recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Dette er et japansk navn. Slektsnavnet er «Tanaka».

**Tatsuya Tanaka** (田中達也, *Tanaka Tatsuya*) (født 27. november 1982 i Shunan i prefekturet Yamaguchi) er en japansk fotballspiller som spiller for fotballklubben Urawa Red Diamonds. 

Han er mest kjent som en svært aggressiv dribbler. Da han studerte ved Shūyō Junior High School, representerte han prefekturet Yamaguchi sammen med flere fremtidige internasjonale lagkamerater som for eksempel Seiichiro Maki.

Spillekarriere
--------------

Hans første ligakamp kom den 29. april 2001 mot motstanderklubben Kashima Antlers. Hans første profesjonelle mål kom den 21. mai 2001 mot klubben Tokyo Verdy 1969. Han representerte Japan på flere mindreårige nivåer. Han var med på den japanske troppen som ble sendt til OL i 2004, men som røk ut allerede etter første runde.

Han debuterte den 31. juli 2005 i den østasiatisk cupen mot Nord-Korea da han erstattet Keiji Tamada i det 67. minutt. Han scoret sitt første landslagsmål den 3. august 2005 mot Kina i samme turneringen. Hans siste mål kom i fotballkampen mot Qatar den 19. november 2008.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tatsuya Tanaka – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Tatsuya Tanaka – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Tatsuya Tanaka – FIFA Rediger på Wikidata

* (jp) Tatsuya Tanaka – J.League Data Rediger på Wikidata

* (en) Tatsuya Tanaka – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Tatsuya Tanaka – national-football-teams.com Rediger på Wikidata

* (en) Tatsuya Tanaka – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (en) Tatsuya Tanaka – Soccerway Rediger på Wikidata

* (en) Tatsuya Tanaka – FBref Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Japans tropp – Sommer-OL 2004 |
| --- |
| 
* 1 Sogahata
* 2 Tulio
* 3 Moniwa
* 4 Nasu
* 5 Abe
* 6 Konno
* 7 Morisaki
* 8 Ono
* 9 Takamatsu
* 10 Matsui
* 11 Tanaka
* 12 Kikuchi
* 13 Komano
* 14 Ishikawa
* 15 Tokunaga
* 16 Ōkubo
* 17 Hirayama
* 18 Kurokawa
* Landslagstrener: Yamamoto

 | Flagget til Japan |
**Saturn Girl** (**Imra Ardeen**) er en fiktiv superhelt fra DC Comics. Hun ble skapt av Otto Binder og Al Plastino og hadde sin første opptreden i *Adventure Comics* nr. 247 (1958). Saturn Girl er en talentfull telepat fra det 30. århundre. Hun er en av grunnleggerne av Legion of Super-Heroes. Navnet hennes kommer av hjemverdenen hennes, Titan, som er Saturn's største måne.

Handlingsreferat
----------------

I løpet av det 30. århundre var jordkloden medlem av «United Planets» og hjem-planeten til dens militære gren: Science Police. Imra, den mest talentfulle telepaten blant en rase av mektige telepater, forlot sin egen hjem-planet Titan for å bli med i «Science Police» som tenåring. Under en reise til jorden blir det imidlertid gjennomført et attentat-forsøk mot en med-passasjer, og milliardær, R.J. Brande. Ved å bruke sine telepati-krefter oppdager Imra denne handlingen, og med hjelp av to andre tenåringer om bord, Lightning Lad og Cosmic Boy, fanger leiemorderen og redder livet til Brande.

På Brandes oppfordring tar Imra deretter i bruk rollen som Saturn Girl, og slår seg sammen med Lightning Lad og Cosmic Boy for å grunnlegge Legion of Super-Heroes en organisasjon av tenåringer som arbeider som superhelter grunnlagt for å hedre arven etter Super-Boy. Når Lex Luthor og Legion of Super-Villains var i ferd med å ta livet av Supermann, tilbød Saturn Girl å dø i hans sted. Som legionær fikk Imra snart et rykte for selvoppofrelse.

I år 2975, fikk hun vite at en legionær kommer til å dø under et angrep på jordkloden. Imra bestemte seg for å ta på seg dette ansvaret selv. Men Lightning Lad omkommer under denne konflikten, og Imra sverger på å gjøre alt som står i hennes makt for å bringe ham tilbake. En metode blir snart utviklet som kunne gjenopplive Lightning Lad, men bare på bekostning av et annet medlems liv. Imra blander seg igjen inn i denne prosessen for å sikre at hennes liv blir tatt. Men planen hennes blir forhindret av Proty, det telepatiske kjæledyret til Chameleon Boy. Proty beundret Imra, og narret henne slik at den kunne ta hennes plass. Etter Protys dødsfall blir Lightning Lad gjenopprettet.
Ringsaker kirke
**Ringsaker prosti** ble opprettet i 2007 som det 11. prostiet i Hamar bispedømme. I 2013 ble Solør prosti slått sammen med Vinger og Odal prosti. Fra 2013 er det 10 prostier i Hamar bispedømme. Ringsaker prosti omfatter alle seks sokn med 10 kirker i Ringsaker kommune som pr. 31. desember 2012 har vel 33.400 innbyggere. Soknene er fra nord til sør Brøttum, Åsmarka, Ringsaker, Nes, Veldre/Brumunddal og Furnes. Prostesetet er lagt til Moelv, og den sentrale kirken i prostiet er middelalderkirken Ringsaker kirke. Prosten er samlokalisert med Ringsaker kirkelige fellesråd i Moelv kirkesenter.. Prostiets geistlige stillingsressurser er foruten prosten seks sokneprester, én kapellan og én prostiprest. Dessuten har prosten en saksbehandler i 40 % stilling til sin rådighet.

Historikk
---------

I katolsk kirkemiddelalder var soknepresten i Ringsaker ex officio også kannik ved Hamardomen og følgelig medlem av Hamar domkapittel som var biskopens råd. Ved reformasjonen ble Hamar bispedømme i 1537 underlagt Oslo bispedømme, og først i 1864 ble Hamar bispedømme gjenopprettet. Prestegjeldene i nåværende Ringsaker kommune var med unntak av Furnes underlagt Hedemarken prosti fram til 1. januar 1972 da prostiet ble nedlagt og prestegjeldene innlemmet i Hamar domprosti. Sokneprestene i Ringsaker og Stange var vekselvis proster, og prostevalget bygde i utstrakt grad på ansiennitet.

Menigheter i Ringsaker prosti
-----------------------------

* Brumunddal/Veldre (Brumunddal kirke og Veldre kirke)
* Brøttum (Brøttum kirke og Mesnali kirke; også Sjusjøen fjellkirke betjenes av prester herfra)
* Furnes (Furnes kirke)
* Nes (Nes kirke, Stavsjø kirke og Helgøya kirke)
* Ringsaker (Ringsaker kirke samt Moelv kirkesenter)
* Åsmarka (Åsmarka kirke)

Proster
-------

Prost er *Gerd Th. Christensen*, som ble utnevnt i kirkelig statsråd 15. mai 2008 og innsatt i embetet av biskop Solveig Fiske i Ringsaker kirke samme år.

Eksterne lenker
---------------

* Om Ringsaker prosti hos Hamar bispedømmeråd

| * v
* d
* r
Prostier i Hamar bispedømme |
| --- |
| Hadeland og Land **·** Hamar **·** Nord-Gudbrandsdal **·** Nord-Østerdal **·** Ringsaker **·** Solør, Vinger og Odal **·** Sør-Gudbrandsdal **·** Sør-Østerdal **·** Toten **·** Valdres |

| * v
* d
* r
Kirker i Ringsaker prosti |
| --- |
| Brumunddal **·** Brøttum **·** Furnes **·** Helgøya **·** Mesnali **·** Moelv **·** Nes **·** Ringsaker **·** Sjusjøen **·** Stavsjø **·** Veldre **·** Åsmarka |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki
 |
**Unsere Liebe Frau im Walde-St. Felix** (italiensk *Senale-San Felice*) er en italiensk kommune som består av de to landsbyene *Unsere Liebe Frau im Walde* (som betyr «Vår Kjære Frue i skogen» og uttales «onze-reli:be-frao-imvalde») og *St. Felix* (uttales «sankt-fe:liks»). Disse ligger øverst i Val di Non, på sydsiden av Gampenpasset, men hører – siden de er tysktalende (98 %) – til Syd-Tirol og ikke til Trentino. Sammen med kommunene Laurein og Proveis omtales området også som *Deutschnonsberg* («tysk Val di Non»).

*Unsere Liebe Frau im Walde* ligger på 1351 meter over havet og er et valfartssted. Kirken ble bygget på 1400-tallet i gotisk stil, mens kirkens indre er i barokkstil.

*St. Felix* (1265 moh.) het frem til begynnelsen av 1800-tallet *Caseid*, men tok etter hvert over navnet til stedets kirke, som er fra 1700-tallet. St. Felix hørte på det kirkelige plan opprinnelig til sognet Fondo lenger ned i dalen. Mellom 1928 og 1947 hørte St. Felix også politisk til kommunen Fondo.

Etter at Syd-Tirol falt til Italia i 1919, ble kommunene slått til Trentino. I 1947 ble kommunene gjenforent med Syd-Tirol for å samle de tysktalende områdene i én provins. Mellom 1864 og 1974 utgjorde de to tettstedene hver sin kommune.

Referanser
----------

1. ↑  «Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.
2. ↑  «Popolazione Residente al 1° Gennaio 2018». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Unsere Liebe Frau im Walde-St. Felix – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Unsere Liebe Frau im Walde-St. Felix – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
**Unstrut** er en elv i Tyskland og en av sideelvene til Saale fra venstre.

Unstruts kilde er nord i Thüringen nær Dingelstädt. Elven følger først en sørøstlig retning, før den ved Gebesee mottar Gera fra høyre, og vender mot nordøst. Like etter flyter den gjennom den oppdemmede sjøen Stausee Straußfurt, før den lenger nede får tilløp av elvene Helbe og Wipper fra venstre. Ved Artern skifter retningen igjen mot sørøst, og den flyter sammen med Helme fra venstre. Området rundt den lille byen Freyburg har betegnelsen Saale-Unstrut. I dette vindistriktet produseres den musserende vinen Rotkäppchen, sammen med andre vintyper. Unstrut munner ut i Saale, med utsikt til den høye kirken i Naumburg på motsatt bredd.

Byer langs Unstrut er blant andre Mühlhausen, Sömmerda, Bad Frankenhausen, Artern, Roßleben og Freyburg.

Unstrut ved Freyburg

Referanser
----------

1. ↑  «Fluss-Radwege: Unstrut-radweg vom Eichsfeld nach Naumburg zur Saale». *www.fluss-radwege.de*. Besøkt 28. desember 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Unstrut – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Renault Dauphine** var en bil som ble produsert av den franske bilfabrikken Renault mellom 1956 og 1967. Dauphine ble også sammensatt utenfor Frankrike; i Sør-Afrika, Australia, Mexico, Belgia og Irland. Den ble lisensprodusert i Italia, Brasil, Spania, Argentina, USA og Japan. 

Dauphine ble markedsført i 1956 som erstatning og etterfølger av fabrikkens vellykkede Renault 4CV. I likhet med 4CV, hadde Dauphine selvbærende karosseri og hekkmotor. Den var tyngre og 30 cm. lengre enn sin forgjenger, men hadde samme motor. Dog ble det bygget en versjon hvor motorens effekt ble økt fra 19 hk til 32 hk. Dauphine var kjent for å være en «treg» bil.
Fabrikken hadde opprinnelig bestemt seg for navnet «Corvette», men landet på Dauphine for ikke å forveksles med den nylig lanserte Chevrolet Corvette. 

I alt ble det produsert 2 150 738 Dauphine i de ti årene den var i produksjon.

I England, var den en av de første importerte biler som ble solgt i et større antall. Det var et marked som til da hadde vært dominert av britiskproduserte biler.

Dauphine vil av mange huskes for svak motor og ellers dårlig kjøreegenskaper og for å være en upålitelig bil, spesielt i USA og England hvor den fikk et dårlig ry, ikke minst pga. de mange mekaniske problemene og dårlig rustbeskyttelse. Den ble av motorentusiaster på web-siden «Car Talk» rangert som Tusenårets 9. verste bil karakterisert som «truly unencumbered by the engineering process»

Produksjon utenlands
--------------------

I Italia ble det produsert en **Alfa Romeo Dauphine** under lisens mellom 1959 og 1964. Den italienske Dauphine ble produsert på den samme produksjonslinjen som Alfa Romeo Giulietta.

Den ble også produsert i Brasil, på lisens hos Willys-Overland do Brasil, mellom 1959 og 1968, i fire ulike versjoner med tilsammen 74 627 eksemplarer.

En **IKA Dauphine** ble produsert i Argentina hos Kaiser i 97 209 enheter.

I Spania bygget Renualts spanske fabrikk, F.A.S.A, mellom 1958 og 1967 tilsammen 125 912 biler.

Dauphine ble også lisensbygget i Japan av Hinofabrikken under navnet **Hino Dauphine**.

Tekniske data
-------------

Renault Dauphine
* Lengde: 3,95 m
* Bredde: 1,52 m
* Høyde: 1,44 m
* Hjulavstand: 2,27 m
* Bakkeklaring: 0,15 m
* Vekt: 695 kg
* Motorvolum: 845 cm3
* Motereffekt: 32 hk
* Akselerasjon 0-100 km/t: 32 s

Referanser
----------

1. ↑  «The results». *cartalk.com*. Besøkt 25. juli 2007.

Eksterne lenker
---------------

* Mer om Renault Dauphine
Renault Espace F1 på utstilling i 2014.
Espace F1 på Matra-museumet.
Motorrommet.
**Renault Espace F1** er en fireseters prototype-bil utviklet av Renault og Matra som består av et karbonfiber-karosseri basert på Renault Espace J63 og en Formel 1-motor og understell. Bilen ble presentert på Paris Motor Show i 1994 i anledning tiårsjubileumet til Renault Espace.

Ytelse
------

Renault RS5 V10-motoren på 3.5 liter er midtmontert, yter 610 kW (820 hk), har 40 ventiler og er samme motor som er brukt i Williams-Renault FW15C fra 1993. Girkassen er en 6-trinns halvautomatisk Williams TG3, som også stammer fra Williams-Renault FW15C-bilen.

Espace F1 aksellerer fra 0–100 km/t på 2.8 sekunder, og fra 0–200 km/ på 6.9 sekunder. Toppfarten er på 312 km/t. Bremseevnen er enda mer imponerende, og ved hjelp av karbon-keramiske bremser kan bilen først akselerere fra 0–270 km/t og deretter bremse til full stans på til sammen 600 meter. Alternativt kan bilen bremse fra 300 km/t til 70 km/t på bare 80 meter.

Produksjon
----------

Det har blitt produsert to eksemplarer av Espace F1:

* Den første utgaven står på Matra-museet (*Espace Automobiles Matra*) i Romorantin, Frankrike. Dette er denne bilen som har blitt brukt til demonstrasjon på bane. Luftinntaket er større, og det kan sees at karosseriet er montert med klips.
* Den andre utgaven står i en Renault-samling i Flins, og har bare stått til utstilling.

Referanser
----------

1. 1 2  «Photo des caractéristiques de l'Espace F1». .
2. ↑  «Le Musée». Besøkt 12. juni 2020. .
3. ↑  «Le Musée». Musée Matra. Besøkt 7. september 2014.
4. ↑  «Les concepts-car français présentés au Mondial de Paris depuis 1990». Besøkt 12. juni 2020. .
5. ↑  «L'Espace F1 à Flins». .
**Marit Reitan** (født 17. april 1964) er, fra juni 2020, prorektor for utdanning ved NTNU. Hun etterfulgte Berit Kjeldstad, som hadde vært konstituert siden september 2019.

Fra 1. august 2013 var Reitan dekan ved Fakultet for samfunnsvitenskap og teknologiledelse ved NTNU. I 2017 fikk hun fornyet tillit, og fortsatte som dekan i en ny åremålsperiode på fire år fra august 2017 ved Fakultet for samfunns- og utdanningsvitenskap, et fakultet som ble opprettet 1. januar 2017 som en følge av fusjonen mellom NTNU og Høgskolen i Gjøvik, Høgskolen i Sør-Trøndelag og Høgskolen i Ålesund. Denne åremålsperioden ble forkortet med ca. ett år, på grunn av at Reitan tiltrådte stillingen som prorektor for utdanning.

Hun er professor i statsvitenskap innenfor området offentlig politikk og administrasjon, og har særlig forsket på temaer knyttet til miljø- og energipolitikk, naturforvaltning og kommunalpolitikk.

Reitan er cand.polit. med hovedfag i statsvitenskap fra Universitetet i Oslo (1990) og dr.polit. i statsvitenskap fra samme institusjon (1998). Hun har tidligere vært forskningsassistent og forsker ved Norsk institutt for by- og regionforskning og stipendiat ved Institutt for statsvitenskap, Universitetet i Oslo. Hun har vært professor ved Institutt for sosiologi og statsvitenskap ved NTNU siden 2009 og førsteamanuensis i perioden 1998-2009. 

Mellom 2009 og 2012 var hun instituttleder ved Institutt for sosiologi og statsvitenskap ved NTNU mellom 2009 og 2012. Hun var gjesteforsker ved University of California, Berkeley mellom 2012 og 2013.

Reitan har deltatt i flere forskningsprosjekter med nasjonal og internasjonal finansiering. I perioden 2006-2012 arbeidet hun med to prosjekter innenfor programmet «Demokrati og regional utvikling» i Norges forskningsråd (NFR), og hun arbeidet også med et prosjekt innenfor NRF-programmet «Klimaendringer og konsekvenser for Norge».

Hun har hatt ulike verv innenfor forsknings- og utdanningssektoren. Hun har vært leder av UHR-Samfunnsfag og hun er nestleder i SINTEF-styret. Hun har også vært styremedlem ved Norsk institutt for by- og regionforskning og Høgskolen i Lillehammer. Reitan deltok også i det regjeringsoppnevnte ekspertutvalget som utarbeidet lovforslaget som la grunnlaget for Naturmangfoldloven fra 2009.

Publikasjoner
-------------

* 

* (no) Publikasjoner av Marit Reitan i BIBSYS
* 

* (no) Publikasjoner av Marit Reitan i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

Referanser
----------

1. ↑  Hanger, Mari Rian (18. juni 2020). «Marit Reitan ny prorektor for utdanning». *universitetsavisa.no*. Arkivert fra originalen 21. juni 2020. Besøkt 18. juni 2020.
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 22. mars 2013. Besøkt 6. april 2013.
3. ↑  "Marit Reitans personside på NTNUs nettsider". Besøkt 17. april 2015.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Jan Morten Dyrstad** | **Dekan ved SVT-Fakultetet, NTNU**(2013–) | Etterfølger:**-** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** CRIStin
 |
Bokomslag fra 1915 som understreker Peters rolle som hovedperson i barnevennlige eventyr-scenarier
***Peter Pan og Wendy*** (engelsk *Peter and Wendy*) er en barnebok fra 1911 av den skotske forfatteren J.M. Barrie (1860–1937). Den er det fjerde og mest kjente av Barries bøker om **Peter Pan**.

Barrie introduserte Peter Pan i et av kapitlene i *The little white bird* (1902); Peter ble deretter hovedperson i skuespillet *Peter Pan* (1904). Stoffet fra *The little white bird* ble videreutviklet til boka *Peter Pan in Kensington Garden* i 1906, mens historiene fra skuespillet, om Peters opplevelser i Neverland, ble utgitt i prosa i og med denne boka, *Peter and Wendy*.

Boka danner grunnlaget for de fleste filmatiseringene av Peter Pan. Den er oversatt til norsk av Elisa Bruhn-Jensen (1915), Ranka Knudsen (1951), Tormod Haugen (1982) og Sidsel Mellbye (2007). Utgaven fra 2007 er illustrert av Fredrik Skavlan. En forkortet utgave er oversatt av Øystein Rosse (2015).

Handlingsreferat
----------------

Peter Pan kommer om natten til Darling-familiens hjem i Bloomsbury, og hører på fru Mary Darlings eventyr til barna hennes før sengetid ved det åpne vinduet. En kveld blir Peter Pan oppdaget, og han forsøker å flykte. Men han mister skyggen sin. Peter kommer tilbake for å hente skyggen igjen, men vekker Marys datter, Wendy Darling. Hun lykkes med å feste skyggen til ham igjen, og Peter inviterer henne til Neverland for å være mor for resten av gjengen hans, The Lost Boys.

Wendy sier seg enig, og hennes brødre John og Michael følger med. Deres magiske fly til Neverland blir fulgt av mange opplevelser. Peter og The Lost Boys bygger et lite hus for Wendy å bo i. John og Michael liker seg hos de The Lost Boys, og Peter ønsker Wendy velkommen til sitt underjordiske hjem. Hun påtar seg umiddelbart rollen som morsfigur. Peter og The Lost Boys redder en prinsesse kalt Tiger Lily, og blir involvert i del konflikter mot piratene - inkludert den onde kaptein Hook, Peters største motstander. Kapteinen fikk kallenavnet sitt på grunn av en krok som erstattet hans høyre hånd, etter at Peter Pan kuttet av hånden hans i en kamp.

Senere forsøkte kaptein Hook også å jakte på en krokodille som spiste hånden hans etter at den falt i vannet, og nå ønsker den å spise resten av kapteinen. I mellomtiden begynner Wendy å bli forelsket i Peter Pan, og spør ham hva slags følelser han egentlig har for henne. Peter sier at han er som hennes trofaste sønn. En dag når hun forteller historier til The Lost Boys og brødrene hennes, John og Michael, husker Wendy foreldrene deres og bestemmer seg for å reise tilbake og returnere til England. Men kort tid senere blir Wendy og guttene tatt til fange av kaptein Hook, og Peter Pan må forsøke å redde alle barna.

Referanser
----------

1. ↑  Barrie, J.M. (1982). *Peter Pan og Wendy*. Oslo: Gyldendal. ISBN 8205139849.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Peter Pan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Peter Pan – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | (en) en:Peter and Wendy – originaltekst fra den engelskspråklige Wikikilden |
**Lev Feliksovitsj Lagorio** (russisk: Лев Феликсович Лагорио, født 16. juni 1828 i Feodosija på Krimhalvøya i Tsarrussland, død 17. november 1905 i St. Petersburg) var en russisk kunstmaler som særlig er kjent for sine marinemalerier.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Lagorio var født i Feodosija (i dagens Ukraina). Han studerte malerkunst ved Det russiske kunstakademiet i St. Petersburgs under Maksim Vorobjev og B.P. Villeval'de. 

### Maler

Mens han bodde i Feodosija ble han påvirket av maleren Ivan Ajvazovskij.[]

I 1845 la Lagorio ut på en sjøreise med krigsskipet «Groziasjtsij» for å lære seg hvordan et skip var bygget opp.

Lagorio bodde åtte år i Italia. Da han vendte tilbake til Russland ble han utnevnt til professor.

I sine senere år malte han kystmotiv fra Finland og Norge. Han malte også verk med motiver fra den russisk-tyrkiske krigen 1877-1878.

Lagorios verk er tilgjengelige for allmennheten i Tretjakovgalleriet i Moskva.

Verker i utvalg
---------------

* «Istransport», 1849«Istransport», 1849
* «I fjellene i Kaukasus», 1870«I fjellene i Kaukasus», 1870
* «Batumi», 1881«Batumi», 1881
* «Forsvaret av Bayazet under den russisk-tyrkiske krigen 1877-78», 1891«Forsvaret av Bayazet under den russisk-tyrkiske krigen 1877-78», 1891
* Морской пейзаж, 1897Морской пейзаж, 1897

Referanser
----------

1. ↑   Archive of Fine Arts, cs.isabart.org, abART person-ID 124263, besøkt 1. april 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   MuIS[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Lev Lagorio – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Biografi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Partito Comunista Italiano** (PCI), det italienske kommunistpartiet, ble dannet 21. januar 1921 under kongressen til det italienske sosialistpartiet, Partito Socialista Italiano (PSI) i Livorno, da et mindretall brøt med sosialistpartiet. Bakgrunnen for bruddet var, i likhet med tilsvarende brudd i andre europeiske land, forholdet til Sovjetunionen. Den første lederen i PCI var Amadeo Bordiga. Antonio Gramsci var også et framtredende medlem av partiet. 

PCI ble forbudt av Benito Mussolinis fascistregjering i 1926, men fortsatte illegalt og i eksil. Den nye partilederen, Antonio Gramsci, ble fengslet samme året. Lederskapet ble overtatt av Palmiro Togliatti, som også ledet partiet da det ble lovlig igjen i 1944. Partiet deltok i regjeringssamarbeid med flere andre parti fra 1944 til 1947, da det ble tvunget ut på grunn av den kalde krigen som holdt på å utvikle seg. I 1948 gikk PCI og PSI sammen i *Den demokratiske folkefronten*, og ble såvidt slått av det kristeligdemokratiske Democrazia Cristiana (DC), som hadde full støtte frå både paven og USA. Den sosialistiske tendensen har helt siden 1948 vært dominert av PCI. PCI var det største kommunistpartiet i Vest-Europa og Italias nest største parti ved valg. 

Politisk utviklet PCI seg gradvis i retning eurokommunisme, det vil si en fullt ut demokratisk og selvstendig linje i forhold til Sovjetunionen, og hadde til dels stor suksess med det, og fikk for eksempel 34% av stemmene ved valget i 1976. På den tida ble partiet ledet av Enrico Berlinguer. Men i 1991 ble partiet likevel oppløst, og flertallet dannet Partito Democratico della Sinistra (PDS), som ble medlem i den Sosialistiske Internasjonalen, altså et sosialdemokratisk parti i vanlig moderne forstand. Mindretallet dannet Partito della Rifondazione Comunista (PRC), som er et reformkommunistisk parti, nå ledet av Fausto Bertinotti. En enda mindre gruppe brøt ut av PRC og dannet Partito dei Comunisti Italiani (PdCI), som også er reformkommunister, men har hatt taktiske uenigheter med PRC i forhold til regjeringssamarbeid.

Dersom benevnelsen «det italienske kommunistpartiet» blir brukt i dag, gjelder det et av de to sistnevnte partiene, altså enten PdCI eller PRC (Rifondazione), som begge kaller seg kommunistiske. Det sistnevnte er det største, med om lag seks prosent av stemmene ved siste valg.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Partito Comunista Italiano – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** CiNii
 |
Oversiktsbilde av Reindalen sett fra Naushornet, i bakgrunnen skimtes Zakariasvatnet.
Reindalen med Langvatnet der Reindalsseter turisthytte ligger. Elva er Veltdalselva som renner fra Veltdalen og er del av Tafjordvassdraget.
**Reindalen** er et dalføre i Tafjordfjella. Reindalsseter turisthytte er sentrum i rute- og hyttenettet i Tafjordfjella. Etter kjøp av et gårdsbruk i Nedste-Rødal ble turistforeningen grunneier i Reindalen. Nedste-Rødal ble neddemt ved oppføring av Zakariasdammen i 1966, mens Reindalen ble spart. Dalføret er en del av Tafjorden-Reindalen landskapsvernområde i utkanten av Reinheimen nasjonalpark. Dalen utgjør en vid gryteaktig innsenkning med eldgamle kjempefuruer. For enden av Øvre Reindal ligger Puttegga, fylkets høyeste fjell.

Reindalen ligger mer enn 700 meter over havet, men har stor furuskog med blant annet et fredet tre som er opp mot 1000 år gammelt. Omkring 1900 ble det satt opp to sager i den veiløse dalen for produsere trelast av den store skogen. Plankene ble kjørt på sledeføre og deretter på løypestreng til Rødal. Trelasten ble brukt til husbygging flere stader i Norddal kommune samt til ostekasser. Jacobsaga ble restaurert i 1989 av Storfjordens Venner og tilhører nå Ålesund-Sunnmøre Turistforening. Reindalssaga (eller Petersaga) var ferdig restaurert i 2009.

Reindølå renner via Reindalsfossen til vannkraftmagasinet Zakariasvatnet. Vassdraget er også regulert lenger oppe ved at vann føres i tunnel fra Veltdalen forbi Reindalen til Tafjord 5 ved Zakariasvatnet. Forøvrig er Reindalen uberørt av kraftutbygging. Før Tafjord 5 med tilhørende tunnelsystem ble bygget, ble Veltdalen bare utnyttet som magasin og vann ble sluppet gjennom Reindalen for å etterfylle inntaksmagasinene nedstrøms (Onilsavatnet og Zakariasvatnet). På 1970-tallet var Stortingets industrikomite opprinnelig åpne for kraftutbygging i Reindalen med Reindalsfossen.

Referanser
----------

1. ↑   Arkivert 14. desember 2013 hos Wayback Machine. lest på nett 14.12.2013.
2. ↑  Asphjell, Turid mfl. (red): Til seters - setrar i Norddal. Valldal bygdekvinnelag, 2012.
3. ↑   oppslag Lovdata 14.12.2013
4. ↑  Fylling, John H.: *Tafjordfjella*. Larsnes: Vista Forlag, 1999
5. ↑  *Fjellposten* nr 1, 2010 (medlemsblad for Ålesund-Sunnmøre Turistforening).
6. ↑  Sunnmørsposten, 23. april 1973.
**Stiftelsen Helseutvalget** er en landsdekkende, interessepolitisk uavhengig og livssynsnøytral stiftelse som arbeider helsefremmende og sykdomsforebyggende overfor lesbiske, homofile, bifile samt andre kvinner og menn som har sex med personer av samme kjønn.

Historikk
---------

Helseutvalgets stand på Rådhusplassen under Skeive Dager i Oslo i 2010. Foto: Bjørnar Solen 
Stiftelsen Helseutvalget ble først etablert i 1983, av Calle Almedal, som organisasjonen «Helseutvalget for homofile» som siden endret navn til «Helseutvalget for bedre homohelse» før «Stiftelsen Helseutvalget» ble stiftet 6. oktober 2015. Helseutvalgets nåværende vedtekter (2016-) ble vedtatt 12. mars 2016.

Helseutvalget ble stiftet i 1983 som et svar på hiv-utfordringen blant menn som har sex med menn. I dag jobber stiftelsen med hiv som en del av arbeidet for bedre seksuell og psykisk helse både blant menn som har sex med menn og kvinner som har sex med kvinner. Også rusforebyggende tiltak er en del av Helseutvalget i dag.

Uavhengig stiftelse
-------------------

Helseutvalget var tidligere en del av LLH (i dag Fri - foreningen for kjønns- og seksualitetsmangfold) men ønsket å være politisk uavhengig og etablerte seg derfor på egen hånd. Helseutvalgets tiltak utformes med mål om å bidra til at flere i målgruppene får tilgang til tjenester og kunnskap som fremmer god helse og reduserer risikoen for sykdom. Rolf Martin Angeltvedt er leder i organisasjonen og Bera Ulstein Moseng er nestleder. Organisasjonen holder til i Arbeidersamfunnets plass 1 i Oslo.

Hiv-test til hjemmebruk
-----------------------

I oktober 2016 lanserte Helseutvalget et prøveprosjekt med hiv-tester til hjemmebruk, som lar brukerne lese av resultatet av en hivtest på egen hånd.

Referanser
----------

1. 1 2  Helseutvalgets vedtekter:
2. ↑  «Nøkkelopplysninger fra Enhetsregisteret - Brønnøysundregistrene». *w2.brreg.no*. Besøkt 17. oktober 2016.
3. ↑  «Forside - FRI». *foreningenfri.no*. Besøkt 17. oktober 2016.
4. ↑  Værsågod (11. juli 2016). «Helseutvalget - Strategiplan». *Helseutvalget* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 18. oktober 2016. Besøkt 17. oktober 2016.
5. ↑  NRK. «Helseutvalget lanserer hivtest til hjemmebruk». *NRK*. Besøkt 17. oktober 2016.
6. ↑  «Fra i dag kan du ta hivtesten hjemme». *www.gaysir.no*. Arkivert fra originalen 18. oktober 2016. Besøkt 17. oktober 2016.
**Thomas Nordgren** (født 1. september 1965) er en svensk tidligere skihopper og kombinertløper som representerte Bollnäs GIF.

Som spesialhopper konkurrerte han i verdenscupen i årene 1983-1991. Han greide aldri å bli blant de 15 beste som da fikk verdenscuppoeng – best var 21.-plass i Bischofshofen 6. januar 1986. Hans beste plassering sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka var 42.-plass i 1985/86.

I kombinert konkurrerte han til og med 1994. Hans beste plassering i verdenscuprenn var 13.-plass i Falun 8. mars 1991. De tre verdenscuppoengene ga ham 32.-plass sammenlagt sesongen 1990/91.

Nordgren deltok i VM i 1987, 1989, 1991 og 1993. Hans beste individuelle plassering i spesielt hopp var 27.-plass i normalbakke i Val di Fiemme (Predazzo) i 1991. Han var på det svenske laget som ble nummer 5 i lagkonkurransen i Lahtis i 1989, Sveriges beste lagkonkurranse i VM eller OL. I kombinert ble han nummer 28 i VM i 1991, og han var på laget som ble nummer 13 i lagkonkurransen i Falun i 1993.

Thomas Nordgren ble svensk mester i spesielt hopp, stor bakke i 1987, og i kombinert i 1990, 1993, 1994, 1995 og 1996.

Referanser
----------

Kilder
------

* (en) Thomas Nordgren – Profil og resultatoversikt hos FIS (spesielt hopp, ikke fullstendig, besøkt 23. oktober 2011)
* (en) Thomas Nordgren – Profil og resultatoversikt hos FIS (kombinert, ikke fullstendig, besøkt 23. oktober 2011)
* Jens Jahn, Egon Theiner: *Enzyklopädie des Skispringens*. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider
* Svenska Skidförbundet: Nordiska grenar (alle VM- og OL-medaljører og svenske deltakere, besøkt 23. oktober 2011)[*død lenke*]
* Svenska Skidförbundet: Backe/nordisk kombination (svenske mestere i skihopping og kombinert, besøkt 23. oktober 2011)[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Thomas Nordgren – FIS (kombinert) Rediger på Wikidata

* (en) Thomas Nordgren – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata

* (en) Thomas Nordgren – TheSports.org Rediger på Wikidata
**Harry Sigfred Pettersen** (1921–2004) var en norsk motstandsmann under andre verdenskrig.

Pettersen var utdannet smed, og meldte seg for tjeneste i Alta bataljon 9. april 1940 på tross av ikke å ha gjennomført verneplikten. I krigsårene var han drosjesjåfør i Alta-området. I 1943 ble han vervet av Karl Rasmussen til motstandsgruppa Ida som drev agentvirksomhet for britiske Secret Intelligence Service (SIS) mot den store tilstedeværelsen av tyske krigsskip i Altafjorden. Den 15. juli 1944, like etter at motstandsgruppa hadde bidratt til at britiske miniubåter og bombefly hadde påført slagskipet «Tirpitz» sine banesår, ble Pettersen arrestert av Gestapo, mistenkt for agentvirksomhet. Han ble ført til Hammerfest der han ble utsatt for to døgn med tortur, før han ble fraktet til Oslo. Der ble han dømt til døden, men unnslapp såvidt henrettelse. Han satt fengslet i Møllergata 19 helt til freden kom.

Etter krigen drev han sitt eget busselskap fra sitt hjem i Kåfjord utenfor Alta, mens han trosset store plager som resultat av torturen han ble utsatt for. Han giftet seg på St.Hans 1945, og ekteparet fikk tre barn. Pettersen har aldri fått tilkjent krigspensjon fra norske myndigheter.

Referanser
----------

1. 1 2 3   www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Fangeregisteret

 |

Portal: Andre verdenskrig
*For SV-politikeren, se Marit Tennfjord (politiker)*

**Marit Helene Tennfjord** (født 24. desember 1911 i Østfold, død 27. august 2004 i Oslo) var organist, musikkpedagog og kordirigent. 

Hun studerte ved Musikkonservatoriet i Oslo, arbeidet som klaverlærer, organistvikar og etterhvert som organist i Drøbak kirke. I 1962 fikk hun ansettelse i Oppsal kirke, Oslo; en stilling hun hadde helt til oppnådd pensjonsalder i 1981. 

Hun var en merittert kordirigent, med ansvar for *By- og bygdelagskoret*, Oslo Damekor og Oppsal skoles pikekor. Under Marit Tennfjords ledelse fra 1966 til 1985 gjorde skolens kor flere plateinnspillinger, og hentet hjem en rekke utmerkelser: flere førstepriser i NRKs landskonkurranse for barne- og ungdomskor, finaleplass i BBC‘s verdenskonkurranse *Let the people sing*, og Spellemannprisen 1982 i åpen klasse for platen *Oppsal Skoles Pikekor*.

Hun mottok Kongens fortjenstmedalje i gull i 1981.

Referanser
----------

1. ↑  «Tildelinger av ordener og medaljer». Kongehuset. Besøkt 5. februar 2017.
**Karl Harry Nicolausson** (født 21. januar 1909 i Stockholm, død 9. september 1981 samme sted) var en svensk redaktør. Harrys foreldre var urmaker Carl William Nicolausson og Alfhild Nicolausson, født Widmark, begge bosatte på Östermalm i Stockholm. Harry var eldst i en søskenflokk på tre barn. 

Harry giftet seg med damefrisøren og senere kunglig hovleverantören Margit Nicolausson født Olofsson og fikk sønnene Lennart og Hans.

Han ble mest kjent som eier og ansvarlig utgiver av jazztidsskriftet *Orkesterjournalen* (OJ) og som jazzskribent.

Skoleårene
----------

Etter realeksamen i Jacobs realskola begynte han som kontorist på et finmekanisk verksted. Da han gikk på skolen, begynte han å spille piano og i de øvre tenårene interesserte han seg mer og mer for Stockholms yngre dansemusikk. Han spilte i orkestre som pianist, blant annet på Nalen og Atlantic i Stockholm. Mot slutten av 1920-tallet dannet han danseorkestert Bonzo der han var vokalist ved pianoet. I disse årene fikk han et innblikk i den svenske underholdningsbransjen og etablerte personlige kontakter som skulle bli viktige i hans senere virksomhet.

Redaktør
--------

I 1936 ble han ansatt på Nordiska Musikförlaget på Drottninggatan i Stockholm, først som korrespondent. Blant Nordiska Musikförlagets utgivelser var fra 1933 tidsskriftet Orkesterjournalen. Redaktør var Nils Hellström. I desember 1938 ble Harry redaktør for tidsskriftet, for så å overta eierskapet sommeren 1961. Han ble da ansvarlig utgiver og redaktør. Han drev det fram til sin død i 1981, da han døde av et hjerteinfarkt på vei hjem fra Svenskt visarkiv, der han arbeidet med å velge ut bilder til en planlagt vandreutstilling arrangert av OrkesterJournalen og «Gruppen för Svensk Jazzhistoria». Tidsskriftet lever idag videre i form av en stiftelse og er verdens eldste nålevende jazztidskrift.

Diskografi
----------

Foruten OrkesterJournalen laget han verket *Svensk Jazzdiskografi*. Det var da den eneste fortegnelse av svenske jazzinnspillinger. Den kom ut 1953 og var noe av et standardverk for datidens samlere av svensk jazzmusikk. Straks før sin død ble han nesten klar med en kompletterende og sterkt utvidet utgave av *Svensk Jazzdiskografi*. Boken ble gjort ferdig av Björn Englund hos Svenskt Visarkiv i samarbeid med sønnen Lennart Nicolausson, som laget omslag til den. Utgaven byttet navn til **Swedish Jazz Discography** og ble utgitt av Swedish Music Information Center i 1983.

Referanser
----------

1. 1 2   Svenskt biografiskt lexikon, «C Harry Nicolausson», Svensk biografisk leksikon-ID 8886[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
Minnesmerke på NMBU, utført av Arne Durban
**Johan Lindeqvist** (født 7. oktober  1823 i Östra Gerum socken, Skaraborg, Sverige, død 31. juli  1898 i Ny socken, Värmland, Sverige) var statsagronom i Norge 1855–1872. Han er i dag mest kjent for sitt arbeid for å utvikle husdyravl i Norge, og for sitt arbeid for å reformere husmannsvesenet.

### Husdyravl og Dyrsku'n

Lindeqvist var utdannet veterinær fra Veterinärinnrättningen Skara og agronom fra Degeberg Landtbruksinstitutt. Her var han lærer i husdyrfag fra 1844 til 1852. Som statsagronom engasjerte Lindeqvist seg i å fremme husdyravl som fag i Norge, og ga ut flere bøker om emnet. Som del i dette arbeidet tok han også initiativ til det første fesjå i Kviteseid, holdt i 1856. Dette ble i 1866 den første statsutstilling for storfe, og utgangspunktet for den årlige landbruksmessen Dyrsku'n som fortsatt avholdes i dag.

### Husmennenes kår

I 1870 lanserte Lindeqvist en ny mal for husmannskontrakter, som innebar radikalt styrkede rettigheter for husmennene. Denne hadde da alt med suksess blitt prøvd ut i samarbeid med hans venn Erik Jørgensen Blakstad på Blakstad gård i Asker, først på husmannsplassen Eidbråten.

### Minnesmerke

Lindeqvist ble høsten 1966 hedret med et minnesmerke ved Institutt for husdyrbruk på Norges landbrukshøgskole i Ås, utført av billedhuggeren Arne Durban. I den forbindelse utga landbrukshøyskolen en liten biografi, forfattet av Karsten Baardseth.

Referanser
----------

1. ↑  Johan Lindeqvist (1860). *Vor Tids bedste Husdyr-Racer*. Christiania: Trykt hos Bergh og Ellefsen.
2. ↑  Johan Lindeqvist (1860). *Om betingelserne for at en hest skal kunne ansees præmieværdig*. Christiania: I commission hos Feilberg & Landmark.
3. ↑  «Svensken som skapte Dyrsku'n». *Varden*. 5. juni 2015. Besøkt 28. desember 2021.
4. ↑  Karl Nilsen (1985). «Husmannskontrakter fra Eidbråten i Asker og Ringi i Bærum». *Vest for byen – Asker og Bærum historielags årbok*. 26: 216–222.
5. ↑  «Monumenter og minnesmerker i universitetsparken». nmbu.no/. 31. august 2021. Besøkt 28. desember 2021.

Litteratur
----------

* Karsten Baardseth (1967). *Kort orientering om statsagronom Johan Lindeqvist*. Norges landbrukshøgskole, Ås.

* (no) Johan Lindeqvist i Norsk biografisk leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** LIBRIS
 |
**Kjemikalietankere** er betegnelsen på skip som er konstruert for å frakte flytende kjemikalier. Lastene kan representere både helserisiko for mannskap og fare for miljøet. Skipene har derfor kompliserte lastesystemer og er konstruert i materialer spesielt tilpasset lastene de enkelte skip skal frakte.

Skipene varierer i størrelse fra små elvetankere opp til 50 000 dødvekttonn. Til forskjell fra oljetankere går de største kjemikalieskipene i linjefart og frakter som regel mange ulike laster på samme reise. Skipene kan ha mer enn femti lastetanker.

Den årlige globale transporten utgjør over 100 millioner tonn. USA og Europa representerer de største eksportørene og de største importørene ligger i Det fjerne østen og i Sør-Amerika.

De vanligste lastene:

* Syrer som svovelsyre, saltsyre og fosforsyre.
* Alkoholer som etanol, etyl, metyl og propyl.
* Vegetabilske oljer av peanøtter, soya, oliven og solsikke.
* Petroleumsprodukter som benzen, fenol og styren.

Gjenkjennelse
-------------

Kjemikalietankere er små i forhold til oljetankere. De største er under 50 000 dvt. Hver lastetank er utstyrt med egen neddykket lossepumpe og egen rørledning til skipets manifold. Dette medfører at skipet kan føre forskjellige produkter i hver sin tank, med full segregering. Videre finner man i noen tilfeller to til seks par sylindriske tanker på dekk. Kort sagt kan skipet føre like mange forskjellige produkter som antall lastetanker.

Oppbygging
----------

Tankene i en kjemikalietanker skal oppfylle strenge renhetskrav, og er ofte belagt med stoffer som epoxy eller sinkmaling, eller laget av rustfritt stål. Skipene har et kompleks spylesystem, med spylemaskiner i hver tank som gjør at man kan fylle de strenge renhetskravene før man skal ta ny last i en tank. Lossepumpene er hydrauliske, ofte av FRAMO-typen.

Mange typer laster krever oppvarming for å holde en gitt viskositet. Derfor har skipene et oppvarmingsystem hvor man bruker tørr, mettet damp fra olje- og eksosfyrte kjeler til oppvarming av lasten. Dampen brukes også til oppvarming av spylevann når man driver med tankspyling.

Etter en last har blitt losset, må tanken være gassfri før en undersøker tanken og tar ny last. For å inerte gassen brukes oftest nitrogen. Kjemikalietankere har derfor ofte et nitrogenanlegg ombord hvor en komprimerer luft gjennom membraner som skiller nitrogenen ut ifra luften.

Norske redere
-------------

Norske redere var pionerer innen kjemikalietransport. Markedet domineres i dag av fire store aktører hvor tre er opprinnelig norske. Lastekapasiteten til flåten store kjemikalietankerne er 16,8 millioner dødvekttonn og den er fordelt som følger:

* 13,0 % Odfjell
* 11,4 % Stolt-Nielsen
* 4,2 % JO Tankers
* 3,5 % Tokyo Marine

Referanser
----------

1. ↑  «Submerged cargo pump - Marine Pumping - Frank Mohn AS». *www.framo.com*. Arkivert fra originalen 20. mars 2017. Besøkt 20. mars 2017.
2. ↑  Odfjell ASA årsrapport 2004

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** LCCN
 |
***Pharochilus*** er en slekt av biller som lever i død ved. De tilhører gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende
--------

Middelsstore, langstrakte, jevnbrede, blanke biller. På farge er de svarte eller mørkebrune. **Hodet** er stort og bredt med små, runde fasettøyne som er delt i to av en list. Antennene er 10-leddete, C-formede, men ikke knebøyde, de ytterste fem eller seks leddene har bladlignende utskudd og danner en løs vifte som ikke kan lukkes. **Brystskjoldet** (pronotum) er avrundet firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, blankt, med en lengdefure i midten. Det er et tydelig, smalt skille mellom brystskjoldet og dekkvingene. **Dekkvingene** er ganske lange, parallellsidige, blanke.

Levevis
-------

Voksne og larver lever sammen i råtnende ved, og danner en slags samfunn. Dette kalles subsosialitet og er uvanlig hos biller. De voksne billene tygger trefliser som de fôrer til larvene, og hjelper dermed fordøyelsen. Både voksne og larver spiser dessuten de voksne billenes avføring (såkalt koprofagi). Dette øker næringsutbyttet siden avføringen har blitt infisert med mikroflora (bakterier og andre mikroorganismer) som frigjør næringsstoffer fra treet. De voksne billene hjelper også larvene til å bygge et puppekammer der de kan forvandle seg til en puppe. Voksne og larver kommuniserer seg imellom med lyd, og minst 14 forskjellige lydytringer er identifisert. De voksne billene lager lyd bed å gni bakkroppen mot vingene, larvene ved å gni det bakre beinparet mot hoftene til det midtre beinparet.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Australia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien Passalidae - totalt 70 slekter
				+ Underfamilien Macrolininae
					- Slekten ***Pharochilus*** Kaup, 1868
						* *Pharochilus dilatatus* (Dalman, 1817)
						* *Pharochilus nitidulus* (MacLeay, 1871)
						* *Pharochilus puncticollis* (MacLeay, 1871)
						* *Pharochilus punctiger* (Gravely, 1918)
						* *Pharochilus rugiceps* (Hope & Westwood, 1845)
						* *Pharochilus scutellonotus* Kuwert, 1898

Eksterne lenker
---------------

* Atlas of Living Australia - *Pharochilus*
* (en) *Pharochilus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Pharochilus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Pharochilus* hos NCBI Rediger på Wikidata

* *Pharochilus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Akilles** – idrettsforlaget – er et norsk forlag organisert som en næringsdrivende stiftelse. Stiftelsen Akilles ble stiftet 3. mars 2003 av Norges idrettsforbund (NIF). Initiativtaker til opprettelsen var Tor Ingebrigtsen. Ingebrigtsen var daglig leder fram til 2018, da han gikk av med pensjon.

I styret sitter representanter fra NIF, Norges idrettshøgskole og særforbund og ett eksternt medlem med bransjekunnskap og erfaring.

Stiftelsens daglige leder er Yngve Palmaer Eikrem. Utgivelsene vurderes opp mot følgende kriterier:

* De skal ha idrett som tema
* De skal være nyttige for idretten
* De skal støtte opp om idrettsutdanning og kompetansebygging
* De skal spre informasjon om relevant idrettsforsking
* De skal forankres og markedsføres i idretten

Forfatterne rekrutteres fra idrettsforskere, trenere, idrettsutøvere og andre med erfaringer og kunnskap som kan formidles til både norsk idrett og trenings- og idrettsinteresserte. Akilles har et nært samarbeid med Sisu idrottsböcker, Sveriges største idrettsforlag. 

Fra 2017 har forlaget hatt et tilbud om utvikling av e-læring på vegne av andre organisasjoner i norsk idrett. Idrettslitteratur og e-læring har siden vært forlagets to sentrale virksomhetsområder. Akilles har, i samarbeid med idretten, bidratt til at trener- og lederutdanningen har tatt i bruk digitale læremidler.

Forlaget er lokalisert på Idrettens hus på Ullevaal stadion i Oslo.

Referanser
----------

1. ↑  «Stiftelsen Akilles». *Proff.no*. Arkivert fra originalen 27. november 2018. Besøkt 27. november 2018.
2. ↑  «Kontakt | Akilles». *akilles.no* **(norsk)**. Besøkt 27. november 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Stiftelsen Akilles
* Sisu idrottsböcker, et liknende forlag i Sverige
**Oberführer** var en paramilitær grad i Schutzstaffel (SS) og Sturmabteilung (SA). 

Innehavere av graden var normalt kommandant for en gruppe paramilitære enheter innenfor et bestemt geografisk område.[] Den var høyere enn Standartenführer og lavere enn Brigadeführer.

Graden ble innført i SA i 1921, først som en tittel, men fra 1925 også som grad. I SS ble den innført i 1925, og gitt til kommandantene for et SS-Gau.[] I 1930 ble SS reorganisert i grupper og brigader, og den høyere graden Brigadeführer ble innført. 

Innen 1932 hadde Oberführer blitt den første generalstabsgrad i både SS og SA. Insigniene var to eikeløv båret på jakkeslagene, og skulderklaffene til en generalstabsoffiser. I 1938 ble gradens plass i SS-systemet noe endret, ettersom *SS-Verfügungstruppe*, senere Waffen-SS, oppsto. Den ble etter hvert sidestilt med graden oberst i Wehrmacht.

Blant kjente personer som hadde denne graden var Julian Scherner, SS- og politisjef i Warszawa, og Emil Maurice, Hitlers sjåfør og en av grunnleggerne av SA.

Referanser
----------

1. ↑  *Norsk krigsleksikon 1940-45*. Oslo: Cappelen. 1995. s. 393. ISBN 8202141389.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Lavere grad:**Standartenführer** | ***Grad i Schutzstaffel og Sturmabteilung*****Oberführer** | Høyere grad:**Brigadeführer** |