recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Herman Leopoldus Løvenskiold** (født 18. juli 1739 på Borgestad, død 24. mai 1799, Faret ved Skien) var en dansk-norsk godseier og kammerherre, bror til Severin Løvenskiold. 

Han var sønn av Herman Leopoldus Løvenskiold og Margarethe født Deichman; moren var datter av biskop Bartholomæus Deichman og søster av blant andre kaptein Peter Deichman og kanselliråd Carl Deichman. 

Herman Leopoldus Løvenskiold eide Fossum Jernverk i perioden 1761–1793 og Bolvig Jernværk i perioden 1792–1793. På Fossum lot han innhegne en dyrehave med rensdyr, danske og engelske rå- og dådyr og en anseelig mengde norske harer. Løvenskiold oppholdt seg i en periode utenlands. 

I 1763 giftet han seg i København Ingeborg Jensdatter Akeleye (1741–1800), og ekteparet bosatte seg så på Fossum hovedgård. Ingeborg Løvenskiold innledet senere et forhold til grev Christian Conrad Danneskiold-Laurvig, og i 1770 ble ekteskapet oppløst. Herman Leopoldus Løvenskiold fikk samtidig tillatelse til å gifte seg igjen, mens Ingeborg Akeleye «måtte anmelde det» til myndighetene, dersom hun ønsket å inngå nytt ekteskap.

I 1771 giftet Herman Leopoldus Løvenskiold seg på nytt, med Inger Marie Deichman (1744–1793), som var datter av oberst Vilhelm Deichman; ektefellene var dermed fetter og kusine. De fikk fire barn sammen. Da hans andre kone døde sørget han dypt, og solgte både Bolvig Jernverk og Fossum Jernverk til sin bror Severin Løvenskiold.

Den 2. november 1793 giftet han seg for tredje gang, med søster til hustru nr. 2, Christiane Sophie Deichman (1746–1808). Sammen med sin tredje kone og sin svigerfar (som også var hans onkel) bosatte han seg på svigerfarens eiendom Hakestensfaret, som på folkemunne i distriktet ble kalt (og fortsatt kalles) Faret. Herman Leopoldus Løvenskiold fikk dermed tilnavnet «Herman Faret» internt i familien, der han hadde mange navnebrødre. På eiendommen Hakestensfaret hadde det for øvrig ligget en stavkirke; tuftene av Hakastein kirke ble gjenoppdaget på 2000-tallet.

I 1782 ble Herman Leopoldus Løvenskiold kammerherre.

Gravsted
--------

Herman Leopoldus Løvenskiold ble begravet i Solum kirke.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  «Løvenskiold». *Dansk Adels Aarbog* (II): 92–93. 1949.
3. ↑  Fossum. *Gamle Gjerpen*. gamlegjerpen.no. Besøkt 23. november 2017.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
4. ↑  H. J. Huitfeldt-Kaas (1887). «Akeleye, Ingeborg». *Dansk biografisk Lexikon, Bricka*. runeberg.org. Besøkt 23. november 2017.
5. 1 2 3 4 5  Løvenskiold, Herman L. (1974). *Slekten Løvenskiold gjennom 300 år i Norge*. no: Kirstes boktr.
6. ↑  Qvisling, J.L. (1919). *Gjerpen : en bygdebok. 2 : Den historiske del*. i kommisjon hos H. Aschehoug. s. 52.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | WikiTree
 |
Norrland, markert med brunt
Norrland etter gammel inndeling, med deler av dagens Finland
**Norrland** er den nordligste av Sveriges tre landsdeler (de to øvrige er Götaland og Svealand). Norrland er en uformell svensk region som grovt regnet består av den nordlige halvdelen av Sverige. Norrland utgjør 59 prosent av Sveriges flateinnhold, og har 12 prosent av landets befolkning. I sør grenser Norrland til Svealand.

Norrland består av landskapene Gästrikland, Hälsingland, Härjedalen, Jämtland, Ångermanland, Lappland, Medelpad, Norrbotten og Västerbotten. Landskapene Jämtland og Härjedalen samt den nordligste delen av Dalarna ble erobret fra Norge i 1645.

Navnet Norrland brukes i dagligtale vanligvis synonymt med Nord-Sverige, for eksempel ved sammenligninger med forhold i landets sørlige deler. 

Historisk sett har navnet Norrland blitt brukt om de nordlige delene av riket som da også omfattet Finland.

Referanser
----------

1. ↑  «1489-1490 (Nordisk familjebok / Uggleupplagan. 19. Mykenai - Norrpada)». *runeberg.org* **(svensk)**. 1913. Besøkt 2. desember 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** LIBRIS **·** NKC
 |
**Abelone «Lona» Birgitte baronesse Gyldenkrone** (født **Gulowsen** 30. januar 1848 i Christiania, død 29. mai 1934 i København) var en norsk operasanger.

Biografi
--------

Hun var datter av kjøpmann Anders Gulowsen og Nanna Dithlovine Cecilie Gabrielsen. Hun var elev av fru Pauline Viardot, debuterte i 1876 på Kungliga Operan i Stockholm som Mathilde i Rossinis *Wilhelm Tell* og gikk samme høst over til operaen på Christiania Theater, hvor hun hadde hovedpartier i *Faust*, *Figaros bryllup*, *Tannhäuser* m.fl.

I årene 1879–82 var hun ansatt ved hoffoperaen i Schwerin. Videre sang hun i Polen og på tsarens oppfordring, både i Moskva og i St. Petersburg. Etter sitt giftemål med den danske legasjonssekretær baron Emil Gyldenkrone (1838–1902) den 27. august 1882, trådte hun tilbake og bodde siden i Danmark.

Hun hadde en sterk scenepersonlighet og ble etter sin avgang en høyt skattet pedagog i København. I 1872 ble baronesse Gyldenkrone malt av Peter Nicolai Arbo. 

Hun døde den 29. mai 1934 i København og ble bisatt i Oslo.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk biografisk leksikon[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Thiset, Hiort-Lorenzen, Bobé, Teisen. «Marselis og Gyldenkrone». *Danmarks Adels Aarbog*. 2006 (08): 532. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
3. 1 2  «Gyldenkrone, Lona». *Salmonsens konversationsleksikon / Anden Udgave*. A/S J. H. Schultz Forlagsboghandel. 1919. Besøkt 27. januar 2018.
4. 1 2  Maud Hurum. «LONA GULOWSEN (baronesse av Gyldenkrone) (1848-1934)». *Norsk musikkhistorisk arkiv*. hf.uio.no. Besøkt 27. januar 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Abraham Eriksen Gyldenstierne til Demstrup** (– død 1514) var en dansk-svensk adelig, befalingsmann på Kalmarhus.

