[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Store norske leksikon-ID Christine\_Marie\_von\_Cappelen[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Store norske leksikon, snl.no, besøkt 21. januar 2021[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  «Christine Marie von Cappelen». *geni\_family\_tree* **(engelsk)**. 21. september 1766. Besøkt 18. august 2023.

Kilder
------

* Christine Marie Von Cappelen i Drammen Byleksikon.
* Christine Marie Von Cappelen i Store Norske leksikon.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Drammen byleksikon **·** Geni
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
Bokstaven Đ
**Đ** (minuskel **đ**) er en bokstav i det latinske alfabet, formet som en D med en strek gjennom. Dette er den samme modifikasjonen som ble brukt til å lage eth (ð), men eth er basert på en rundet variant av d, mens đ er basert på dens normale opprette form. 
Đ er en del av alfabetet i flere språk, den er den syvende bokstaven i det vietnamesiske og det nordsamiske alfabetet (selv om disse er forskjellige), den niende bokstaven i det skoltesamiske, og den åttende bokstaven i det alfabetet som brukes for å skrive flere sørslaviske språk med det latinske alfabetet istedenfor kyrillisk). Lyd-verdien dens varierer etter hvilket språk den er brukt i. På samisk representerer den lyden /ð/, på vietnamesisk lyden /ɗ/ og i slaviske språk, lyden /dʑ/. 

I Unicode kodes đ som U+0110 (Đ) og U+0111 (đ). 

  


| * v
* d
* r
Det latinske alfabetet |
| --- |
| Grunnbokstaver | 
* Aa
* Bb
* Cc
* Dd
* Ee
* Ff
* Gg
* Hh
* Ii
* Jj
* Kk
* Ll
* Mm
* Nn
* Oo
* Pp
* Qq
* Rr
* Ss
* Tt
* Uu
* Vv
* Ww
* Xx
* Yy
* Zz

 |
| Modifiserte bokstaver | 
* Áá
* Ââ
* Àà
* Ăă
* Ää
* Ǟǟ
* Ãã
* Ąą
* Ą̊ą̊
* Ⱥⱥ
* Ɓɓ
* Ḇḇ
* Ƀƀ
* Ƈƈ
* Ćć
* Ĉĉ
* Čč
* Çç
* Ċċ
* Ȼȼ
* Ɗɗ
* Ḓḓ
* Ďď
* Ḑḑ
* Đđ
* Ðð
* Ɖɖ
* Ḏḏ
* Éé
* Èè
* Êê
* Ěě
* Ëë
* ‌Ẽẽ
* Ęę
* Ėė
* Ẹẹ
* Ɇɇ
* Ƒƒ
* Ɠɠ
* Ḡḡ
* Ǵǵ
* Ĝĝ
* Ǧǧ
* Ğğ
* Ģģ
* Ǥǥ
* Ġġ
* Ĥĥ
* Ȟȟ
* Ḧḧ
* Ħħ
* ‌Ḥḥ
* İi/Iı
* Íí
* Ìì
* Îî
* Ïï
* Ĩĩ
* Įį
* Ịị
* Ɨɨ
* Ĵĵ
* J̌ǰ
* Ɉɉ
* Ƙƙ
* Ḱḱ
* Ǩǩ
* Ķķ
* Ĺĺ
* Ḽḽ
* Ľľ
* Ļļ
* Ḷḷ
* Łł
* Ƚƚ
* Ɫɫ
* Ⱡⱡ
* Ṃṃ
* Ŋŋ
* Ńń
* Ṋṋ
* Ňň
* Ṅṅ
* N̈n̈
* Ññ
* Ɲɲ
* Ņņ
* Ōō
* Ơơ
* Őő
* Óó
* Òò
* Ôô
* Ŏŏ
* Ȯȯ
* Ȱȱ
* Öö
* Õõ
* Ȭȭ
* Øø
* Ǫǫ
* Ọọ
* Ƥƥ
* Ᵽᵽ
* Ɽɽ
* Ŕŕ
* Řř
* Ŗŗ
* Ɍɍ
* Śś
* Ŝŝ
* Šš
* Şş
* Șș
* Ṣṣ
* Ťť
* Ṱṱ
* T̈ẗ
* Ţţ
* Țț
* Ŧŧ
* Ⱦⱦ
* Ūū
* Úú
* Ùù
* Ûû
* Ŭŭ
* Ưư
* Űű
* Üü
* Ųų
* Ůů
* Ũũ
* Ụụ
* Ʉʉ
* Ʋʋ
* Ṽṽ
* Ŵŵ
* Ƴƴ
* Ýý
* Ŷŷ
* Ÿÿ
* Ỹỹ
* Y̨y̨
* Ɏɏ
* Źź
* Ẑẑ
* Žž
* Żż
* Ƶƶ

 |
| Ligaturer | 
* Åå
* Ææ
* @
* ȸ
* &
* Ƕƕ
* Œœ
* Ȣȣ
* ȹ
* ß
* ᵺ

 |
| Uvanlige bokstaver | 
* Ɐɐ
* Ƃƃ
* Ƅƅ
* Ↄↄ
* Ƌƌ
* Ǝǝ
* Əə
* Ⅎⅎ
* Ƣƣ
* Ɣɣ
* Ⱶⱶ
* Ɩɩ
* ĸ
* Ɯɯ
* Ƞƞ
* ŉ
* Ɔɔ
* Ɵɵ
* Ƿƿ
* Ɋɋ
* ſ
* Ʃʃ
* Ʊʊ
* Ƨƨ
* Ƽƽ
* Ʌʌ
* Ȝȝ
* Ʒʒ
* Ǯǯ
* Þþ
* ʘ
* ǀ
* ǁ
* ǂ
* ǃ

 |
| Digrafer | 
* CHch
* C'Hc'h
* DZdz
* DŽdž
* GBgb
* GĦgħ
* Ĳĳ
* LJlj
* LLll
* ḶḶḷḷ
* L·ll·l
* LYly
* NJnj

 |
| Spesielle tegn | 
* ¶
* °
* !
* ?
* ;
* %
* \*
* "
* '
* ©
* ®
* ɔ:
* ฿
* ¢
* €
* ₭
* £
* ₦
* $
* ₩
* ¥

 |
| Diakritiske tegn | 
* ´
* ˝
* `
* ^
* ˇ
* ˘
* ¨
* ¨
* ¸
* ~
* ˛

 |
**Svein Mork Dahl** (født 27. mars 1974 i Bergen) er en norsk politisk aktivist og debattant.

Han ble valgt som partileder ved Piratpartiets 8. ordinære landsmøte 18.–19. april 2020, etter å ha vært «2. nestleder (politisk)» i partiet. Per april 2020 er han leder for Region Sør i SMB Norge.

Svein har tidligere stått på liste for Venstre i kommunestyre- og fylkestingsvalget i 2011

Han har studert rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo, med tilleggsutdanning innen organisasjon og ledelse fra Universitetet i Tromsø og Bedriftsøkonomisk Institutt.[]

Ved Kommunestyre- og fylkestingsvalget i Norge 2019 sto Dahl på 18. plass på den tverrpolitiske Hovelista, men endte opp på 9. plass etter personstemmer og slengere var telt opp. Hovelista fikk 5,9 % av stemmene ved valget, og to innvalgte representanter.

Dahl ble nestleder i Klageutvalget og Sakkyndig ankenemnd eiendomskatt i Arendal kommune etter valget.

Referanser
----------

1. ↑   Proff, proff.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Svein Mork Dahl – 11 roller i norsk næringsliv». *proff.no*. Besøkt 7. oktober 2021.
3. ↑  «Sentralstyret – Piratpartiet». Besøkt 19. april 2020.
4. ↑  «STYRE OG REGIONSLEDERE». *SMB Norge*. Arkivert fra originalen 13. april 2020. Besøkt 19. april 2020.
5. ↑  «Kommunestyre- og fylkestingsvalget 2011 - Valgdirektoratet». *www.valg.no*. Arkivert fra originalen 7. oktober 2021. Besøkt 7. oktober 2021.
6. ↑  «Valgresultat for Norge – Valg 2019». *NRK*. Besøkt 7. oktober 2021.
7. ↑  «Nemnder - Arendal kommune». *www.arendal.kommune.no*. Arkivert fra originalen 2. oktober 2021. Besøkt 2. oktober 2021.
Gjøltroll
En hel vegg med troll
**Gjøltroll** også kjent som **Lykketroll** eller **Damtroll** (dansk: *Gjøl Trolde* og *Dam Trolde*) eller **Lykketroll**, er en serie leketøystroll som ble utviklet av treskjærer Thomas Dam fra byen Gjøl ved Limfjorden i Jylland. 

Det første trollet så dagens lys i 1959 og ble fremstilt av Dam til datterens fødselsdag. I 1960-årene var figuren blitt så populært at familien Dam måtte bygge en fabrikk hvor man kunne starte en systematisert produksjon. I begynnelsen ble trollene fremstilt av naturgummi fylt med sagspon, og håret ble sydd sammen av små biter saueskinn. Senere ble gummien erstattet av plast. Trollet utviklet seg til det karakteristiske gummitrollet med filttøy og oransje bustehår som ble kjent over store deler av verden. En mindre variant av *Good Luck Trolls* er de såkalte pennetroll som kan festen i enden på en penn eller blyant.

Rettighetene selges
-------------------

I april 2013 kjøpte filmselskapet *DreamWorks Animation* rettighetene til å markedsføre trollene over hele verden, bortsett fra Skandinavia. Sistnevnte rettigheter til å selge trollene har virksomheten *Dam Things Holding* i Gjøl beholdt.

Referanser
----------

1. ↑  *The Good Luck Trolls Are Back!*, goodlucktrolls.com, Waybackmachine
2. ↑  *Gjøl Trolden*, bruun-rasmussen.dk. Besøkt 15. april 2013
3. ↑  «*History of the Trolls*, damworld.dk. Besøkt 15. april 2013». Arkivert fra originalen 24. august 2011. Besøkt 15. april 2013.
4. ↑  *Spielberg køber jydsk trold*, dr.dk. Besøkt 15. april 2013

Portal: Danmark