recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Den såkalte **Volda-dommen** handler om at en kvinne som bodde i Volda mener seg voldtatt av en mann i mai 1996. Hun anmeldte saken i februar 1997, men anmeldelsen ble henlagt både av politiet og statsadvokaten. I oktober 1999 stevnet mannen kvinnen for retten fordi han mente at hun hadde satt ut rykter om ham i forbindelse med den påståtte voldtekten. I herredsretten og lagmannsretten ble kvinnens voldtektspåstander mortifisert, og hun ble dømt til å betale mannen 20.000 kroner i skadebot. Hun anket saken til Høyesterett som den 20. november 2001 frifant kvinnen fra kravet om å betale erstatning til mannen hun beskyldte for voldtekt.

Høyesterett la i dommen vekt på at mennesker som mener de er utsatt for overgrep, må få lov til å snakke om det med andre. Saken førte til en lovendring der den nye loven fastslo at så lenge man i god tro hevder at man er blitt utsatt for en seksualforbrytelse som kan straffes med fengsel i fem år eller mer, skal man være fritatt fra erstatningskrav. Den nye loven sier klart at det skal være mulig å fortelle andre om overgrep, for å få bearbeidet reaksjoner i etterkant, uten å måtte frykte for å bli utsatt for injurie- og erstatningsspørsmål.

Detaljer
--------

Morgenen etter den angivelige voldtekten i mai 1996 fortalte kvinnen til noen venninner at hun var blitt voldtatt. I alt snakket kvinnen med 11 personer om saken. Mannen fikk først kjennskap til påstandene om voldtekt i januar 1997. Han oppsøkte da kvinnen sammen med noen venner og konfronterte henne med uttalelsene. Etter dette besøket politianmeldte hun mannen for voldtekten. Både politiet og statsadvokaten henla saken ut fra bevisets stilling.

I 1999 fikk mannen problemer på sitt arbeidssted på grunn av ryktespredning om saken. Han stevnet da kvinnen for retten fordi han mente at hun hadde satt ut rykter om ham i forbindelse med den påståtte voldtekten. I herredsretten og lagmannsretten ble kvinnens voldtektspåstander mortifisert, og hun ble dømt til å betale mannen 20.000 kroner i skadebot. Hun anket saken til Høyesterett. For Høyesterett ble dette en avveining av hensynet til kvinnens ytringsfrihet i forhold til mannens krav på vern av sin ære. 

I dommen blir det vist til tre kjennelser i Den europeiske menneskerettighetsdomstol. Her ble den norske stat dømt etter at tidligere dommer har dømt tre saksøkere i saker som går på ytringsfrihet i forhold til æresvern. Disse tre saksøkerne var bladet Tromsø, Bergen politilag og *Bergens Tidende*.

Referanser
----------

1. ↑  «Frifunnet for ærekrenkelser», NRK 20. november 2001
2. ↑  Herborg Larsen: «Omstridt voldtektssak til Høyesterett», *Drammens Tidende* 28. februar 2001
3. ↑
**Petter Idar Rønning** (født 1939 i Hemnes, død 2012) var en norsk komiker og idrettsmann, bosatt på Hemnesberget i Hemnes kommune i Nordland.

Rønning var en lovende fotballspiller på Hemnes Idrettslag som tenåring på 1950-tallet. Senere flyttet han til Mo i Rana og markerte seg sterkt på Mo IL i en årrekke. Han spilte en periode også på det nordnorske landsdelslaget. I 1970 flyttet han tilbake til Hemnesberget og engasjete seg da i drifta av Hemnes Idrettslag. Han begynte også ganske raskt med å gjenopplive Reintindrevyen igjen. Årlig kom disse revyene i mars, samme helga som skirennet Reintindrennet. Seinere ble revyene satt opp på andre tider av året, da skirennet ikke lenger ble arrangert. Siste revy i Rønnings regi var i 1996, som et ledd i markeringen av Hemnes IL sitt 75-årsjubileum.

Petter Rønning er best kjent utenfor Hemnes for sin deltakelse som historieforteller på humorprogrammet *Du skal høre mye* på NRK på 1990- og 2000-tallet.

Utmerkelser
-----------

* Æresmedlem av Hemnes Idrettslag, 2011

Eksterne lenker
---------------

* Petter Rønning forteller en historie om en sprengningsbas på NRK-programmet *Du skal høre mye* (YouTube).
* Petter Rønning utnevnes til æresmedlem i Hemnes IL, omtalt på www.lokalavisa.no den 05.04.2011
**Petter Trond Moshus** (født 30. mars 1946) er en norsk grafisk designer med professorkompetanse.

Arbeid
------

Petter T Moshus har høyskoleutdannelse innen kommunikasjonsdesign fra Tyskland der han blant annet jobbet praktisk med designprogrammet til OL i München i 1972. Han var en av pionerene bak Televerkets ambisiøse forsøk med Teledata, en forløper for internett, på 1980-tallet. Han var sjef for designprogrammet for OL på Lillehammer i 1994. I etterkant har han vært rådgiver innen design for komiteene som arrangerte de olympiske lekene i Salt Lake City 2002, Aten 2004, Torino 2006 og Beijing 2008.

Moshus har vært leder for et prosjekt med mål å utvikle og implementere et grafisk designprogram for alle departementene og regjeringens dokumenter og informasjonsmedier i oppdrag fra Kulturdepartementet.
Fra 1996 til 2003 var han ansatt i NRK som leder av designavdelingen med enheter innen scenografi, tv-grafikk, animasjon og klær/kostyme. Han var konsernansvarlig for utviklingen av samordnet corporate identity/visuell branding i NRK. Moshus har vært i ansatt som prosjektleder for utvikling og implementering av et visuelt profil-/designprogram for kongehuset og Det kongelige hoff.

Han var i perioden 2003 til 2008 ansatt som instituttleder ved Institutt for Industridesign (IDE) ved Arkitektur- og designhøgskolen i Oslo (AHO). Han var også prorektor ved skolen.

Moshus var medlem av arkitekturrådet for Oslos hovedflyplass. Han har fra 2008 hatt styreverv i KORO (kunst i offentlig rom) oppnevnt av Kulturdepartementet, vært styremedlem i AHO, i Norsk Designråd i tolv år samt medlem av R&D-utvalget ved Kunsthøgskolen i Bergen (KhiB) i seks år. 

Moshus har videre vært verge for enslige mindreårige asylsøkere oppnevnt av Oslo, Asker og Bærum overformynderier.

Publikasjoner
-------------

Moshus har skrevet rapporten «Visualisering i Teledata» med Televerkets forskningsinstitutt som oppdragsgiver. Han har vært ansvarlig for «Rapport om designprogrammet for De XVII Olympiske vinterleker» utgitt av Kulturdepartementet og Norsk form, medredaktør og medforfatter av boken «Norsk Olympisk design», Messel forlag, skrevet artikkelen «Using design to create an identity« i boken «Evoking – an Image of The Games«, publisert av Musée Olympique i Lausanne.

Utmerkelser
-----------

Som designansvarlig i NRK har han mottatt merket for god design av Norsk designråd for designprogrammet til NRK, og for initiering av et designprogram for «Det kongelige bryllup« i 2001. For arbeidet med OL-design har han mottatt den skandinaviske designpris, blitt utnevnt til «Årets designer» (Gullblyanten) av Kreativt Forum og tildelt *The golden Olympic Rings* av IOC.

Referanser
----------

1. ↑  Moshus, Petter T. (1994). *Rapport om designprogrammet for de XVII olympiske vinterleker Lillehammer 1994*. Oslo: Kulturdepartementet. ISBN 8245200072 Sjekk `|isbn=`-verdien: checksum (hjelp).
2. ↑  «NRK vant designpris». NRK. 28. november 2003.
**Petter Skogsletten** (født 10. mars 1993, i Oslo) er en norsk profesjonell fotballtrener. Han er nåværende assistenttrener for FC Roskilde, med den tidligere SC Heerenveen-proffen Jesper Håkansson som manager.

Biografi
--------

Skogsletten vokste opp på Stovner, en forstad til Oslo. Han startet sin trenerkarriere i kjølvannet av en hjertesykdom, som tvang ham ut av å spille. Han fant tidlig en lidenskap for trenerfaget i fotballen, og startet sin trenerkarriere i den gamle Eliteserieklubben Lyn i en alder av 16.

Skogsletten har i etterkant fullført det berømte "High Performance Football Coaching"-studiet ved Universitetet i Lisboa. Studiene ble, blant annet, ledet av den velkjente manageren José Mourinho.

Karriere
--------

Petter Skogsletten har tidligere opptrådt i ulike profesjonelle fotballklubber innen Norge, Danmark og Færøyene. Før det har han bygget opp karrieren via klubber i lavere divisjoner i engelsk og norsk fotball. 

Han begynte som fysisk trener for FK Bodø/Glimt i starten av klubbens historisk beste periode mellom 2019 og 2021. Klubben hadde sin beste tid i løpet av disse årene, hvor de skapte grunnlaget for å vinne Eliteserien i 2021 og 2022, etter å ha vært nummer to i 2019.

Skogsletten dro våren 2021 til Danmark og FC Nordsjælland, og jobbet der i en og en halv sesong som deres fysiske trener frem til sommeren 2022.

I løpet av sommeren 2022 bestemte Petter Skogsletten seg for å signere for den mestvinnende færøyske toppklubben Havnar Bóltfelag som assistenttrener. Klubben, da ledet av Dalibor Savic, endte på tredjeplass i Betri Deildin i 2022, og vant den nasjonale VFF-cupen.

Sommeren 2023 signerte Petter Skogsletten for den danske klubben FC Roskilde, hvor han ble assisterende manager for Jesper Håkansson.

Referanser
----------

1. 1 2   transfermarkt.com, Transfermarkt manager ID 109407, besøkt 3. juli 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «(+) Petter hadde drømmen klar. Så stoppet hjertet: – Hele verden sluknet for meg». *Nettavisen* **(norsk)**. 12. juni 2021. Besøkt 27. juni 2023.
3. ↑  «Norsk 24-åring blir lært opp av Mourinho». *Nettavisen* **(norsk)**. 30. mars 2017. Besøkt 27. juni 2023.
4. ↑  «Nye ansikter i akademiet». *Bodø/Glimt*. Besøkt 27. juni 2023.
5. ↑  «FCN forstærker sig: Henter fra Bodø og Heerenveen». *Tipsbladet.dk*. Besøkt 27. juni 2023.
6. ↑  «HB fingið nýggjan kropsligan venjara». *roysni.fo* **(færøysk)**. Besøkt 27. juni 2023.
7. ↑  «Ny trænerduo på plads i FC Roskilde». *FC Roskilde* **(dansk)**. Besøkt 27. juni 2023.
8. ↑  «Petter Skogsletten - Manager profile». *www.transfermarkt.com* **(engelsk)**. Besøkt 27. juni 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Petter Skogsletten – Transfermarkt (manager) Rediger på Wikidata

* (no) Petter Skogsletten – Norges Fotballforbund Rediger på Wikidata
**Petter Pettersen** (født 1972) er en tidligere norsk innebandyspiller. Han var med ved innføringen av den norske ligaen i 1994. 

Han debuterte for AK-90 fra Fredrikstad, men som eliteseriespiller deltok han på Greåker Bulldogs fra Sarpsborg. Pettersen hadde også to sesonger i Slevik IBK hvor han ble belønnet med ett NM-gull, samt en sesong i Øreåsen IL som spillende trener og sist som spillende hjelpetrener i Fredrikstad IBK i sesongene 2005/06 og 2006/07. Ved siden av å føre Greåker til 6 seriemesterskap og 5 NM-gull, var han også delaktig i Norges VM-bronse fra 1996. Han har også et NM-gull med Slevik IBK fra sesongen 1999/00.

Pettersen la opp etter sesongen 2002/03, men en trenerkarriere bragte ham tilbake på banen, da i Moss og Øreåsen IL. Dette ble en kortvarig affære da Øreåsen IL rykket direkte ned etter sin første sesong i eliteserien. Han gikk da til Fredrikstad IBK for et samarbeid med Erik Hæren og A-laget. Heller ikke dette ble noen suksess, og begge årene kjempet de mot nedrykk.

Meritter
--------

* VM-bronse 1996
* Seriemesterskap: 95/96, 96/97, 00/01, 01/02, 02/03
* Seriebronse: 95/95 & 04/05
* NM-gull: 1994, 1996, 1998, 2000 (med Slevik IBK), 2001 & 2003
* Årets poengplukker: 95/96 & 97/98
* Sesongen 94/95: 21 mål
* Sesongen 95/96: 22 mål og 18 pasninger. 40 poeng totalt
* Sesongen 96/97: 9 mål og 8 pasninger. 17 poeng totalt
* Sesongen 97/98: 30 mål og 19 pasninger. 49 poeng totalt
* Sesongen 98/99: 32 mål og 27 pasninger. 59 poeng totalt
* Sesongen 99/00: 16 mål og 12 pasninger. 28 poeng totalt
* Sesongen 00/01: 16 mål og 17 pasninger. 33 poeng totalt
* Sesongen 01/02: 17 mål og 18 pasninger. 35 poeng totalt
* Sesongen 02/03: 11 mål og 18 pasninger. 29 poeng totalt
* Sesongen 04/05: 2 mål og 6 pasninger. 8 poeng totalt
* Sesongen 06/07: 7 mål og 7 pasninger. 14 poeng totalt

Dette gir 183 mål og 150 pasninger i løpet av elleve sesonger i eliteserien. Det foreligger ingen tall på pasninger fra sesongen 94/95. 

