recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kombinasjonen Maia og Mercury
**Donald Clifford Tyndall Bennett** (født 14. september 1910 i Queensland, død 15. september 1986) var en australsk flyger og offiser i Royal Air Force. Fra 1942 var han leder for RAFs Pathfinder Force.

Bennett gikk inn i Royal Australian Air Force i 1930. Året etter reiste han til Storbritannia, attasjert til RAF. Han ble beordret til 20 (F) Squadron, en jagerskvadron. Deretter var han instruktør på sjøfly, før han i 1935 ble overført til RAFs reservestyrke, RAFVR. Han var sivilt ansatt i flyselskapet Imperial Airways, der han blant annet fløy komposittflyet Mayo, to sjøfly fra Short Brothers. Konseptet gikk ut på at det lille sjøflyet S.20 Mercury fløy på ryggen til det større S.21 Maia for lengre rekkevidde.

I 1940 ble han utpekt til å lede opprettelsen av Atlantic Ferry Organisation (Atfero), forløperen til Transport Command. Atfero fergefløy nye canadiske og amerikanske fly fra fabrikker i Nord-Amerika til baser og flystasjoner i det britiske imperiet. Han gikk inn i tjeneste ved RAFVR igjen i 1941, samtidig som han ble forfremmet til Wing commander. Han ble satt til å lede først 77 Squadron, deretter 10 Squadron fra april 1942. Med denne skvadronen deltok han i jakten på Tirpitz og ble skutt ned, men kom seg via Sverige tilbake til Storbritannia.

Seinere samme år, i juli, ble han av Arthur Harris utpekt til å lede det nyopprettede Pathfinder Force (PFF). Han ble forfremmet til air commodore i januar 1943, samtidig som PFF ble omdøpt til 8 (PFF) Group. Mot slutten av året ble han forfremmet til air vice marshall.

Ved krigens slutt var han den eneste av Bomber Commands gruppesjefer som ikke var slått til ridder. Etter at han gikk ut av RAF, forsøkte han seg som politiker for Det liberale parti. Han ga i 1958 ut selvbiografien *Pathfinder*.

Referanser
----------

1. ↑   Munzinger Personen, oppført som Donald C. T. Bennett, Munzinger IBA 00000008625, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6cv6w4p, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  *Bomber Command Handbook*. Jonathan Falconer. Gloucestershire, 1998, s. 182-183.
4. ↑  *Bomber Command Handbook*. Jonathan Falconer. Gloucestershire, 1998, s. 182-183.
5. ↑  *Bomber Command Handbook*. Jonathan Falconer. Gloucestershire, 1998, s. 182-183.
6. ↑  *Bomber Command Handbook*. Jonathan Falconer. Gloucestershire, 1998, s. 182-183.

Bibliografi
-----------

* *Pathfinder*. 1958

Eksterne lenker
---------------

* (en) Don Bennett – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Don Bennett hos Hansards parlamentsdebatter Rediger på Wikidata
* (en) Biografi på rafweb.org (Besøkt 23. juni 2014)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Australian Dictionary of Biography **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC **·** Munzinger (iba) **·** Discogs **·** Discogs
 |
**Johan Kristian Hogstad** (1928–2001) var en norsk veterinær og lokalpolitiker som var ordfører (Sp) i Melhus kommune fra 1972 til 1973 og fra 1975 til 1987. Han satt også i Sør-Trøndelag fylkesting i 16 år, hvorav fire år som fylkesvaraordfører. 

Johan Hogstad ble født i daværende Harran kommune (senere en del av Grong). Han ble tok veterinæreksamen i 1954 og arbeidet deretter som privatpraktiserende veterinær i Melhus. Han var også sekretær i Nordenfjeldske Veterinærforening, medlem av sentralstyret i Den Norske Veterinærforening og formann i Samarbeidsrådet DNV og Avlslaget for Norsk Rødt Fe. Fra 1972 til 1993 hadde Hogstad tillitsverv i Kommunenes Sentralforbund, og var blant annet leder av KS Sør-Trøndelag, leder av arbeidsgivervirksomheten og forhandlingsleder, medlem av KS-styret og leder av Kommunal Opplæring.

Hogstad ble innvalgt Melhus kommunestyre i 1967 og var ordfører fra 1972 til 1973 og fra 1975 til 1987. Han hadde flere verv i kommunesammenheng, deriblant leder av finansutvalget og næringsutvalget samt medlem i flere styrer, råd og utvalg. Han satt også i Sør-Trøndelag fylkesting i 16 år, hvorav fire år som fylkesvaraordfører. Her var han fellesborgerlig gruppeleder og Senterpartiets gruppeleder. Hogstad var også medlem av flere regjeringsoppnevnte komiteer, og deltok i komitéarbeid i Europarådet.

Hogstad var bosatt på Kvål. Som pensjonist flyttet han til sitt feriested på Vesterøya i Sandefjord.

Han ble tildelt KS-medaljen for sin virksomhet i Sør-Trøndelag fylkeskommune, samt Senterpartiets hedersmerke.

Hogstad ble gift i 1953 med Turid Helene Bogen (1929-) fra Sulitjelma.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Digitalarkivet, www.digitalarkivet.no, besøkt 17. juni 2022[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Aftenposten, utgitt 17. oktober 1988, besøkt 17. juni 2022, «60 år i dag: Fylkesvaraordfører Johan Kristian Hogstad, 7096 Kvål. Hogstad er født i Harran. Han tok veterinæreksamen i Oslo i 1954»[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4 5 6  Hansen, H (18. september 2001). «Johan Hogstad er død». *Adresseavisen*.
4. ↑  «Forvaltningsdatabasen - Johan Hogstad». Arkivert fra originalen 1. februar 2015. Besøkt 1. februar 2015.
5. ↑  «Nordlands Framtid 1952.12.29».

| * v
* d
* r
Ordførere i Melhus |
| --- |
| 
* Gustav Berg (1964-1971)
* Johan Hogstad (1972-1973)
* Bjørn Havdal (1974-75)
* Johan Hogstad (1975-1987)
* Per O. Rimolsrønning (1988-1989)
* Sigurd Busklein (1989-1995)
* Anders Estenstad (1995-2001)
* Solfrid Løvseth (2001-2003)
* Erling Bøhle (2003-2011)
* Jorid Jagtøyen (2011-2015)
* Gunnar Krogstad (2015-2019)
* Jorid Jagtøyen (2019–)

 |
**Johan Martin Holst** (1892–1953) var en norsk lege. Han er kjent både for arbeidet under andre verdenskrig og for sitt sivile virke som professor og overlege.

