recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kogelbergs kystlinje med mye ferietrafikk på R44
**Kogelbergfjellene** er en fjellkjede som ligger langs kysten av Falsebukta i Western Cape i Sør-Afrika. Fjellene inngår i Cape Fold Belt og begynner sør for Grabouw. De danner et bratt kystnært område ved den lille byen Kleinmond. Kogelberg-området har de bratteste og høyeste klippene som fører rett ut i havet langs den sørafrikanske kystlinjen. Hovedvei R44 følger en naturskjønn rute langs denne delen av kysten. 

Fjellene består i hovedsak av Table Mountain sandstein og danner noe veldig ulendt terreng som er svært rik på fynbos, flora tilhørende Western Cape. Elgin Valleys (Elgindalen) omkringliggende fjellkjeder anses for å være sentrum av Cape floraregion, og her finnes flere plantearter enn noe annet sted i den florale regionen. Området har middelhavsklima, men mye mildere enn gjennomsnittet som følge av kontinuerlige havvinder som blåser fra Sør-Atlanteren. Vinterperioden er ofte svært våt og kjølig, mens somrene er preget av tørke, vamre og vind. Snø forekommer noen ganger på de høyeste toppene. Området er vernet innenfor Kogelberg Biosphere Reserve (Kogelberg biosfærereservat) og består av et vernet kjerneområde på 103 629 hektar. Det høyeste fjellet er Koeëlberg (afrikaans for «Kulefjellet») som har en høyde på 1 289 moh. 

Pringle Bay nær Cape Hangklip langs Kogelbergs kyst
Byer og landsbyer i denne regionen inkluderer:

* Rooiels
* Pringle Bay
* Betty's Bay
* Kleinmond
* Grabouw

Eksterne lenker
---------------

* (en) UNESCO - Kogelberg biosfærereservat
* (en) Kogelberg naturreservat
* (en) Luksuriøse bomuligheter innenfor Kogelbergbiosfæren Arkivert 10. januar 2010 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
***Far Goriot*** (fransk *Le Père Goriot*) er en roman fra 1835 av den franske forfatteren Honoré de Balzac (1799–1850). Boken ingår i Balzacs tematiske romanserie *La Comédie humaine – Scènes de la vie parisienne*, og blir beskrevet som 
personifiseringen av forblindet farskjærlighet.

Handlingen er lagt til et billig pensjonat i Paris. Romanens hovedperson *Rastignac* er en ambisiøs ung mann som har flyttet hit fra provinsen for å kjempe seg opp og frem i samfunnet. Tittelens *Far Goriot* er en annen av pensjonatets gjester, en eldre makaroniprodusent. Han får regelmessig besøk av sine to døtre *Anastasia* og *Delphine*, som på den ene side skammer seg over ham, og på den annen side er avhengige av hans pengebidrag for å opprettholde sin levestandard. Mens mange oppfatter Goriot som en patetisk skikkelse, som lar seg utnytte, oppfatter Rastignac ham lenge som en positivt oppofrende Kristusfigur, og en kontrast til alles kamp mot alle. Goriots hjelpsomhet har imidlertid gått over til en besettelse som har gjort døtrene både hjelpeløse og utakknemlige, og de prioriterer til sist å gå på ball framfor å besøke farens dødsleie. Goriot innser sin ettergivenhet, og forbanner både seg selv og de egoistiske barna. Begravelsen bekostes av Rastignac.

Romanens andre hovedhandling er Rastignacs liv og oppdrift. Under den mystiske *Vautrins* veiledning innleder han lønnsomme kjærlighetseventyr med rike gamle menns unge koner, en av dem er bankierkonen Delphine Nucingen, Goriots datter. 

Både Rastignac og Vautrin er gjennomgangsfigurer i Balzacs *Comédie humaine*, og Rastignacs videre liv omfatter både en karriere som gigolo og som statssekretær og minister. og «alt i alt tegnes skikkelsen som ondskapsfull og destruktiv, uten varme». Vautrin på sin side er både forbryterkonge, prest og politisjef.

Norske utgaver
--------------

* *Far Goriot*. Oversatt av Charles Kent. Aschehoug, 1928
* *Far Goriot* Oversatt av Fredrik Gjerdrum. Nasjonalforlaget, 1932
* *Gamle Goriot*. Oversatt av Tryggve Norum. Gyldendal, 1952
	+ *Far Goriot*. Oversatt av Tryggve Norum. Med innledning av Solveig Schult Ulriksen. Gyldendal, 1973. (Mesterverk fra verdenslitteraturen). ISBN 82-05-05655-2
	+ *Far Goriot*. Oversatt av Tryggve Norum ; etterord av Brikt Jensen. Bokklubben, 1984. (Bokklubbens levende klassikere). ISBN 82-525-1212-7
* *Far Goriot*. Oversatt av Thomas Lundbo. Solum, 2010. ISBN 978-82-560-1673-0

Referanser
----------

1. 1 2  Bernt Olsson og Ingemar Algulin. *Litteraturens historia i världen*. Stockholm. Norstedts, 1990. ISBN 91-1-943422-7
2. 1 2  Ane Farsethås. *Essensielt, litteraturens og filmens klassikere*. Cappelen, 2005. ISBN 978-82-24713-3
3. 1 2  Snorre Evensberget. *Litterært leksikon*. Stenersen, 2000. ISBN 82-7201-261-8

Portal: Litteratur


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** BNF **·** BNF (data)
 |
The Koenigsegg One:1 at the Goodwood Festival of Speed
**Koenigsegg One:1** er en bil produsert av Koenigsegg. Bilen ble presentert i mars 2014 ved Geneva Motor Show. Koenigsegg vil bygge seks eksemplarer av modellen, i tillegg til fremvisningsmodellen som ble presentert på Geneva Motor Show. Alle eksemplarene er allerede solgt. Koenigsegg hadde to eksemplarer med til Goodwood Festival of Speed 2014, hvor den ble vist ved siden av andre superbiler som for eksempel McLaren P1, Ferrari LaFerrari, Porsche 918 og Pagani Huayra.

Navnet One:1 kommer fra det samlede antall hestekrefter (1 360 H/k) i forhold den totale vekten (1 360 kg), som gir modellen en 1H/k/1Kg (1 hestekraft pr. 1 kilogram). 1 360 H/k gir den samme output som en megawatt, noe bilmodellens konstruktør påstår gjør den til "verdens første megabil". Bilens hovedfokus har ikke vært så mye på å gjøre den til en bil beregnet til racerbaner enn de tidligere bilene fra Koenigsegg. Koenigsegg måtte ofre noe for å gjøre det mulig å nå disse målene med bilen.