Biografi
--------

Han var sønn av Erik Eriksen Gyldenstierne den eldre (d. 1477) og hustru Kristina Karlsdotter Bonde (d. før 1500), datter av Karl Knutsson Bonde. Abraham Eriksen Gyldenstierne var i hofftjeneste hos kong Hans og ble i 1497 befalingsmann på Kalmarhus. Han forble tro mot kongen, også etter det svenske opprøret i 1501, hvor hans svenske gods ble konfiskert. Hans forhold til kongen ble dog forverret av at han giftet seg med Else Laxmand, en datter til rikshovmesteren Poul Laxmand, som ble myrdet i 1502 og hvis gods ble inndratt grunnet mistanke om konspirering med svenskene.

Den 10. september 1503 avga Gyldenstierne Kalmar len og flyttet med sin hustru til gården Demstrup ved Randers Fjord i Jylland. Her levde de inntil Gyldenstierne under Christian IIs dro tilbake til sitt fødeland, Sverige. Han hadde flere ganger forsøkt å overbevise Christian II om den store urett som var overgått hans kone, men uten resultat. Gyldenstierne døde i 1514, hvoretter Else fortsatte bestrebelsene med å skaffe arven etter faren tilbake, men kun med store utgifter til følge. Ved en herredagsdom av 4. desember 1526 ble hun og broren Peder anerkjent til deres mødrenearv, hvorfor de mottok erstatning i Asserbo og gods på Fyn. 

### Familie

Gyldenstierne og Laxmand hadde i alt seks barn. Datteren Giørvel Abrahamsdatter Gyldenstierne (d. 1577) ble gift to ganger med medlemmer og brødre av slekten Ulfstand. Etter at hun døde barnløs oppsto en lengre tvist om hennes arv.

Abraham Eriksen Gyldenstierne er begravet i Skara domkirke i Sverige.

Referanser
----------

1. 1 2  «Gyllenstierna, släkt». *Svenskt biografiskt lexikon*. sok.riksarkivet.se. Besøkt 4. februar 2018.
2. ↑  A. Heise (1896). «Laxmand, Poul». *Dansk biografisk Lexikon, Bricka*. Gyldendalske Boghandels Forlag (F. Hegel & Søn). Besøkt 28. januar 2018.
3. ↑  Sune Dalgård (2000). *Poul Laxmands sag: dyk i dansk historie omkring år 1500*. København: Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab. s. 177–178.
4. ↑  Hans Hildebrand. «Skara Domkyrka». *Antiqvarisk/Antikvarisk tidskrift för Sverige*. runeberg.org. Besøkt 4. februar 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |

Portal: Danmark
**Johannes Krag**, (også Jens eller Johan, på gravstenen *Krak*, død 5. august 1300) var en dansk biskop.

Biografi
--------

Krag var tidligere erkedegn i Roskilde og avløste i 1290 Ingvar Hjort på bispesetet samme sted. Erkebiskop Jens Grand (d. 1327) ga ham konfirmasjon uten kongens samtykke, hvorfor kong Erik Menved ble fortørnet. Dette brakte ham i motsetningsforhold til kronen, men da Grand ble fengslet synes han nærmest å ha stått på kongens side.

Da Isarnus kom som pavelig nuntius til Danmark, for å forhandle med kongens om Grands frigvelse, støttet Krag ham i hans forsøk på å forsone modstanderne. I 1294 ga han borgerne i København utvidet statsrett, men denne var preget både av kanonisk rett og bispens egne interesser, hvilket skapte en del uro. Som flere andre bisper, var han fiendtlig innstilt overfor fransiskanerordenen, og skal i Roskilde ha forfulgt og sjikanert gråbrødrene.

Krag hadde vært velgørende mot Sorø Kloster og fandt sin grav her, hvor hans liksten fremdeles er bevart. Enkelte sider av hans administrasjon finnes belyst i Linköping stiftsbibliotek ved et bruddstykke (et par blader) av en bok ført av hans official.

Referanser
----------

1. ↑   Dansk biografisk leksikon, Dansk Biografisk Leksikon-ID Jens\_Krag, besøkt 24. november 2021[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Kr. Erslev (1895). «Krag, Jens». *Dansk biografisk Lexikon, Bricka*. runeberg.org. Besøkt 21. mars 2018.
3. 1 2  «Jens (Johannes) Krag». gravsted.dk. Besøkt 21. mars 2018.
4. ↑  Erik Lund Jensen (1979–84). «Jens Krag». *Dansk Biografisk Leksikon, 3. utgave*. denstoredanske.dk. Besøkt 21. mars 2018. CS1-vedlikehold: Datoformat (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** Catholic-Hierarchy
 |

Portal: Danmark
Granvin kirke
**Granvin prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Hardanger og Voss prosti. Det omfattet sogn i tidligere Granvin kommune i Hordaland fylke, og hovedkirken var Granvin kirke.

Granvins kirkesogn er nå en del av Voss kirkelige fellesråd, og underlagt Hardanger og Voss prosti i Bjørgvin bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

*Grǫnvinjar sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Granvin antas å være lagt under Kinsarvik prestegjeld i førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.

Den 27. juni 1608 utferdiget befalingsmann over Hardanger len, Jørgen Brockenhuus, en ny kirkeordning til kirkesognene i Indre Hardanger. Ved denne forordning opphørte Ullensvang prestegjeld, som ble lagt til Kinzervig prestegjeld. Dennes annekser beliggende nord for Hardangerfjorden, Graven og Ulvik ble samtidig opprettet som eget sognekall.

Eidfjord prestegjeld ble tilbakeført fra Stavanger bispedømme til Bjørgvin i 1608, og i det videre ble sognekallet avviklet og lagt som anneks til Graven i 1688.

Selv om *Graven* var navnet på prestegjeldet, forble prestene bosatt i Ulvik etter 1688, hvilket hang sammen med at også Eidfjord sogn skulle betjenes.

Ved kgl.res. av 30. desember 1857 ble det bestemt at Ulvik annekssogn til *Graven prestegjeld* fra 1. januar 1858 ble hovedsogn for det av Ulvik, Graven og Eidfjord sogn bestående *Graven prestegjeld* ble benevnt Ulvik prestegjeld.