Holst ble student i 1916, cand.med. i 1910 og dr.med. i 1924. Fra 1930 var han professor ved Universitetet i Oslo og overlege i kirurgi ved Rikshospitalet. Holst var spesialist i lungekirurgi og foregangsmann i behandlingen av tuberkulose.

Vinteren 1939–40 deltok han i den finske vinterkrigen, og etter det tyske angrepet mot Norge i 1940 ble han sanitetssjef for de norske styrkene. Etter kapitulasjonen ble han leder i Nasjonalhjelpen, og med i en gruppe ledet av major Olaf Helset som samlet de forskjellige motstandsgruppene under en felles ledelse i det som skulle bli Milorg. Han ble med i Milorgs ledelse – «Rådet» – i juni 1941 og flyktet i oktober sammen med Jakob Schive over til Storbritannia. Her fikk de i oppgave å forbedre forholdet mellom Milorg og London-regjeringen og SOE. Holst bidrog med å avklare misforståelser mellom regjeringen og «Rådet» slik at Milorg ble godkjent av regjeringen 20. november 1941. Fra november 1941 var han sjef for Forsvarets sanitet i Storbritannia.

Johan Holst var kommandør av St. Olavs Orden. Han var sønn av Peter Fredrik Holst (1861–1935), også professor i medisin.

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no, oppført som Johan Martin Holst[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Aftenposten, type referanse dødsannonse, utgitt 19. februar 1953[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  «Johan Holst død». *VG*, 18. februar 1953.
4. ↑  Johan Martin Holst i Store Norske Leksikon.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** ISNI
 |

Portal: Andre verdenskrig
Båndstripe for 1. klasse av Britisk Indias orden i versjonen fra 1939
**Britisk Indias orden** (engelsk: *Order of British India*) er en britisk-indisk orden innstiftet 17. april 1837 av det britiske Ostindiakompaniet til belønning av fortjenstfull militær innsats. Etter at den britisk krone overtok India som koloni i 1858 ble ordenen videreført og den ble utdelt til India og Pakistan ble selvstendige i 1947. En annen utmerkelse, Den indiske fortjenstorden, ble tildelt for heltemodig innsats i kamp.

Inndeling
---------

Britisk Indias orden var inndelt i to klasser, kalt 1. og 2. klasse.

Mottagere av begge klasser fikk rett til å sette bokstavene *OBI* etter sitt navn. Mottagere av 1. klasse fikk videre rett til tittelen *sardar bahadur*, mens mottagere av 2. klasse fikk tittelen *bahadur*.

Insignier
---------

Ordenstegnet for Britisk Indias orden består av en stjerne i gull med en krone mellom strålene øverst. Midtmedaljongen er i lys blå emalje og har motiv av en løve i gull. Medaljongen har en bord i mørk blå emalje. Den bærer innskriften «ORDER OF BRITISH INDIA». En laurbærkrans omgir midtmedaljongen. 

Ordenen ble båret i bånd rundt halsen. Ordensbåndet var først lyst blått, så i 1838 endret til mørk rødt. I 1939 fikk båndet for 1. klasse to smale lyseblå midtstriper, mens 2. klasse fikk en smal lyseblå midtstripe.

Tildeling
---------

Britisk Indias orden var tenkt som en utmerkelse for lang og tro offiserstjeneste, først og fremst for indiske offiserer. En tjenestetid på mellom tjue og tretti år lå vanligvis til grunn for tildeling. Utnevnelse skjedde til 2. klasse, med mulighet for forfremmelse etter ytterligere fortjenstfull innsats.

I 1939 ble tildelingskriteriene endret og ordenen kunne tildeles offiserer i alle våpengrener, så vel som til offiserer i grensestyrkene og i militærpolitiet, samt offiserer i fyrstestatenes militære styrker.

Referanser
----------

1. ↑  Peter Duckers: *British Military Medals: A Guide for the Collector and Family Historian*, Barnsley: Pen and Sword, 2009, s. 152.
2. 1 2 3 4  John W. Mussell (red.): *The Medal Yearbook 2010*, Honiton: Token Publishing, 2009, s. 85.
3. ↑  Peter Duckers, *British Orders And Decorations*, Princes Risborough: Shire Publications, 2004, s. 45.
**Hans Heinrich Haußmann** (født 30. mars 1900, død 1. september 1972) var en tysk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Haußmann vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det tyske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak India og Nederland. Etter at laget fra Tsjekkoslovakia hadde trukket seg, var det ni lag fra ni nasjoner som deltok i turnering og den ble spilt i perioden 17. til 26. mai. Tyskland ble nummer to i sin gruppe og møtte Belgia som ble nummer to i den andre gruppen. Bronsefinalen, som ble spilt 26. mai 1928 på Olympiastadion i Amsterdam med 23 400 tilskuere, vant Tyskland med 3-0. Haußmann spilte en kamp som back i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1928 Nederlands flagg Amsterdam - Bronse i landhockey Tysklands flagg Tyskland.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hans Haußmann – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Hans Haußmann – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Hans Haußmann – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Hans Haußmann – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Hans Haym** (født 29. november 1860, død 15. februar 1921) var en tysk dirigent som promoterte stykkene til den britiske komponisten Frederick Delius i Tyskland.

Haym ble født i byen Halle i Provinsen Sachsen. Han studerte filosofi og klassisk filologi ved universitetene i Jena og Tübingen. Efter å ha blitt uteksaminert påbegynte han musikkstudier i München, og tok timer i komposisjonskunst, piano, orgel og sang.

Haym overtok i 1890 Julius Buths’ stilling som dirigent ved Elberfelder Concertgesellchaft. Til tross for den konservative smaken til hans publikum arrangerte han ny musikk når han fikk anledning til det; blant annet fikk publikumet høre Richard Strauss’ *Till Eulenspiegel's Merry Pranks* (på tysk *Till Eulenspiegels lustige Streiche*) i 1895, Delius’ *Over the hills and far away* (på tysk *Über die Berge in die Ferne*) i 1897 og *Paris: The Song of a Great City* i 1899. Han introduserte Delius’ musikk til Elgar-eksponenten Buths, som øyeblikkelig falt for musikken.

Haym introduserte også Delius’ musikk til Fritz Cassirer, som var musikkdirektør ved Stadttheater i Elberfeld, hvor Delius’ opera *Koanga* hadde hatt sin premiere i 1904. Omtrent på denne tiden ble Haym syk, hvilket medførte at han dro til Tirol for å samle krefter. Han pensjonerte seg fra sin musikkarriere i 1920 og døde i Elberfeld den 15. februar 1921, i en alder av 60 år.

Referanser
----------

1. ↑  Chop, Max. «Frederick Delius». I: *Monographien Moderner Musiker*. Bind 2. Leipzig: C.F. Kahnt Nachfolger, 1906, s. 84.
2. 1 2 3 4  Carley, Lionel. «Hans Haym: Delius's Prophet and Pioneer». *Music & Letters*, bd. 54, nr. 1 (januar 1973): 1–24. JSTOR 734166.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Don Houghton** (født 2. februar 1930 i Paris, Frankrike, død 2. juli 1991) var en britisk manusforfatter.

Houghton begynte å skrive for radio i 1951 før han gikk over til å skrive filmer og for TV-serie i 1958. I 1970-årene var han hovedforfatteren hos Hammer Films hvor han skrev *Dracula AD 1972*, *The Satanic Rites of Dracula*, *The Legend of the Seven Golden Vampires* og *Shatter*.

For TV-serien *Doctor Who* skrev han historiene *Inferno* (1970) og *The Mind of Evil* (1971). Han skrev den femte *Sapphire & Steel*-historien (kjent som *Dr McDee Must Die*) med Anthony Read*. Han skrev også for TV-seriene Emergency Ward 10, Crossroads, Ace of Wands, New Scotland Yard og The Professionals.*

Houghton skapte og skrev for såpeoperaen *Take The High Road*. Han skrev også to bøker; *Column of Thieves* og *Blood Brigade*.

Houghton var gift med skuespillerinnen Pik-Sen Lim, som spilte i *Doctor Who*-historien *The Mind of Evil*.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 22228, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Don Houghton på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Don Houghton i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Don Houghton på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (fr) Don Houghton på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Don Houghton på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Don Houghton hos The Movie Database Rediger på Wikidata
.

  

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNE **·** MusicBrainz
 |
Togoland ble i 1916 delt i en britiskkontrollert del (grønt) og en franskkontrollert del (rødt). Britisk Togoland var et mandatområde under Folkeforbundet og tilsynsområde under FN, før det i 1957 gikk sammen med Gullkysten og ble til Ghana
**Britisk Togoland** var et område i Vest-Afrika kontrollert av Storbritannia fra 1916 til 1957. Det er siden 1957 en del av Ghana.

Britisk Togoland ble til i 1916 under første verdenskrig da Storbritannia okkuperte den ene delen av det tyske protektoratet Togoland. Frankrike okkuperte den andre delen. I 1922 ble Britisk Togoland et mandatområde under Folkeforbundet. Etter andre verdenskrig fikk det status som tilsynsområde under FN.

I 1954 hadde Britisk Togoland en befolkning på 423 000.

Britene administrerte området som en del av kolonien Gullkysten. I 1956 ble det avholdt folkeavstemning om territoriets framtid. Et flertall på 63,4 % av velgerne stemte for forening med Gullkysten, mens 36,6 % ønsket å opprettholde separat status. Motstanden mot union med Ghana var størst i sør, blant ewefolket.

Britisk Togoland gikk i 1957 sammen med Gullkysten og ble til den selvstendige staten Ghana. I Ghana utgjør området en del av regionen Volta.

Referanser
----------

1. ↑  Friis, Finn og Tom Vraalsen: *FN i fokus*, Oslo: Gyldendal, 1975, s. 143.
2. ↑  Vernon McKay: «Too Slow or Too Fast? Political Change in African Trust Territories», *Foreign Affairs*, bd. 35, nr. 2, 1957, s. 295–310.
3. ↑  «Sub-National Referendums in Sub-Saharan Africa», *African Elections Database*.
4. ↑  «Volta» Arkivert 12. desember 2012 hos Wayback Machine. Ghana Dsitricts.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC
 |
Hansen laget bysten av Henrik Wergeland som står på dikterens grav.
**Hans Hansen** (født 1820 i Holt (Næs Jernverk), død 1858 i Christiania) var en norsk billedhugger. 

Hansen var elev av Johannes Flintoe ved Tegneskolen i Christiania 1841-1846, med understøttelse fra Jacob Aall. Senere studerte han under Herman Wilhelm Bissen ved Det Kongelige Danske Kunstakademi i København 1846-1850. Han oppholdt seg i Stockholm 1850 og i Roma 1851-1858. Ansatt som skulpturlærer ved Tegneskolen i Christiania høsten 1858, men døde to måneder senere.

Hans Hansens produksjon er relativt liten, men han laget i Christiania-perioden portrettbyster av flere kjente kulturpersonligheter, bl.a. Henrik Wergeland, Johan S. Welhaven, Hans Gude og A. M. Schweigaard. Året i Stockholm var han engasjert av kongefamilien, og laget da byster av bl.a. kong Oscar I og kronprins Karl (den senere kong Karl XV). Som hans hovedverk regnes *Gutten med kjepphesten* (Roma 1853) og en stor statue av Homer (Roma 1855) – begge i Nasjonalmuseet i Oslo.

Referanser
----------

1. 1 2   Kunstindeks Danmark, Kunstindeks Danmark kunstner ID 7025, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Hans\_Hansen, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Oddbjørn Johannessen. "Hans Hansen (1820–58) – modellsnekkeren fra Næs Verk som ble billedhugger". *Fortuna: tidsskrift for historie, teknologi og kultur med tilknytning til de gamle norske jernverkene* 2/2005.
* Oddbjørn Johannessen. "Billedhugger Hans Hansen fra Nes Verk". *Dengang på våre kanter*, Historielaget for Dypvåg, Holt og Tvedestrand 2007.

Eksterne lenker
---------------

* Næs Jernverksmuseum

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Kunstindeks Danmark **·** KulturNav **·** KulturNav
 |
Ludvig XVIs kroningsmedalje fra 1722 av Mikkel Røg
**Michael «Mikkel» August Røg** mellomnavnet også skrevet **Augustinus**  og etternavnet **Reug**, **Rog**, **Ruck** eller **Rugh** (født ca. 1679 i Kvæfjord, død ca. 1737 trolig i Paris) var en norsk medaljekunstner og stempelskjærer. Han var først virksom i København og fra 1715 og livet ut i Paris, der han var kongelig medaljegravør.

Biografi
--------

Røg var sønn av Augustinus Gabrielsen Røg, som var kapellan i Kvæfjord. Han gikk i den lærde skole i Bergen, der han hadde Ludvig Holberg som skolekamerat. I 1699 tok han studenteksamen og påbegynte studier i teologi i København, men i stedet for å fullføre universitetsstudier begynte han i lære som medaljør og kobberstikker. Han lærte trolig faget under Christian Wineke den yngre, som var myntmester i København.

I København gjorde Røg trolig stempler til skillemynt, signeter og lignende. I 1706 han fikk i oppdrag å utforme en medalje i anledning av kong Frederik IVs fødselsdag. Han gjorde også en minnemedalje til prins Georg (Jørgen) av England, som døde i 1708. Begge medaljene kan ha vært private oppdrag. Røg gjorde kobberstikket til teksten i Kongeloven av 1665, som ble utgitt i 1709. I 1713 utformet Røg reversen til en minnemedalje over den svenske kapitulasjonen ved Tønning under den store nordiske krig i 1713, der grev Magnus Stenbock ble tatt til fange. Peter Berg laget aversen til denne medaljen.

Frankrike
---------

Røg hadde vansker med å skaffe arbeid i Danmark, men i 1715 ble han kalt til Paris. Her begynte han å arbeide med medaljer til den store serien *Histoire Metallique*. Samme år som han kom til Frankrike møttes Røg og Ludvig Holberg i Paris og Holberg reiste videre til Italia på Røgs pass.

I 1716 utformet Røg en medalje av kong Johan V av Portugal, men fikk etter hvert også noen betydningsfulle franske oppdrag. I 1717 utformet han reversen til en medalje i anledning tsar Peter den stores besøk i Frankrike. Etter at han utførte en medalje med portrett av hertug Philippe og hertuginne Elisabeth Charlotte av Orleans, ble han i 1720 innvilget pensjon og fikk tittel *Graveur des médailles de Sa Majesté*, kongelig medaljør.

I årene Røg virket i Paris arbeidet han med 52 medaljer, for det meste nygraveringer av eldre og ubrukelige stempler. Blant hans ni egne originalarbeider i Frankrike finnes portrettmedaljen over maleren Antoine Coypel, som er nevnt som et hovedverk, aversen til Ludvig XVIs kroningsmedalje og reversen til minnemedaljen for erobringen av Milano i 1733.

Peter Christian Winsløw gikk i lære hos Røg og overtok hans tilling som kongelig fransk medaljegravør.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Mikkel Røg», Weilbachs Kunstnerleksikon.
2. 1 2 3 4  Sigurd Grieg: «Norske medaljer fra 1700-årene», *Kunst og kultur*, årg. 44, 1961, s. 239-252, særlig s. 244–246.
3. 1 2 3 4 5 6 7 8  *Norsk kunstnerleksikon*, bind 3, Oslo: Universitetsforlaget, 1986, s. 421-422.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Dansk biografisk leksikon **·** Kunstindeks Danmark **·** VIAF **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Hans Hansen Kaas** (født i Stavern 10. januar 1822, død i Christiania 13. november 1885) var en norsk lærer, byggmester og arkitekt. Kaas fikk oppført en rekke bygninger som stilmessig var preget av historismen.

Utdannelse
----------

Kaas gikk i lære hos murmester Erich Pettersen i Christiania i årene 1835-40. Årene 1837-45 hospiterte han ved Den kongelige tegneskole og arbeidet ved arkitekt Johan Henrik Nebelongs kontor i Christiania perioden 1842-45.

Kaas ledet arbeidet med oppføringen av Lungegårdshospitalet i Bergen etter arkitekt Nebelongs tegninger årene 1845-49. Fire år etterpå brant hospitalet ned. I 1847 arbeidet han også en periode hos Nebelong i København.

Stadskonduktør i Bergen
-----------------------

I 1848 ble Kaas konstituert stadskonduktør i Bergen. Kaas fikk oppført en rekke betydelige bygninger i Bergen.

Bygningsinspektør i Christiania
-------------------------------

I 1857 flyttet Kaas til Christiania. Året etter fikk han borgerbrev som byggmester og ble bygningsinspektør under stadskonduktør Christian H. Grosch. Han hadde først ansvaret for Christianias østre distrikt og fra 1865 også vestre distrikt. Kaas etablerte også Oslos første private tegneskole. Kaas avsluttet sitt virke som bygningsinspektør i 1876.

Arbeider
--------

Frue kirke, Stavanger (1852–54).
* Frue kirke, Hetland, Stavanger (1852–54). Noe bearbeidet av stadskonduktør Christian H. Grosch i Christiania.
* Bergens industrimagazin, Bergen (1852–55)
* Arbeiderboligen på Stølen, Henrik Wergelands gate 53a-b-c, Bergen (1853–54),
* Bergen sparebank, Bergen (1855, revet 1900).
* Tanks skole, Kong Oscars gate 21 Bergen (1855).
* Pleiestiftelsen for spedalske nr. 1, Kalfarveien 31, Bergen (1855–57).
* Arbeiderboliger, Grønland 12b, Oslo (1861).
* Leiegårder, Universitetsgaten 24 (1862), 22 (1863), 20 (1864), 18 (1867) og 16 (1868), Oslo.
* Sykehusfløy ved Oslo Hospital (1865)
* Kristian IVs gate 12 (1865) og 15 (1867), Oslo.
* Egen villa i Grønnegaten 10, Oslo (revet).
* Frk. Bauers pigeskole, Kristian Augusts gate 5, Oslo (1871).

Eksterne lenker
---------------

* Hans Hansen Kaas fra Artemisia
* Hans Hansen Kaas i Norsk kunstnerleksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** KulturNav
 |
**Rees Howells** (10. oktober 1879 – 12. februar 1950) var grunnleggeren av The Bible College of Wales.

Howells ble født Brynamman i Carmarthenshire, Wales. Når han var 12 år gammel, avsluttet han skolen og begynte å arbeide i en tinn- og kullgruve. Howells ble påvirket av vekkelsen i Wales fra 1904-1905. 

Senere ble Howells og hans kone misjonærer. Han drev med forbønnstjeneste i mange år før han så vekkelsen som fant sted i Sør-Afrika fra 1915 – 1920. Adolf Hitlers fremtreden og den andre verdenskrigs utbrudd markerte en peridode av sterk aktivitet innenfor Howells forbønnstjeneste. Etter at de kom tilbake til Storbritannia følte Howells seg kalt til å grunnlegge et bibelcollege og han lot seg inspirere av Moody Bible Institute i Chicago, Illinois som kunne ta imot 900 elever.