Koenigsegg One:1 er utstyrt med en variant av den samme 5-liter twin-turboladede V8-motoren som har blitt brukt i alle Koenigsegg Ageraer. Den produserer 1 360 H/k (1,000 kW) ved 7500 rpm og 1 371 N·m (1,011 lb-ft) av dreiemoment ved 6 000 rpm. Motorens totaltvekt er ikke mer enn 197 kg takket være karbonfiber-interiør og aluminiumsskjellettet. Girkassen er en 7-trins dobbel-kobling.

Prisen er omkring 45 millioner kr. inklusive veiavgifter og moms.

Aksellerasjon| 0-100 | 0-200 | 0-300 | 0-400 |
| --- | --- | --- | --- |
| 2.5 | x | x | 20 |

Fart er angitt i km/t. Tid er angitt i sekunder.

Referanser
----------

1. ↑  Opplysning fra autoweek.com (engelsk)
2. 1 2  Basert på Koenigseggs Arkivert 1. juli 2014 hos Wayback Machine. egen hjemmeside (Engelsk)
3. ↑  Opplyst av det britisk bilbladet Topgear, på Topgear.com (engelsk)
4. ↑  Opplyser Caranddriver.com (engelsk)
5. ↑  Basert på Koenigseggs Arkivert 1. juli 2014 hos Wayback Machine. egen hjemmeside (engelsk)
Områdekart. Tokaraøyene og Suwanose-jima i midten.
**Suwanosejima** (japansk: 諏訪之瀬島, *Suwanose-jima*, «Suwanoseøya») er en japansk vulkansk øy blant Tokaraøyene i det nordvestre Stillehavet.

Geografi
--------

Suwanosejima ligger cirka 21 kilometer sørvest for hovedøya Nakanoshima og er den nest største øya i øygruppen.

Øya er av vulkansk opprinnelse og har et areal på 27,66 km² med en lengde på cirka 8 km, bredde cirka 4 km og en omkrets på cirka 27,15 km. Klimaet er subtropisk. Det høyeste punktet er den aktive vulkanen *On-take* med 799 meter over havet..

Befolkningen er på 50-70 innbyggere. Forvaltningsmessig tilhører øya Toshima (*Toshima-mura*) som er en del av prefekturet Kagoshima.

Øya kan bare nås med fartøy, ettersom flyplassen på øya ikke har ruteflygninger. Det er fergeforbindelser med byen Kagoshima på fastlandet. Reisetiden er cirka 9 timer.

Historie
--------

Noen av Tokaraøyene har med sikkerhet vært bebodd siden Jomonperioden. De første dokumenterte referanser til øyene finnes i den historiske teksten *Shoku Nihongi* fra 699 under navnet *Tokan*.

Øyas vulkan er blant de mest aktive i området. Et voldsomt utbrudd i årene 1813-14 gjorde at hele øyas befolkning ble evakuert. Først i 1883 ble øya befolket igjen.

Øyene utgjorde fram til 1624 en del i det selvstendige kongedømmet Ryukyu.

I Edoperioden ble Ryūkyūriket invadert av den japanske Satsumaklanen under den daværende daimyo, som da kontrollerte størstedelen av det sørlige Japan. Øyene ble lagt inn under det føydale Satsumariket omkring 1624.

I 1879, under Meijirestaurasjonen, ble så Satsumariket lagt inn under Japan, og øyene ble først del i fylket *Ōsumi no Kuni* (Ōsumiprovinsen) og senere del i Kagoshima-prefekturet.

Under andre verdenskrig ble området okkupert våren 1945 av USA, som forvaltet øyene frem til 1953 da de ble returnert til Japan.

Vulkanen har igjen vært aktiv siden 1949. Det ryker jevnt fra vulkantoppen; med små, hyppige utbrudd, gjerne flere hundre i året.

Referanser
----------

1. ↑  1
2. ↑  «2». Arkivert fra originalen 4. april 2008. Besøkt 24. juli 2014.
3. ↑  «3». Arkivert fra originalen 20. februar 2013. Besøkt 24. juli 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Suwanosejima – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Om Suwanose-jima

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Fernand Nisot** (født 11. april 1895, død 31. juli 1973) var en belgisk fotballspiller som deltok i de olympiske lekene 1920 i Antwerpen.

Nisot var med på det belgiske fotballaget som ble olympiske mestere under OL 1920 i Antwerpen. Det var fjorten lag som deltok i fotballturneringen som ble avviklet i perioden 28. august til 5. september 1920. Belgia og Tsjekkoslovakia møttes i finalen på olympiastadion i Antwerpen. De hadde en ledelse med 2-0 i slutten av første omgang da spillerne fra Tsjekkoslovakia forlot banen i protest mot dommeren. Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Belgia ble olympiske mestere i fotball for første gang.

OL-medaljer
-----------

* 1920 Belgias flagg Belgia - Gull **Gull** i fotball (Belgia)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fernand Nisot – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Fernand Nisot – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Fernand Nisot – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Fernand Nisot – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Fernand Nisot – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (en) Fernand Nisot – EU-Football.info Rediger på Wikidata

* (en) Fernand Nisot – Belgias fotballforbund Rediger på Wikidata
«**Ulykken i Brummundelven**» er et skillingstrykk basert på en sann hendelse. I boken «Gode gamle viser frem fra glemselen», utgitt på Gyldendal i 1982 av Per Johan Skjærstad, forteller Ellen Vingerhagen i Brumunddal om bakgrunnen til sangen. Hun er datter av Johannes Faraasen som var med under ulykken. Hun forteller hva hennes far selv sa om denne tragiske hendelsen ved Brumund Sag i 1908: «Det var en flokk unge menn som lå der oppe for å fløte tømmer. Det var forskjellige fløterlag, og Johannes Faraasens lag skulle ro over på den andre siden og begynne sitt arbeide der. To av arbeiderne var forsinket, så det måtte ventes på dem. De visste at damvannet skulle slippes ved et bestemt klokkeslett fra enten Gauseterdammen eller Bergsbudammen. Brumundelva går ut fra Brumundsjøen om Gautsetra og ned til Bergsbu der den svinger sørover til Brumund Sag. Derfra renner den ned til Brumundal, for så å renne ut i Mjøsa. Ovenfor Brumund Sag går elva bred, dyp og stille, den virker nærmest som en liten sjø, og det var her karene skulle ro over. Men på grunn av forsinkelsen kom vannet fra demningene før de rakk over, og båten gikk rundt av det kraftige damvannet. Alle seks lå plutselig i vannet, og det var bare to som kunne svømme, blant dem Johannes Faraasen, som fikk båten på rett kjøl igjen. En fikk klamret seg fast, og en annen fikk tak i en tømmerstokk og kom seg i land. Dessverre, to stykker var ikke mer å se. De ble ikke funnet før etter tre uker. Det var Faraasen som fant dem og. Alle var de menn i tyveårsalderen.»
**Per Ivar Fornes** (født 17. november 1967) er en norsk tidligere fotballspiller.

Fornes startet karrieren hos Namsos. Etter 1988-sesongen forlot han Namsos til fordel for 2. divisjons-rivalen Mjøndalen. I 1991 hjalp han Mjøndalen til opprykk til Eliteserien. Rosenborg lot seg imponere såpass av den raske og målfarlige spissen at de valgte å hente ham etter 1991-sesongen. Oppholdet hos Rosenborg ble imidlertid kortvarig. Da hans innsats under sesongoppkjøringsens treningskamper tydet på at han ville få lite spilletid for Rosenborg i 1992, kom man til enighet om at Fornes fikk returnere tilbake til Mjøndalen før sesongstart i 1992.

Fornes fikk revansj for vrakingen i Rosenborg da han bidro sterkt til at Mjøndalen ble det eneste laget som slo Rosenborg på Lerkendal stadion i seriesammenheng i 1992. Kampens første mål ble scoret på straffespark etter at Fornes hadde stusset gjennom spissmakker Per Terje Markussen som ble felt av Rosenborgs målvakt Ola By Rise. Fornes scoret selv Mjøndalens andre mål i 2-1 seieren 23. august 1992.

Etter nedrykket fra Eliteserien i 1992, tilbragte Fornes én ytterligere sesong hos Mjøndalen før han forlot klubben for Strømsgodset. At en av klubbens fremste spillere forlot klubben til fordel for erkerivalen var det ikke alle tilhengere av Mjøndalen som klarte fordøye. Fornes opplevde å få drapstrusler i posten som følge av overgangen.

Med Strømsgodset spilte Fornes i Eliteserien i to av sine tre sesonger i klubben.

Referanser
----------

1. ↑   transfermarkt.com, Transfermarkt spiller-ID 281066, besøkt 20. april 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Fikk drapstrusler etter overgang fra brunt til blått». NRK. 10. april 2015. Besøkt 24. februar 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Per Ivar Fornes – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Per Ivar Fornes – Transfermarkt (manager) Rediger på Wikidata

* (no) Per Ivar Fornes – Norges Fotballforbund Rediger på Wikidata
* Profil hos Strømsgodset Arkivert 12. april 2021 hos Wayback Machine.
***«Elskede, hvem er du»*** er en roman av Margit Sandemo fra 1974, som originalt hadde tittelen «**Liljegårdens hemmelighet**». Den har blitt utgitt i flere ukeblader i Norden, foruten også i bokform. Camilla vokste opp som nærmeste nabo til Liljegården, sammen med sin far, og var lekekamerat til de fire brødrene Franck på Liljegården. 16 år gammel ble hun bannlyst fra stedet, når hennes far svindlet Franckbrødrenes far for mange penger. 8 år etterpå kommer hun tilbake til Liljegården, denne gangen som vikarierende sekretær for eldstebroren Gregs advokatfirma. Camilla tenker at alt gjemt er glemt, men oppdager til sin forskrekkelse at tilstandene er som før på Liljegården, og at til og med en av brødrene er ute etter hennes liv. Men hun opplever også kjærligheten, og i løpet av to små uker avsløres det hvem som er vennen, svindleren, forføreren og tilintetgjøreren.
Boken ble utgitt som nr 15 i serien «**Margit Sandemos beste føljetonger**».

Utgivelser i utvalg
-------------------

* «Margit Sandemos beste føljetonger nr. 15», Bladkompaniet 1983 ISBN 82-509-1274-8
* «Margit Sandemos beste dobbeltbok», Schibsted Forlag 2005

Kilder
------

* «Kjære Margit», Bladkompaniet 1994
Den gamle trespritfabrikken på Klosterøya, som var en del av Unions anlegg.  Foto: Rune Mathisen 
**Norske Skog Union**, tidligere **Union Paper Co Ltd AS**, var en papirfabrikk i Skien, eid av Norske Skog.

Historie
--------

I 1872 hadde Ulrik Sinding etablert et tresliperi ved Damfossen i Skien. Dette tresliperiet lønte seg ikke og i 1873 kjøpte Benjamin Sewell fossen og tomtene. Dette blir regnet som grunnleggelsen av Union Co. I 1890 ble Union Co slått sammen med Løveid Fabrikker på Skotfoss. På Skotfoss bygget Union mye senere Skandinavias første elektriske jernbane. Denne var i drift til 1966.

I årene som fulgte foretok Union mange oppkjøp. I 1916 kjøpte selskapet Skiens Papirfabrikk på Klosterøya samt flere tresliperier. Fabrikken på Skotfoss ble lagt ned ved slutten av 1986, mens det fremdeles var drift på Klosterøya.

I 1999 ble Union Co. en del av Norske Skog-konsernet. Innskrenkninger fulgte ganske snart, og i 2005 ble det vedtatt å legge ned fabrikken, til store protester fra både lokalbefolkning og politikere. Norske Skog avslo tilbud fra blant andre Petter Stordalen og Øystein Stray Spetalen om å kjøpe fabrikken. I 2006 forsvant dermed en over hundre år lang tradisjon. Fabrikken, som produserte 240 000 tonn avis- og bokpapir årlig på to maskiner, hadde 359 ansatte da den ble lagt ned. I tillegg arbeidet 20 ansatte i Norske Skog-konsernet i Skien. 

Etter at fabrikken ble lagt ned har over 50 nye virksomheter blitt opprettet på Klosterøya, deriblant flere IT-bedrifter. I tillegg til dette flyttet Mack bryggerier i mai 2009 gamle Trio Bryggerier til Klosterøya under navnet Union Bryggeri.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 25. september 2009. Besøkt 27. september 2009.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
***Neocsikia*** er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).

Utseende
--------

Middelsstore (ca. 8 millimeter), nokså brede, blanke, brunrøde smellere. Oversiden er kledt med nokså grove, oppstående hår. **Hodet** er kort og bredt, med små fasettøyne, hos noen arter er disse rundet utstående. Antennene er 11-leddete, vanligvis ganske lange, ofte sagtakkede eller kamformede. Ofte er antennene lengre og mer forgrenede hos hannene enn hos hunnene. **Brystskjoldet** (pronotum) er rundet. Sidekantene er tydelig markerte, og bakhjørnene er mer eller mindre tilbaketrukket. **Dekkvingene** er litt rundede, vanligvis omtrent så brede som brystskjoldet, som oftest med tydelige lengdestriper.