På landslaget debuterte han i 1992 mens han spilte for AK-90. Her fikk han registrert 26 offisielle kamper hvor han scoret 15 mål og la 15 pasninger totalt.

Kilder
------

* «NM-mester i innebandy prøver golf» *Sarpsborg Arbeiderblad*, 18. juni 2007
***Storkens Vinger*** er en roman skrevet av Knut Meling og utgitt på Aschehoug i 1979. Omslagillustrasjon av Morten M. Kristiansen.

Handling
--------

Thanskgiving Day i New York: en ung mann i slutten av 20-årene opplever denne festdagen i november som en heller ensom ørkesløs affære. Han har lærerjobb på skolen Julia Richman, en svart skole i en hvit bydel, og samtidig fortsetter han studiene. Ting går greit, han fikser de vanskligste elevene, karrieren ligger foran ham. Allikevel går han på tomgang. Så møter han igjen den italienske piken Maria, hans ungdoms første store kjærlighet. Er det mulig å ta opp tråden? Flere av vennene venter barn. Er det ikke på tide å gi livet en sjanse?

Knut Melings nye roman handler bl.a om New York, om ensomme dry martinis og vannvittige fester, om raseskille, kjærlighet, svangerskap - og om storkens vinger. Bokens sjarm ligger ikke minst i den smittende livsgleden og i skildringer av de pulserende storbylivet, som forfatteren kjenner bedre enn de fleste nordmenn.

Referanser
----------

1. ↑  «Nasjonalbiblioteket». *www.nb.no*. Besøkt 26. september 2020.
2. ↑  «Knut Meling - Allkunne». *www.allkunne.no* **(norsk)**. Besøkt 12. september 2020.
Einangsteinen i Vestre Slidre.
**Einangsteinen** er en runestein som er risset med den eldre futharken. Steinen står på en gravhaug øverst i Gardbergfeltet i Vestre Slidre i Innlandet fylke. Den er antatt å være fra 300-tallet, og regnes som Nordens eldste runestein som står på sitt opprinnelige sted. Verdens eldste runestein er Svingerudsteinen, som ble oppdaget i 2021. Einangsteinen har fått navn etter den nærliggende gården Einang. Den og Barmensteinen fra Selje i Nordfjord regnes som de eldste, norske runesteinene fra folkevandringstiden som fortsatt står der de ble reist. Einangsteinen er registrert av Riksantikvaren med ID nr. 129134-3.

Steinen er en skive av grov skifer, omtrent halvannen meter høy og en meter bred, men er satt såpass dypt at den tilsynelatende er lavere. Tykkelsen varierer mellom 13 og 18 cm.

Garbergfeltet er et usedvanlig stort gravfelt fra jernalderen, hvor det også er funnet mange kulturminner fra senere tidsaldre. Gravene i feltet dateres stort sett til andre halvdel av 4. århundre. Et sverd med romersk stempel er datert til tidlig 300-tall, og et bronsesmykke er datert til vikingtiden.

Teksten på steinen ble lest slik av Erik Moltke (med mellomrom satt inn):

**ðagastiR runo faihido**
Starten av innskriften mangler, og Moe foreslår at de manglende tegnene *kan* være **ek gu**.

Som kan tolkes:

*[Jeg, Gud]gjest malte runeinnskriften*, eller
*[Jeg, Gud]gjest skrev runeinnskriften*
Det er det svake, urnordiske verbet *\*faihian*, her brukt i preteritum 1. person entall, *faihido*, med betydning «malte» (ikke «hugget»).

Innskriften på Einangsteinen

Referanser
----------

1. 1 2  Eriksen, Torunn (1992). *Oppland: veiviser til kultur og opplevelser*. Lillehammer: Thorsrud, Lokalhistorisk forl. ISBN 8290439598.
2. ↑  Evensen, Knut (1945-) (1996). *Valdres: mystisk og mangfoldig*. Oslo: Boksenteret/Valdres forl. s. 126. ISBN 8276830757.
3. 1 2  Jahnsen, Jahn Børe (1943-) (1976). *Lokalhistorisk turhåndbok for Vestre Slidre*. Vestre Slidre: Forfatteren. s. 7.
4. 1 2  Erik Moltke (1938). «Runestenen paa Einang». *Viking*. Norsk arkeologisk selskap. II: 111–120.
5. ↑  Svein Jarle Molnes: «Ek Gudagastir runo fahido», NRK 22. mars 2007

Eksterne lenker
---------------

* (en) Einangsteinen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Einangsteinen – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Om Einangsteinen
* «Einangsteinen». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
***Nulla poena sine lege*** («ingen straff uten lov») er et rettsprinsipp som fordrer at man ikke kan straffes for noe som ikke er forbudt ved lov. Dette prinsippet er akseptert og kodifisert i moderne demokratier som et grunnleggende krav til rettssamfunnet. Prinsippet kalles også lovprinsippet (legalitetsprinsippet i strafferetten), og er kodifisert i Grunnloven § 96 første ledd, samt i Straffeloven (Norge) § 14. Grunnloven § 96 første ledd hjemler dessuten *domsprinsippet* («nulla poena sine judicare»), som krever dom for ileggelse av straff.

Det er den tyske juristen Paul Johann Anselm von Feuerbach (1775–1833) som har gitt prinsippet sin nåværende språklige utforming. Han regnes ellers som grunnleggeren av den moderne tyske strafferetten. Grunnprinsippet *nulla poena sine lege* fantes rett nok også i den gamle romerretten, men prinsippet fikk en strammere og fyndigere formulering av Feuerbach.

Prinsippet retter seg ikke bare mot rettsvilkårlighet og maktmisbruk, men skal også forsvare innbyggerne mot tilbakevirkende lover innen strafferett (forbudet mot tilbakevirkende straff, se Grunnloven § 97).

Litteratur
----------

* Hans-Ludwig Schreiber (1976). *Gesetz und RichterStudien zur geschichtlichen Entwicklung des Satzes «nullum crimen, nulla poena sine lege»*. Frankfurt am Main: Metzner. «Zugleich Habilitationsschrift an der Universität Bonn 1971»
* Markus Kenntner (1997). *Der deutsche Sonderweg zum Rückwirkungsverbot. Plädoyer für die Aufgabe eines überholten Verweigerungsdogmas*. München/Frankfurt am Main: Beck. s. 2298 ff.
* Friedrich-Christian Schroeder (1999). *Der Bundesgerichtshof und der Grundsatz „nulla poena sine lege"*. München/Frankfurt am Main: Beck. s. 89–93.
* Ingo Bott/Paul Krell (2010). *Der Grundsatz „nulla poena sine lege" im Lichte verfassungsgerichtlicher Entscheidungen*. s. 694 ff.
* Hartmut Maurer (2001). *Rechtsstaatliches Prozessrecht*. Tübingen: Mohr Siebeck. s. 471 ff.
Skjematisk framstilling av nukleinsyrene RNA og DNA.
**Nukleinsyrer** er polymerer som er spesialiserte for å lagre, overføre og bruke genetisk informasjon. Det finnes to typer nukleinsyrer, DNA (deoksyribonukleinsyre) og RNA (ribonukleinsyre). Nukleinsyrer er en særdeles viktig organisk molekylgruppe fordi det er en del av de levende organismenes arvestoff.

Oppbygging
----------

En nukleinsyre er bygget opp av nukleotider som består av en pentose, en organisk base og en fosfatgruppe. Ryggen på en nukleinsyre består av en binding mellom en fosfatgruppe og neste pentose. Denne bindingen er en fosfodiesterbinding, og denne skjer mellom det 5. karbonatomet i en pentose og det 3. karbonatomet i neste pentose. Retningen på en nukleinsyre kan derfor angis.

Litteratur
----------

* Grønlien, Ryvarden, Tandberg (2008). *Bi 2, grunnbok*. Gyldendal undervisning. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC
 |
**Robert Mösching** (født 23. november 1954) er en sveitsisk tidligere skihopper som representerte Ski-Club Gstaad.

Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka og verdenscupen i årene 1974-1980. I verdenscupens første sesong, 1979/80, ble han nummer 28 sammenlagt. Samme sesong fikk han sin beste sammenlagtplassering i Hoppuka, med 14.-plass. Hans beste plassering i enkeltrenn var 3.-plass i St. Moritz 27. februar 1980.

Mösching deltok i OL i 1976 og 1980, med 17.-plass i storbakken i Lake Placid i 1980 som beste plassering. I VM i Lahtis i 1978 ble han nummer 20 både i stor- og normalbakke, og var på det sveitsiske laget som ble nummer 7 av 10 lag i lagkonkurransen, som var prøvegren. I VM i skiflyging i Vikersund i 1977 ble han nummer 16.

Referanser
----------

Kilder
------

* Sports Reference: Robert Mösching Arkivert 23. desember 2009 hos Wayback Machine. (besøkt 14. juli 2011)
* Jens Jahn, Egon Theiner: *Enzyklopädie des Skispringens*. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider

Eksterne lenker
---------------

* (en) Robert Mösching – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Robert Mösching – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Robert Mösching – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
Segl av John Comyn.
**John Comyn**, John II (død 1302), også kalt for den Sorte Comyn for å skille ham fra hans sønn med samme navn, John Comyn, kalt for den Røde Comyn. Sorte Comyn var en adelsmann og Vokter av Skottland. Fødselsåret er ikke kjent, men han døde antagelig i 1302, skjønt kilder har også oppgitt 1313.

Bakgrunn
--------

Etter at Margaret «jomfruen av Norge», som var kong Alexander III av Skottland siste ætling, døde i 1290, ble seks lorder og biskoper utpekt til Voktere av Skottland. Tittelen innebar at de hadde myndighet til å handle i regents sted. John Comyn (sorte) var en av vokterne som ble utnevnt i 1290. Den som ble valgt til konge over Skottland ble John Balliol.

Balliol-familien var en alliert av Comyn-familien. Etter kort tid ble John Balliols søster Eleanor giftet bort til John Comyn for å styrke alliansen. De fikk flere barn, deriblant sønnen John (kalt opp etter faren), som senere i livet skulle bli kjent som John Røde Comyn.

John Comyn støttet John Balliol da han kjempet mot og ble beseiret av Edvard I av England og satt fengslet sammen med Balliol i Tower of London. Etter at han ble løslatt, da Balliol ble sent i eksil til Frankrike, slo Comyn seg sammen med William Wallace i kampen for den skotske uavhengighet.

Sønnen
------

John Comyn (sorte) var selv en av de som hadde et legitimt krav til den skotske tronen, ettersom han nedstammet fra kong David I av Skottland. Da Balliol måtte dra i eksil ble sønnen Røde Comyn den mektigste mannen i Skottland ved siden av sin bitreste fiende, en annen som hadde et krav til den skotske tronen; Robert Bruce. John Comyn (røde) hadde dobbelt krav til tronen gjennom både farssiden (til David I) og morssiden (til Balliol).

John Comyn (røde) delte kommandoen av de skotske styrkene med sin rival Robert Bruce etter at Wallace ble henrettet, og han hadde en viss suksess, blant annet i slaget ved Rosslyn. Men Robert Bruce aktet å sikre sitt krav til tronen og fikk Røde Comyn myrdet i en kirke i Dumfries i 1306. Seks uker senere ble Robert Bruce kronet til konge av Skottland..

Huset Comyn utryddet
--------------------

John Comyn (den sorte) døde ved Lochindorb Castle i 1302. Etter kroningen av Robert Bruce i 1306 brøt det løs en bitter borgerkrig mellom Bruces fraksjon og Comyn-fraksjonen. Borgerkrigen endte med at huset Comyn ble fullstendig utradert. John Comyn (den sorte)s sønnesønn, John Comyn IV, som hadde vokst opp i England, deltok på engelsk side ved slaget ved Bannockburn i 1314 hvor han ble drept av Robert Bruces hær. Han var den siste gjenlevende Comyn, og ættens mektige posisjon i Skottlands historie var med hans fall på slagmarken over.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p7225.htm#i72242, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Gazetteer for Scotland
 |
**Jürgen Stark** (født 31. mai 1948 i Gau-Odernheim) er en tysk økonom. Han er sjeføkonom og medlem av direktoriet i Den europeiske sentralbanken.