Bibliografi
-----------

* Norman Grubb, Rees Howells: *Intercessor*, Philadelphia:Christian Literature Crusade, 1952
* Doris M. Ruscoe: *The Intercession of Rees Howells*, Cambridge: Lutterworth, 1983.

Eksterne lenker
---------------

* The life of Rees Howells, Intercession, Revival and the Bible College of Wales

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
En **referatprotokoll** inneholder innstillinger eller foredrag til de sakene som blir referert i statsråd og som blir avgjort på høyeste nivå ved kongelig resolusjon. Regjeringsinstruksen av 1825 forutsatte at statsråden skulle foredra sakene etter renskreven innstilling i referatprotokoll. Senere er det blitt vanlig å foredra etter konsept, slik at innføringen i referatprotokollen skjedde senere.

Under unionen med Sverige ble innstillingene som ble sendt til Kongen i statsrådsavdelingen i Stockholm, samlet i en stor rekke med regjeringsinnstillinger. Saker som ble avgjort av regjeringen i Christiania ble avgjort ved såkalt høyeste resolusjon. Til disse resolusjonene finner vi innstillingene i departementenes referatprotokoller.

Etter 1905 finnes referatprotokollene bare i departementsarkivene. Tilvisning til journalnummer gjør det mulig å oppspore grunnlagsdokumentene i kontorarkivene. Protokollene for perioden 1814-1833 er digitalisert.

Eksterne lenker
---------------

* Digitaliserte regjeringsinnstillinger for perioden 1814-1833
Statue av Demetrios ved inngangen til Bibliotheca Alexandrina, det moderne biblioteket i Alexandria
**Demetrios fra Faleron** (også *Demetrius av Phaleron* eller *Demetrius Phalereus*, gresk: Δημήτριος Φαληρεύς; født ca. 350, død ca. 280 f.Kr.) var en athensk orator fra Faleron, en elev av Theofrastos, og en av de første fra Aristoteles' peripatetiske skole. Han var en anerkjent statsmann som ble utpekt av den makedonske konge, Kassandros, til å styre over Athen, og som han styrte som enehersker over i ti år. Han innførte viktige reformer i det juridiske system samtidig som han opprettholdt et oligarkisk styre som støttet Kassandros. Han ble forvist av sine fiender i 307 f.Kr. og dro da til Theben, og etter 297 f.Kr. dro han til hoffet i Alexandria ved det ptolemeiske kongedømmet i Egypt. Han skrev omfattende om historiske, retoriske og litterære emner.

Referanser
----------

1. ↑   Dorandi, Tiziano (1999): «Kapittel 2: Chronology» i: Algra et al.: *The Cambridge History of Hellenistic Philosophy*, Cambridge, s. 49-50.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** ICCU
 |
**Baselios Marthoma Paulose II.** (malayalam: ബസേലിയോസ് മാർത്തോമ്മാ പൗലോസ്\_ദ്വിതിയൻ; født 30. august 1946 i Mangad i distriktet Thrissur i Kerala som **K. I. Paul**, død 12. juli 2021 i Parumala i Kerala) var *Katholikos av Østen og av den hellige Thomas' apostoliske trone* innen Den malankarisk-ortodoks-syriske kirke.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

K. I. Paul var annen sønn av K. I. Iype av huset Kollannur i Mangad nær Pazhanji i Kerala. Hans mor Kunjeetty var fra familien Pulikkottil. Han fikk navnet Paul etter som bestefar, og ble døpt i Pazhanji.

### Virke i Den malankarisk-ortodoks-syriske kirke

Han ble presteviet den 21. juni 1973 av Yuhanon Mar Severios. Den 14. mai 1983 ble han av Mathews Mar Coorilos gjort til ramban, og den 15. mai 1985 til biskop (med navnet *Paulose Mar Milithios*) i Puthiyacavu St. Mary's Church av Baselios Marthoma Mathews I, og ble da utnevnt til første biskop (og fra 1991 som metropolitt) av Kunnamkulam. 

Den 27. september 2006 ble Mar Milithios valgt til designert etterfølger av Østens katholikos. 

Den 1. november 2010, etter at katholikos Baselios Marthoma Didymos I var trådt tilbake av aldersgrunner, ble han intronisert som ny Østens katolikos og metropolitt av Malankara. Han var den 8. katholikos etter opprettelsen av det indiske katolikat i 1912, og den 21. Malankara-metropolitt.

Den 23. februar 2021 ble det bekreftet at Paulose II var blitt smittet av covid-19 og var innlagt på Saint Gregorios Hospital i Parumala i Kerala. Hans død ble bekjentgjort 12. juli 2021, han døde på Saint Gregorios International Cancer Care Center i Parumala.

Referanser
----------

1. 1 2  «About Thirumeni». Malankara Orthodox Syrian Church. 2010. Arkivert fra originalen 22. august 2010. Besøkt 31. oktober 2010.
2. ↑  *Madhyamam* **(malayalam)**. 23. februar 2021. Besøkt 23. februar 2021 – via www.madhyamam.com.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)

Eksterne lenker
---------------

* Biografi om Baselios Marthoma Paulose II
Denne artikkelen omhandler politisk demarkasjonslinje.  For demarkasjonslinje i vitenskapsteorien, se demarkasjonslinje (vitenskapsteori).
Tysk soldat i Polen ved demarkasionslinjen mellom Tyskland og Russland i januar 1940.
En **demarkasjonslinje** er en grenselinje eller skillelinje mellom to parter i et omstridt område som ingen av dem må overskride.

Betegnelsen ble brukt i Tordesillastraktaten om den linjen pave Alexander 6 på slutten av 1400-tallet satte som skille mellom Spanias og Portugals interesseområder i Den nye verden (Amerika).

Grensen mellom Nord-Korea og Sør-Korea består av en demilitarisert sone rundt en demarkasjonslije.

Under felttoget i Norge i 1940 vurderte Nygaardsvold-regjeringen lenge en demarkasjonslinje mellom et tysk-besatt Sør-Norge og et fritt Nord-Norge, se Demarkasjonslinjen i 1940.

Se også
-------

* Delelinje
* Demilitarisert sone
* Ingenmannsland
* Demarkasjonslinjen i 1940

Referanser
----------

1. 1 2
2. ↑  Grimnes, Ole Kristian (1987). *Veien inn i krigen*. Oslo: Aschehoug. s. 63-65. ISBN 8203153720.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Nationalencyklopedin
 |
**Johan Henrik Wiers-Jenssen** (født 30. april 1897 i Kristiania, død 27. mars 1951 i New York City) var en norsk petitjournalist og teatersjef.