**Larvene** er sylindriske, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, gjerne rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.

Levevis
-------

Smellernes larver lever i jorda eller i død ved. Hva de spiser kan variere – noen arter synes å være hovedsakelig planteetere, og enkelte kan være brysomme skadedyr, andre er rovdyr.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Asia (Nepal).

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien smellere, Elateroidea
			* Familien smellere, Elateridae
				+ Underfamilien tannsmellere, Dendrometrinae Gistel, 1856 – slanke arter
					- Stammen Dimini Candéze, 1861 - noen ganger regnet som en egen underfamilie
						* Slekten ***Neocsikia*** Ôhira & Becker, 1972
							+ *Neocsikia krishna* Suzuki, 1982
							+ *Neocsikia nepalensis* Ôhira & Becker, 1972

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Neocsikia* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Neocsikia* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata
**Per Kristian Hove** (født 6. juni 1966) er en norsk næringslivsleder.

I november 2018 ble han utnevnt som konsernsjef i it-konsernet EVRY og satt der frem til fusjonen med Tieto. Han kom fra stillingen som konserndirektør med ansvar for Norge i samme selskap. Hove tiltrådte som øverste ansvarlig for EVRY Norge i juni 2018 etter å ha vært konserndirektør Evry Digital Platform Services fra 2017. Hove har blant annet tidligere vært administrerende direktør i Oracle Norge og leder for HCL i Norge.

Hove er idag[*når?*] investor i tillegg til styreverv og rådgiveroppdrag for globale PE[*klargjør*]-selskap.

Per Hove vokste opp på Grefsen i Oslo, og er bosatt i Oslo. Han er utdannet siviløkonom fra Handelshøyskolen BI.

Referanser
----------

1. ↑  «Per Hove (Arkivert kopi)». Evry. Arkivert fra originalen 19. november 2018. Besøkt 15. november 2018.
2. ↑  «Per Hove ny konsernsjef i Evry – skal sikre klimanøytrale roboter». *E24*. 19. november 2018. Besøkt 21. november 2018.
3. ↑  «Per Hove er ansatt som ny konserndirektør i EVRY (Arkivert kopi)». 1. september 2017. Arkivert fra originalen 16. november 2018. Besøkt 15. november 2018.
**Konrad Neumann Hjelm Dahl** (født 24. juni 1843 i Melhus, død 18. august 1931) var en norsk forfatter.

Konrad Dahl var sønn av presten Nils Nilssøn Dahl og bror av politikeren Walter Scott Dahl. Han ble *cand. theol.* i 1866 og var i en årrekke fengselsprest i Bergen og Kristiania. Som forfatter debuterte han med fortellingen «Finnegutten» i 1873, og utga senere en rekke bøker. Særlig kjent ble «Løven. Fortælling fra en Finnmarksfjord» som ble utgitt i flere opplag. Sine erfaringer som fengselsprest har han skildret i romanen «Arne Livaag», som er en forståelsesfull skildring av et samfunnets stebarn. Dahl skrev særlig noveller.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Aftenposten, utgitt 18. august 1931[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Haakon Nyhuus, red. (1908). «Dahl, Konrad Neumann Hjelm». *Illustreret norsk konversationsleksikon*. II (første utg.). Kristiania: H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard). s. 560.

Kilder
------

* Bull, Francis: *Norges litteratur fra februarrevolusjonen til første verdenskrig*. Oslo: Aschehoug, 1963, s. 770.

(da) Skavlan, Einar:  «Dahl, Konrad Neumann Hjelm», i: *Salmonsens konversationsleksikon*, 2. utgave. Bd. V, København: J. H. Schultz, 1916, s. 429.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** KulturNav
 |
«**Per Infanterist og Olea Kokkejente**» er fra et skillingstrykk med tittelen «En fornøyelig vise om haasen Per Infanterist og Olea Kokkejente blei forlova en kveld da Olea kokkejente skulle bære him ei kørj med brød». Teksten er skrevet av Knut Hougen, til en melodi av Gunnar Wennersberg. Nora Brockstedt og Alf Prøysen har sunget denne visa på plate, og den finnes på «Tango for to, 50 innspillinger fra 50 år».

Teksten
-------

**1.**Å, skal jeg ta kørja med, ja takk vil du ta i a,  

jeg bur forresten tett herved i huset her ved sida.  

Så takk for hjelpa, vent litt, nei hører du madammen,  

hu roper på meg nå, å skitt, kom la oss snakke sammen.  

  

**2.**Du er en vakker jente du, å ja je er inte ille,  

jeg vil nok gjerne ha deg du hvis at du bare ville.  

Jeg mener du er gælen jeg å si inte det så brått du  

du kan så gu tru han er inte lei den frieren du har fått du.  

  

**3.**Jeg er nå en infanterist en riktig venn av jenter,  

har engang prylt en kontorist en smed og fem studenter.  

Og full det er nå aldri jeg når ei je har i hue  

je banner på å holde deg så fin som noa frue.  

  

**4.**Fortryllanes npr je ser deg mitt vett da reint forgår meg,  

og tenk og få en slik gutt som deg med denne uniforma.  

Og penger har je tjukt som gras je sparer ei en skilling  

du skal se ut av bare stas som om du var på utstilling.  

  

**5.**Og store ord og fleskefett står aldri fast i strupa  

men je, je har nok friere sett som har været likså glupa.  

Nye støkker vil meg ha til venn ja je har nok å ta av,  

sist var her en skomakersvenn som bur i Lakkegata.  

  

**6.**Å er vel en skomakerklatt mot vors i militæret  

så snart vi vil så får vi ratt hvem jente det skal være.  

Det harn'te fare må du tru for her for noen uker  

jeg kunne fått ei sjyjomfru ja ei som maskin bruker.  

  

**7.**Og vil du ha meg skal du se litt formue jeg eier,  

jeg har ei diger kasse med så mange vakre greier.  

Jeg har en sang om en soldat som morsk ved Sedan fekta  

og så han Arnzens Aparat som er så god mot gikta.  

  

**8.**Je er nå heller ingen fant det kan du alltids skjønne  

je har en hatt som er galant med sløyfer blå og grønne.  

Ei salmebok je fikk i fjor den tid dem fikk innført a,  

og den er like pen og stor for je har inte rørt a.  

  

**9.**Je har ei brøstnål som er fin den ser ut som et hjerte  

han Tosten som var kjæresten min ifjor meg den forærte.  

Ei bok je også fikk i fjor ut av den samme Tosten  

om Rocamboles siste ord som sto i Morraposten.  

  

**10.**Vil du ha meg Ole, ja Per med største gleda,  

å, Olea je er så glad, jeg kan inte gå av stede.  

Men Per når skal vårt bryllup stå, vi har jo for vårs tida  

det er inte vært at nevne nå det er jo tidsnok sia.

Kilder
------

* Sangene i våre hjerter av Elin Prøysen, Damm 2007
***Leonard Part 6*** er en filmkomedie fra 1987, regissert av Paul Weiland og med Bill Cosby i hovedrollen. Cosby var også med på å skrive manus.

Handling
--------

  

Bill Cosby har rollen som «Leonard Parker», en tidligere CIA-agent som igjen blir rekruttert av CIA —, denne gang for å redde verden fra slemme vegetarianere som hjernevasker dyr slik at de tar livet av folk.

Kritikk
-------

Da filmen ble lansert i 1987 sa Bill Cosby at han var så skuffet over den at han gikk offentlig ut og anbefalte folk ikke å sløse bort penger på å se den. Cosby la mesteparten av skylden for filmens problemer på Weiland, en mann han syntes var for ung og uerfaren, selv om Cosby selv var medskribent og produsent for filmen.

Filmen utgir seg for å være en oppfølger til forgjengere som ikke eksisterer. Den opptrer også på listen over filmer som blir ansett som de verste noensinne. *Leonard Part 6* vant tre Golden Raspberry Awards under den åttende Razzie-utdelingen i 1988, og ble igjen nominert til en Razzie-pris i 2005 som «verste «komedie» i løpet av våre 25 første år». Få uker etter seremonien i 1988 mottok Cosby sine tre priser live på *The Fox Late Show*, men han ba om å få de tre prisene utført i 24 karat (100%) gull og italiensk marmor.

Rolleliste
----------

* Bill Cosby som Leonard Parker.
* Tom Courtenay som Frayn.
* Joe Don Baker som Nick Snyderburn.
* Moses Gunn som Giorgio Francozzi.
* Gloria Foster som Medusa Johnson.
* Pat Colbert som Allison Parker.
* Victoria Rowell som Joan Parker.
* John Hostetter som Adams.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Leonard Part 6* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Leonard Part 6* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Leonard Part 6* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Leonard Part 6* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Leonard Part 6* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Leonard Part 6* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Leonard Part 6* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Leonard Part 6* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Leonard Part 6* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *Leonard Part 6* på Box Office Mojo Rediger på Wikidata
* «the agony booth» : Omtale av *Leonard Part 6*

Portal: Litteratur
***Neochryopus*** er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) graveløpere (Scaritinae) i familiegruppen løpebiller.

Utseende
--------

En middelsstor, avlang, blankt svart løpebille. Hodet er stort og bredt, firkantet, fasettøynene utstående, tinningene danner et "øyenbryn" bak fasettøyet, mandiblene er omtrent så lange som resten av hodet. I pannen er det et par bøyde, litt uregelmessige furer. Pronotum er rundet, nesten hakvsirkelformet, mye bredere enn langt, ganske smalt ved roten. Det er en markert, smal "stilk" mellom pronotum og dekkvingene. Disse er jevnbrede, omtrent så brede som hodte og en tanke smalere enn pronotum, med fine punktstriper. Beina er korte og kraftige, leggen på forbeina med tre tenner.

Levevis
-------

Som andre Scaritinae lever disse billene hovedsakelig underjordisk. De graver godt, og lever som rovdyr.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i Afrika (Nigeria, Den demokratiske republikken Kongo).

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ underordenen Adephaga Schellenberg, 1806
		- overfamilien løpebiller og vannkalver, Caraboidea Latreille, 1802
			* familien løpebiller, Carabidae Latreille, 1802
				+ underfamilie graveløpere Scaritinae Bonelli, 1810
					- stammen Scaritini Bonelli, 1810
						* slekten **Neoch*ryopus*** Bänninger, 1931
							+ *Neochryopus savagei* (Hope, 1842)

Eksterne lenker
---------------

* Bilde av arten
* (en) *Neochryopus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Neochryopus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Gayfield Park** er et fotballstadion i Arbroath, Skottland. Det er hjemmebanen til Arbroath FC

Stadion befinner seg i strandsonen, vest for havnen i Arbroath, i den søndre delen av byen. Det er ikke noe annet stadion i Europa som ligger så nært sjøen, og høyvannet stanser bare fem meter fra stadion. På grunn av sin plassering rett ved Nordsjøen kan supporterne bli utsatt for streng kulde og sterk vind i vinterhalvåret. Det første stadionanlegget på denne tomta ble bygget i 1920, og det nåværende anlegget ble åpnet i 1925.

Publikumskapasiteten på Gayfield Park er 4 153. De eneste sitteplassene befinner seg på den nye tribunen med tak, som heter Gayfield Stand. Denne tribunen ble åpnet i 2002, og der kan 814 tilskuere sette seg ned. De andre tre sidene av stadion – The Seaforth End, The East Terrace og The Harbour End – dreier seg om ståtribuner. Disse tribunene er uten tak, bortsett fra en liten del i midten av hver tribune, der supporterne kan finne ly for regn og sludd. Størrelsen på gressmatten er 105 ganger 65 meter.

Tilskuerrekord
--------------

* Høyeste antall tilskuere: 13 510 mot Rangers FC i tredje runde av den skotske FA-cupen 22. februar 1952

Referanser
----------

1. ↑  «Scottish Football Ground Guide - Gayfield Park, Arbroath Football Club». Scottishgrounds.co.uk. Besøkt 29. mai 2009.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Gunnar Petter Stave** (født 4. mars 1947 i Ørsta i Møre og Romsdal) er en norsk sosiolog.

Han var rektor ved Høgskulen i Volda (1997-2007) og leder av Universitets- og høgskolerådet (UHR). Stave er cand.sosiol. (1974) fra Universitetet i Oslo og dr.polit. (1997) fra Universitetet i Trondheim.

Gunnar Stave ble rektor ved Høgskulen i Volda første gang 1. august 1997. Han ble gjenvalgt 7. mars 2000, og 3. mars 2003.

Gunnar Stave har vært nestleder i Universitets- og høgskolerådet siden sammenslåingen i 2000 og frem til 2005. Han ble valgt til leder av Universitets- og høgskolerådet i UHRs representantskapsmøte 10. mai 2005. Han ble UHRs tredje styreleder 1. august 2005 og sitter som leder ut sin rektorperiode, som ender 1. august 2007.

Referanser
----------

1. ↑  Høgskulen i Volda: Gunnar Stave attvald som rektor
2. ↑  Høgskulen i Volda: Gunnar Stave attvald fram til 2007
3. ↑  Pressemelding fra UHR: Rektor Gunnar Stave valgt til ny leder av UHR Arkivert 28. september 2007 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
Plakat med krav om løslatelse av Leonard Peltier i Detroit 2009
**Leonard Peltier** (født 12. september 1944) er en nordamerikansk indianeraktivist som ble dømt i 1977 til to sammenhengende livstidsdommer for å ha drept to FBI-agenter. Det har vært sådd tvil om hvorvidt han er skyldig eller ikke, og han blir regnet som en samvittighetsfange av Amnesty International.

Dommen
------

Leonard Peltier ble dømt og er for tiden i fengsel for mordet på FBI-agentene Ronald A. Williams, 27, og Jack R. Coler, 28, som begge døde under en skuddveksling på Pine Ridge Reservatet i 1975. Peltier har vært i fengsel siden 1976.

Peltier har mange støttespillere som mener han er uskyldig og at han ble dømt på ulovlig vis, siden de mener at det er ingen som vet hvem som faktisk avfyrte skuddene som drepte de to FBI-agentene.

Debatt
------

Leonard Peltier blir av mange betraktet som en politisk fange, og han har mange støttespillere verden over, inkludert Nelson Mandela, Rigoberta Menchu, Amnesty International, FNs Høykommissær for Menneskerettigheter, Tenzin Gyatso (den 14. Dalai Lama) og Europaparlamentet, som alle har bedt om hans løslatelse.

Referanser
----------

1. ↑   Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Leonard-Peltier, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id peltier-leonard[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Amnesty International Calls for the Release of Leonard Peltier

Eksterne lenker
---------------

* No Parole Peltier Association

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** MusicBrainz
 |
Thomas Manns hus
Den gamle kirkegården
Et lite vertshus i Nida
**Nida** (tysk: *Nidden*, samogitisk: *Nėda*, russisk: Нида) er en liten by på Den kuriske landtunge i Litauen. Byen har 2 385 innbyggere (2012) og er administrativt senter for Neringa kommune.

Historie
--------

Stedet ble omtalt allerede i dokumenter fra Den tyske orden fra 1429 og 1497 og bebyggelsen lå opprinnelig 2 km lenger sør. Da som nå er området hele tiden truet av bevegelige sanddyner, og byen ble flyttet til et litt mer beskyttet sted ved dagens beliggenhet i 1784. Inntil 1945 var byen en del av den tyske provinsen Øst-Preussen.

I 1874 ble det bygget et fyrtårn på Urbas-høyden. Dette ble ødelagt under andre verdenskrig, men gjenoppbygget i 1953 av de sovjetiske myndighetene.

Nobelpris-vinneren i litteratur, Thomas Mann bodde her om sommeren i årene 1930–1932. Hans sommerhus overlevde krigen og er i dag et kultursenter til ære for ham, med en liten utstilling relatert til Mann.

Etter andre verdenskrig var Nida en stille fiskerlandsby, men i 1970-årene ble det utviklet som et av flere feriesteder for myndighetene. Det var ikke fri adgang til området, og man måtte ha en invitasjon fra myndighetene for å kunne reise dit. Stedet ble derfor et lukket feriested for partieliten, myndighetene og industrien. Dette har i ettertid ført til at området har fått være i fred for husbygging og industrireising, og nå står fram som ganske jomfruelig. For å beskytte den sårbare naturen er det i dag restriksjoner på hvor mange besøkende området kan ta i mot, og nybygg kan bare reises hvor det har stått bygninger tidligere. Etter lokal standard er området dyrt, høye fergetakster fra Klaipeda bidrar også til å redusere tilreisingen.

Turisme
-------

Om sommeren besøkes byen av rundt 50 000 turister, mest litauere, latviere, russere og tyskere. Stedet har en familieprofil.

Stedet har de største sanddyner i Europa, et stort solur (som nå er delvis ødelagt av storm), et fiskermuseum, galleri, ravmuseum og en nygotisk kirke fra 1888.

Nida strand deltar i Blue Flag-programmet.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Nida – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
***Harry & Charles*** er en norsk historisk dramaserie i tre deler som gikk på NRK1 i 2009. Serien er fritt basert på livene til kong Haakon VII og dronning Maud i tiden rett før de ble konge og dronning av Norge. «Harry» og «Charles» var prinseparets tilnavn. Manuskriptet er skrevet av Jonas Cornell. Teaterregissøren Marit Moum Aune hadde sin debut som TV-regissør med denne serien. Produsent var Anne Birte Brunvold Tørstad.

Serien følger daværende prins Carl av Danmark («Charles») (Jakob Cedergren), hans hustru Maud («Harry») (Maria Bonnevie), sønnen Alexander (Viktor Andersen) og hoffdamen Tulle Carstensen (Laura Bro) i tiden forut for, under og etter Unionsoppløsningen med Sverige i 1905. Andre historiske personer opptrer også: som statsminister Christian Michelsen (Randolf Walderhaug), polarforsker Fridtjof Nansen (Hallvard Holmen) og kong Oscar II. Bjørn Sundquist spilte den republikanske stortingsrepresentanten for Arbeiderpartiet, Alfred Eriksen.

Serien skildrer blant annet baron Fritz Wedel Jarlsbergs og Fridtjof Nansens bestrebelser med å få prins Carl til å akseptere den norske tronen etter at kong Oscar II har nektet å la sin sønn, prins Carl, å bli konge av Norge. Prins Carl svarte til slutt at han var villig til å bli norsk konge hvis folket støttet det i en folkeavstemning, noe det gjorde. Vi fikk vite at han tok navnet Haakon VII og at prins Alexander ble kronprins Olav. Valgspråket ble «Alt for Norge». Tredje og siste avsnitt ble avsluttet med at Heimdal ankom Oslo med Norges nye kongefamilie om bord 25. november 1905.

Serien vant hele seks priser under Gullruten 2010; selve serien ble kåret til beste TV-drama mens Maria Bonnevie ble kåret til beste kvinnelige skuespiller. I tillegg fikk serien fire fagpriser: beste foto enkamera (Lars Vestergaard), beste manus drama (Jonas Cornell), beste lysdesign/scenografi (Siri Langdalen og Per Borge) og beste kostyme/sminke (Marit Sæthren, Siw Järbyn og Inger Fjellkleiv).

Kritikk
-------

Jonas Cornell skal ha uttalt at dramaserien er «90 prosent fiksjon», men likevel ble dramaserien kritisert for sine historiske unøyaktigheter. Carl-Erik Grimstad anmeldte dramaserien og gikk gjennom både store og små feil. Forfatter Tor Bomann-Larsen, som har skrevet en biografi om kong Haakon VII og dronning Maud, var kritisk innstilt til omgangen med fakta i TV-serien. Han uttalte: *«I TV-serien «Harry og Charles» er det historiske bare staffasje»*.

Referanser
----------

1. ↑  Sterk reaksjon på Harry & Charles – Aftenposten.no.
2. ↑  «Reddes av Bonnevie». *Aftenposten*. 24. desember 2009. Besøkt 16. februar 2017.
3. ↑  Østlands-Posten 30. desember 2009. Dagens sitat. Side 11

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Harry & Charles* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Harry & Charles* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata
Storkors *(grand-croix)*
**Løveordenen** (fransk: *Ordre national du Lion*) er en senegalesisk orden innstiftet 22. oktober 1960. Ordenen tildeles for fremragende sivile eller militære fortjenester. Den kan også tildeles utlendinger. Løveordenen rangerer som Senegals fremste, foran Fortjenstordenen. Presidenten er ordenens stormester. Ordenen administreres av et ordenskanselli ledet av en ordenskansler valgt av presidenten blant ordenens medlemmer.

Inndeling
---------

Løveordenen er inndelt i fem grader:

* Storkors (*grand-croix*)
* Storoffiser (*grand officier*)
* Kommandør (*commandeur*)
* Offiser (*officier*)
* Ridder (*chevalier*)

Insignier
---------

Ordenstegnet for Løveordenen består av en forgylt, hvitemaljert femtagget stjerne, med kuler i endene og med stråler i vinklene mellom taggene. Midtmedaljongen er i gull og viser en løve og en stjerne. Medaljongen er omgitt av en rød bord med innskriften «REPUBLIQUE DU SENEGAL» i den øvre buen og nasjonalmottoet «• UN PEUPLE • UN BUT • UNE FOI •» (*ett folk, ett mål, én tro*) i den nedre halvbuen. Reversen har Senegals flagg som motiv. Ordenstegnet er opphengt i båndet i to korslagte palmegrener. Det varierer i størrelse etter grad og er opphengt i bånd av forskjellig type.

Ordensstjernen er rund og består av et stort antall stråler. Den har ordenstegnet i midten.

Ordensbåndet er ensfarget grønt.

Tildeling
---------

Løveordenen tildeles mer sparsomt enn Fortjenstordenen, noe som skal bidra til ordenens prestisje som landets fremste utmerkelse. Utnevnelse skjer vanligvis til ordenens lavere trinn, med mulighet for avansement til høyere grader. Ordenskansleren er alltid innehaver av storkors.

Norske innehavere
-----------------

Torild Skard ble i 1998 utnevnt til kommandør av Løveordenen. Etter en sjøforsvarsøvelse i 2005, der norske styrker deltok sammen med enheter fra Senegal, Italia, Nederland, Spania, Storbritannia og USA, ble to norske offiserer i Sjøforsvaret utnevnt til riddere av ordenen.

Referanser
----------

1. ↑  Les Services Rattachés Arkivert 4. januar 2012 hos Wayback Machine. Senegals presidentembete.
2. ↑  «Décret Présidentiel n° 2005-1138 du 28 novembre 2005 portant nomination dans l’Ordre national du Lion à titre étranger»[*død lenke*], *Journal Officiel de la Republique du Senegal*, nr. 6264, 11. februar 2006.

Litteratur
----------

* «Senegal» i Guy Stair Sainty og Rafal Heydel-Mankoo: *World Orders of Knighthood and Merit*, andre bind, Buckingham: Burke's Peerage, 2006, s. 1554

Eksterne lenker
---------------

* Les Ordres Nationaux, fra Senegals presidentembete
Henrettelsen av Siffleet, 1943
**Leonard George «Len» Siffleet** (født 14. januar 1916, død 24. oktober 1943) var en australsk soldat som gjorde tjeneste i spesialstyrkene i stillehavskrigen under annen verdenskrig. 

Siffleet ble født i Gunnedah i New South Wales, og vervet seg til 2. australske imperiestyrke i 1941. Innen 1943 hadde han oppnådd graden sersjant. Han ble etter hvert innrullert i M Special Unit, en spesialavdeling i Services Reconnaissance Department.

Siffleet var på et tokt i Papua Ny-Guinea da han og to indonesiske medsoldater ble fanget av partisaner og overgitt til japanerne. Alle tre ble avhørt, torturert og senere halshugget. Et fotografi av Siffleets nært forestående henrettelse ble et varig bilde fra krigen, og hans identitet ble ofte forvekslet med identiteten til andre soldater som led samme skjebne, spesielt *flight lieutenant* Bill Newton, en høyt dekorert offiser i Royal Australian Air Force.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, oppført som Leonard George Siffleet, Find a Grave 18050712, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**John av Bretagne** eller *Jean de Bretagne* (engelsk *John of Brittany*) (født 1266, død 1334) var en fransk-engelsk adelsmann og jarl av Richmond i årene 1306–1334. 

Han var den andre overlevende sønnen av John II, hertug av Bretagne og dennes hustru Beatrice av England, og således dattersønn av kong Henrik III av England og nevø av Edvard I av England.

Hans eldre bror Arthur II etterfulgte som hertug av Bretagne. Et område i nordlige England, Richmondshire, hadde tilhørt hertugfamilien siden 1000-tallet, men i lengre perioder blitt overtatt av den engelske kronen.

John ble gitt området av sin onkel, kong Edvard I, og han bosatte seg der og deltok i engelsk politikk og krigføring. Han tjenestegjorde for England under tre monarker, først sin onkel Edvazrd I, og siden Edvard II og Edvard III. Byen Richmond vokste opp rundt det kongelige palasset som ble ofte benyttet av de kongelige, men nå er det bare ruiner igjen av det.

John ble den 1. lord av Bretagne den 13. juli 1305 og etterfulgte tittelen 3. jarl jarl av Richmond den 15. oktober 1306. Han døde den 17. januar 1334 uten å ha giftet seg.

Eksterne lenker
---------------

* (en) John av Bretagne, jarl av Richmond hos The Peerage Rediger på Wikidata

  



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**John II av Dreux** | **Jarl av Richmond**(1306–1334) | Etterfølger:**John III av Dreux** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Løvetann** er et norsk rockeband fra Oslo. Bandet ble etablert i 2012. 

Bandet består av medlemmene Mads Metz (vokal), Carl-Joachim Isachsen (gitar), Peter Alexander Haugen (keys), Kristian Jøsok (gitar), Kjell Rønning (bass) og Geir Johansen (trommer), og ble startet i 2012 av Metz, Isachsen og Haugen. De tre møtte hverandre mens de studerte lydteknikk ved Nordisk Insitutt for Scene og Studio (NISS) i Oslo. Bandet henter inspirasjon fra andre skandinaviske rock- og punkband, og blander dette med et lydbilde fra den klassiske amerikanske hard rocken. Alle tekstene deres er på norsk, med unntak av sangen *L'ode au 10ème*. Gjennomgående temaer i tekstene deres er kjærlighet, tilhørighet og vennskap, rus, angst, sorg og raseri. Mange av tekstene deres handler også enten direkte eller indirekte om Oslo. 

Bandet debuterte våren 2017 med EP-en *Vår*.

Diskografi
----------

#### EP-er

* 2017 *Vår*
* 2020 *Apestreker*

#### Singler

* 2020 *Oss to*
* 2021 *L'ode au 10ème*
* 2021 *Mer*
* 2021 *Skulle Ønske (feat. Janken)*

Referanser
----------
Denne artikkelen omhandler begrepet.  For filmen, se Løvetannbarn (film).
**Løvetannbarn** er et sosialfaglig populærbegrep som brukes om barn og unge som klarer seg gjennom oppveksten på tross av nesten umulige oppvekstforhold med for eksempel rus, vold, omsorgssvikt og seksuelle overgrep.

For barn flest fører slike overgrep ofte til fysisk og psykisk uhelse og tunge sosiale problemer senere i livet, mens i underkant av hvert tredje barn med en umulig oppvekst klarer seg tilsynelatende relativt bra. Begrepet henspiller på løvetannens evne til å sprenge seg gjennom asfalt, og på andre måter overleve og blomstre tross tilsynelatende umulige vekstvilkår. Den viktigste faktoren for å forebygge skader, er at barnet har et "vitne" som bekrefter dets virkelighet, slik den sveitsiske psykologen Alice Miller har skrevet om i sine mange bøker.

Løvetannbarn blir i engelsk faglitteratur ofte kalt *superkids*, *stress-resilience* eller *invulnerables*. Det norske begrepet «løvetannbarn» er en direkte oversettelse av det svenske *maskrosbarn*, et begrep som ble kjent på 1980-tallet, blant annet gjennom en TV-serie. På svensk blir disse barna også kalt *asfaltblomma*, *osårbara barn* og *stressmotståndskraftiga barn*.

I noen familier overtar barnet rollen som ansvarlig og omsorgsutøver. Rollebytte mellom forelder og barn kalles i faglitteraturen *Parentification*. Barnets behov ofres for å dekke behov hos forelderen.

Se også
-------

* Resiliens

Referanser
----------

1. ↑  Gunnar Ringheim og Jane Throndsen (1997). *Løvetannbarn - de klarte seg mot alle odds*. Cappelen.
2. ↑  N. Chase (Ed.): *Burdened children*. New York, NY: Guilford.
3. ↑  Minuchin, S. Montalvo, B. Guerney, B. Rosman, B. & Schumer, F. (1967): *Families of the slums*. New York, NY: Basic Books.

Eksterne lenker
---------------

* Intervju med Oddgeir Friborg: *Måling av mestring*
* Forebygging.no: Hva vet vi om løvetannbarn som sosialt fenomen Arkivert 1. september 2017 hos Wayback Machine.
**John av Fordun** (død ca. 1384) var en skotsk kronikør.

Informasjonene om John av Fordun er sparsommelige. Det er blitt antatt at John ble født ved Fordoun i Mearns i Skottland og man vet med sikkerhet at han var en verdslig prest, og at han skrev sin historie på siste halvdel av 1300-tallet. Man antar at han var prest ved katedralen i Aberdeen.

Arbeidet til John er blant de aller første forsøk på å skrive en sammenhengende historie for Skottland. Vi er informert om at Johns patriotiske nidkjærhet ble vekket av ødeleggelsene og fjerningen av mange nasjonale opptegnelser av Edvard III av England, og at John reiste rundt i både England og Irland for å samle materiale til sin historie.

Dette arbeidet er delt på fem bøker. De første tre er alle bortimot fullstendig fantastisk og derfor av liten reell verdi for dagens historikere, men dannet likevel fundamentet for senere skribenter som Boece og George Buchanan i deres fiktive historie som ble avslørt av Thomas Innes i hans *Critical Essay* (side 201-2,4). Den fjerde og femte boken, selv om de fortsatt blander fakta med fabel, inneholder mye verdifull informasjon. Johns skriverier ble stadig mer autentisk jo nærmere han kom sin egen tid. Den femte boken ender med kong David I av Skottlands død i 1153.

Foruten disse fem bøkene skrev John deler av en annen bok, og samlet materiale for bringe historien ned til en senere periode. Dette materialet ble benyttet av en som skrev videre på dette på midten av 1400-tallet og som er blitt identifisert som Walter Bower, abbed ved klosteret i Inchcolm. Bowers tillegg dannet 11 bøker og brakte historien fram til kong Jakob I av Skottlands død i 1437. I henhold til det som var vanlig på denne tiden hadde Bower ingen problemer med å interpolere deler av Johns arbeid inn i teksten. Hele historieverket er kjent som *Scotichronicon*.

Den første trykte utgaven av John av Forduns verk var Thomas Gate i hans *Scriptores quindecim* (vol. iii.) og som ble utgitt i 1591. Det ble fulgt opp av Thomas Hearnes fem binds utgave i 1722. Hele arbeidet, inkludert Bowers fortsettelse og tillegg, ble utgitt av Walter Goodall i Edinburgh i 1759. I 1871 og 1872 ble Johns krønike redigert av William Forbes Skene i hans *The Historians of Scotland*, både i dens originale latinske tekst og engelsk oversettelse. Forordet til denne utgaven samler alle biografiske detaljer og gir komplette referanser til manuskriptene og de ulike utgavene.

Litteratur
----------

* *Encyclopædia Britannica Eleventh Edition*, en publikasjon som nå er offentlig frigitt (public domain).
* Cousin, John William (1910): *A Short Biographical Dictionary of English Literature*. London, J.M. Dent & sons; New York, E.P. Dutton.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA
 |