Referanser
----------

1. 1 2  Rygh, O. (Oluf) (1910). *Norske Gaardnavne*. xx: Fabritius. s. 484.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 82.
3. ↑  Kolltveit, Olav (1963). *Odda, Ullensvang og Kinsarvik i gamal og ny tid*. xx: Bygdeboknemnda. s. 348-54.
4. ↑  Brøgger, A.W. (1915). *Stavangers historie i middelaldren*. no: Dreyer. s. 4.
5. ↑  *Ulvik*. no: Ulvik herad, Bygdeboknemnda. 1987. s. 110. ISBN 8270961965.
6. ↑  Prestegjeld og sogn i Hordaland, arkivverket.no
Ulvik kirke
**Ulvik prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Hardanger og Voss prosti. Det omfattet sogn i Ulvik kommune i Hordaland fylke, og hovedkirken var Ulvik kirke.

Ulviks kirkesogn er nå en del av Ulvik kirkelige fellesråd, og underlagt Hardanger og Voss prosti i Bjørgvin bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

*Ulfvíkar sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Ulvik antas å være lagt under Kinsarvik prestegjeld i førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.

Denne kirkeinndelingen stod seg inntil 27. juni 1608, da befalingsmann over Hardanger len, Jørgen Brockenhuus, utferdiget en ny kirkeordning til kirkesognene i Indre Hardanger. Ved denne forordning opphørte Ullensvang prestegjeld med hovedsognet Ullensvang og Odda anneks, som ble lagt til Kinzervig prestegjeld. Dennes annekser beliggende nord for Hardangerfjorden, Granvin og Ulvik ble samtidig opprettet som eget Granvin prestegjeld. Dette gav en bedre geografisk inndeling for sokneprestene, med også opphav til en prestestrid langs Sørfjorden som med varierende styrke skulle vedvare i over to hundre år.

Ved kgl.res. av 30. desember 1857 ble det bestemt at Ulvik annekssogn til Graven prestegjeld fra 1. januar 1858 ble hovedsogn for det av Ulvik, Graven og Eidfjord sogn bestående prestegjeld, hvilket tillegges navnet *Ulvik prestegjeld*.

Ved kgl.res. av 2. november 1967 ble Eidfjord sogn overført fra Ulvik til Ullensvang prestegjeld, med virkning fra 1. januar 1968.

Ved avviklingen bestod Ulvik prestegjeld av menighetene i Ulvik og Granvin.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

---

Kirkesogn: Ulvik, Granvin, Eidfjord (1688-1967). Navneskifte fra Granvin prestegjeld til Ulvik 1858. Gnr. 32 ble overført fra Granvin sogn til Ulvik sogn 1894. Tilgang: Eidfjord var eget prestegjeld til 1688. Gnr. 98-116 og 122-151 fra Kinsarvik i Ullensvang til Granvin sogn 1964.

Referanser
----------

1. ↑  Rygh, O. (Oluf) (1910). *Norske Gaardnavne*. xx: Fabritius. s. 475.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 78.
3. ↑  Kolltveit, Olav (1963). *Odda, Ullensvang og Kinsarvik i gamal og ny tid*. xx: Bygdeboknemnda. s. 348-54.
4. ↑  *Jondal kyrkje 100 år*. Jondal sokneråd. 1988.
5. ↑  Prestegjeld og sogn i Hordaland, arkivverket.no
6. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
7. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
8. ↑  Prestegjeld og sogn i Hordaland, arkivverket.no
Sør-Vågsøy kirke
**Vågsøy prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Nordfjord prosti. Det omfattet sogn i tidligere Vågsøy kommune i Sogn og Fjordane fylke, og hovedkirken var Sør-Vågsøy kirke.

Vågsøys kirkesogn er nå en del av Kinn kirkelige fellesråd, og underlagt Nordfjord prosti i Bjørgvin bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

Ved kgl.res. av 3. oktober 1952 ble Selje prestegjeld delt ved at Nord-Vågsøy og Sør-Vågsøy sogn ble skilt ut som et eget sognekall, gjeldende fra 1. januar 1953.

Totland sogn i Davik prestegjeld ble i 1967 overført til Vågsøy.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende sogn og kirker:

* Sør-Vågsøy
* Nord-Vågsøy
* Totland

Referanser
----------

1. ↑  Opprettelse av Vågsøy prestegjeld, lovdata.no
2. ↑  Prestegjeld og sogn i Sogn og Fjordane, arkivverket.no
3. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
4. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
Bremanger kirke
**Bremanger prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Sunnfjord prosti. Det omfattet sogn i Bremanger kommune i Sogn og Fjordane fylke, og hovedkirken var Bremanger kirke.

Bremangers kirkesogn er nå en del av Bremanger kirkelige fellesråd, og underlagt Nordfjord prosti i Bjørgvin bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

*Brimangr sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Bremanger antas å være lagt under Kinn i førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.

Ved kgl.res. av 28. mars 1863 ble Kind prestegjeld delt ved at Bremanger sogn ble utskilt som eget sognekall.

Midtgulen og Bremangerpollen ble utskilt som egne kirkesogn i 1903 og 1908. Ved kgl.res. av 21. november 1952 navneskifte fra Bremanger til Frøya, og Bremangerpollen til Bremanger, gjeldende fra 1. januar 1953. Midtgulen sogn ble overført til Davik prestegjeld 1. april 1966.

Ved avviklingen bestod Bremanger prestegjeld av menighetene i Bremanger, Frøya og Berle.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Referanser
----------

1. 1 2  Rygh, O. (Oluf) (1919). *Norske Gaardnavne*. xx: Fabritius. s. 375.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 90.
3. ↑  Prestegjeld og sogn i Sogn og Fjordane, arkivverket.no
4. ↑  *Bremanger herad. 1866-1966*. no#: [Bremanger herad?]. 1966. s. 42.
5. ↑  «Firdaposten 1966.03.10». Norge;Vestland;;Kinn;;;;. 10. mars 1966. s. 1.
6. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
7. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
Strikketøy på rette strikkepinner.
Strikketøy på rundpinner.
**Strikkepinner** er redskaper som brukes til håndstrikking. Pinnene kan være lagd av metall, plast eller bambus, og finnes i ulike størrelser. I Norge har strikkepinnene nummer etter diameteren målt i millimeter. Flere andre systemer for nummerering finnes.

Ulike pinnetyper
----------------

### Rette pinner

Rette pinner er spisse bare i den ene enden. Slike pinner blir ofte brukt når en skal strikke fram og tilbake.

### Strømpepinner

Strømpepinner har spiss i begge ender, og brukes til å strikke luer, sokker, votter og lignende. Maskene i strikketøyet fordeles da over flere pinner, slik at man kan strikke rundt og rundt og unngå en sidesøm i det ferdige plagget. Tradisjonelt har man i Norge strikket med fem strømpepinner av gangen, og det er vanlig at strømpepinner selges i sett på fem pinner.

### Rundpinner

Rundpinner er to pinner bundet sammen med en fleksibel streng. Disse blir ofte brukt til litt større arbeid som skal strikkes rundt. Dette kan være luer eller gensere. Det er også mulig å kjøpe små rundpinner som det går an å strikke luer, sokker og votter på. Tidlig på 2000-tallet ble det introdusert en teknikk kalt «magic loop» (som kan oversettes med «magisk sløyfe» eller lignende), der man lager en «bue» på strengen som forbinder de to pinnene. Dette gjør det mulig å benytte en rundpinne som er lengre enn strikketøyets faktiske omkrets.

Se også
-------

* Strikking

Referanser
----------

1. ↑  «Magic Loop på norsk». *med pinner*. Ann Myhre. 23. oktober 2008. Besøkt 13. august 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**The Beat** er en radiokanal som ble lansert 4. januar 2010. The Beat spiller musikk innenfor sjangrene hiphop og R&B. Kanalen sender i Oslo (FM 104,8) og Romerike (FM 105,0), tidligere også i Trondheim, men ble erstattet med 21st Ventures Radio Metro. Den 20. oktober 2014 utvidet The Beat sitt nedslagsfelt med nye FM-frekvenser i Drammen, Gjøvik og Lillehammer. 

The Beat sendes også på DAB i Oslo (Kanal 13B), Hedmark (13C) og internett. I tillegg kan The Beats egen applikasjon lastes ned til iPhone. The Beat har side på Facebook med omtale av musikk, konserter, konkurranser og annet. The Beat sender sang og artistinfo på alle sine plattformer; FM, DAB og nett. 

Fra oktober 2010 går sendingene uten programleder i studio. Ifølge kanalen ble dette gjort fordi målgruppen ønsket mer musikk og mindre prat. For å erstatte programlederne sendes i dag en outro etter hver låt. Det vil si at etter hver låt er det en stemme som opplyser hvilken artist og låt som nettopp er spilt. 
Tidligere programledere i The Beat var Espen Hoff, Ronny Bergersen og Trond Frost.

Referanser
----------

1. ↑  Så er The Beat i gang med et brak Arkivert 24. september 2015 hos Wayback Machine.
2. ↑  The Beat med egen app Arkivert 24. september 2015 hos Wayback Machine.
3. ↑  The Beat uten DJs siden oktober[*død lenke*]
4. ↑  Aircheck: Automatisk avvikling på The Beat[*død lenke*]
5. ↑  Aircheck: Espen Hoff[*død lenke*]
6. ↑  Aircheck: Ronny Bergersen[*død lenke*]
7. ↑  Aircheck: Trond Frost Arkivert 23. september 2010 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielle hjemmesider
**Diegesis** (gr: *διήγησις*) er en litterær term som betegner det som *berettes*, i motsetning til det som *vises* (mimesis). Det brukes gjerne om omstendelig fortellende, utgreiende eller redegjørende stil og brukes om språket eller formen i en fortelling.

Innenfor filmvitenskapen benyttes begrepet *diegetisk* for å betegne den narrative (fortellende) verden omkring fiksjonen som hevder å være realisme. Her hører lyd eller musikk som skal oppfattes som en del av den fiktive verden. Som ikke-diegetisk (mimisk) regnes først og fremst sang og musikk, som eksisterer kun på lydsporet, altså det som filmpublikumet hører, men ikke figurene på lerretet. Men også for- og ettertekster er ikke-diegetiske innslag. Tanker eller minner regnes som diegetisk lyd da de eksisterer i de figurene som hører dem. Det samme gjelder fortellerstemmer hvor en figur i filmen forteller, da denne stemmen eksisterer innenfor filmens ramme.

Innenfor musikkteater brukes begrepet *diegetisk* for å beskrive en sang som også de medvirkende karakterene oppfatter som sang. Flere av sangene i musikalen Sound of Music er diegetiske, sangen «Do-Re-Mi» nevnes spesielt i denne sammenhengen. I filmmusikken til *Cabaret* ble alle sangene framstilt som diegetisk, man lot som om de var ekte tysk musikk. Andre filmmusikaler, for eksempel *Yentl* og den nordiske *Dancer in the Dark* har utelukkende ikke-diegetiske sanger, de skal forestille figurenes tanker eller «indre sang».

I *Barry Lyndon* er musikken hovedsakelig ikke-diegetisk ved at den ikke inngår i handlingen, men en del av musikken fremføres som innslag i handlingen blant annet «Lillibullero march» og «British Grenadiers» av britiske soldater som vises i bildet. Den kjente prøyssiske militærmarsj «Hohenfriedberger» spilles i scener med prøyssiske soldater. I et tilfelle går «Hohenfriedberger» sømløst over fra å høres instrumentalt på lydsporet (ikke-diegetisk) til å bli sunget av soldater i spisesalen. «Hohenfriedberger» spilles i et tilfelle på fløyte og tromme av marsjerende prøyssiske soldater i bildet, imens fortsetter musikken uavbrutt når det klippes til et slag der musikerne ikke er synlige.

Referanser
----------

1. ↑  Trenholm, Richard. «Inside the Oscar-nominated sound that steers 'Baby Driver'». *CNET* **(engelsk)**. Besøkt 4. januar 2022.
2. ↑  Lash, D. (2017). Distance Listening: Musical Anachronism in Stanley Kubrick’s Barry Lyndon. *Cinergie–Il Cinema e le altre Arti*, 6(12), 83-93.
3. ↑  Rasmussen, Randy (2005). *Stanley Kubrick: Seven Films Analyzed*. Jefferson: McFarland.
4. ↑  Ciment, Michel: 'Samtale med Stanley Kubrick om Barry Lyndon.' I Arnstein Bjørkly (red.) *Kubrick - overblikk og labyrint,* s.117. Oslo: Aschehoug.
5. ↑  Gengaro, Christine Lee (2013). *Listening to Stanley Kubrick: The Music in His Films*. Rowman & Littlefield.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Gyldendals Teaterleksikon **·** Encyclopædia Universalis
 |
**Unión de Centro Democrático**, forkortet UCD, var et spansk politisk parti som eksisterte fra 1977 til 1983. Partiet sto sentralt i demokratiseringsprosessen i Spania etter at Francisco Franco døde og landet ble konstitusjonelt monarki.