Han var petitjournalist i Aftenposten 1917–1925 og skrev under psevdonymene **Johe** og **Gamin**. Wiers-Jenssen var direktør for Chat Noir i Oslo 1926–1934, sjef for Nationaltheatret 1934–1935 og igjen direktør for Chat Noir 1935–1951.

Hans første hustru var Tordis Brekke (1870-1939), som han giftet seg med i 1919, hans annen hustru var skuespillerinnen Anne-Lise Wang (1920-1967), som han giftet seg med i 1948. 

I 1921 utgav han samlingen *Gamins epistler*. Hans bok *Hva jeg vet om kvinnen* (1932) bestod av hundre tomme sider i pen skinninnbinding. Som humorist var han også bidragsyter i Aschehoug forlags årlige humorantologi Humør, for øvrig i likhet med sin mor, forfatteren Rigmor Wiers-Jenssen.

Johan Henrik Wiers-Jenssens far var forfatter og sceneinstruktør Hans Wiers-Jenssen.

Bibliografi
-----------

* 1921: *Gamins epistler*
* 1921: *Chat Noir gjennem 10 aar* (redaktør)
* 1923: *Thilde og andre foreteelser*
* 1932: *Hva jeg vet om kvinnen*
* 1948: *Brever til en tante. Et tidsbilde*
* 1948: *Liten mann i dollarland*

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Johan Henrik "Johe" Wiers-Jenssen, Norsk biografisk leksikon ID Johan\_Henrik\_Wiers-Jenssen, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Store norske leksikon – Johan Henrik Wiers-Jenssen

Eksterne lenker
---------------

* (no) Johan Henrik Wiers-Jenssen hos Sceneweb Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Geni
 |
**Max Rauffer** (født 8. mai 1972 i Kolbermoor) er en tidligere tysk alpinist.

Max Rauffer var medlem av det tyske landslaget fra 1991 til 2005. Hans største sportslige suksess var seieren i utforrennet i verdenscupen i Val Gardena 18. desember 2004. Dette var den første tyske seieren i et verdenscuprenn i utfor på 13 år.

I 1992 kjørte Rauffer sitt første verdenscuprenn i Wengen. Fra 1995 til 2005 var Rauffer rangert blant de 30 beste i verden i både utfor og super-G. Frem til seieren var en tredjeplass fra Kvitfjell i 2000 og to åttendeplasser i utforrennenene i Lake Louise og Garmisch-Partenkirchen hans beste plasseringer. Rauffer har vunnet fire tyske mesterskap i utfor og ett i super-G.

I oktober 2005, mindre enn ett år etter seieren i Val Gardena, la Rauffer opp som alpinist.

Pallplasseringer i verdenscupen
-------------------------------

| Dato | Sted | Disiplin | Plassering |
| --- | --- | --- | --- |
| 4. mars 2000 | Norges flagg Kvitfjell | Utfor | 3 |
| 18. desember 2004 | Italias flagg Val Gardena | Utfor | 1 |

Referanser
----------

1. ↑   filmportal.de, Filmportal-ID 7b36395cf8a34d129f4f6dcd7025ee1e, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (de) Max Rauffer – Munzinger Sportsarchiv Rediger på Wikidata

* (en) Max Rauffer – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Max Rauffer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Max Rauffer – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Max Rauffer – ski-db.com Rediger på Wikidata
* Max Rauffers hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** Munzinger (sport)
 |
Gate i Khor Fakkan.
**Khor Fakkan** (arabisk: خورفكان) er en by i emiratet Sharjah i De forente arabiske emirater, og ligger på østkysten ved Omanbukten og Indiahavet. Byen har om lag 35 000 innbyggere, og ligger som en enklave inne i emiratet Fujairah. Like sørvest for byen ligger også en liten, isolert enklave som tilhører Oman.

Strandpromenaden og dyphavnen i Khor Fakkan.
Khor Fakkan er en viktig havneby, med en stor dypvannshavn med tørrlast- og containerterminal for varehandelen til og fra Emiratene. Det er også en viss utviklet turisme langs den meget lange stranden og fint oppbygde strandpromenaden i byen. *Oceanic hotel* er stedets fremste, og det drives mye dykking og fjellvandring med utgangspunkt i Khor Fakkan. Sør i kommunen ligger en lokal avdeling av Sharjah University. Fem km sør for byen, men i Fujairah, ligger et av verdens største anlegg for avsalting av sjøvann, Fujairah kraft- og avsaltingsanlegg.

Området har vært bebodd siden 2. årtusen f.Kr. «Chorf» var en viktig havneby allerede i middelalderen, og Portugal hadde et fort her på 1500-tallet. Her ble det dyrket dadler, fiken og produsert myrra. Handelsmenn fra Nederland nevner i skriftlige kilder byen som «Gorfacan». Den falt under Persia i 1737, men ble gjenerobret av sjeikefamilien i Sharjah allerede i 1765. Siden har byen tidvis vært styrt av ulike føydale grupperinger, delvis med sete i Abu Dhabi.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Khor Fakkan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |

1. ↑  .
**Johan Hjort** (født 21. mai 1922 i Kristiania, død 19. oktober 2001 i Oslo) var en norsk høyesterettsadvokat. Han var sønn av høyesterettsadvokat Johan Bernhard Hjort og ble selv en av Norges mest kjente advokater i andre halvdel av 1900-tallet. Hjort førte over tusen saker for Høyesterett.

Biografi
--------

Johan Hjort vokste opp på Bestum som nest eldst i en søskenflokk på seks. Han gikk på Ullern gymnas og fikk examen artium våren 1940 og 1. avdeling jus våren 1942. Hans far ble internert i Tyskland samme år etter et opphold på Grini. Da han hadde to tyske svogre med gode kontakter, ble det ordnet slik at familien ble sendt til Tyskland og innkvartert på familiens slott Gross Kreutz vest for Berlin. Der begynte Johans søster Wanda å oppsøke og registrere norske konsentrasjonsleirfanger, og familien og flere andre nordmenn ble med i arbeidet, noe som ble grunnlaget for grev Bernadottes Røde Kors-aksjon med de hvite bussene våren 1945. Etter kapitulasjonen ble Johan Hjort igjen i Hamburg med status som britisk løytnant i Norwegian Relief Corps og fortsatte sammen med korpset arbeidet med å få alle nordmenn hjem til Norge før han selv returnerte og fortsatte å studere. Han ble cand.jur. i 1946.

Etter studiene fulgte jobb som sekretær i Fengselsstyret i Justisdepartementet. Deretter var han blant annet dommerfullmektig i Telemark før han begynte i sin fars firma som advokatfullmektig. På den tiden hadde de mange landssviksaker, noe som gav erfaring innen strafferett. I 1957 tok han advokaturen. Fra 1968 til 1982 var han fast forsvarer i Høyesterett og i mer enn 30 år var han forsvarer eller prosessfullmektig. Advokatfirmaet vokste sterkt i hans tid og var et av de største i Oslo da han sluttet som aktiv kompanjong.

Han var bror til Peter F. Hjort.

Saker
-----

Johan Hjort hadde en variert saksportefølje, noen av disse var mye omtalt. Foruten de før nevnte landssviksakene kan nevnes at han blant annet var involvert i de mye omtalte rettssakene mot Børre Knudsen og Ludvig Nessa. Han førte også saken for politiet i den kjente politivold-saken i Bergen. Han vil også bli husket for sitt arbeid med ytringsfrihet.

Verv
----

* Medlem av hovedstyret i Den Norske Advokatforening 1974–77 og formann 1979–81, dessuten styremedlem i Oslo krets 1964–73, formann fra 1971.
* Formann i utvalget for DNA-analyse i straffesaker 1992–93.
* Formann i Libertas 1965–69.
* Styreformann i Fridtjof Nansen-stiftelsen på Polhøgda.
* Medlem av Kontrollutvalget i Den Norske Kreftforening.
* Disiplinærutvalget for Norges statsautoriserte revisorer.
* Styreverv i flere norske industribedrifter.

Heder
-----

* Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for sin innsats i norsk rettsliv. (1984)

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5   Norsk biografisk leksikon ID Johan\_Hjort\_-\_1922–2001, besøkt 20. februar 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Tildelinger av ordener og medaljer, besøkt 20. februar 2023[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Johan Hjort i Norsk biografisk leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Fangeregisteret

 |
**Stephan Svante Walter Kullberg** (født 10. januar 1959) er en svensk tidligere fotballspiller. Kullberg, som var forsvarsspiller, har spilt i Allsvenskan for Åtvidabergs FF, IFK Göteborg og Djurgårdens IF. Kullberg har også spilt landslagsfotball i aldersbestemte lag for Sverige.

Karriere som klubbspiller
-------------------------

### Åtvidabergs FF

Kullberg spilte 125 kamper og scoret fire mål i Allsvenskan for Åtvidabergs FF fra 1978 til 1982.

### IFK Göteborg

Kullberg spilte 63 kamper for IFK Göteborg i Allsvenskan fra 1983 til 1985.

### Djurgårdens IF

Kullberg gikk til Djurgårdens IF i 1986. Fram til han forlot klubben i 1991, spilte han 115 kamper og scoret fire mål i Allsvenskan.

Karriere som landslagsspiller
-----------------------------

Kullberg spilte to kamper for Sveriges U16-lag i 1975. Han spilte 16 kamper og scoret ett mål for Sveriges U21-lag fra 1978 til 1983.

Referanser
----------

1. ↑   transfermarkt.com, Transfermarkt spiller-ID 221852, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Alsiö (2011), ss. 315–316
3. ↑  Alsiö (2011), ss. 294–297
4. ↑  Alsiö (2011), ss. 277–280

Litteratur
----------

* Alsiö, Martin (2011). *100 år med Allsvensk fotboll* **(svensk)**. Idrottsförlaget. ISBN 978-91-977326-7-3.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Stephan Kullberg – Transfermarkt Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Hans Christian Hanssen-Fossnæs** (født 9. oktober 1829 i Stokke, død 28. juni 1890 i Tønsberg) var en norsk gårdbruker og politiker (H).

Han overtok farsgården Kroken i Stokke, hvor han bodde til 1870, da han ble eier av landeiendommen Fossnes i Arnadal sogn i Stokke med mølle, sagbruk og teglverk. Hanssen-Fossnæs solgte senere eiendommen til Jarlsberg og Larviks amt, som i 1895 åpnet landbruksskole der, og var i sine siste leveår økonom ved amtssykehuset i Tønsberg.

Han var innvalgt på Stortinget fra Jarlsberg og Larviks amt 1883–1885, og var i denne perioden medlem av Stortingets justiskomité. Han ble gjenvalgt for perioden 1886–1888, men møtte ikke, da boet hans var under konkursbehandling. Valget ble ellers forkastet med 75 mot 35 stemmer.

Hans Hanssen-Fossnæs var far til høyesterettsadvokat Halfdan Harnoll.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 346[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  Lindstøl, Tallak (1914). *Stortinget og Statsraadet 1814-1914*. Kristiania.
3. ↑  *Studenterne fra 1895 : biografiske oplysninger samlet til 25-aars-jubilæet 1920* (1920).

Eksterne lenker
---------------

* (no) Hans Hanssen-Fossnæs hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  

Portal: Konservatisme
***The Mistake*** er en amerikansk stumfilm fra 1913, regissert av D. W. Griffith.

Handling
--------

To menn er veldig gode og trofaste venner. Men en dag får en av mennene et brev fra sin kone, som ønsker å komme på besøk. Ektemannen erklærer at kameraten hans kommer til å like kona, men vennen er bekymret for hva slags problemer hennes tilstedeværelse kan forårsake. Han bestemmer seg for å reise sin vei, og legger igjen en melding til vennen sin.

Men kort tid senere innser han at bekymringene hans sannsynligvis var tåpelige, og vender tilbake til hytta deres. Ven kameraten hans glemmer snart vennen sin, etter at hans kone har dukket opp. Men en dag blir hytta deres angrepet av en gruppe indianere, og sammen med sin kone begynner vennen å lete etter tryggere bosteder.

Skuespillere
------------

* Blanche Sweet som en kone.
* Charles Hill Mailes som Tod Lawson.
* Henry B. Walthall som Warren Smyth.
* Charles Gorman som en indianer.

Referanser
----------

1. ↑  The Mistake

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Mistake* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Mistake* på Silent Era Rediger på Wikidata
***The Morals of Hilda*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Lloyd B. Carleton.

Handling
--------

August og Hilda er ny innvandrere til USA, som ikke kan forstå den amerikanske vektleggingen av bryllup - for i deres hjemland gifter par seg aldri. I frykt for at han skal bli arrestert for å ha bodd sammen med en kvinne som ikke er hans kone, gjemmer August seg et skip. Men han dør snart i et vrak på havet.

Kort tid etterpå forsøker Hilda å begå selvmord, men den velstående Esther Grail redder henne. Hun adopterer deretter sønnen deres Stephen, et spedbarn. Mange år senere forteller Esther sønnen deres de virkelige omstendighetene rundt hans fødsel og bakgrunn, men han opplever en rekke komplikasjoner etter å ha oppdaget denne sannheten.

Skuespillere
------------

* Frank Whitson som August
* Gretchen Lederer som Hilda
* Richard Morris som Harris Grail
* Adele Farrington som Esther Grail
* Lois Wilson som Marion
* Emory Johnson som Stephen

Referanser
----------

1. ↑  THE MORALS OF HILDA

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Morals of Hilda* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Morals of Hilda* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Morals of Hilda* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Carl Oscar Herman von Tangen Thrap-Meyer** (født 10. januar 1903 i Oslo, død 7. juni 1981) var en norsk ingeniør og næringslivsleder. 

Thrap-Meyer tok examen artium i 1920 og hadde praksis ved Thunes og Akers mekaniske verksteder i 1920/21. Fra 1922 studerte han ved Universitetet i Glasgow, der han i 1925 ble uteksaminert som *Bachelor of Science in naval architecture*. Etter studieopphold i Frankrike i 1926, ble han i 1928 ansatt som ingeniør ved Götaverken. I 1939 ble han ansatt som overingeniør ved Framnes mek. verksted i Sandefjord. Han avanserte til underdirektør i 1945 og i 1948 kom han til Nylands Verksted som adm. direktør. Han var administrerende direktør ved Kaldnes Mekaniske Verksted og datterbedriftene Tønsberg Harpunfabrikk og Jarlsø Verft fra 1958 til 1973.

Thrap-Meyer hadde flere tillitsverv og var styremedlem i ulike organisasjoner knyttet opp mot skipsbygging/-verft.

Han ble i 1955 utnevnt til ridder av St. Olavs Orden for fortjenester av norsk industri.

Kilder
------

* Steenstrup, Bjørn (red.): *Hvem er Hvem?* 1979

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Hans Per Åke Hadders** (født 21. januar 1960 i Sverige) er en svensk sykepleier og sosialantropolog. Han ble PhD med avhandlingen *Handling death in the intensive care unit: medical practice and multiple ontologies* i 2008. Hadders er førsteamanuensis ved NTNU (tidligere Høgskolen i Sør-Trøndelag).

Hadders fikk den beste karakter noen sinne innen sosialantropologien på sin hovedfagseksamen i 1999 (karakteren var 1,5) med arbeidet «The Gift Of The Eye. Mortuary ritual performed by the Jadopatias in the Santal villages of Bengal and Bihar; India». Det ble utgitt i 2001 i serien *Trondheim Occasional Papers in Social Anthropology no. 8*. (Trondheim: NTNU-trykk).

Han var fra 2000 til 2002 lektor ved Sosialantropologisk institutt, NTNU. Fra 2003 til 2007 var han stipendiat samme sted, hvor han arbeidet med den nevnte avhandlingen rundt dødens ritualer i moderniteten.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Hans Hadders i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Hans Hadders i BIBSYS
* HIST[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** CRIStin
 |
**Carl Otto Lund** (født 15. november 1863 i Larvik, død 15. desember 1936 i Drammen) var en norsk jurist og politiker for Høyre.

Etter utdanning ved Aars og Voss' skole i hovedstaden tok Lund i 1887 juridisk embetseksamen. Han var de neste fire åra fullmektig hos byfogden i Drammen. Fra 1892 var han overrettssakfører samme sted. Samtidig var han fra 1891 til 1900 formannskapssekretær i byen. I tida 1907–1933 var han også aktor ved Drammens meddomsrett. Fra 1920 var han kommunens sakfører.

Lund var medlem i bystyret i Drammen fra 1902 til 1922, ordfører fra 1908 til 1913. Fra 1916 til 1928 var han medlem av hovedstyret i Den Norske Sakførerforening, viseformann fra 1920. Lund hadde mange posisjoner i byens næringsliv, blant annet 25 år som direksjonsformann i Drammens og Oplands Kreditbank.

I valgperiodene 1916–18 og 1919–21 var Lund innvalgt på Stortinget fra Strømsø og Tangen valgkrets. Den første perioden hadde han sete i budsjettkomiteen, i den andre i finans- og budsjettkomiteen.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 454[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  Vilhelm Haffner: *Stortinget og statsrådet 1915–1945*, bind 1, Oslo 1949, side 454–455.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Carl Otto Lund hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Drammen byleksikon
 |
**Carl Oddvar Jørgensen** (født 2. august 1915 i Kristiania, død 7. desember 1998) var en norsk diplomat.

Han var sønn av depotsjef Carl Johan Jørgensen (1885–1919) og Bergliot Marie Hansen (1888–1939). Faren døde da Carl Oddvar var fire år. Etter examen artium 1933 og Oslo handelsgymnasium 1934, jobbet han 1935–1939 for Wilh. Wilhelmsens rederi og avla dispasjøreksamen 1938. Etter morens død 1939 virket han i Marseille ved Sofus Eltvedt sitt skipsmeglerkontor. 

Han fikk så jobb i Utenriksdepartementet og var stasjonert først som midlertidig sekretær ved konsulatet i Marseille 1940–1941, dernest kansellist ved legasjonen i Bern 1941–1944 der han ble attaché 1944–1945. Etter tre år som sekretær i Utenriksdepartementet, samt giftermål 1947 til Gunhild Audveig Mandt (1912–2004), var han chargé d'affaires ved legasjonen i Helsingfors 1948, førstesekretær UD 1948–1949, visekonsul i San Francisco 1949–1952, konsul i Manila 1952–1956, generalkonsul i Bombay 1957, generalkonsul i San Francisco i 1959, og i Rotterdam i 1964. Han mottok sin St. Olavs Orden i 1958. Så var han reiseinspektør for utenrikstjenesten 1969–1973, ambassadør i Canberra og Wellington 1973–1979 og ambassadør i Jakarta, Kuala Lumpur og Port Moresby 1979–1983.

Referanser
----------

1. ↑  Fødsels- og dødsdato fra gravferdsetaten i Oslo
2. ↑  Truls Hanevold, *Carl Oddvar Jørgensen, nekrolog* i Aftenpostens morgenutgave den 11. desember 1998.