Han studerte økonomi i Hohenheim og Tübingen mellom 1968 og 1973, og tok doktorgraden i økonomi i 1975. Fra 1978 til 1998 arbeidet han i avdelingen for næringspolitikk i det føderale næringsministeriet og fra 1988 til 1992 var han leder for sekretariatet for utenlandshandel, penger, valuta og finansmarkeder i Kanzleramt. Fra 1992 til 1995 arbeidet han i finansministeriet som leder for forskjellige avdelinger, og fra 1995 til 1998 var han statssekretær i finansministeriet. I september 1998 ble han visepresident for Deutsche Bundesbank, og i 2002 fikk han ansvar for internasjonale forbindelser og revisjon i styret. Etter at Ernst Welteke gikk av som president for banken i 2004 fungerte Stark som president frem til Axel A. Weber ble utnevnt til ny president. I juni 2006 ble Stark utnevnt til medlem av direktoriet i Den europeiske sentralbanken, som etterfølger etter Otmar Issing. Han ble samtidig også utnevnt til sjeføkonom. Han ble i juni 2005 utnevnt til honorærprofessor ved universitetet i Tübingen.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000021450, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id stark-jurgen, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (de) Verk av og om Jürgen Stark i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC **·** Munzinger (iba)
 |
*Superexlibris på* kalveskinnsinnbinding med eiermerke tilhørende *Hieronymus von Colloredo*, erkebiskop av Salzburg, datert 1772.
**Superexlibris** eller **supralibros** er et bokeiermerke utenpå et bokbind og i form av et våpenskjold, segl og/eller monogram eller annet kjennetegn.

Superexlibris er noe annet enn et vanlig exlibris, som er limt eller stemplet inne i boken. 

Superexlibris er ofte preget med gull, og gjerne plassert midt på bokens perm, ev. også på bindets rygg. Dette var gjerne kostbart å få utført, og en del slike kjennes fra boksamlingene til europeiske fyrster og biskopper, men også fra private boksamlere som f.eks. dansken Bolle Willum Luxdorph, eller visestattholder i Norge Just Høg.

Referanser
----------

1. ↑  *Superexlibris til svenske konger og dronninger, adelige og kendte personer samt institutioner*, Frederikshavn Kunstmuseum og Exlibrissamling, 2002
2. ↑  *Luxdorphiana*, Aust-Agder kulturhistoriske senter. Besøkt 1. juni 2013[*død lenke*]
3. ↑  *Private ownership marks*, kb.dk. Besøkt 1. juni 2013

Litteratur
----------

* Hugo Høgdahl: *Norske ex libris og andre bokeiermerker*, Oslo 1946

Eksterne lenker
---------------

* Superexlibris tilhørende humanist og boksamler Georgius Albinius (1510-1570), unesco-ci.org. Besøkt 1. juni. 2013

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
En **superart** i biologien er en taksonomisk kategori som brukes for en gruppe på minst to distinkte, men nært beslektede arter. Uttrykket ble brukt og popularisert først av Bernhard Rensch og senere av Ernst Mayr. De to forfatterne spesifiserte at artene som utgjør en superart må være utbredt slik at artene må ha forskjellige levesteder (allopatrisk utbredelse). Superart tilsvarer tysk *Artenkreis* (fra tysk *Art* (art) og *Kreis* (sirkel, ring)) og er også brukt i en del engelskspråklig faglitteratur (*superspecies*).

Superarter er spesielt interessante fordi de kan sies å representere et «øyeblikksbilde» av artsdannelsen – evolusjon tatt på fersk gjerning. Det er ikke noe skarpt skille mellom svært godt differensierte underarter og medlemmer av en superart, så betegnelsen er vanligvis tentativ og noen ganger kontroversiell.

Superarter i nomenklaturen
--------------------------

Begrepet superart brukes oftest i botanikken i tilfeller der det er usikkert om man har med en svært variabel art eller flere svært nærstående arter å gjøre. I zoologien regnes gråspurv, middelhavsspurv og romerspurv som én superart, hvor romerspurven antas å ha oppstått ved hybridisering mellom de to andre. I tilfeller der det ikke har vært gjort tilstrekkelig studier for å finne ut hvor mye kryssing som er mulig eller faktisk foregår, kan den beste tilgjengelige taksonomisk løsningen være å benytte superart som en nødløsning. Som biologisk kategori har «superart» verken et primæt eller sekundært taksonomiske nivå i International Code of Botanical Nomenclature, men er tillatt i henhold til artikkel 4.3.

Beslektede fenomener
--------------------

I en del slike artsgrupper foregår naturlig kryssinger mellom noen av artene. En slik superart med uklare artsgrenser kalles et artskompleks. En superart der alle artene krysser seg med andre, men ikke alle kan krysse seg med alle, er en ringart, i engelskspråklig litteratur også kalt *Rassenkreis* (fra tysk *Rassen* (rase, populasjon) og *Kreis* (sirkel, ring)). En ringart vil i mange tilfeller sannsynlig utvikle seg over tid for å bli en superart.

Referanser
----------

1. ↑  Amadon, D. (1966). «The Superspecies Concept». *Systematic Biology*. 15 (3): 245–249. doi:10.2307/sysbio/15.3.245.
2. ↑   FishBase glossary; "Artenkreis". FishBase. Retrieved 21 October 2013.
3. 1 2  Paul R. Ehrlich, David S. Dobkin, and Darryl Wheye (1988). «Superspecies». CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
4. ↑  McNeill, J.; Barrie, F. R.; Buck, W. R. m. fl.. redaktører. (2012), *International Code of Nomenclature for algae, fungi, and plants (Melbourne Code), Adopted by the Eighteenth International Botanical Congress Melbourne, Australia, July 2011* (electronic utgave), Bratislava: International Association for Plant Taxonomy, besøkt 2012-12-20 .
**Matthew Ryan** (født 2. mars 2002) er en irsk alpinist, som representerer klubben Waterville Valley BBTS. Han trenes av Andrew Gannon og Brennan Smith.

Idrettskarriere
---------------

### Sesongen 2018/19

Ryan deltok i sitt første FIS-renn (Entry League FIS) i oktober 2018, i Landgraaf i Nederland, der han kom på 19.-plass i slalåm. Han deltok i Vinter-EYOF 2019 (European Youth Olympic Festival), og kom der på 25.-plass i slalåm, men kjørte ut i storslalåm. Han deltok i USA-mesterskapet i alpint 2019, og kjørte der inn til 53.-plass i slalåm, og i USA-mesterskapet for junior kom han på 22.-plass i slalåm og 44.-plass i super-G.

### Sesongen 2019/20

Han deltok i alpint under Vinter-OL for ungdom 2020. Der kom han på 45.-plass i super-G, der Adam Hofstedt fra Sverige vant. I den påfølgende kombinasjonsslalåmen kjørte han seg opp til 25.-plass i kombinasjonen. I storslalåm og i slalåm kjørte han ut.

Den 1. februar 2020 vant han sitt første FIS-renn, da han vant slalåm i Alyeska Resort i USA.

Referanser
----------

1. 1 2   www.lausanne2020.sport, besøkt 12. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  FIS - *Matthew Ryan - Results*, besøkt 17. mars 2020.
3. ↑  Lausanne 2020 - *Alpine Skiing - Men's Super-G* Arkivert 10. januar 2020 hos Wayback Machine. besøkt 17. mars 2020.
4. ↑  Lausanne 2020 - *Matthew Ryan* Arkivert 17. mars 2020 hos Wayback Machine. besøkt 17. mars 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Matthew Ryan – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Matthew Ryan – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Matthew Ryan – TheSports.org Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos Vinter-OL for ungdom 2020 Arkivert 17. mars 2020 hos Wayback Machine.
**Maiaer** (entall **maia**) er i J.R.R. Tolkiens bøker *Ringenes herre* og *Silmarillion* angeliske skapninger skapt av Ilúvatar. De utgjør sammen med valaene Ainuene, de hellige, og er i makt og magi svakere enn dem, med lavere rang. De er betegnet som deres tjenere og disipler.

Mens valaene kan sammenlignes med mytologiske guder slik sett i Norrøn og Gresk Mytologi, kan man betegne maiaer som engler eller demoner i Midgard, som Guds tjenere. Det er verdt å merke seg at hverken Valaene eller Maiaene ble av Tolkien betegnet som guder, det var i hans verk kun én skapende gud, Iluvatar.
Maiaene besatt overnaturlige evner og kunne ta form som forskjellige skapninger, deriblant mennesker. Eksempel på dette er istarene. 

Maiaene er i motsetning til Valaene tallrike og ufullstendig navngitt. De mest kjente Maiaene i Ringkrigens tid er Sauron, Gandalv og Sarumann, men også Balrogen fra Morias Miner.

I Ringkrigens tid holdt de fleste Maiaene seg i Valinor på kontinentet Aman, sammen med Valaene, og spilte med noen unntak som nevnt tidligere liten rolle i Ringkrigens forløp.

Portal: Litteratur
Et **testmarked** er innen markedsføring et avgrenset geografisk område eller en bestemt demografisk gruppe hvor man lanserer et produkt eller en markedsføringsstrategi for å få data på hvordan produktet slår an eller strategien fungerer. Et testmarked fungerer som et felteksperiment, ettersom en ved å benytte flere testmarkeder kan forsøke å estimere effekten av forskjellige produktpriser, markedsføringsstrategier og andre faktorer. Testmarkeder blir gjerne brukt for å vurdere om det er verd å lansere et produkt eller en strategi på hele markedet. Testmarkedsføring er kostbart, og de varer derfor typisk fra få uker til noen måneder. Denne svakheten gjør at testmarkeder ikke er like egnet om det er et varig gode man vurderer å lansere på markedet.

Referanser
----------

1. 1 2  «Test Market». *Business Dictionary*. Arkivert fra originalen 20. mai 2017. Besøkt 21. april 2017.
2. 1 2  «Test Marketing». *Business Dictionary*. Arkivert fra originalen 19. mai 2017. Besøkt 21. april 2017.
**Guccio Gucci** (født 26. mars 1881 i Firenze, død 2. januar 1953 i Milano) var en italiensk forretningsmann, motedesigner og grunnleggeren av The House of Gucci. Han var sønn av en handelsmann fra Italias nordre produksjonsregion.

Grunnleggingen av Gucci
-----------------------

Gucci var en håndverker født i Firenze.

Gucci grunnla The House of Gucci i Firenze som en liten familieeid skinn og saleributikk i 1906.[] Han begynte å selge skinnvesker til ryttere i 1920-årene. Som ung mann bygget han raskt et rykte for kvalitet og ansatte de beste håndverkerne han kunne finne for å arbeide i atelieret hans.[] I 1938 utvidet han sin virksomhet til Roma. Snart var hans enkeltmannsforetak omgjort til en familiebedrift, da sønnene hans Aldo, Vasco, Ugo og Rodolfo begynte i selskapet.

I 1951 åpnet Gucci butikken sin i Milano, og to år senere utvidet selskapet seg til utlandet med åpningen av Manhattan-filialen.

De siste åra sine tilbrakte Gucci nær Rusper i West Sussex i England.[]

Referanser
----------

1. 1 2   Roglo, Roglo person ID p=guccio;n=gucci;oc=1[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   pantheon.world, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** SUDOC
 |
**Matthew G. Whitaker** (født 29. oktober 1969 i Ankeny i Iowa) er en amerikansk republikansk politiker. Den 7. november 2018 ble han utnevnt til fungerende justisminister i USA av president Donald Trump, etter at Trump ba Jeff Sessions om å fratra stillingen. Whitaker var stabssjef under justisminister Sessions.

Som justisminister står han blant annet ansvarlig for å holde oppsyn med Robert Muellers etterforskning av en mulig russisk innblanding i Presidentvalget i USA 2016, et ansvar som visejustisminister Rod Rosenstein hadde tidligere. Whitaker regnes som lojal mot Trump, og publiserte i 2017 en meningsartikkel i CNN der han skrev at han mener ettforskningen har gått for langt.

Utdanning
---------

Whitaker gikk på Ankeny High School, og utdannet seg ved University of Iowa, der han tok en Master of business administration, Doctor juris og Bachelor of Arts innen kommunikasjon.

Yrkeserfaring
-------------

Etter sin utdanning innen jus var han advokat i advokatfirmaene Briggs & Morgan i Minneapolis og Finley Alt Smith i Des Moines. Han var United States attorney i Iowas sørlige distrikt fra 2004 til 2009, da han trakk seg etter en mislykket etterforskning av senator Matt McCoy, som var anklaget for utpressing av 2000 dollar. McCoy ble kjent ikke skyldig av juryen. Etter dette jobbet han fra 2009 til 2017 for advokatfirmaet Whitaker Hagenow & Gustoff LLP (nå Hagenow Gustoff LLP), det han også var partner. I denne perioden var han blant annet nestleder for Rick Perrys valgkamp i Presidentvalget i USA 2012, og stilte som kandidat i senatsvalget i Iowa i 2014, der Joni Ernst ble valgt som republikanernes representant.

Han jobbet som bidragsyter for CNN fra juni til september 2017. Den 6. august 2017 skrev han en meningsartikkel i CNN med tittelen «Mueller's Investigation of Trump is Going Too Far», der han skrev at etterforskningen ikke burde omhandle Trumps personlige økonomi.

I september 2017 ble han utnevnt til stabssjef under justisminister Jeff Sessions. Da Jeff Sessions ble bedt om å fratre stillingen 7. november 2018 utnevnte Trump Whitaker som fungerende justisminister.

Referanser
----------

1. ↑   GeneaStar, GeneaStar person-ID whitakermat[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Politico - *Sessions ousted*, besøkt 8. november 2018.
3. 1 2  CNN - *Mueller's investigation of Trump is going too far*, besøkt 8. november 2018.
4. ↑  Des Moines Register - *Trump names Iowa native Matt Whitaker acting attorney general after Sessions resigns*, besøkt 8. november 2018.
5. ↑  Sioiux City Journal - *State Sen. McCoy not guilty of extortion*, besøkt 8. november 2018.
6. ↑  Hollywood Reporter - *Acting Attorney General Matt Whitaker Was a CNN Contributor*, besøkt 8. november 2018.
7. ↑  USA Today - *Trump fires Jeff Sessions, names Matthew Whitaker as interim attorney general*, besøkt 8. november 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Matthew Whitaker – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Grensene før og etter krigen
**Gulistan-traktaten av 1813** var en fredsavtale mellom Russland og Persia, signert 24. oktober (5. november etter vestlig tidsregning) i landsbyen Gulistan i Karabakh på slutten av Den russisk-persiske krig (1804-1813). (29. shawal 1228 etter den islamske kalenderen)

Traktaten ble satt opp av sir Gore Ouseley fra Storbritannia som fungerte som mekler, og ble signert av Haji Mirza Abol Hasan Khan fra den iranske side.

Gjennom denne traktaten:

1. Persia (Iran) mister alle sine territorier nord for elven Araks og er tvunget via denne traktaten til å anerkjenne russisk autoritet over dem fra da av. Disse landene inkluderer:
2. Alle byene og landsbyene i Dagestan.
3. Alle byene og landsbyene i Georgia inkludert alle landsbyene på kysten av Svartehavet.
	1. Baku (nå hovedstad i Aserbajdsjan)
	2. Derbent,
	3. Shirvan,
	4. Megrelia,
	5. Karabakh,
	6. Ganja,
	7. Shekin,
	8. Abkhasia,
	9. Mughan,
	10. Imeretia,
	11. Guria,
	12. Khanatene i Talysh.
4. Iran mister sine rettigheter til å seile på Kaspihavet og Russland blir gitt eksklusive rettigheter til å stasjonere sine militære flåter i Kaspihavet.
5. Begge land går med på å etablere frihandel, der russerne har fri adgang til å utføre forretninger hvor som helst i Iran.
6. Russland lover til gjengjeld å støtte Abbas Mirza som arving til den persiske tronen etter Fath Ali Shahs død. (som ikke skjer)

Noen historikere hevder at Russlands anneksjon av Transkaukasus-territoriene gav deres befolkning beskyttelse fra invasjoner på persiske territorier og førte til fred og relativ økonomisk stabilitet. Andre mener at folkene i Transkaukasus ble frarevet sine rettigheter for selvbestemmelse og ble påtvunget integrasjon med Russland, særlig de sjiittiske folkene i Kaukasus som har sterke kulturelle bånd med Persia.

Iran ser offisielt på denne og den etterfølgende Turkmantsjaj-traktaten som en av Irans mest ydmykende traktater noen gang signert. Traktaten er også regnet av iranerne som hovedgrunnen til at Fath Ali Shah er sett på som en av Irans mest inkompetente herskeren som huskes.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
Cao Wei i 262.
**Cáo Máo** (hanzi: 曹髦; født 241, død 260), stilnavn **Yànshì** (彥士), formelt også kjent under hans posthume tittel **Hertug av Gāoguìxiāng** (高貴鄉公; *Gāoguìxiāng Gōng*), var den fjerde keiseren av Cao Wei-dynastiet i de tre rikers tid i Kinas historie. Han var en av sønnene til Cao Lin, som igjen var sønnen til Cao Pi, Wèis grunnlegger og Cao Caos andre sønn. Cáo Máo hadde aldri reel makt i sin regjeringsperiode, men ble dominert av Sima Yis to sønner, Sima Shi og Sima Zhao. Máo ble beskrevet som intelligent og omhyggelig, og han gjorde gjentatte forsøk på å ta tilbake makten fra Sima-klanens regenter, men mislyktes. I 260 ble han drept i et mislykket kupp mot Zhao. Etter sin død fikk han den posthume rangen hertug i stedet for keiser.

Referanser
----------

1. 1 2   Sanguo Zhi[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   China Biographical Database[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Chen Shou: *Sanguozhi*
* Pei Songzhi: *Sanguozhi zhu*


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Cao Fang** | **魏國皇帝Keiser av Wèi**(254–260)*Regenter: Sima Shi (254 – 255)Sima Zhao (255 – 260*) | Etterfølger:**Cao Huan** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Gyda-klassen** var en klasse flerbruksbåt som ble brukt av Sjøheimevernet. De hadde en fast besetning på fire og kunne ta opptil ti passasjerer, disse ville som oftest inngå i et lag som er spesialtrent i bording av fartøyer.

Fartøyet var 13,65m lang, har to motorer med 640 hestekrefter og vannjet. Gyda-klassen skulle kunne oppnå en fart på cirka 43 knop.

Sjøheimevernet hadde 2 fartøy av Gyda-klasse og bevæpningen besto av en eller to 12,7mm mitraljøser i baugen og/eller hekken.

Denne klassen var noe større enn "søster-klassen" Hårek-klassen.

Overtakelse
-----------

I 2019 fikk Tolletaten muligheten til å anskaffe seg et av fartøyene i Hårek klassen, (ikke Gyda klassen) etter at Sjøheimevernet ble lagt ned. Det er etablert et prøveprosjekt hvor Tolletaten prøver ut ny teknologi i samarbeid med Forsvarets Forskningsinstitutt. Prosjektet gir Tolletaten en helårlig fartøytjeneste med økt tilstedeværelse på sjøen og mer fleksible kontrollmannskaper.

Fartøyet er døpt om til en *tollkrysser*, og skal primært operere på Vestlandet.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 4. juli 2019. Besøkt 4. juli 2019.
2. ↑  «Denne gjengen passer på så fienden ikke lurer seg forbi». *www.an.no* **(norsk)**. 16. mars 2014. Besøkt 30. juli 2019.
3. ↑  «T/K Falken døpt og klar for tolltjeneste på Vestlandet - Tolletaten». *Toll.no* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 4. juli 2019. Besøkt 30. juli 2019.
**Kjell Steinsholt** (født 29. januar 1929 i Hedrum) er en norsk professor i næringsmiddelteknologi og sakprosaforfatter. 

Steinsholt tok eksamen artium ved Larvik høgere almenskole i 1948 og ble statslærling i meierifag ved Eina, Steinkjer og Binde meierier. Deretter tok han eksamen som meieriingeniør ved Norges landbrukshøgskole i 1956, før Steinsholt var høgskolestipendiat i perioden
1957 til 1960. Han var Kelloggstipendiat ved University of Wisconsin og oppnådde graden «Master of Science in Dairy and Food Industries» i 1959. I 1960 ble Steinsholt tildelt graden «Licensiat i landbruksvitenskap» i 1960, denne ble i 1980 omgjort til Dr. Scient.

Etter studiene var Steinsholt i perioden 1960 til 62 teknisk konsulent for Norske iskremfabrikkers landsforbund og i perioden 1968 til 70 forsøkssjef i Rådet for melkekonserver. Han har også vært ansatt ved Norges landbrukshøgskole som forsøksleder i meieriteknologi. Steinsholt ble i 1980 utnevnt til «professor i næringsmiddelteknologi» ved Institutt for næringsmiddelfag på samme høgskole hvor han virket til 1996.

Han har vært medforfatter til bøkene *Jarlsbergosten-historie og utvikling* og *Brunosten en norsk historie* som kom ut på Tun Forlag i henholdsvis 2006 og 2008.

Steinsholt ble 8. januar 1996 tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.

Referanser
----------

1. ↑  «Tildelinger av ordener og medaljer». Kongehuset. Besøkt 6. februar 2017.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Idrettslaget Tjalg** (stiftet 10. september 1945) er et idrettslag fra Brønnøy i Nordland. Laget har tilhørighet i nordlige deler av Brønnøysund, samt nord og øst for byen, og ble innmeldt i Norges Idrettsforbund 25. april 1946.

Laget har ca. 700 medlemmer i forskjellige aktiviteter som allidrett, fotball, skiidrett, svømming og turn. Idrettslaget rekrutterer barn og ungdom først og fremst fra Salhus skole. Tidligere drev klubben også med friidrett; på 1980-tallet var dette den største gruppen i laget. IL Tjalg gjorde seg bemerket med en rekke store prestasjoner, både i Norge og Sverige. Noen av disse sto Bertil Storvik for, som hadde Roar Hoff som trener. Han tok tre medaljer i NM i kule, diskos og slegge.

Anlegg
------

Laget har egen fotballbane på Mo, som ligger ca. 5 km nord for Brønnøysund. Her ligger også klubbhuset hvor det er klubbrom, kjøkken, dusjer, garderober og garasje. På Gåsheia 7 km østenfor Brønnøysund har klubben en skihytte oppført i tømmer. Her ligger også lagets lysløype. På vinterstid er skihytta åpen for publikum søndager og onsdager.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Promo-video for Tjalgs (G)oldboys-lag
* Fotballseniorlaget sin hjemmeside (sist oppdatert 2009)
* Norges Fotballforbund: IL Tjalg - Fotball

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Kalkvikkefly** (*Lygephila viciae*) er en sommerfugl som tilhører familien praktfly (Erebidae). Vikkeflyene kjennes lett på fargen: de er lysbrune med svart hode og "krage".

Utseende
--------

Et middelsstort (vingespenn 35 – 40 mm), lysgrått nattfly med forholdsvis brede vinger. Kroppen er lysgrå bortsett fra en svartbrun "krage". Forvingen er lysgrå, litt brunlig, med tallrike, korte, mørke tverrstreker. Vingeårene er hvite, markert lysere enn resten av vingen. Det mørke nyremerket som sitter litt foran midten av vingen er oppdelt av flere lyse årer. Det er ingen mørke flekker ved vingens forkant. Bakvingen er gråhvit.

Levevis
-------

Arten er knyttet til enger og tørre bakker på basisk berggrunn, for eksempel kalkstein og basiske skifere. Larvene lever på fuglevikke (*Vicia craccae*), kanskje også andre vikker. De voksne sommerfuglene flyr i juni – juli, tidligere enn de to andre norske *Lygephila*-artene.

Utbredelse
----------

Arten forekommer i Europa, unntatt lengst i nord og sør, og videre østover til Japan. I Norge er den funnet spredt på Sørlandet og Østlandet, og i indre Sogn.

Kilder
------

* Norges sommerfugler – Kalkvikkefly [*død lenke*]
* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) *Catalogus Lepidopterorum Norvegiae*. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri:

Eksterne lenker
---------------

* (en) *kalkvikkefly* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *kalkvikkefly* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *kalkvikkefly* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *kalkvikkefly* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *kalkvikkefly* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *kalkvikkefly* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Lygephila viciae* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Lygephila viciae* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Kalkunfilm**, eventuelt **filmkalkun** eller bare **kalkun**, er i filmsammenheng et begrep som ofte brukes om svært dårlige filmer. Dette er gjerne filmer som er så dårlige at de er ufrivillig komiske, og mange kalkunfilmer har til tross for (eller kanskje på grunn av) sin manglende kvalitet oppnådd kultstatus. Ofte, men ikke alltid, er en kalkun en såkalt B-film med lavt budsjett og ukjente skuespillere.

Begrepet stammer fra boken *The Golden Turkey Awards* (*Den gylne kalkun*) som ble utgitt 1980 av den US-amerikanske filmkritikeren Michael Medved og hans bror Harry Medved. Tidligere hadde de utgitt boken *The Fifty Worst Films of All Time* (*alle tiders femti verste filmer*), denne inneholdt en oppfordring til leserne om å om å nominere deres «verste filmer». Avstemningen ble vunnet av Plan 9 from Outer Space av Edward Davis Wood. I boken The Golden Turkey Awards får både filmen og regissøren prisen, han regnes siden for å være filmhistoriens «fremste» kalkunregissør. 

Den norske filmen *Dis* har også oppnådd kalkunstatus, mens *Selkvinnen* regnes som den første og største norske kalkunfilm.

Eksempler
---------

* *Robot Monster* (1953)
* *Glen or Glenda* (Ed Wood, 1953)
* *Selkvinnen* (1953)
* *Bride of the Monster* (Ed Wood, 1955)
* *Plan 9 from Outer Space* (Ed Wood, 1959)
* *American Ninja* (1985)
* *Howard the Duck* (1986)
* *Dis – en historie om kjærlighet* (Aune Sand, 1995)
* *Showgirls* (1995)
* *Battlefield Earth* (1998)
* *Gigli* (2003)
* *The Room* (2003)
* *Catwoman* (2004)

Se også
-------

* Golden Raspberry Awards

Litteratur
----------

* Harry and Michael Medved. *The Golden Turkey Awards - The Worst Achievements in Hollywood History*. HarperCollins Publishers 1981, ISBN 978-0207959684.