Partiet ble grunnlagt 3. mai 1977 av statsminister Adolfo Suarez. Det ble opprinnelig dannet som en koalisjon av kristeligdemokrater, sosialdemokrater, liberale og uavhengige konservative. Koalisjonen ble 4. august 1977 omformet til et politisk parti. Suarez var partiets første formann. Under hans ledelse vant UCD valget i 1977, det første frie valget i Spania på 41 år, med 34,4% av stemmene og sikret seg dermed statsministerposten i en mindretallsregjering. UCD spilte den ledende rollen i framforhandling av Spanias nye demokratiske grunnlov i 1978 og innføring av selvstyre for regionene. Partiet vant på nytt valget i 1979, denne gang med 34,8% av stemmene. Interne stridigheter mellom ulike fraksjoner i partiet var foranledningen for at Suarez trakk seg som statsminister i 1981. Leopoldo Calvo-Sotelo, også han medlem av UCD, overtok statsministerposten. Ved valget i 1981 led partiet stort nederlag for sosialistpartiet PSOE. UCD fikk bare 6,7% av stemmene. Partiet ble oppløst i 1983.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** BNE
 |
**Johannes Ganssog** var en tysk stenhugger som virket i Danmark på slutten av 1500-tallet. Han er kjent fra utførelsen av prekestolen i Lund domkirke.

Han stammet fra Frankfurt an der Oder og var formentlig sønn av maler Hans Gansauge i Breslau. I 1590 fikk han av den danske kongen tillatelse til å bryte sten i Skåne, noen år senere stod prekestolen i Lund domkirke utført i sandsten, sort kalksten og med felter i hvit alabast, ferdig. 

Stolens alabastfelter er dekorert med nytestamentlige scener, nedenunder og på veggene omkring stolen, ses navn og våpenskjold tilhørende prekestolens givere. På himlen ses en rekke statuetter, samt det dansk-norske kongevåpen. På prekestolens bærende kragsten leses på den ene siden: «Johannes Ganssog Francofurtensis ad Oderam me fecit», på den andre siden: «Ganssog ad Oderam me fecit». Andre sikre arbeider av Ganssog kjennes ikke.

Den samtidige stenhugger Daniel Tommisens hovedverk, prekestolen i Sankt Petri Kirke i Malmø, er inspirert av Ganssogs prekestol i Lund.

Referanser
----------

1. 1 2  Weilbachs Kunstnerleksikon. «Ganssog, Johannes». Besøkt 22. juli 2018.
2. ↑  Lauritz Weibull. «Historisk tidskrift för Skåneland». runeberg.org. Besøkt 22. juli 2018.
3. ↑  *Daniel Tommisen*, Kunstindeks Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** ULAN
 |

Portal: Danmark
**Ferdinand von Bredow** (født 1884, død 30. juni 1934 i Lichterfelde) var en tysk general og politiker i 1930-årene som var i opposisjon til nazi-regimet. Han var forsvarsminister i en kort periode. Han ble drept i *De lange knivers natt*.

Han deltok i første verdenskrig og fikk Jernkorset i begge klasser for sin innsats.

Bredow var leder av Abwehrabteilung, den militære etterretningstjenesten i det tyske forsvarsministeriet og var viseforsvarsminister og fungerende forsvarsminister i Kurt von Schleichers kabinett (desember 1932—januar 1933). Han tilhørte, sammen med sin mentor Schleicher, de skarpeste motstandere av Adolf Hitler, og ble, i likhet med Schleicher og andre av nasjonalsosialistenes motstandere, myrdet i 1934 i forbindelse med *De lange knivers natt*.

Se også
-------

* Liste over Tysklands forsvarsministre

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ferdinand von Bredow – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Kurt von Schleicher** | **Tysklands forsvarsminister (fungerende)**(1932–1933) | Etterfølger:**Werner von Blomberg** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Erhard Heiden** (født 23. februar 1901, død september 1933) var et tidlig medlem av det tyske nasjonalsosialistiske partiet NSDAP (nazistene), og tredje *Reichsführer-SS*, det vil si kommandant for Schutzstaffel (SS). Han ble myrdet av sine egne i 1933.

Bakgrunn og virke
-----------------

I 1925 sluttet Heiden, som allerede var knyttet til NSDAP, seg til den lille livvaktavdelingen Schutzstaffel (SS). Det var på det tidspunkt få medlemmer i organisasjonen, hvis hovedoppgave var å være Adolf Hitlers livvakt under folkemøter. Han var en av de første som oppfordret til å skille ut SS fra moderorganisasjonen Sturmabteilung (SA). I mars 1927 ble han utnevnt til Reichsführer i SS - en vanskelig periode hvor det var sterke ønsker fra SA om at SS skulle oppløses. Da han ble kommandant hadde medlemstallet nådd omkring 1 000. Under hans ledelse ble ting enda vanskeligere, og medlemstallet sankt helt ned til 280, mest på grunn av press fra SA. En av dem Heiden tok inn i organisasjonen for å redde den fra nedleggelse var Heinrich Himmler, som ble hans nestkommanderende. Heiden mente Himmler var en god assistent, men fant ikke ledermateriale i ham. Etter en tid ble Himmler hoveddrivkraften i SS og overskygget Heiden mer og mer. 

I 1929 ble Himmler satt til å lede SS og han skulle skulle med tiden gjøre den til en av de mektigste organisasjonene i Det tredje rike (Tyskland 1933–1945). Heiden ble avsatt, offisielt på bakgrunn av familiære forhold. Men det er blitt antatt at de egentlige grunnene at han måtte gå var at han var for dårlig til å lede organisasjonen, samt at han hadde tjent store penger på å levere uniformer til enheten. Det ble heller ikke likt at han hadde enkelte jøder i sin omgangskrets og at buksene han leverte til SS kom fra en jødisk underleverandør. I tillegg gikk det rykter om at han var en politiinformant.

Etter at Hitler kom til makten i 1933 ble Heiden arrestert. Senere på året ble han, på ordre fra Himmler og Reinhard Heydrich, myrdet av personer fra *Sicherheitsdienst.*

Referanser
----------

1. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  McNab, Chris, 1970- (2009). *The SS, 1923-1945 : the essential facts and figures for Himmler's stormtroopers*. London: Amber Books. ISBN 978-1-906626-49-5. OCLC 499176069. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
3. ↑  Weale, Adrian. (2010). *The SS : a new history*. London: Little, Brown. ISBN 978-0-316-72723-5. OCLC 77012234.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Joseph Berchtold** | **Reichsführer-SS**(1927–1929) | Etterfølger:**Heinrich Himmler** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND
 |
**Narmada Akka** (født ?, død i 2012) var en av de ledende kvinnelige kadrene i Indias kommunistparti. Hun var en del av sentralkomiteen i partiet, og hun skal ha vært særlig aktiv i å utforme retningslinjer for de kvinnelige kadrene blant Maoistene.

Familie
-------

Narmada giftet seg med Sudhakar som gikk under aliaset «Kiran». Sudhakar blir ansett som en Maoistisk ideolog og er medlem av CPIs "publikasjonsavdeling". Han er også medlem av politbyrået til partiet.

Geriljaliv
----------

Narmada kunne kommunisere flytende på sju forskjellige språk, inkludert engelsk. Hun droppet ut av utdanningen  sin og ble med i Indias kommunistparti (maoistene) allerede i en alder av 18 år. Hun brukte over 30 år av livet sitt i jungelen som en veteran innenfor bevegelsen. Hennes far var også en Maoist og hans snakk om politikk skal angivelig ha rørt henne så dypt at hun bestemte seg for å bli med i bevegelsen.

Hun ble gitt stillingen "divisjonssekretær" for CPI sin divisjon i sørlige Gadchiroli. Hun var også den andre kvinnelige kadren til å bli valgt som medlem av sentralkomiteen til partiet, etter Anuradha Ghandy. Hun var også valgt inn som leder for Krantikari Adivasi Mahila Sangathans avdeling i Dandakaranya-regionen, som er en av de fremste kvinneorganisasjonene i India om man måler etter antall medlemmer, Arundhati Roy hevder organisasjonen har 90,000 medlemmer.

Død
---

Narmada skal angivelig ha blitt skutt ned etter en flere timers lang skuddveksling mellom Maoistene og statlige politistyrker 4. desember 2012 i nærheten av Abujmarh sør i delstaten Chhattisgarh.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  Pandita, Rahul, *100lb Guerillas*, OPEN,
2. 1 2 3 4 5  Maitra, Pradip Kumar. «Woman naxal leader killed in Gadchiroli». *Hindustan Times*. Nagpur. Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp).  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 1. januar 2013. Besøkt 2. desember 2018.
3. ↑  Deshpande, Vivek. «Woman known for beauty, terror led Gadchiroli Naxal attack». *The Indian Express*. Nagpur.
4. ↑  Staff Reporter. «Dreaded Naxal leader active in Gadchiroli». *The Hindu*. Nagpur.
5. ↑  Roy, Arundhati (2011). *Walking with the Comrades*. Penguin Books. s. 72, 76. ISBN 9780670085538. «Side 72: "Comrade Narmada talks about the many years she worked in Gadchiroli before becoming the DK head of the Krantikari Adivasi Mahila Sangathan." Side 76: "In 1986 it [CPI (Maoist)] set up the Adivasi Mahila Sangathan (AMS), which then evolved into the Krantikari Adivasi Mahila Sangathan and now has 90,000 enrolled members. It could well be the largest women's organization in the country."»
**Nyhetsørken** (engelsk: news desert) er et område som ikke dekkes regelmessig av en avis/nettavis. Begrepet kommer fra USA og har sammenheng med nedleggelse av lokalaviser og regionaviser (ofte kalt «avisdød»).

I Norge kan kommuner og områder som ikke dekkes av redaktørstyrte medier omtales som en nyhetsørken. I slike områder dekkes befolkningens behov for informasjon av blant annet Facebook-grupper, kommunale nettsider, ryktebørs og periodiske publikasjoner som for eksempel menighetsblader.

Langsiktige, ikke-kommersielle eiere av lokalaviser kan forebygge avisdød og spredning av nyhetsørken. Sparebankstiftelsen DNB under ledelse av Andre Støylen kjøpte i 2016 Amedia, som den gang eide 64 lokalaviser, for å sikre disse langsiktig eierskap.

Schibsted annonserte i desember 2023 at selskapet skal deles i to, og at eierskapet til de redaktørstyrte mediene tas av børs. Dette innebærer at den langsiktige stiftelsen Tinius blir eier av avisene VG, Aftenposten, E24, Aftonbladet, Svenska Dagbladet, regionaviser som Bergens Tidende og Stavanger Aftenblad. Stiftelsen Tinius tar også over Schibsteds eierandeler i Polaris, NTB, TT Nyhetsbyrån og Retriever.

1. ↑  Hanne J. Skistad (6. november 2023). «Starter podcast i nyhetsørken». Oslo Met. Besøkt 14. desember 2023.
2. ↑  Aarø, John Thomas (22. februar 2016). «Stiftelse kjøper Amedia for 1,4 mrd». *E24*. «Grunnen til at vi er her, er de 64 lokale avisene, som er utrolig viktige arenaer i sitt lokalsamfunn, sier direktør i Sparebankstiftelsen DNB, André Støylen»
3. ↑  Lier, Truls (11. desember 2023). «Schibsted vil dele selskapet i to - tar avisene av børs». *E24*. «Denne strategien krever satsing og langsiktighet. Derfor er jeg veldig glad for at Schibsted Media får en eier som har store ambisjoner på våre vegne, satsingsvilje og et langsiktig perspektiv.»
Denne artikkelen **trenger flere eller bedre referanser for verifikasjon**. Du kan forbedre denne artikkelen ved å legge inn referanser til gode kilder. Hvem som helst kan fjerne kildeløst materiale uten forvarsel, men den foretrukne tilnærmingen er i første omgang å markere de setningene/påstandene som trenger kildebelegg ved å tilføye *{{Trenger referanse|dato=2023-12}}* etter påstanden. *2021-11*

**Aleksander Gamme** (født 23. juli 1976) er en norsk eventyrer og polfarer. 

I 2007 besteg han Mount Everest sammen med Stian Voldmo, med prosjektet «Hamar til Topps», som var et interaktivt undervisningsprosjekt med omtrent 1 000 Hamar-elever på 6. og 7. trinn. Prosjektet fikk ITUs (IT i Utdanning, Kunnskapsdepartementet) kreativitetspris. [] I 2010 gjentok han undervisningsformen med et prosjekt hvor han syklet ca. 2 000 km på tandemsykkel i Sahara. 

6. oktober 2011 reiste han til Antarktis for å gå Hercules Inlet-ruten fra kysten av Antarktis til Sydpolen og tilbake alene, en tur som tok 57 dager til polpunktet og 87 dager tilbake til kysten.

Privatliv
---------

Gamme var sammen med den norske fjellklatreren og ekspedisjonsfareren Cecilie Skog. De to var programledere i NRKs program *Drømmeturen*. De har to døtre sammen. Forholdet tok slutt i 2019.

Ekspedisjoner
-------------

* 2003: 50 dager gjennom Finnmark og Troms.
* 2003: Pik kommunizma i Tadsjikistan 7495 moh (stoppet på 7000 moh).
* 2007: Mount everest fra Tibet med Stian Voldmo.
* 2010: verdens første på tandemsykkel gjennom Sahara.
* 2010: Broad peak i Pakistan 8047 moh (stoppet på 7500 moh).
* 2011/12: fram og tilbake til Sydpolen uten etterforsyninger, 87 dager, 2270 km (solo).
* 2013-: Drømmeturen, NRK-serie som her gått helt siden mars 2013.
* 2013/14: Prosjekt Dronning Maud Land, multisportekspedisjon Antarktis, NRK-produksjon.
* 2015: Oppdrag nansen.

Bibliografi
-----------

* *Ekspedisjonsboka,* Larsforlaget/Cappelen, 2012.
* *12 turer med trøkk,* Larsforlaget, 2012, (Birkebeineren - 800 år etter)
* *Tøffe turer med trøkk,* Larsforlaget, 2010 (På tandemsykkel gjennom Sahara)
* *10 turer med trøkk,* Larsforlaget, 2008 (50 dager gjennom Finnmark og Troms)
* *Turer med trøkk,* Larsforlaget, 2006, (Pik Kommunizma)

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Eilertsen, Henriette; Høigilt, Henriette (14. februar 2019). «Slutt mellom Cecilie Skog og Aleksander Gamme». *Se og Hør* **(norsk)**. Besøkt 21. november 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aleksander Gamme på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Ingerid Kuiters** (født 19. juli 1939 i Sandefjord) er en norsk billedkunstner bosatt (per 2023) i Åsgårdstrand i Vestfold. Hun arbeider med både maleri, grafikk og tegning, men er særlig kjent for sine lakk-arbeider.

I lakk-arbeidene påfører hun objekter av tre et lag med grunning, deretter maler hun objektene med akvarellfarger, og til slutt påfører hun objektene en transparent, matt lakk. På 2020-tallet har hun også komponert det hun kaller «assemblasjer» og små skulpturer sammensatt av gamle leker, kitsch og camp, som uttrykker en ironisk humor.

Ingerid Kuiters har kunstutdannelse fra Statens Håndverks- og Kunstindustriskole i Oslo der hun var elev fra 1957 til 1961. Hun har hatt en rekke separatutstillinger i Norge og utlandet og flere utsmykningsoppdrag, særlig i Vestfold. Hun har mottatt Statens garantiinntekt for kunstnere siden 1986.

I 2000 ble hun tildelt Vestfold fylkes kunstnerpris.

Hun ble invitert til en separat retrospektiv utstilling *Lost In Decoration* på Haugar, Vestfold Kunstmuseum i 2011. Ingerid Kuiters ble innkjøpt av Det Norske Storting i 2020 med ett verk.

To av hennes verker ble antatt til det nye Nasjonalmuseets åpningsutstilling *Jeg kaller det kunst* i 2021; verkene ble Innkjøpt av Nasjonalmuseet i 2022.

Referanser
----------

1. ↑   RKDartists, oppført som Ingerid Paulsen, RKD kunstner-ID 62154, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Norsk kunstnerleksikon, oppført som Ingerid Paulsen Kuiters, Norsk kunstnerleksikon ID Ingerid\_Paulsen\_Kuiters, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   KulturNav, oppført som Ingerid Paulsen Kuiters, KulturNav-ID 191f2bf1-1fb4-4fb5-baa5-0fe9441b1a54, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Kunstnerens nettsted *www. ingerid.com* Besøkt 24. oktober 2023.

* Om Ingerid Paulsen Kuiters i *Norsk kunstnerleksikon* Besøkt 24. oktober 2023.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** KulturNav
 |
**Georg Wedel-Jarlsberg** (født 9. juni 1865 på Det kongelige slott i Christiania, død 23. desember 1935 på Alicenborg ved Son) var en norsk diplomat, eventyrer og forfatter.

Liv og virke
------------

Han oppholdt seg i Argentina i flere år, og levde et svært omskiftelig liv som ung mann. Om dette skrev han senere memoarboken *Da jeg var cowboy: og andre oplevelser* (Norli, 1913). I en avisartikkel het det at han i perioden i Sør-Amerika var cowboy, nivellør ved jernbanebygging, arrangerte hanekamper, var fyrbøter på lokomotiv og entreprenør i Buenos Aires; «han har vært med på revolusjon i Syd-Amerika, har som politi vekslet skudd med banditter, var en gang dømt til døden uskyldig, mistenkt for mord i Nicochea».

Etter at han kom tilbake til Europa var han fra 1892 til 1902 tilknyttet det svensk–norske generalkonsulatet i Wien, i utgangspunktet som konsulatsekretær og stedfortreder for den honorære generalkonsulen, industrimagnaten Carl Neufeldt. I praksis var det Wedel-Jarlsberg som utførte de fleste konsulære oppgavene, og han var i perioder både fungerende generalkonsul og fungerende svensk–norsk sendemann i Østerrike-Ungarn; Sverige–Norge hadde da både et honorært generalkonsulat og en legasjon i Wien. I Østerrike bidro han også til å popularisere skisporten og var aktiv innen jakt og annet friluftsliv. I 1900 ble han utnevnt til ridder av første klasse av Vasaordenen, for fortjenstfullt virke ved generalkonsulatet i Wien.

Fra 1902 til 1904 foretok han en lengre utenlandsreise, blant annet i Nord-Amerika, før han kom tilbake til Norge, der han etterhvert bosatte seg ved Son og ble en kjent personlighet lokalt.

Familie og bakgrunn
-------------------

Han tilhørte slekten Wedel-Jarlsberg og var sønn av sjøoffiseren og kammerherren Ferdinand Wedel-Jarlsberg (1823–1907) og den nordfrisiske Clementine Wilhelmine Clotilde Fredrikke Rosalie Wedel-Evenburg-Gödens (1832–1907), som tilhørte en annen gren av Wedel-familien. Han var barnebarn av tollinspektør Fredrik Wilhelm Wedel-Jarlsberg og fetter til diplomaten Fritz Wedel Jarlsberg, som solgte Skaugum til kongefamilien.

Han ble født på Det kongelige slott på grunn av farens tjeneste som kammerherre der. Ifølge egne opplysninger var han den eneste personen som var født på slottet frem til prinsesse Ragnhild ble født der i 1930.

Utgivelser
----------

* Wedel-Jarlsberg, Georg (1913). *Da jeg var cowboy: og andre oplevelser*. Kristiania: Norli.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  «60 aar: Georg Wedel-Jarlsberg», *Aftenposten*, 9. juni 1925, s. 4
2. 1 2  «Et beveget liv er slutt», *Moss Avis*, 28. desember 1935, s. 1
3. ↑  «Sons lokale 'berømtheter'», *Moss Avis*, 5. september 2002
4. ↑  «Wedel», *Danmarks Adels Aarbog*, 1906.
5. ↑  *Aftenposten*, 20. juni 1935, s. 4
**Susanne Elisabeth Adeler** (født 13. november 1663, død 3. mars 1685) var en dansk-norsk adelskvinne, gift Giedde. 

Suzanne Elisabeth ble døpt i den gamle lutherske kirke (Lutherse Kerk) i Amsterdam som datter av sjøoffiser Cort Adeler og hans hollandske hustru Anna Pelt. I 1682 giftet hun seg med sjøoffiser, senere stiftsamtmann i Odense, Frederik Eiler Giedde til Hindema og Nordskov (1641–1717). Deres datter Sophie Amalie (1685–1748) giftet seg i 1703 med overjegermester Ulrik Frederik baron Schack (1681–1742).

Suzanne Elisabeth Giedde døde de 3. mars 1685. Enkemannen giftet seg senere med Sophie Amalie von Løwenhielm (1671–1698), datter av generalløjtnant Johan Schrøder von Løwenhielm (1627-1699) og tredje gang med overhoffmesterinne hos dronning Louise, Abel Cathrine Buchwald (d. 1716).

Referanser
----------

1. ↑  «5 (Danmarks Adels Aarbog / 1906. Treogtyvende Aargang)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 10. september 2018.
2. ↑  Mylius, Peter Benson (1740). *Den vidt-berømte Søe-heltes Cort Sivertsøn Adelers Liv og Levnets Beskrivelse*. København. s. 35.
3. ↑  *Gjedde*. Oslo: Cammermeyer. 1944. s. 12.
4. ↑  «Frederik Giedde | Gyldendal - Den Store Danske». *denstoredanske.dk* **(dansk)**. Besøkt 10. september 2018.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** WikiTree
 |
**Christian Danneskiold-Samsøe** (født 1. august 1702, død 17. februar 1728) var en dansk adelsmann, kammerherre og boksamler. 

Han var eldste sønn av Christian Gyldenløve og Dorothea Krag. I 1721 ble han utnevnt til ridder av Dannebrog og 4 år senere til deputert i *Søetatens Generalkommissariat*. Han bar titlene kammerherre, greve av Samsøe samt friherre til baroniet Lindenborg og Høgholm. I ung alder viste han interesse for lærde studier, og han samlet seg på kort tid et betydelig bibliotek, dels ved kjøp i utlandet, dels ved anskaffelser på danske auksjoner. Han var litterært anlagt, skrev dikt på forskjellige språk og var sterkt interessert i Grønnegadeteatrets virksomhet.

I 1725 stadfestedes farens testamente hvorved Gisselfeld Adelige Jomfrukloster ble opprettet. Ved overenskomst mellom de tre søsken Danneskiold-Samsøe, ble Christian overdirektør. Den 17. februar 1728 døde den unge boksamler av kopper i København; hans lik brandt i byens ildebrann samme år. 

Danneskiold-Samsøe var gift 2 ganger: 1. gang (1721) med Conradine Christiane f. komtesse Friis (d. 1723), datter av Niels greve Friis; 2. gang (1724) med Cathrine Christine f. von Holstein, datter av stiftamtmann Christian Frederik von Holstein; hun døde først 1795. Han hadde 3 sønner og 3 døtre, bl.a. Frederik Christian Danneskiold-Samsøe, som etterfulgte faren som lensgreve.

Boksamler
---------

Danneskiold-Samsøe hadde begynt sin samlervirksomhet i tyveårsalderen og etterlot seg ikke kun et betydelig bibliotek, men også en samling av mynter, kunstgjenstander og rariteter. En auksjonsfortegnelse over hans boksamling og andre samlinger fra 1732, viser at det alene av trykte bøker fantes mellom 7 og 8 000 bind. Mange av bøkene var dekorert med en forgyldt svane med krone om halsen og på hodet. Det Kongelige Bibliotek kjøpte flere av bøkene, mens Det Kongelige Møntkabinet kjøpte myntsamlingen.

Til tross for samlingenens anselige verdi kunne ikke salget av dem dekke den store gjeld som Danneskiold-Samsøe hadde opparbeidet seg.

Referanser
----------

1. 1 2   The Peerage, oppført som Christian Danneskjold Danneskjold-Samsöe, The Peerage person ID p41293.htm#i412929, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   The Peerage person ID p41293.htm#i412929, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2  «186 (Dansk biografisk Lexikon / IV. Bind. Clemens - Eynden)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 12. september 2018.
5. ↑  «Christian Danneskiold-Samsøe | Gyldendal - Den Store Danske». *denstoredanske.dk* **(dansk)**. Besøkt 12. september 2018.
6. ↑  Ilsøe, Harald (2007). *Biblioteker til salg: om danske bogauktioner og kataloger 1661-1811* **(dansk)**. Museum Tusculanum Press. ISBN 9788763504478.
7. ↑  «Danske bogbind». *wayback-01.kb.dk*. Besøkt 12. september 2018.
8. ↑  «Danneskjold-Samsøe». *www.danskmoent.dk*. Besøkt 12. september 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Dansk biografisk leksikon **·** BIBSYS **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |