recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ivar Grande** (født 28. april 1911 i Vikna, død 11. desember 1944) var nestleder i Henry Rinnans angivergruppe Sonderabteilung Lola under den andre verdenskrig.

Ivar Grande var Henry Oliver Rinnans rake motsetning, Grande var høy, atletisk og blond, hadde avlagt examen artium og var ansatt i politiet før krigsutbruddet og hadde utdannet seg til fenrik i det militære.

Grande var gift med datteren til en eldre kollega ved politikammeret i Trondheim og hadde to små barn, men ble skilt på grunn av et forhold til Kitty Margrete Lorange. På nyåret 1942 leide han seg inn hos Kittys mor. I mai 1942 ble han medlem av Rinnanbanden og vervet også Kitty Lorange og moren Olga Marie Sørensen som medlemmer. Kitty og Ivar Grande giftet seg 3. juni 1944.

I Sonderabteilung Lola viste Grande seg for å være en effektiv provokatør. Han utga seg for å være jøssing, og fordi han hadde et tiltalende utseende og et vennlig vesen, var han en person som folk lett betrodde seg til. Gradvis infiltrerte han mange forskjellige motstandsgrupper. I Trondheim tildelte tyskerne ham og Kitty familien Sørlis hus, der faren og en av sønnene satt fengslet og utsatt for grov tortur, mens to andre sønner, Odd Sørli og Kjell Sørli, var aktive motstandsmenn.

Ivar Grande ble likvidert i Ålesund i 1944, da han syklet til jobb. Likvideringen ble foretatt av en lokal Milorg-gruppe etter klarering med norske myndigheter i London.

Referanser
----------

1. ↑  Moland, Arnfinn (1999). *Over grensen?: Hjemmefrontens likvidasjoner under den tyske okkupasjonen av Norge 1940-1945*. Oslo: Orion. s. 161. ISBN 8245803375.

Litteratur
----------

* Idar Lind: *Kvinnene i Rinnanbanden*, 2011 ISBN 9788252175158

Eksterne lenker
---------------

* rinnanbanden.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Margrethe komtesse Holck**, gift **Margrethe von der Lühe** senere **Margrethe Numsen** (født 16. februar 1741, død 1. oktober 1826) var en dansk adelskvinne og overhoffmesterinne. 

Hun var datter av generalløjtnant Christian Christopher Holck (1698–1774) og friherreinne Ermegaard Sophie Winterfeldt (1702–1756). 6. mai 1767 giftet hun seg i Slottskirken i København med gehejmekonferensråd Volrad August von der Lühe (1705–1778) til Baroniet Høgholm.

Hoffdame
--------

Hun ble i 1766 hoffdame hos prinsesse Louise, 1768 overhoffmesterinne hos dronning Caroline Mathilde og i 1774 fikk hun samme stilling hos enkedronning Juliane Marie. 

Etter ektefellens død i 1784 giftet hun seg med generalløytnant, gehejmeraad Christian Frederik Numsen (1741–1811). Hun døde 1. oktober 1826, femten år etter sin annen manns død.

Referanser
----------

1. ↑  «Volrad August v. d. Lühe | Gyldendal - Den Store Danske». *denstoredanske.dk* **(dansk)**. Besøkt 1. april 2019.
2. ↑  Bricka, Carl Frederik. «503 (Dansk biografisk Lexikon / X. Bind. Laale - Løvenørn)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 1. april 2019.
**Hjalmar Seim** (født 15. mars 1912 i Bergen, død 11. oktober 1985) var en norsk pedagog.

Seim var sønn av en snekker. Han ble student i 1931 og *cand. real.* i 1938. Fra 1937 arbeidet han ved forskjellige skoler i Bergen, Trondheim, Alta og Oslo, fra 1951 til 1958 som rektor ved Finnmark offentlige gymnas og fra 1959 som rektor ved Sandaker skole. I 1962 ble han leder for Forsøksrådet for skoleverket. I denne stillingen var han med på å utvikle den nye ungdomsskolen. Han ble rektor ved Teisen skole i Oslo fra 1964.

Seim var medlem av Arbeiderpartiet og Norsk Lektorlag. Han satt i Oslo bystyre og var medlem av skolekomiteen av 1965.

Referanser
----------

1. 1 2   Kommunal folketelling 1922 for Bergen kjøpstad, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Hjalmar Seim, (15.mars 1912 - 11.oktober 1985).», besøkt 2. november 2022[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Hvem er hvem 1973

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Terje Vigerust** (1928–2009) var en norsk lærer, kjent som pioner innenfor leirskoler i Norge.

Han ble født i Dovre som nummer fem av sju søsken. Vigerust ble utdannet ved Sagene offentlige lærerskole (senere Sagene lærerhøgskole, nå del av Høgskolen i Oslo). Vigerust startet Norges første leirskole i 1957 på Rondeheim, Høvringen i Rondane. Han drev leirskolen på helårsbasis sammen med sin ektefelle til 1988, da deres datter og svigersønn overtok driften.

Vigerust var også medlem av utvalget som ble nedsatt etter ulykkespåsken i 1967. Arbeidet resulterte blant mye annet i de ni fjellvettreglene.

Terje Vigerust ble i 2008 tildelt Fjellskikkprisen fra Norges Røde Kors.

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Terje Vigerust, (04.mars 1928 - 14.august 2009).», besøkt 10. desember 2023[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* *Fjell og Vidde* nr. 5 2008, Den Norske Turistforening

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI
 |
**John Sewell** (født 23. april 1882, død 18. juli 1947) var en britisk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm og 1920 i Antwerpen. 

Sewell ble olympisk mester i tautrekking under OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det britiske laget som representerte *City of London Police*. Det var fem lag som gjorde opp om den olympiske tittelen i tautrekking i 1920. Det var siste gang den var med som olympisk sport. Storbritannia beseiret USA i kvartfinale, Belgia i semifinale og Nederland i finalen. Sewell var også med på det britiske laget *City of London Police* åtte år tidligere, under i OL 1912 i Stockholm, som tapte finalen mot Sveriges lag fra Stockholmspolitiet.

OL-medaljer
-----------

* Gull 1920 Belgias flagg Antwerpen - **Gull** i tautrekking Storbritannias flagg Storbritannia
* Sølv 1912 Sveriges flagg Stockholm - Sølv i tautrekking Storbritannias flagg Storbritannia

Eksterne lenker
---------------

* (en) John Sewell – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) John Sewell – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) John Sewell – Storbritannias olympiske komité Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Manuel Goded Llopis** (født 15. oktober 1882 i San Juan på Puerto Rico, død 12. august 1936 (henrettet) i Barcelona) var en høytstående puertoricansk offiser i den spanske hæren. Han var en av de første generalene som sluttet seg til Francisco Francos opprør mot Den andre spanske republikken i det som skulle utvikle seg til Den spanske borgerkrigen. Tidligere hadde han utmerket seg i særlig slaget ved Alhucemas i Rif-krigen i 1920.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han ble født på Puerto Rico mens øya fortsatt var en spansk koloni. Her fikk han sin grunnutdannelse, men familien flyttet til Spania da øya gikk over til USA etter Paris-avtalen i 1898 som avsluttet Den spansk-amerikanske krigen.

### Karriere

I Spania fikk han militær utdannelse og avanserte i gradene. Da opprøret i Spansk Marokko under ledelse av Abd el-Krim brøt ut i 1920, ledet Goded 8. september 1925 en vellykket amfibielanding i Al Hoceima, senere kjent som slaget ved Alhucemas. Denne aksjonen ble senere ansett som avgjørende i krigen og innledningen på avslutningen.[] Etter krigen ble Goded utnevnt til brigadegeneral og sjef for generalstaben for de spanske styrkene i Nord-Afrika.

Ved opptakten til kuppet som førte til Den spanske borgerkrigen, var Goded første ved generalstaben i Madrid, med ble av lederne i Den andre spanske republikken ansett som upålitelig og plassert som leder for styrkene på Balearene.[]

Han ble senst til Catalonia for å kjempe for nasjonalistene mot anarkistene i regionen, men var tallmessig underlegen og ble tatt til fange 11. august 1936. Dagen etter ble han henrettet ved skyting på Montjuïc i Barcelona, hvor han fortsatt ligger begravet.

Referanser
----------

1. 1 2   Spansk biografisk leksikon, Spanish Biographical Dictionary ID 10807/manuel-goded-llopis, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, BNF-ID 169698156[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gran Enciclopèdia Catalana, Gran Enciclopèdia Catalana-ID 0030305[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   datos.gob.es[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
**Valdemar III av Slesvig** (født ca. 1238, død 1257) var den eldste sønnen av kong Abel av Danmark og hans hustru Mechtild av Holstein, og således direkte arveberettiget til Danmarks trone. Fra 1252 var han som Valdemar III hertug av Sønderjylland, senere kalt Hertugdømmet Slesvig.

I ungdomsårene studerte Valdemar i Paris. Da hans far Abel ble konge av Danmark ble han kalt tilbake til København for å bli klargjort som etterfølger. På tilbakereisen ble han tatt til fange av erkebiskopen av Köln, Konrad av Ahr-Hochstaden. Da faren døde i 1252 var han ennå ikke sluppet fri da erkebiskopen krevde den enorme sum av 6000 mark sølv. Da Valdemar ikke var i Danmark gjorde det mulig for hans onkel, Kristoffer I, å bli kronet til Danmarks konge i Lund domkirke på juledagen 1252.

Grevene i Holstein, brødre av hans mor, krevde at hertugdømmet skulle bli gitt til Valdemar, og de kom med soldater til Sønderjylland for hevde kravet mot den danske kongen. Samtidig fikk de også betalt ut Valdemar fra fangenskapet i Köln, og kongen ble nødt til å la Valdemar få hertugdømmet Slesvig for å unngå borgerkrig. Valdemar var siden en konstant trussel for strid for den danske kongen. Kong Kristoffer kom med en hær til Slien i 1253, men mer er ikke kjent, noe som tyder på at de kom til en forsoning. I løpet av sommeren 1257 var han deltagende til fredsmøtet mellom Kristoffer og Norges store middelalderkonge, Håkon Håkonsson, i København. Det samme året døde han og ble etterfulgt av sin bror, Erik I av Slesvig.

Referanser
----------

1. 1 2   oppført som Valdemar 3. Abelsen, biografiskleksikon.lex.dk[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Dansk biografisk leksikon

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** Prabook
 |
**Henrik Nicolai Clausen** (født 17. april 1793, død 28. mars 1877) var en dansk teolog og politiker.

Clausen ble teologisk kandidat i 1813 og var professor ved Københavns Universitet i tidsommet 1822–74.[] Han var rektor ved universitetet i flere perioder.

26. august 1825 sendte han ut *Catholicismens og Protestantismens Kirkeforfatning, Lære og Ritus*, noe som få uker senere utvirket N.F.S. Grundtvigs gjensvar, pamfletten *Kirkens Gienmæle*. H.N. Clausen anla injuriesak og vant. Dette medførte at Grundtvig ble satt under livsvarig politisensur. Imidlertid ble denne opphevet i 1837, og Grundtvig var så lettet at han satte seg ned og skrev diktet «Moders navn er en himmelsk lyd».

H.N. Clausen var rasjonalist, men forsøkte å forene Schleiermachers følelsesbetonte trosbegrep med en kritisk holdning til den kirkelige tradisjon.[]

I 1848 var Clausen med på å fremme et forslag til en konstitusjonell fellesforfatning for Danmark og Slesvig og inntrådte samme år i Novemberministeriet som minister uten portefølje.

Politikeren
-----------

H.N. Clausen var medlem av Roskilde Stenderforsamling i 1840-1848. Han var flere ganger president for stenderforsamlingen. 

I 1848 lyktes det ham ikke å bli valgt som Præstøkredsens representant i Den Grundlovgivende Rigsforsamling, men han ble utpekt som kongevalgt medlem av forsamlingen. Han ble valgt som visepresident for Rigsforsamlingen. 

Fra november 1848 til juni 1851 var han minister uten portefølje. 

I 1849-1853 var han folketingsmann for Helsingørkretsen.

Han var kortvarig medlem av Landstinget i juni-august 1854. Deretter var han fast medlem av landstinget fra desember 1854 til 1863. 

Han satt i Rigsrådet fra det ble opprettet i 1855 og til det ble nedlagt i 1866.

Clausen var motstander både av eneveldet og av den alminnelige stemmerett. Han var tilhenger av danskhet, skandinavisme og forfatningsfrihet.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 27. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Dansk biografisk leksikon, Dansk Biografisk Leksikon-ID H.N.\_Clausen[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Store norske leksikon, oppført som Henrik Nicolai Clausen, Store norske leksikon-ID Henrik\_Nicolai\_Clausen[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Grundtvigs livsløp: 1826-37, *Wayback Machine*

Eksterne lenker
---------------

* Clausen hos DBL
* Clausen hos Salomonsen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |

Portal: Danmark
**Amalie Margrethe Christiane Caroline**, født riksgrevinne av Leiningen-Westerburg (født 29. juni 1713, død 8. juli 1800) var en dansk-tysk adelsdame, barnebarn av Norges stattholder, Ulrik Frederik Gyldenløve. 

Hun var datter av Georg Carl Ludwig rigsgreve von Leiningen-Westerburg (1666–1726) og Margrethe, født komtesse Danneskiold-Laurvigen. 22. desember 1744 giftet hun seg med general, senere greve, Christian Lerche (1692–1757). I 1753 ble hun tildelt ordenen dame de l'union parfaite.

Det barnløse ekteparet opprettet stamhuset Lerchenborg etter et lystslott av kongelig format, som de hadde latt oppføre i nærheten av Kalundborg i årene 1743-45. Da Christian Lerche døde i 1757, overtok Amalie Margrethe Christiane stamhuset. En kommisjon ble nedsatt som fikk nedbrakt hennes gjeld fra 70 000 til 20 000 riksdaler. I ektemannens testamente var det bestemt at slektningen Georg Flemming Lerche (1735–1804) skulle arve stamhuset, men først etter enkens død. I 1766 ble det dog inngått en avtale, hvor han overtok godset mot å påta seg Amalie Margrethe Christianes gjeld samt betale en apanasje.

Hun døde i Hamborg den 8. juli 1800. Liket ble heretter fraktet til København, hvor hun ble bisatt ved sin manns side i Christians kirkes krypt. Hennes og mannens alliansevåpen ses på Kaalund kloster i Kalundborg.

Referanser
----------

1. ↑  Bricka, Carl Frederik. «222 (Dansk biografisk Lexikon / X. Bind. Laale - Løvenørn)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 2. juni 2019.
2. 1 2  «Christians Kirke» (PDF). *Danmarks Kirker*. 4: 75– 287. 1973–75. CS1-vedlikehold: Datoformat (link)
3. ↑  «Lerchenborg». *www.danskeherregaarde.dk*. Besøkt 2. juni 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | WikiTree
 |

Portal: Danmark
**Olga Nikolajevna** (født 3. novemberjul./ 15. november 1895greg. henrettet 17. juli 1918) var en storfyrstinne som var datter av tsar Nikolaj II av Russland og hans kone Alexandra.

Olga hadde fire søsken; Olga var den eldste. Etter henne fulgte hennes søstre Tatjana, Maria og Anastasia. Den yngste i familien var hennes bror Aleksej, som bare var 14 år da hele familien ble henrettet 17. juli 1918.

I flere tiår (frem til alle likene endelig ble oppdaget og identifisert) var det mange som trodde at en eller flere medlemmer av den keiserlige familien på en eller annen måte kan ha overlevd attentatet. Flere mennesker har kommet frem og påstått at det var de gjenlevende medlemmer av Romanov-familien etter at familien ble myrdet. Skjelett-rester ble senere identifisert gjennom DNA-testing da Romanov-familien og deres tjenere, etter at de ble oppdaget i en skog like utenfor Jekaterinburg i 1991. Men to kropper, Alexei og en av søstrene hans, vanligvis antatt å være enten Maria eller Anastasia, manglet. I august 2007 kunngjorde en russisk arkeolog oppdagelsen av skjelett-rester etter to personer i en annen grav i nærheten av Jekaterinburg. Arkeologene sa at skjelett-restene stammer fra en gutt som mest sannsynlig var mellom 10 og tretten år når han døde. Samt en ung kvinne som mest sannsynlig var mellom 18 og 23 år gammel.  Videre undersøkelser fastslo at restene sannsynligvis stammer fra tsarevitsj Alexei, og en av søstrene hans.  Det ble konkludert med at hele tsar-familien døde samtidig i 1918, og hele familien var redegjort for.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, oppført som Olga Nikolaevna Romanova, Find a Grave 6611102, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   ESBE / Olga Nikolajevna, dotsj Nikolaja II, kildekvalitet uspesifisert kalender, antatt juliansk, «... родилась 3 ноября 1895 г.»[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   FemBio-Datenbank, oppført som Olga Nikolajevna, FemBio-ID 21096, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   ESBE / Olga Nikolajevna, dotsj Nikolaja II[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Q24329952[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ICCU **·** BNE
 |
**Gjert Langfeldt** (født 10. august 1948, død 15. april 2022 ) var en norsk utdanningsforsker (dr. polit.) fra Kristiansand. Han var ansatt som professor ved Universitetet i Agder (UiA) fram til han gikk av med pensjon.

Bakgrunn
--------

Langfeldt ble uteksaminert fra latinlinjen ved Kristiansand katedralskole i 1967. Han studerte deretter diverse fag med mellomfag i pedagogikk og filosofi, samt grunnfag i offentlig rett. Han tok deretter allmennlærerutdanning og ble lærer fra 1976. I 1981 ble han pedagogisk kunsulent i Åsnes kommune og i Kvinnherad kommune fra 1982 og deretter skolesjef i Flekkefjord kommune fra 1987. Samtidig studerte han bedriftsøkonomi ved Norges Handelshøyskoles NHHK.

I 1994 ble han Cand.polit. med hovedfag i pedagogikk, og ble førstekonsulent ved Statens Utdanningskontor i Vest-Agder. Han ble høgskolelektor ved Høgskolen i Agder (HiA) på deltid fra 1996, og stipendiat fra 1998 i Norges forskningsråds (NFR) skoleprosjekt *Fra ressurs til Resultat* I 2005 ble han Dr.polit. og ansatt som førsteamanuensis ved HiAs fakultet for pedagogikk. Avhandlingen var *Effektivitet og likeverd i norsk grunnskole. – En empirisk undersøkelse av elevresultater i ungdomsskolen med særlig vekt på analyse av resultater for elever som får spesialundervisning*. Han var prosjektmedarbeider på NFRs SOL-prosjekt, *Skole og ledelse* fra 2003 til 2006. Siden 2009 har han vært professor ved UiAs institutt for pedagogikk. Han har også en professor II-stilling ved Høgskulen i Sogn og Fjordane.

Bibliografi i utvalg
--------------------

* 2006: *Ledelse i anerkjente skoler*, (Red: J. Møller og O. Fuglestad) med kapitlene *Resultatforbedring som ledelsesutfordring* og *Styringsregimer og lederroller i grunnskolen*. Universitetsforlaget.
* 2005: *Effektivitet og likeverd i norsk grunnskole. – En empirisk undersøkelse av elevresultater i ungdomsskolen med særlig vekt på analyse av resultater for elever som får spesialundervisning*. Avhandling for Dr.Polit. Universitetet i Oslo (UiO).
* 1996 *Finance, Policy Making and the Organisation of Special Education* (sammen med Lise Vislie), Cambridge Journal of Education vol 26 no 1

Referanser
----------

1. ↑  «Nekrolog - Vi vil savne ham som den omsorgsfulle vennen han var» **(norsk)**. aftenposten. Besøkt 28. mai 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Gjert Langfeldt i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Gjert Langfeldt i BIBSYS
* *Profil hos UiA.no*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** CRIStin
 |
**Mikjel Sørlie** (født 25. desember 1892 i Hedalen i Valdres, død 1976) var en norsk filolog og professor ved Universitetet i Bergen 1951–1958.

Mikjel Sørlie var sønn av en bonde. Han tok lærereksamen i 1913 og var deretter lærer i Sør-Aurdal inntil 1918, med et avbrudd 1916–1917, da han tok *examen artium*. Han begynte deretter å studere, og ble *cand. philol.* i 1924. I de neste årene var han lærer ved forskjellige skoler (Gjøvik, Tanks skole i Bergen, Vahls skole i Oslo). I 1932 tok han doktorgraden. Han ble rektor ved Pihls skole i 1946. I 1951 ble han utnevnt til professor i nordisk språkvitenskap ved Universitetet i Bergen, og beholdt denne stillingen til 1958.

Blant emnene Sørlie beskjeftiget seg med som filolog, var blant annet navnet «Bergen», Færøyene og Hjaltland, dialektene i Bergen og Hedalen
Han utga også en nynorsk lesebok for gymnaset sammen med Rolv Thesen, og besørget en utgave av *Bergens Fundas* for Bergens historiske forening.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Mikjel Sørlie i BIBSYS
* «SØRLIE Mikjel», i *Hvem er Hvem? 1973*. Oslo: Aschehoug, 1973.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Odd Remen** (født 22. februar 1922, død 3. januar 1994) var en norsk skuespiller.

Han vokste opp på Vålebru ved Ringebu i Gudbrandsdalen, og deltok i Inga Bjørnsons barneteater. Etter middelskole, artium og handelsskole gikk han og lærte hos blant andre Knut Hergel som var sjef ved Det norske teatret der Remen hadde mindre strøroller. Han debuterte ved Bergen Kommediateater i 1943. Han gikk også på teaterscole i den svenske hovedstad. Han fikk jobb ved Rogaland Teater i 1949, var ved Studioteatret og ved Falkbergets Teater.

Hans lengste opphold var ved Riksteatret fra 1952 og i førti år. Hans første rolle her var som sjøkaptein Horster i *En folkefiende*. Hans siste var i 1992 som garvemester Morten Kiil i samme stykke. Remen var også med i over femti hørespill. En byste av ham ble laget av Per Ung i 1979, utstilt på Riksteatret. Han mottok Fritz von der Lippes/Riksteatrets Ærespris i desember 1991. Remen pensjonerte seg i 1993 og døde i en ulykke 3. januar 1994.

Referanser
----------

1. 1 2  Gunvor Thj. Nygaard, *Odd Remen*, nekrolog i Aftenposten den 14. januar 1994.
2. ↑  *Odd Remen 70 år* fra NTB den 14. februar 1992.
3. ↑  Remen, Odd Hvem er Hvem i norsk kulturliv, 1987.
4. ↑  *Skuespiller Odd Remen er død* fra NTB Teksttjeneste den 8. januar 1994.
5. ↑  *Riksteatret presenterer Skjærgårdsflørt*. Oslo: Teatretet. 1991.
6. ↑  Remen, Odd i radioteatret.lukketavdeling.no, sist lest den 28. juni 2019.
7. ↑  Per Ung i Norsk Kunstnerleksikon.
8. ↑  *Odd Remen er tildelt Riksteatrets ærespris* fra NTB Tekst den 4. desember 1991.
**Gunhild Anundsdatter av Sverige** (også kalt **Gyda** og **Guda**) var en svensk kongedatter og dansk dronning. Gunhild var datter av den svenske kongen Anund Jakob. Det er usikkert om dronning Gunhild var hennes mor.

Biografi
--------

Den danske kongesønnen Svend Estridsen arvet store eiendommer i Skåne etter sin mor Estrid Sveinsdatter, og ifølge Adam av Bremen gjorde han i tolv år krigstjeneste i Anund Jakobs hird. Det kan være da han giftet seg med kongens datter Gunhild, eller kanskje etter at han ble enekonge over Danmark i 1047.

Gunhild Anundsdatter var oldebarn til Svend Tveskjeggs dronning Gunhild som var Svends mormor, i dennes første ekteskap med den svenske kongen Erik Seiersæl. Dermed var Svend og hans kone for nært beslektet etter kirkens regler. Erkebiskop Adalbert av Hamburg-Bremen erklærte dermed ekteskapet for ugyldig. Svein Estridsson nektet først å godta dette og truet med å brenne ned Hamburg, men dette ble ingenting av, siden pave Leo IX grep inn. Svein lot seg da skille fra Gunhild og giftet seg ikke igjen, men holdt seg med friller og ble far til nitten barn. Fem av disse ble konge, og Knut attpåtil helgen. Det er ukjent om Gunhild var mor til noen av Svends barn.

Gunhild Anundsdatter er i historien ofte blitt blandet sammen med sin (ste)mor Gunhild Sveinsdatter, fordi de bar samme navn (også «Guda» og «Gyda»).

Den danske historikeren Johannes C.H.R. Steenstrup (1844-1935) kalte Gunhild for «Gyda», og mente hun døde etter å ha blitt forgiftet av kong «Svends frille Thora». Adam av Bremen på sin side meldte at den «Gude» som ble drept av Thora, ikke var Anund Jakobs enke.

Referanser
----------

1. ↑  Adam av Bremen: *Beretningen om Hamburg stift* (s. 112), forlaget Aschehoug, Oslo 1993, ISBN 82-03-20028-1
2. ↑  Pajung, Stefan; Lund, Niels: «Svend 2. Estridsen» i *Den Store Danske* på lex.dk. Hentet 25. juli 2023 fra
3. ↑  Adam av Bremen: *Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum*, tredje bok, kap. 12
4. ↑  «Svend Estridsen (1047-74)», *Natmus.dk*
5. ↑  «Johannes C.H.R. Steenstrup»
6. ↑  «Gyda», dvs. Gunhild Anundsdatter, *Dansk biografisk Lexikon*
7. ↑  «Anunds Enke Gunild var En, og en Anden var Gyde, som faldt for Thora. *Skolie* 67», hentet fra:  Adam av Bremen, tredje bok

Litteratur
----------

* Steffen Heiberg (2004). *Danske dronninger i tusind år* **(dansk)**. København: Gyldendal. s. 20. ISBN 87-02029-46-4.

Eksterne lenker
---------------

* Dansk biografisk Lexikon om Gyda
* Gyda of Sweden

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Dansk biografisk leksikon **·** WikiTree **·** WikiTree
 |
**Frederik Ludvig lensgreve Danneskiold-Laurvig** (eller -Laurwigen) (født 15. mai 1717, død 12. august 1762) var en dansk offiser, greve til grevskapet Laurvigen, herre til Dorwerth, Herzhorn, Varel, Kniphausen, Skjoldenæsholm, Merløsegård m.fl.

Karriere
--------

Han var sønn av Ferdinand Anton Danneskiold-Laurvig og Ulrike Eleonore Reventlow. 18 år gammel ble han i 1735 utnevnt til kammerherre og kaptein ved Grenaderkorpset, men ble året etter forsatt til Garden til Fods. Den unge greven oppholdt seg en del ved hoffet og avanserte samtidig med at han mottok flere kongelige nådesbeviser. I 1738 ble oberstløytnant i infanteriet, 1743 hvit ridder, 1746 genraladjutant hos kongen og premiermajor ved garden, 1747 oberst ved infanteriet, 1749 fikk han rang med gehejmeråder og ble sjef for Kongens Livregiment i København. I 1753 ble han utnevnt til kommandør for Livgarden, og da hans far døde i 1754 ble han dessuten overstallmester og arvet grevskapet og godsene. Året etter ble han generalmajor og fikk 1757 tildelt ordenen l'union parfaite. 

Da krigen brøt ut i 1762 ble Danneskiold-Laurvig utnevnt til generalløytnant og fulgte hæren som sjef for 1. brigade av 1. divisjon, da den under Claude Louis de Saint-Germain rykket inn i Mecklenburg. Få måneder etter at armeen hadde fått ordre om å rykke tilbake, døde greven i Lübeck den 12. august 1762.

Ekteskap
--------

25. august 1744 hadde han giftet seg med Anna Joachimine Ahlefeldt, datter av gehejmeråd Hans Adolph Ahlefeldt (1679–1761).

Etter å ha arvet grevskapet Laurvigen, forsøkte Danneskiold-Laurvig å rydde opp i korrupsjon og dårlig styre blant grevskapets betjenter. Han vernet om Bøkeskogen i sitt grevskap og lot oppføre bygningen til Laurvig Hospital. Ved sin død etterlot han like mange penger til hospitalet som faren i sin tid hadde gjort.

Da paret ikke etterlot seg barn, gikk grevskabet og godsene over til broren, admiral Christian Conrad Danneskiold-Laurvig.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Bricka, Carl Frederik. «185 (Dansk biografisk Lexikon / IV. Bind. Clemens - Eynden)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 24. juli 2019.
2. ↑  Eriksen, av: Ane Ringheim. «Frederik Ludvig Danneskiold-Laurvig (1717 – 1762)». *Vestfoldmuseene*. Besøkt 24. juli 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Geni **·** VIAF
 |
**Maria Pypelinckx**, også **Pypelinx** og **Pypelincks** (født 1538 i Kuringen ved Hasselt, død 19. oktober 1608 i Antwerpen) var maleren Peter Paul Rubens mor.

Biografi
--------

Maria ble 29. november 1561 gift med kalvinisten Jan Rubens. I 1568 flyktet de pga. religionsuroligheter fra Amsterdam og slo seg ned i nærheten av Köln. Hun brukte mange krefter på å utrede flokene fra mannens påståtte ekteskapsbrudd med Vilhelm I av Oraniens kone Anna av Sachsen – datter av kurfyrste Moritz av Sachsen og dennes kone Agnes av Hessen.

Christine av Diez
-----------------

Det ble påstått at Jan fikk barnet Christine med Anna. Etter morens psykiske deroute, ble Christine oppdratt av Annas bestemor – grevinne Juliana av Stolberg – og ble altså ikke utstøtt, tross påstandene om at hun var "uekte". Vilhelm hadde et problematisk ekteskap med Anna, og påstandene om utroskap var derfor et passende påskudd for ham til å slippe av med henne.

Tilbake til Antwerpen
---------------------

Maria lyktes omsider med å få mannens dødsdom omstøtt, hvoretter han ble sendt i eksil til Siegen i Westphalen. Etter ti år vendte Jan Rubens tilbake til Köln, hvor han døde i 1587. To år senere flyttet Maria med barna tilbake til Antwerpen, og vendte samtidig tilbake til katolisismen igjen.

I 1608, da Maria lå for døden, bega sønnen Peter Paul seg hjemover fra sitt utenlandsopphold, men kom 9 dager for sent til å ta avskjed. Han trakk seg tilbake til St. Mikaels abbedi, hvor moren lå begravet. På hennes gravmæle anbrakte han sitt store maleri, utført i Italia, av madonna med den hellige Gregor (og andre helgener). Bildet havnet siden i Grenoble. I samme kirke ble en annen sønn, den lærde Philip begravet i 1619.

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Marie Ruebbens, www.lagis-hessen.de, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   oppført som Maria Rubens, www.lagis-hessen.de, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   oppført som Claire de Pollins, www.lagis-hessen.de, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   oppført som Maria Pypelincx, www.lagis-hessen.de, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2   Genealogics[Hentet fra Wikidata]
6. ↑  *Kindertijd en jeugd*, rubenshuis.be. Besøkt 9. jan. 2014 Arkivert 10. januar 2014 hos Wayback Machine.
7. ↑  *Peter Paul Rubens Biography*, notablebiographies.com. Besøkt 9. jan 2014
8. ↑  *Rubens*, Salmonsens konversationsleksikon. Besøkt 9. jan 2014

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** BPN
 |
**Valdres Brass Band** (tidl. **Fagernes Musikkorps**) er et brassband med tilhold i Fagernes, Nord-Aurdal.

Korpset ble stiftet 31. desember 1911, og het først «Luren». Det er det eldste musikkorpset i Valdres. Korpset endret navn fra Luren til Fagernes Musikkorps i 1928. I 1961 ble korpsets dirigent gjennom mange år, Arne Johansen, tildelt Norges Musikkorps forbunds fortjenestemedalje.

Korpset har deltatt i en rekke brassbandkonkurranser, og vant sin klasse i Norgesmesterskapet for brassband i 1986, 2005 og 2019.

Referanser
----------

1. ↑  brassbandresults.co.ukBand Map
2. 1 2  Iversen, Ingolf (1986). *Fagernes : en minnebok*. Aurdal: Paul T. Dreyer. ISBN 8290066724.
3. ↑  brreg.noNøkkelopplysninger fra Enhetsregisteret
4. ↑  «Fagernes Musikkorps, Fagernes». *Musikkorpsene i Norge*. Oslo: Scala. 1956. s. 140.
5. ↑  Bjørgo, Trygve (1992). *Valdres bygdebok*. [Leira]: Valdres bygdeboks forl. s. 139. ISBN 8299016711.
6. ↑  brassbandresults.co.uk Historikk

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Valdres Brass Band på Facebook Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
*Se også Søren Bruun Bugge*

**Søren Bugge** (født 20. mars 1721 i Christiania, død 9. november 1794) var en norsk prest. Han var i mange år sogneprest i Vanse på Lista.

Liv og virke
------------

### Slekt

Søren Bugge var sønn av kjøpmannen Lars Sørensen Bugge og Anne Else Schultz fra Århus. Selv var han gift med Gidsken Edvardine Røring, datter av sorenskriver Edvard Røring. Hans fettere på morssiden var dikteren Edvard Storm og brødrene J. E. og Chr. Colbjørnsen. Han var far til biskop Peder Olivarius Bugge og farfar til pedagogen Frederik Moltke Bugge og presten Søren Bruun Bugge.

### Prest

Søren Bugge ble uteksaminert fra Christiania skole i 1739, og tok teologisk embetseksamen i København i 1743. I årene 1745–1747 var han kateket ved Børnehuset i Christiania og ble i denne tiden kjent med brødremenigheten, som han støttet resten av sitt liv, men aldri var offisielt medlem av. Det var likevel brødremenighetens lære han forkynte da han var sogneprest i Vanse.

I 1747 ble han personalkapellan i Holt, hos den danske sognepresten Svend Hvistendahl, og traff der sin tilkommende ektefelle, som var søster av Hvistendahls ektefelle. I 1767 ble han sogneprest i Vanse på Lista. I 1780 ble han prost i Lista prosti. Han gikk av fra embetet på grunn av alderen i 1790, men kort etter ble han utnevnt til sogneprest i Øyestad, og i 1792 kunne han påta seg prosteembetet i Nedenes, siden dette ikke medførte sjøreiser.

Bugge utga på 1760-tallet noen små teologiske og oppbyggelige skrifter i gammeldags ortodoks ånd. I tiden på Vanse skrev han også et og annet om jordbruk.

Bugge var prest i Vanse da den senere biskop Claus Pavels (1769–1822) vokste opp der, og nevnes i Pavels' *Autobiographi* som en «overmaade retskaffen Mand», skjønt han var «aldeles indviet i de mähriske Brødres Aand». En tid underviste han den unge Pavels i latin, men ifølge Pavels voldte undervisningen dem begge mer bryderi enn gavn.

Referanser
----------

1. 1 2  Thrap, Daniel (1884). «Biskop dr. theol. Peder Olivarus Bugge». *Bidrag til den norske Kirkes Historie i det nittende Aarhundrede*. Steen.
2. ↑  Flood, Ingeborg (1953). *Christiania-slekten Bugge*. no#: Wahls boktrykk.
3. 1 2 3  Landgraff, J. (Josef) (1892). *Grimstadslægter*. s. 154.
4. ↑  Thrap, Daniel (1908). *Brødremenigheden i Norge*. Christiania: Jacob Dybwad. s. 42-43.
5. ↑  Claus Pavels: *Autobiographi*, s. 11. Christiania: J. W. Cappelens Forlag, 1866.

Litteratur
----------

* Andreas Faye: *Holts Presters Historie*. Arendal, 1859.
* D. Thrap: *Bidrag til den norske Kirkes Historie i det 19. Aarhundrede*

Kilder
------

* D. Thrap: «Bugge, Søren», i *Dansk biografisk Lexikon*, III. Bind, s. 242. Kjøbenhavn: Gyldendal, 1889.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF
 |
Lussekatter bakes med safran for å bli gule. Lussekattene på bildet er laget som S-formede kringler, pyntet med rosiner og penslet med egg.
Svenske lussekatter med perlesukker.
**Lussekatter** er en type gjærbakst som i Norden først og fremst bakes til Luciadagen 13. desember. Lussekattene er formet som små boller, S-formede kringler og liknende. Lussekattene skal være gule, og for å få den riktige smaken brukes krydderet safran. Originalt så skal lussekatter garneres med rosiner.

Navn og opprinnelse
-------------------

Det norske navnet *lussekatt* er lånt fra svensk der tradisjonen med å feire Luciadagen har lange tradisjoner. Et eldre, ofte lokalt svensk navn har vært *döfvelskatt*, *dyvelskatt* og liknende, det vil si «djevelkatt». Nordisk familjebok fra 1912 hadde da ikke ordet lussekatt, men skriver derimot: *I sydvästra Sverige bakas till L. ett särskildt kultbröd (se d. o.), kalladt "dövelskatt".*

Skikken med lussekatter skal ifølge en teori ha oppstått i Tyskland på 1600-tallet. Djevelen, i form av en katt, ga de slemme barna juling, mens en kristusskikkelse i form av et barn delte ut boller til alle de snille. For øvrig skal Jesus ha passet bedre som gavegiver blant protestantene enn den katolske helgenfiguren sankt Nikolaus, forløperen til julenissen. For å holde den lyssky djevelen unna, ble bollene farget med «lysende» gult safrankrydder, eventuelt med det billigere alternativet gurkemeie.

Fotogalleri
-----------

* La gjærdeigen heve til dobbel størrelseLa gjærdeigen heve til dobbel størrelse
* Form lussekattene, legg dem til heving på steikeplate, pynt med rosiner og pensle med sammenpisket egg før steikingForm lussekattene, legg dem til heving på steikeplate, pynt med rosiner og pensle med sammenpisket egg før steiking
* La de ferdigstekte lussekattene avkjøle segLa de ferdigstekte lussekattene avkjøle seg

Referanser
----------

1. ↑  Lucia i *Nordisk familjebok* (2. utgave, 1912) ("dövelskatt" side 1218)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Lussekatter – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
|  | Kokeboka på Wikibøker: Lussekatter – oppskrift |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas
 |
«Moldeelva» har flere betydninger.

**Moldeelva** er ei elv i Gulen kommune i Sogn og Fjordane. Den har utspring fra fjellområdene mot grensa til Masfjorden kommune i Hordaland, og renner derfra i vestlig retning til den munner ut i Eidsfjorden ved Dalsøyra. Elva er 7,1 kilometer lang, og har et nedbørfelt på 15,82 km². Middelvannføringen ved munningen er 1,65 m³/s.

Elva begynner i myrområdene i Skitnedalen, sørøst for Dalsfjellet. Den renner derfra først mot sør til Norddalsstølen, hvor den snur mot vest og faller bratt ned mot Setsstølen innerst i Dalsdalen. Ved Dale løper den sammen med sideelvene fra Nordalen i nord og Vyrkjesdalen i sør. Det er bebyggelse og jordbruksområder på begge sider av elva fra Dale til elvemunningen ved Dalsøyra, og også i Nordalen opp til og med Nordalsvatnet.

Vannkvalitet og fiske
---------------------

I likhet med andre vassdrag i området ble fiskebestandene i Moldeelva på siste del av 1900-tallet negativt påvirket av sur nedbør. Men geologien i Moldevassdraget skiller seg ut i forhold til de fleste andre vassdragene i kommunen, for i de øvre og nordlige delene av vassdraget består berggrunnen overveiende av prekambrisk amfibolitt og gabbro. Disse mer basiske bergartene motvirker surheten i nedbøren og bidro til en bedre vannkvalitet og forhold for fisk i disse delene av vassdraget. Lenger sør i vassdraget er berggrunnen surere og mindre motstandsdyktig mot sur nedbør. Hele vassdraget var imidlertid periodevis surt, og en biologisk undersøkelse av bunndyr ved munningen av elva viste at vassdraget var blant de beste i kommunen med hensyn til bunndyr, selv om bunndyrfaunaen også her var middels påvirket av det sure vannet. De vannkjemiske undersøkelsene ble bekreftet av status for fiskebestandene, da Nordalsvatnet hadde bedre forhold for fisk enn det sørlig beliggende Moldevatnet, hvor ørretbestanden døde ut alt på 1960-tallet. I Nordalsvatnet var det også en viss nedgang i fiskebestandene, men dette skjedde ikke før på 1980-tallet.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Nedbørfelt til hav.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 12. juli 2017
2. ↑  Annie Elisabeth Bjørklund: *Naturressurskartlegging i Gulen kommune, Sogn og Fjordane: Miljøkvalitet i vassdrag*, Rådgivende Biologer AS, Rapport nr. 155, mars 1995, ISBN 82-7658-050-5

Portal: Gulen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**«Julmarknad»** er et maleri fra 1872 av den svenske maleren Georg von Rosen. Den viser en middelaldersk bygate med juletrær og bakverk til salgs. På bildet vises mennesker fra flere samfunnslag, alle i ferd med juleforberedelser.

Maleriet er utført i akvarell og måler 47 × 42,5 centimeter. Det ble testamentert tll Nationalmuseum i Stockholm i 1922 som en gave fra grosserer Emil Österlind og hans hustru Hilda Österlind.

Mottagelse
----------

I 1881 avhandlet Karl Warburg dette og flere andre av Rosens malerier i sin bok *Från vår konstverld*. Han skrev at *Julmarknad* «visar oss konstnärens historiska sinne i dess älskvärdaste dager». Warburg skrev videre:

> «Det är en stämning af den stundande helgens frid, som våra dagars hufvudstadslif med dess mera rastlösa id torde sakna. Naturen är sådan julen vill hafva den: frostig och klar, snön täcker gatorna med sin vackra hvita matta och låter fotstegen knarra så muntert. ... Det är *stämning* i denna bild.»
> 
>

Referanser
----------

1. 1 2  *Från vår konstverld*. Stockholm: Albert Bonniers förlag. 1881. s. 95–96.
2. ↑  «Julmarknad». Nationalmuseum. Besøkt 22. desember 2016.

Portaler: Sverige | Kunst
**Brandangersundbrua** er en nettverksbuebro på fylkesvei 5582 i Gulen i Vestland som ble åpnet 4. november 2010. 

Broen binder sammen Sandøyna med resten av fastlandet i Gulen og sammen med broene Nappsundbrua, Mjømnesundbrua og Mjåsundbrua gi fastlandsforbindelse til øyene Mjømna og Byrknesøyna. Broen over Brandangersundet har et hovedspenn på 220 m og en totallengde på 285 m. Hovedspenneet veier 1 862 tonn. Dette er den lengste nettverksbuebroen i Norge og samtidig en svært slank bro. Etter åpningen har fergesambandet Leirvåg-Sløvåg-Skipavik mistet stoppet i Skipavik, og trafikkerer nå kun strekningen Leirvåg-Sløvåg.

Planlegging og bygging
----------------------

Broen er prosjektert av Aas-Jakobsen AS.
Planleggingen av broen ble mye mer omfattende enn først tenkt og byggestart på broen ble utsatt flere ganger. I mars 2009 ble anbudet lyst ut med frist 18. mai 2009. I juli 2009 ble det undertegnet kontrakt med Skanska om bygging av broen. Broen ble bygget på land i Sløvåg og deretter løftet på plass av to kranbåter 3. september 2010. For å få gjennomført løftet og transporten til Brandangersundet måtte en høyspentlinje som forsyner Mongstad-raffineriet med strøm midlertidig demonteres. Dette ble gjort i forbindelse med produksjonsstopp på raffineriet i september 2010.
4. november 2010 ble fylkesveg 4, Sløvåg-Ånneland, offisielt åpnet.

Andre eksempler i Norge
-----------------------

Hittil finnes det kun to nettverksbuebroer i Norge. Begge to ble åpnet i 1963.

* Håkkadalsbrua over Steinkjerelva i Trøndelag, hovedspenn på 79,75 m, Norges første nettverksbuebro, åpnet i juli 1963
* Bolstadstraumen bru i Hordaland, hovedspenn på 84 m

Se også
-------

* Liste over broer i Norge
* Liste over broer i Norge etter lengde

Referanser
----------

1. ↑  «Opning av fv. 4 Sløvåg-Ånneland». Sogn og Fjordane fylkeskommune. 4. november 2010. Besøkt 5. november 2010. [*død lenke*]
2. ↑  «Brandangersundet bru – Verdens slankeste?» i Stålbyggnad nr. 3, 2006 Arkivert 1. mars 2011 hos Wayback Machine. s. 37
3. ↑  Endelig: Brandangersundet bru er utlyst[*død lenke*] - Våre Veger - Besøkt 18. april 2010
4. ↑  Brandangersundet bru til Skanska - Teknisk Ukeblad - Besøkt 18. april 2010
5. ↑  Bru over Brandangersundet[*død lenke*] Statens vegvesen - besøkt 18. april 2010

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Hvedholm** er et gods som befinner seg ca. 2 km vest for Faaborg på Fyn i Danmark.

Historie
--------

Hvedholm, etter stikk fra omkring 1870 før ombygningen, J.P.Trap: *Kongeriget Danmark*, 2. udgave
Hvedholm kjennes fra ca. 1450 som *Huedeholm*, eller holmen hvor det dyrkes hvete. Slottet stammer fra 1580-årene, hvor Erik Bille bygget en trefløyet borg med tre tårn omgitt av voldgraver. På 1600-tallet eide Jørgen Steensen Brahe godset, og ladebygningene stammer fra hans tid. I bygningene inngår sten fra Jørgens farbror, Tycho Brahes astronomiske observatorier på Hven. I 1683 brente deler av gården ned. 

I 1751 opprettet Preben Brahe lensgrevskapet Brahesminde, hvor Hvedholm ble hovedsete. Preben Bille Brahe Selby ble den siste lensgreve som bodde på¨slottet, og han ga bygningene deres nåværende utseende ved ombygninger i 1880.

Siden ble slottet frem til 1993 brukt som pleiehjem, og fungerer i dag som slottshotel med restaurant, vinkjeller og værelser med himmelsenger. Det ble fredet i 1994.

Referanser
----------

1. ↑  *Hvedholm*, Den store danske
2. ↑  *Hvedholm*, Dansk biografisk Lexikon
3. ↑  *Brosjyre fra Hvedholm Slot*
4. ↑  *Brosjyre fra Hvedholm Slot*
5. ↑  Fredningssag / Hvedholm, Hvedholm Slot 1, Faaborg-Midtfyn fra Kulturarvsstyrelsen (besøkt 30. juni 2014)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Hvedholm Slot – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GeoNames
 |
Christies plan for restaurering av Nidarosdomen.
Restaurering av Nidarosdomen
**Eilert Christian Brodtkorb Christie** (født 24. desember 1832 i Bergen, død 13. september 1906 i Trondheim) var en norsk arkitekt, utdannet i Hannover og Karlsruhe. Stod bl.a. ansvarlig for oppføringen av Stiftsarkivet i Trondheim (1860-årene), Borgund kirke (1865–1868) og Haraldsstøtten ved Haugesund (1872). Christie laget også restaureringsplaner for flere middelalderbyggverk, bl.a. Håkonshallen, Domkirken og Mariakirken i Bergen. 

Christies hovedverk skulle likevel bli restaureringen av Nidarosdomen, som han ledet i årene 1872 til 1906. Christie sto som hovedansvarlig for restaureringen av koret, oktogonen, tverrskipene og de nedre delene av vestskipet. Foruten å foreta innledende studier av engelsk gotikk, satte Christie seg grundig inn i det tilgjengelige arkeologiske materialet, og mente å kunne rekonstruere disse delene av kirken på noenlunde sikkert grunnlag. Hans hovedmål var å sette kirken tilbake i dens opprinnelige gotiske og romanske form, og fjernet derfor systematisk nyere tilføyelser, bl.a. barokkhjelmen over oktogonen. Christies nitide og nøyaktige arbeid har høstet stor anerkjennelse, selv om framgangsmåten hans fortoner seg noe hardhendt i vår tid.

Christies gjenoppbygning falt ikke like heldig ut for de delene av kirken som var forsvunnet og ikke kunne rekonstrueres fra sikre kilder. Hans gjenoppbygning av hovedtårnet tiltrakk seg kritikk allerede fra kort tid etter ferdigstillelsen i 1903. Spesielt er tårnfoten for lav, ut fra arkitektoniske hensyn og arkeologiske bevis. Christie lot den karakteristiske kobberhjelmen på hovedtårnet oppføre i 1901, også uten sikkert historisk belegg. Christie utarbeidet også planer for gjenoppførelsen av vestfronten, som imidlertid ikke ble fulgt.

Christie ledet restaureringsarbeidene i Nidarosdomen til sin død i 1906. En minnetavle over Christie er reist i søndre tverrskip i Nidarosdomen. Arkitekt Christies gate i Trondheim ligger nær Nidarosdomen og er oppkalt etter Chr. Christie.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 3. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Christian\_Christie, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Eilert Christian Brodtkorb Christie, Norsk biografisk leksikon ID Christian\_Christie, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   KulturNav, KulturNav-ID 1a08c966-30f2-41f5-a3c5-258d1bdadf21, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Fischer, Gerhard (1969). *Nidaros domkirke: Gjenreisning i 100 år 1869-1969*. Trondheim: Land og kirke.

Eksterne lenker
---------------

* Christian Christie i Norsk kunstnerleksikon
* Christian Christie i Norsk biografisk leksikon
* Salmonsens konversationsleksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Wikistrinda **·** Store Danske Encyklopædi **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** ULAN **·** KulturNav
 |
**Haverstingtunnelen** eller «**Hølet i fjellet**» som den også kalles, er en tunnel på Bergensbanen som går i retning øst-vest mellom Brekkebygda (nordvest i Soknedalen) i Ringerike kommune og Ørgenvika (på østbredden av Krøderen) i Krødsherad kommune gjennom den 757 m høye åsen Haverstingen.

Tunnelen er rett, og er bygd horisontalt med nødvendig fall mot begge endene for avløpsvann. Utsprengningen av tunnelen begynte i begge ender i henholdsvis juni og oktober 1903. Fem år senere, november 1908, var den ferdigsprengt. Hele tunnelen ble håndboret, dette var på den tiden billigere enn maskinboring. Arbeidene ble understøttet av kunstig ventilasjon, drevet av petroleumsmotorer. Fremdriften ble hele tiden utført kontinuerlig med 20 arbeistimer i døgnet uten større uhell. Tunnelen sto klar til åpningen av Bergensbanen i 1909.

Ørgenviktunnelen på riksvei 7 krysser under Haverstingtunnelen inne i berget.

Referanser
----------

1. ↑  Haakon Nyhuus, red. (1909). «Haverstingtunnelen». *Illustreret norsk konversationsleksikon*. III (første utg.). Kristiania: H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard). s. 1581.
2. ↑

Se også
-------

* Haverstingen naturreservat

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |