**Vincenzo Nibali** (italiensk uttale: [vinˈtʃɛntso ˈniːbali]</link> ; født 14. november 1984) er en italiensk tidligere profesjonell landeveissyklist, som konkurrerte som profesjonell fra 2005 til 2022. Han er en av syv syklister som har vunnet alle tre av sykkelrittets Grand Tours i karrieren – etter å ha vunnet Vuelta a España 2010, Giro d'Italia 2013, Tour de France 2014 og Giro d'Italia 2016 .

Født nær Messinastredet, kallenavnet hans er "**haien i Messina** "eller ganske enkelt "**haien** ".  Hans første store seier kom på GP Ouest–France i 2006, et UCI ProTour- arrangement. Eksperter som Michele Bartoli har imidlertid sagt at Nibali er best egnet til å konkurrere i flerdagersritt. Han er en meget dyktig utforkjører og sykkelfører, veldig god klatrer og god tempoløper. Nibali er en allrounder, og regnes som en av de sterkeste etappeløpsrytterne i sin tid, etter å ha vunnet Tirreno–Adriatico ( 2012 og 2013 ), Giro del Trentino ( 2008 og 2013 ) og 2016 Tour of Oman .

Nibali er mest kjent for sine Grand Tour-prestasjoner – og endte på pallen ved elleve anledninger – men han har vist seg å være en sterk utfordrer også i klassiske sykkelritt, etter å ha vunnet 2014 og 2015 Italian National Road Race Championships, GP i 2006 Ouest–Frankrike og tre "monumenter "for landeveissykkelracing: Giro di Lombardia i 2015 og 2017, og 2018 Milano–San Remo. Han har også oppnådd pallplasser i Liège–Bastogne–Liège og tidligere utgaver av Milan–San Remo .

Tidlig liv og karriere
----------------------

Vincenzo Nibali ble født 14. november 1984 i Messina på Sicilia, sønn av Salvatore og Giovanna. For å bli syklist forlot han hjembyen Messina og flyttet til Toscana i en alder av seksten. I ti måneder av året bodde han i huset til sin tidligere sportsdirektør, Carlo Franceschi, i Mastromarco, nær Lamporecchio. Nibali endte på tredjeplass ved UCI World Junior Time Trial Championships i 2002 og også tredje ved UCI World Under-23 Time Trial Championships i 2004.

Karriere
--------

### Liquigas (2006–12)

#### 2006–08

Etter å ha blitt profesjonell i 2005 med Fassa Bortolo, signerte Nibali med Liquigas i 2006. Det året vant han den franske klassikeren GP Ouest – Frankrike i en alder av 21 år.  Han endte også på andreplass totalt av Settimana Internazionale di Coppi e Bartali med 2.1 rangering, og tok seieren på den første etappen.  I 2007 syklet Nibali Giro d'Italia for første gang og endte på 19. plass sammenlagt. I 2008 endte Nibali på 10. plass i Liège–Bastogne–Liège, og oppnådde også en 11. plass i Giro d'Italia og en 20. plass i Tour de France .

 Nibali endte på sjette plass sammenlagt i Tour de France 2009
I 2009 noterte Nibali en seier i Giro dell'Appennino hvor han angrep nesten 50 kilometer (50 000,0 m) fra mål for å vinne solo.  En annen seier i 2009 var Gran Premio Città di Camaiore. Han ble nummer seks sammenlagt i Tour of California og niende sammenlagt i Tour of the Baskerland, før han delte ledelsen av Liquigas i Tour de France med Roman Kreuziger. Nibali viste seg å være den sterkeste av de to og endte på en syvende plass totalt, deretter hans beste plassering i en grand tour.

 Nibali iført ledertrøya på Vuelta a España 2010. Nibali vant løpet sammenlagt, og tok sin første Grand Tour generelle klassifiseringsseier.
Nibali begynte 2010 i god form ved å komme på førsteplass sammenlagt i Tour de San Luis. Han var et tilskudd i siste øyeblikk til Liquigas' Giro d'Italia -lag etter Franco Pellizottis tilbaketrekning i siste øyeblikk på grunn av uregelmessigheter i blodpasset. Nibali hadde på seg Maglia Rosa etter at Liquigas–Doimo teamet hans vant etappe fire lagtidsforsøk, senere vant den 14. etappen og etter noen god klatring gjennom resten av løpet klarte han å fullføre på pallen og ble nummer tre bak lagkameraten Ivan Basso og David Arroyo. I juni vant Nibali Tour of Slovenia. Senere i sesongen vant Nibali Trofeo Melinda. Nibali vant Vuelta a España uten å vinne en etappe, takket være jevne høye plasseringer på toppetappeavslutninger og løpets to tidsprøver.  Han hadde arvet løpsledelsen etter at Igor Antón ble tvunget til å forlate etter å ha krasjet på etappe 14. Selv om han mistet den til Joaquim Rodríguez, fikk han den senere tilbake på den siste tidsprøven. Dette markerte hans første grand tour-seier.

#### 2011

Nibali begynte 2011 med solid form, og tok 5. totalt i Tirreno–Adriatico. Han likte også en solid klassikersesong, med 8. plass i Milano–Sanremo og 8. plass i Liège–Bastogne–Liège. Nibali var en av favorittene til Giro d'Italia, med Ivan Basso som ikke syklet, noe som ga ham eneledelsen for Liquigas. Selv om han deltok i løpet som en stor favoritt, kunne han ikke matche Alberto Contador gjennom store deler av fjellene. Han klarte likevel å holde seg i topp tre gjennom store deler av løpet. Han endte på tredjeplass sammenlagt bak Alberto Contador og Michele Scarponi, med Nibali og Scarponi som kjempet om andreplass i den siste uken da det ble tydelig at gapet til Contador var for stort (Contador ble senere fratatt tittelen, og flyttet Nibali opp til andreplass).

Nibali var også leder for Liquigas ved Vuelta a España. På etappe seks orkestrerte Liquigas en flukt på nedstigningen til Córdoba, men en feilkommunikasjon førte til at Nibali endte på fjerdeplass, og klarte ikke å ta noen bonussekunder. Han rykket til tredje totalt på etappe 11, bak Sky-duoen Bradley Wiggins og Chris Froome. I løpet av de neste etappene begynte Nibali å ta ledelsen til Wiggins ved å ta tidsbonuser fra spurter. Etappe 14 så imidlertid at Nibali sprakk på den siste stigningen, noe som satte ham ut av kampen om en pallplassering. Han ble nummer sju sammenlagt.

#### 2012

Nibali begynte 2012-kampanjen med andreplass sammenlagt i Tour of Oman, ett sekund bak Peter Velits, og vant dronningetappen. Nibali endte først sammenlagt i Tirreno – Adriatico etter å ha vunnet etappe fem. Han vant også poengklassifiseringen. I mars endte Nibali på tredjeplass i Milano–Sanremo, hans første pallplassering i et monument.

På Liège–Bastogne–Liège brøt han bort solo da han angrep på nedstigningen av Cote de la Roche aux Faucons og slapp sine viktigste utfordrere med 20 kilometer (20 000 m) igjen, men han ble passert av Maxim Iglinsky ( Astana ) i sikte av den siste kilometeren. Han holdt på til andreplass. 

 Nibali på Tour de France 2012
Nibali valgte å fokusere oppmerksomheten på Tour de France, og hoppet over Giro d'Italia for å forberede seg. Etter en solid første uke, endte Nibali på fjerde plass på den første toppturen på etappe sju for å heve seg til tredjeplass i totalstillingen, seksten sekunder bak lederen Wiggins og seks bak den forsvarende mesteren Cadel Evans. Imidlertid slapp Nibali inn over to minutter til Wiggins i tidsprøven på etappe ni, hvor han ble nummer åtte, og raste til fjerde på GC, bak Team Sky Froome. På etappe ti angrep Nibali på nedstigningen av Col du Grand Colombier og koblet opp med lagkamerat Peter Sagan, men paret ble fanget opp av Team Sky-ledet peloton. Nibali gikk til angrep igjen på den påfølgende etappen, som avsluttet med en stigning til La Toussuire, og la tid til Wiggins og Froome, bare for at paret skulle dra seg tilbake til Nibali, selv om han rykket opp til tredje sammenlagt etter at Evans tapte tid. Han angrep igjen på etappe 16 på Col de Peyresourde med bare Wiggins og Froome i stand til å jage. De fanget ham før toppen; Nibali akselererte igjen, men Wiggins tettet gapet og de tre avsluttet sammen. Nibali tapte tid til Wiggins og Froome den påfølgende etappen, nok en fjelletappe, denne gangen med en toppavslutning og to etapper senere i den siste individuelle tidsforsøket som Wiggins vant. Nibali endte på tredjeplass, den eneste rytteren som kom i mål innen ti minutter etter Wiggins og Froome.

### Astana (2013–16)

Nibali forlot Liquigas–Cannondale på slutten av 2012-sesongen, og ble med Astana på en toårskontrakt fra 2013-sesongen og utover. Avtalen er rapportert å være en kontrakt på €3 millioner per år.

#### 2013

Nibali startet sin 2013-sesong i god form og endte på 7. plass i Tour of Oman og vant Tirreno–Adriatico. I sistnevnte løp tok han ledertrøya av Froomes skuldre i etappe 6, hvor han slapp unna med Peter Sagan og Joaquim Rodríguez på en kort stigning med en gradient på 30 %. Han holdt unna Froome i den siste tidskjøringen. I april vant han Giro del Trentino på siste etappe med en fjelltopp. Han tok ledelsen fra Maxime Bouet, som hadde vært totalleder siden andre etappe. Nibali stakk av på den siste klatringen *i Hors-kategorien*, og distanserte rivalene Mauro Santambrogio og Wiggins, som hadde et mekanisk problem, og vant etappen på soloviser.

 Nibali iført lederens rosa trøye på siste etappe av Giro d'Italia 2013
Nibali og Wiggins kom inn i Giro d'Italia som de to favorittene til sammenlagtseier. Nibali tok lederens rosa trøye ( italiensk: maglia rosa </link> ) på etappe åtte etter å ha endt på fjerde plass i tidsprøven vunnet av Alex Dowsett, og innrømmet bare 11 sekunder til Wiggins. På etappe ti, den første fjelltoppen, endte Nibali på tredjeplass bak Rigoberto Urán for å øke ledelsen over andreplasserte Evans til 41 sekunder. Resten av løpet ble sterkt preget av dårlige værforhold. Nibali la mer tid til sine rivaler på etappe 14, og avsluttet på Monte Jafferau, da han og Mauro Santambrogio syklet avgårde under iskalde forhold, med Nibali som lot Santambrogio ta etappeseieren; etter diskvalifikasjonen av Santambrogio, på grunn av en positiv test for EPO, ble etappeseieren tildelt Nibali med tilbakevirkende kraft. Nibali vant etappe 18, en fjelltidsforsøk, med 58 sekunder fra Samuel Sánchez, for å utvide ledelsen over Evans og Urán til over fire minutter. Den påfølgende etappen, planlagt å være dronningetappen i løpet, måtte avlyses på grunn av snø. Etappe 20, den siste fjelletappen, så også tung snø, da Nibali angrep på den siste stigningen til Tre Cime di Lavaredo for å vinne etappen med 17 sekunder fra Fabio Duarte, med Urán ytterligere to sekunder tilbake. Nibali tok også ledelsen i poengklassifiseringen. Nibali forhandlet seg trygt frem den siste etappen til Brescia for å vinne Giroen med fire minutter og 43 sekunder over Urán, hans andre Grand Tour sammenlagtseier. Men da Mark Cavendish samlet alle mellomsprintene før han vant siste etappe, endte Nibali på andreplass etter Cavendish i poengklassifiseringen.

På Vuelta var Nibali irritert på om han skulle jage den røde trøya for å spille inn sin andre store turné i 2013 eller reservere energien til verdensmesterskapet som skulle holdes bare uker senere i hans adopterte Toscana. Han tok løpsledelsen på etappe 4, selv om han mistet den på etappe 8, og klarte å gjenvinne den på etappe 11, en tidsprøve. Han syklet bra hele veien iført den røde trøya i flere etapper og opprettholdt ledelsen gjennom store deler av løpet. Nibali har nå brukt ledertrøyen mer enn noen annen italiener i Vueltaens historie. Han mistet løpsledelsen på etappe 19 til Chris Horner. Han angrep Horner mange ganger under den siste fjelletappen på den bratte Angliru, men han sprakk til slutt og endte på 4. plass på den etappen. Han ble nummer to sammenlagt i den generelle klassifiseringen.

#### 2014

 Nibali iført den gule trøya på Tour de France 2014
Etter å ha vunnet Giroen i 2013, ble Tour de France hovedmålet for Nibalis 2014-sesong. Gjennom store deler av sesongen før Touren viste Nibali rolig form før Touren uten seire i løpet og høye avslutninger. Han ble også kritisert av italiensk presse etter et skuffende Critérium du Dauphiné. 28. juni ble Nibali den italienske mester i 2014 med sin første seier for året i det nasjonale mesterskapet i landeveisløp, basert på ruten til Trofeo Melinda.

Nibali vant deretter Tour de France. Han sikret seg først lederens gule trøye 6. juli ved å vinne 201 kilometer (201 000 m) andre etappe av Touren, mellom York og Sheffield, etter å ha løsnet rett før mål. På etappe 5, en scene med ni sektorer av pavé, fikk han over 2 minutter over et flertall av GC-utfordrerne. Han fortsatte å lede løpet fra trinn to til åtte, og tapte det til franskmannen Tony Gallopin på den niende etappen. Men han tok den tilbake på den tiende etappen fra Mulhouse til La Planche des Belles Filles etter at en av hans største generalklassifiseringskonkurrenter Alberto Contador krasjet og forlot løpet, og etter å ha tatt Joaquim Rodríguez og Michał Kwiatkowski opp den siste stigningen til Planche des Belles Filles. Han vant etappen ubestridt og tok på seg den gule trøya på nytt på Bastilledagen i Frankrike.  Nibali vant deretter etappe 13 inn i Chamrousse etter å ha passert Leopold König og Rafał Majka nær toppen. Han ville fortsette å vise sin dominans gjennom resten av Touren og på etappe 18 inn i Hautacam angrep han fra de tidlige bakkene av stigningen og han ville vinne etappen med over ett minutt foran andreplassrytteren Thibaut Pinot. Dette ga ham hans fjerde og siste etappeseier. Han endte med en utmerket 4. plass i den siste tidsforsøket. Han vant den generelle klassifiseringen med 7 minutter og 52 sekunder, den største seiersmarginen i Touren på 17 år. Neste løp for Nibali var 16. september på Coppa Bernocchi. Han endte i hovedgruppen (18.) etter å ha angrepet flere ganger under arrangementet.

#### 2015

 Nibali endte på fjerde plass i Tour de France 2015 som forsvarende mester *(bildet angrep med Nairo Quintana under den 14. etappen)* .
I 2015 gjorde Nibali forsvaret av 2014 Tour de France-tittelen til sin prioritet.  Hans første bemerkelsesverdige resultat var 16. i den samlede klassifiseringen av Tirreno – Adriatico. Han deltok deretter i Amstel Gold Race og slapp unna takket være et sent angrep, men ble reabsorbert av pelotonen og endte på 65. plass.  I La Flèche Wallonne prøvde han et angrep på den nest siste stigningen, men det mislyktes og han endte på 20. plass, kun 19 sekunder utenfor tempoet.  Hans første betydelige resultat for året var å plassere tiende i Tour de Romandie.

I juni deltok han i Critérium du Dauphiné, som fikk en andreplass på 6. etappe og hadde på seg den gul-blå trøyen, som gikk tapt dagen etter; etter det ble Nibali den italienske nasjonale mester for andre år på rad. Han angrep under den siste oppstigningen og tok overtaket av Francesco Reda og Diego Ulissi.

Han deltok i Tour de France, men tapte to og et halvt minutt mot Chris Froome den første uken. Han tapte ytterligere 4:25 på den første fjelletappen til La Pierre-Saint-Martin etter at han ble droppet tidlig på etappen; og var niende sammenlagt etter de tre pyreneiske etappene, og fulgte Froome med nesten åtte minutter. Ettersom håpet hans om et tittelforsvar hadde falmet, angrep han i alpine etappene og vant den 19. etappen fra Saint-Jean-de-Maurienne til La Toussuire-Les Sybelles,  etter en 62 kilometer lang solo. På slutten av scenen ble Nibali anklaget av Froome for usportslig oppførsel for å ha angrepet mens Froomes sykkel hadde et kort mekanisk problem 58 km fra mål.   Det er ikke kjent om Nibali var klar over problemet, siden det ikke var noen kommunikasjon fra Radio Tour om hendelsen (som senere uttalt av Astana-manager Alexandre Vinokourov). TV-repriser viste at "Nibali kikket to ganger over skulderen før han akselererte unna."  Han endte Tour de France på 4. plass totalt i den generelle klassifiseringen, 8 minutter og 36 sekunder etter vinneren, Chris Froome.  Dette ville være den 10. store turneen på rad Nibali deltok der han endte blant de 10 beste, en prestasjon uten sidestykke siden Miguel Induráin gjorde det i elleve på rad to tiår tidligere.

Nibali startet også Vuelta a España, hvor han delte ledelsen av Astana med Fabio Aru, den endelige vinneren av Vueltaen. På den andre etappen ble imidlertid Nibali fanget av en stor krasj og ble tvunget til å jage hardt for å komme tilbake til pelotonen. Under jakten holdt han fast i lagbilen, drevet av lagets *sportsdirektør* Alexander Shefer, og ble trukket opp mot hovedgruppen. Både Nibali og Shefer ble diskvalifisert fra løpet etter etappen, og laget ble også bøtelagt. Løpslederen uttalte at han beklaget rytterens "beklagelige holdning".  Nibali ga senere ut en uttalelse via Facebook hvor han ba om unnskyldning for handlingene sine.

På høsten vant han Trittico Lombardo, tok solo seire i Coppa Bernocchi og Tre Valli Varesine og ble nummer to i Coppa Ugo Agostoni. I oktober vant han sitt første monument, Il Lombardia, og angrep på nedstigningen av Civiglio, den nest siste stigningen, og ankom solo foran Daniel Moreno og Thibaut Pinot.

#### 2016

I februar vant Nibali dronningetappen, og endte på Green Mountain, og den samlede klassifiseringen på Tour of Oman.

For å forberede seg til Giro d'Italia, et av sesongens to hovedmål, kjørte han det italienske endagsløpet Strade Bianche, etapperittet Tirreno–Adriatico, hvor han endte på 6. plass sammenlagt – betinget av kanselleringen av dronningetappen – og Milan–San Remo hvor han forsøkte et angrep på nedstigningen fra Poggio, men ble fanget av pelotonen.

Han returnerte til racing i april på Giro del Trentino, hvor han viste dårlig kondisjon og endte langt unna vinneren Mikel Landa. Det siste løpet før Giroen var Liège–Bastogne–Liège, den viktigste av Ardennes-klassikerne, avsluttet mer enn to minutter bak vinneren etter å ha blitt distansert på Côte de Saint Nicolas.

 Nibali vant sin andre Giro d'Italia i 2016 foran Esteban Chaves og Alejandro Valverde *(bildet under den 18. etappen av Giroen til Pinerolo )* .
Nibali deltok i Giro d'Italia som favoritt før løpet. På etappe 14, dronningetappen i løpet, med seks kategoriserte stigninger før nedstigningen til Corvara. Nibali tente opp kampen om GC på den siste stigningen til Valparola, og angrep med 27 kilometer (27 000 m) igjen. Angrepet hans distanserte Movistar Team Andrey Amador og Alejandro Valverde, som begge tapte tre minutter på scenen. Imidlertid angrep Steven Kruijswijk ( LottoNL–Jumbo ) nær toppen, med Esteban Chaves ( Orica–GreenEDGE ), og paret droppet Nibali, som tapte mer enn et halvt minutt etter etappen. Chaves tok sceneutmerkelsen etter å ha overkjørt Kruijswijk, som tok maglia rosa. Etappe 15 var den tredje individuelle tidsforsøket i løpet, med oppstigningen til Alpe di Siusi. Kruijswijk utvidet ledelsen til mer enn to minutter over andreplasserte Chaves da Nibali pådro seg en mekanisk stigning, og tapte mer enn to minutter i prosessen.

Etappe 16 var en kort etappe som ble vunnet av Valverde, som spurtet Kruijswijk på streken. Kruijswijk utvidet ledelsen i den generelle klassifiseringen til tre minutter da Chaves tapte 42 sekunder mens Nibali sprakk på den siste stigningen. Han tapte nesten to minutter for å falle til fjerde sammenlagt, nesten fem minutter bak. Etappe 19 var den første som gikk inn i de høye fjellene, med Cima Coppi, Colle Dell'Agnello, og en påfølgende nedstigning og klatring til en topptur ved Risoul i Frankrike. På nedstigningen av Colle Dell'Agnello krasjet Kruijswijk mens han prøvde å følge Nibali. Dagen viste seg å være en forløsning for Nibali da han vant etappen etter å ha droppet Chaves på stigningen til Risoul. I tårer etter målgang dedikerte Shark seieren til Rosario Costa, en ung syklist fra Nibalis juniorsykkellag, som hadde blitt drept to uker før. I mellomtiden krysset Kruijswijk streken nesten fem minutter ned på Nibali og mer enn fire minutter bak Chaves. Chaves tok maglia rosa med en fordel på 44 sekunder over Nibali da Kruijswijk, som senere skulle bli diagnostisert med et ribbeinsbrudd, falt til tredjeplass totalt på et minutt og fem sekunder bak. Etappe 20 var den siste avgjørende etappen med tanke på den generelle klassifiseringen, med tre førstekategoristigninger og den bratte tredjekategoristigningen til mål ved Sant'Anna di Vinadio. Nibali angrep på den nest siste stigningen, distanserte Chaves og de andre GC-utfordrerne, og tok igjen underskuddet til Chaves for å kreve sin andre Giro d'Italia foran siste etappe i Torino .

Nibalis andre hovedmål for sesongen var Olympic Road race. Nibali slo bro over til den ledende seksmannsgruppen på den nest siste nedstigningen av Vista Chinesa- kretsen med lagkamerat Fabio Aru, og på den siste stigningen av løpet slo han klart med Rafał Majka og Sergio Henao. Imidlertid krasjet Nibali og Henao ut av løpet på den siste nedstigningen under Olympic Road-løpet, med Nibali påført et brukket kragebein.

### Bahrain–Merida (2017–19)

#### 2017

 Nibali (til høyre) ved Giro d'Italia 2017
Etter fire sesonger med Astana kunngjorde Nibali i august 2016 at han ville bli med i det nyopprettede Bahrain–Merida laget i 2017. Etter to pallplasser på Giro d'Italia og Vuelta a España, vant han i oktober sitt andre Il Lombardia, ved å angripe Thibaut Pinot igjen på nedstigningen av Civiglio og ankomme solo til Como. Han avsluttet sesongen med å ta seier i Taiwan KOM Challenge, og satte ny banerekord i prosessen.

#### 2018

 Nibali feirer seier i 2018 Milan–San Remo
I mars 2018 vant Nibali Milan-San Remo, hans tredje sykkelmonument, og ble den første italienske vinneren av *La Classicissima* siden Filippo Pozzato i 2006. Nibali hadde angrepet på Poggio di San Remo, og klarte å holde unna sprinterne i de avsluttende kilometerne for å sikre seier. To uker senere endte han på 24. plass i sin første Tour of Flanders, som inkluderte et angrep på Kruisberg som utløste vinnertrekket til Niki Terpstra.  Nibali trakk seg fra Tour de France 2018 etter etappe 12, etter å ha lidd en krasj på bestigningen av Alpe d'Huez etter tilskuerinnblanding.  Selv om han var skadet med en brukket ryggvirvel, klarte han å fullføre etappen på en syvende plass, 13 sekunder bak etappevinner og gultrøyeholder Geraint Thomas. 

 Nibali på Tour de France 2019
Nibali deltok i Giro d'Italia og avsluttet løpet på andreplass sammenlagt, bak Richard Carapaz. Nibali vant den forkortede etappen 20 i Tour de France. Med 12 kilometer (7,5 mi) gjenværende angrep Nibali og gikk solo til seier, ti sekunder foran chaserne Mikel Landa og Alejandro Valverde.

### Trek–Segafredo (2020–21)

4. juni 2019 rapporterte *Cycling Weekly* at Nibali hadde signert for Trek–Segafredo for 2020-sesongen. I løpet av sine to sesonger med laget oppnådde han to seire – en etappeseier på siste dag som også fikk ham til å vinne den generelle klassifiseringen på Giro di Sicilia 2021, hans hjemmeløp.

### Astana Qazaqstan Team (2022)

 Nibali på Giro d'Italia 2022
I september 2021 kunngjorde Nibali at han ble med på Astana Qazaqstan Team for 2022-sesongen. Etter å ha fullført den femte etappen av Mays Giro d'Italia, som ble avsluttet i hjemlandet Messina, kunngjorde Nibali sin forestående pensjonisttilværelse på slutten av sesongen. Han siterte ønsket om å tilbringe mer tid med venner og familie. Han fullførte til slutt løpet på fjerdeplass totalt, hans felles beste resultat for sesongen, sammen med Giro di Sicilia.

I november 2022 ble det kunngjort at Nibali ville fungere som teknisk rådgiver for UCI ProTeam Q36.5 Pro Cycling Team, et lag som skal begynne å konkurrere fra 2023.

Personlig liv
-------------

Nibali flyttet til Lugano våren 2012 sammen med kjæresten Rachele Perinelli. Paret giftet seg i oktober 2012  og har en datter, født i februar 2014.

Nibali har en yngre bror, Antonio Nibali, som også er en racersyklist, etter å ha blitt profesjonell i 2014 for å sykle for Marchiol–Emisfero laget i Italia. Antonio ble med sin eldre bror på Bahrain–Merida fra 2017 til 2019, Trek–Segafredo i 2020 og 2021, og Astana Qazaqstan Team i 2022.

Meritter
--------

2008
Sammenlagt Giro del Trentino
11.-plass sammenlagt Giro d'Italia
20.-plass sammenlagt Tour de France
2009
Giro del Appenino
7.-plass sammenlagt Tour de France
2010
Sammenlagt Tour of Slovenia
Sammenlagt Tour de San Luis
3.-plass sammenlagt Giro d'Italia
4. etappe (TTT) og 14. etappe
 Sammenlagt Vuelta a España
 Kombinasjonskonkurransen
2011
2.-plass sammenlagt Giro d'Italia
16. etappe
2012
Sammenlagt og etappeseier Tirreno–Adriatico
Sammenlagt og etappeseier Giro di Padania
3.-plass sammenlagt, Tour de France
2.-plass, Liège–Bastogne–Liège
2013
Sammenlagt Tirreno–Adriatico
Sammenlagt og etappeseier Giro del Trentino
 Sammenlagt, Giro d'Italia
18. etappe
20. etappe
2014
Italiensk mester på landevei
Tour de France
Sammenlagt
2. etappe
10. etappe
13. etappe
18. etappe
2015
Italiensk mester på landevei
19. etappe, Tour de France
Coppa Bernocchi
Tre Valli Varesine
Il Lombardia
2016
Sammenlagt og etappeseier, Tour of Oman
 Sammenlagt, Giro d'Italia
19. etappe
2017
Sammenlagt, Tour of Croatia
16. etappe, Giro d'Italia
3. etappe, Vuelta a España
Il Lombardia
2018
Milano–Sanremo
2019
20. etappe, Tour de France

### Viktige resultater

Kilde: 

|  |
| --- |
| **Grand Tour generell klassifisering resultat** |
| Grand Tour | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 |
| A pink jersey Giro d'Italia | — | — | 19 | 11 | — | **3** | **2** | — | **1** | — | — | **1** | **3** | — | **2** | 7 | 18 | 4 |
| A yellow jersey Tour de France | — | — | — | 20 | 6 | — | — | **3** | — | **1** | 4 | 30 | — | DNF | 39 | — | DNF | — |
| A gold jersey/A red jersey Vuelta a España | — | — | — | — | — | **1** | 7 | — | **2** | — | DSQ | — | **2** | 59 | — | — | — | 45 |
| **Større ritt generell klassifisering resultat** |
| Race | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 |
| Paris–Nice | — | 66 | — | — | — | — | — | — | — | 21 | — | — | — | — | — | 4 | — | — |
| Tirreno–Adriatico | — | — | 17 | — | 10 | 8 | 5 | **1** | **1** | — | 16 | 6 | 26 | 11 | 15 | 19 | 9 | — |
| Volta a Catalunya | 56 | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | NH | — | — |
| Tour of the Basque Country | 92 | — | — | — | 9 | — | — | — | — | — | — | — | — | DNF | — | — | — |
| Tour de Romandie | — | — | — | — | — | — | — | — | — | 5 | 10 | — | — | — | — | — | — |
| Critérium du Dauphiné | — | DNF | — | — | 7 | — | — | 28 | — | 7 | 12 | — | — | 24 | — | — | — | — |
| Tour de Suisse | DNF | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | NH | — | — |

| Monument | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Milan–San Remo | — | 69 | — | — | 49 | 28 | 8 | **3** | DNF | 44 | 45 | 33 | — | **1** | 8 | 23 | 35 | — |
| Tour of Flanders | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | 24 | — | — | — | — |
| Paris–Roubaix | Syklet ikke i karrieren |
| Liège–Bastogne–Liège | 112 | DNF | 71 | 10 | 39 | 27 | 8 | **2** | 23 | 30 | 13 | 51 | — | 32 | 8 | — | — | 30 |
| Giro di Lombardia | 79 | DNF | 34 | 37 | — | 5 | 40 | 26 | DNF | — | **1** | — | **1** | **2** | 55 | 6 | 13 | 24 |

Legende| — | Konkurrerte ikke |
| DNF | Ikke fullført |
| DSQ | Diskvalifisert |
| IP | I prosess |
| NH | Ikke avholdt |

**Priser**

Nibali er en seks ganger vinner av Giglio d'Oro, en pris som gis til årets beste italienske profesjonelle syklist. Han vant prisen i 2010, fortløpende mellom 2012 og 2015, og 2017.

Referanser
----------

1. ↑   As, AS.com athlete ID vincenzo\_nibali/31769[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id nibali-vincenzo, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3   Italian National Olympic Committee honored athlete ID 129341[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «32nd Giro del Trentino, Stage 3 – 24 April: Torri del Benaco – Folgaria, 173 km». cyclingnews.com. Besøkt 18. september 2010.
5. ↑  «The Daily Peloton: 10th Coppi & Bartali Week – Stage Three». dailypeloton.com. Arkivert fra originalen 8. juli 2011. Besøkt 18. november 2010.
6. ↑  «Bartoli holds court on the Classics». cyclingnews.com. Besøkt 18. september 2010.
7. ↑  «Nibali – young power to strong Liquigas team». cyclingnews.com. Arkivert fra originalen 1. september 2009. Besøkt 19. september 2010.
8. ↑  «Nibali gets ready for testing weekend in pink». cyclingnews.com. Besøkt 19. september 2010.
9. ↑  Jean-François Quénet (27. august 2006). «Young gun Nibali becomes a killer». *Cycling News*. Future Publishing Limited. Besøkt 6. januar 2013.
10. ↑  «2006 Settimana Ciclistica Internazionale di Coppi e Bartali (2.1)». *Bike Race Info*. McGann Publishing, LLC. 25. mars 2006. Besøkt 6. januar 2013.
11. ↑  Gregor Brown (24. juni 2009). «Nibali nails Appennino win». *Cycling News*. Future Publishing Limited. Besøkt 6. januar 2013.
12. ↑  «Vuelta a España – Farrar wins on Nibali's day». Besøkt 20. september 2010.
13. ↑  «Maxim Iglinsky wins Liège – Bastogne – Liège». *Velo News*. VeloNews.com. 22. april 2012. Besøkt 22. april 2012.
14. ↑  «Nibali signs two-year contract with Astana». *Cycling News*. Future Publishing Limited. 2. august 2012. Besøkt 2. august 2012.
15. ↑  «Francesco Moser says Nibali and Wiggins are not yet champions». *Velo Nation*. Velo Nation LLC. 3. oktober 2012. Besøkt 6. januar 2013.
16. ↑  «Sagan wins, Nibali takes race lead in Tirreno–Adriatico breakaway». *Cycling News*. Future Publishing Limited. 11. mars 2013. Besøkt 19. april 2013.
17. ↑  Ben Atkins (19. april 2013). «Giro del Trentino: Vincenzo Nibali seizes final victory on the steep climb to Sega di Ala». *VeloNation*. VeloNation LLC. Besøkt 19. april 2013.
18. ↑  «Giro d'Italia: Vincenzo Nibali wins as Mark Cavendish takes red». BBC. 26. mai 2013. Besøkt 29. mai 2013.
19. ↑  Brown, Gregor (30. juni 2014). «Vincenzo Nibali, Arnaud Demare and Andre Greipel grab national titles». *Cycling Weekly*. Besøkt 5. mars 2015.
20. ↑  «Vincenzo Nibali's Tour de France win gives Italy hope of a clean break». Besøkt 25. juni 2014.
21. ↑  «Nibali wins the Tour de France». Arkivert fra originalen 20. september 2014. Besøkt 25. juli 2014.
22. ↑  Emil Axelgaard (16. september 2014). «Nibali: I felt good but Thursday is the big test». *Cycling Quotes*. CyclingQuotes.com 2013. Besøkt 17. september 2014.
23. ↑  Joseph Doherty (19. april 2015). «Nibali won't ride the Giro». *Cycling Quotes*. CyclingQuotes.com 2013. Besøkt 21. april 2015.
24. ↑  «Kwiatkowski wins Amstel Gold Race». *Cyclingnews.com*. Future plc. 20. april 2015. Besøkt 21. april 2015.
25. ↑  «Valverde wins La Fleche Wallonne 2015». *Cyclingnews.com*. Future plc. 22. april 2015. Besøkt 22. april 2015.
26. ↑  Sadhbh O'Shea (3. mai 2015). «Zakarin wins Tour de Romandie». *Cyclingnews.com*. Future plc. Besøkt 3. mai 2015.
27. ↑  Axelgaard, Emil (27. juni 2015). «He's back: Nibali defends Italian road race title». *Cycling Quotes*. CyclingQuotes.com 2013. Besøkt 27. juni 2015.
28. ↑  «Tour de France: BMC win team time trial in Plumelec. Froome stays in yellow as Team Sky finish second». Immediate Media Company. Besøkt 5. april 2018.
29. ↑  Ryan, Barry. «Nibali's Tour de France hopes fade at La Pierre-Saint-Martin». Immediate Media Company. Besøkt 5. april 2018.
30. ↑  Fletcher, Patrick. «Tour de France: Rodriguez makes it two on Plateau de Beille». Immediate Media Company. Besøkt 5. april 2018.
31. ↑  Wynn, Nigel (24. juli 2015). «Vincenzo Nibali wins stage 19 of Tour de France as Chris Froome under pressure». *Cycling Weekly*. Time Inc. UK. Besøkt 29. juli 2015.
32. ↑  «Tour de France: Nibali redeemed with La Toussuire win». Immediate Media Company. Besøkt 5. april 2018.
33. ↑  William Fotheringham (24. juli 2015). «Chris Froome criticises Vincenzo Nibali for 'unsportsmanlike' overtaking move». *The Guardian*.
34. ↑  «Quintana gains on Froome, Nibali wins Stage 19 of Tour de France».
35. ↑  «Tour de Farce: Froome and Nibali clash as 'fans' shame the Tour».
36. ↑  «Tour de France: Chris Froome's lead cut by Nairo Quintana». BBC Sport. 24. juli 2015. Besøkt 24. juli 2015.
37. ↑  «Tour de France 2015 Classifications». Amaury Sport Organisation. Arkivert fra originalen 9. august 2015. Besøkt 29. juli 2015.
38. ↑  «Aru ready to share leadership with Nibali at the Vuelta a Espana». *Cyclingnews.com*. 13. august 2015. Besøkt 23. august 2015.
39. ↑  «Vuelta a Espana: Italian Fabio Aru wins first Grand Tour title». BBC Sport. 13. september 2015.
40. ↑  «Nibali disqualified from Vuelta a España for holding onto team car». *Cyclingnews.com*. 23. august 2015. Besøkt 23. august 2015.
41. ↑  «Disqualified Vincenzo Nibali showed "regrettable attitude", says Vuelta a España boss – Cycling Weekly».
42. ↑  «Vuelta a Espana: Vincenzo Nibali sorry for being towed at race». BBC Sport. 24. juli 2015. Besøkt 21. oktober 2021.
43. ↑  «Coppa Bernocchi, Nibali vince ed è in Nazionale con Colbrelli» [Coppa Bernocchi, Nibali wins and is in the national team with Colbrelli]. *La Gazzetta dello Sport* **(Italian)**. RCS MediaGroup. 17. september 2015. Besøkt 21. oktober 2021.
44. ↑  Farrand, Stephen (30. september 2015). «Nibali wins Tre Valli Varesine». *Cyclingnews.com*. Immediate Media Company. Besøkt 21. oktober 2021.
45. ↑  «Rebellin wins Coppa Agostoni». *Cyclingnews.com*. Immediate Media Company. 16. september 2015. Besøkt 21. oktober 2021.
46. ↑  O'Shea, Sadhbh (4. oktober 2015). «Nibali wins Il Lombardia». *Cyclingnews.com*. Immediate Media Company. Besøkt 21. oktober 2021.
47. ↑  Ryan, Barry. «Tour of Oman: Vincenzo Nibali secures overall victory». Cyclingnew. Besøkt 2. juni 2016.
48. ↑  «Giro d'Italia – Winner betting odds». Besøkt 6. mai 2016.
49. ↑  «Who Will Win The Giro?».
50. ↑  «Race Preview: Giro d'Italia 2016 – VeloNews.com».
51. ↑  Ashdown, John. «Games day one: Swimming records fall as Australia get better of US – as it happened».
52. ↑  «Vincenzo Nibali confirmed to join Bahrain-Merida for 2017 – Cycling Weekly».
53. ↑  «Nibali ends season with victory at Taiwan KOM Challenge – cyclingnews.com».
54. ↑  «Milano-Sanremo 2018, Vincenzo Nibali scatta sul Poggio e vince: primo italiano dopo 12 anni» [Milan-Sanremo 2018, Vincenzo Nibali takes on the Poggio and wins: the first Italian for 12 years]. *Corriere della Sera* **(italiensk)**. RCS MediaGroup. 17. mars 2018. Besøkt 17. mars 2018.
55. ↑  «Vincenzo Nibali wins Milan-San Remo». *Cyclingnews.com*. Immediate Media Company. 17. mars 2018. Besøkt 17. mars 2018.
56. ↑  Barry, Ryan. «Vincenzo Nibali relishes 'difficult but beautiful' Tour of Flanders debut». Immediate Media Company. Besøkt 5. april 2018.
57. ↑  Whittle, Jeremy (21. juli 2018). «Tour de France: Fraile wins stage 14 as Nibali team considers action over crash». *The Guardian* **(engelsk)**. Besøkt 24. juli 2018.
58. ↑  «Vincenzo Nibali out of the Tour de France». Immediate Media Company. Besøkt 19. juli 2018.
59. ↑  Ryan, Barry. «Nibali turns focus to Tour de France after Giro d'Italia podium». Besøkt 4. juni 2019.
60. ↑  Ostanek, Daniel; Frattini, Kirsten (27. juli 2019). «Tour de France: Bernal one stage from overall victory, Nibali wins atop Val Thorens». *Cyclingnews.com*. Future plc. Besøkt 27. juli 2019.
61. ↑  Latham Coyle, Harry (1. oktober 2021). «Tour of Sicily 2021 - Vincenzo Nibali secures emotional double triumph on home roads after perfectly-timed attack». *Eurosport*. Discovery, Inc. Besøkt 31. desember 2022.
62. ↑  Farrand, Stephen (23. september 2021). «Vincenzo Nibali returns to Astana for 2022». *Cyclingnews.com*. Future plc. Besøkt 31. desember 2022.
63. ↑  «Vincenzo Nibali to retire at the end of the season». *The Irish Times* **(engelsk)**. 11. mai 2022. Besøkt 12. mai 2022.
64. ↑  Ryan, Barry. «Vincenzo Nibali announces retirement at end of 2022». Besøkt 12. mai 2022.
65. ↑  Farrand, Stephen (30. mai 2022). «Nibali says farewell to Giro d'Italia with fourth place and special award». *Cyclingnews.com*. Future plc. Besøkt 31. desember 2022.
66. ↑  Ronald, Issy (7. mai 2022). «Vincenzo Nibali 'satisfied' with 12th place in stage 2 but reluctant to disclose GC ambitions». *VeloNews*. Outside Media. Besøkt 31. desember 2022. «Since rejoining his former team Astana Qazaqstan at the beginning of this season, Nibali's best result has been a fourth place overall at the Giro di Sicilia, 31 seconds behind Damiano Caruso (Bahrain-Victorious).»
67. ↑  Cotton, Jim (4. november 2022). «Doug Ryder, Vincenzo Nibali confirm details of new Q36.5 team». *VeloNews*. Outside Media. Besøkt 31. desember 2022.
68. ↑  «Happy birthday Vincenzo Nibali». Velo Voices. Besøkt 29. mai 2013.
69. ↑  «Vincenzo Nibali con la moglie Rachele e la figlia Emma: una famiglia vincente!». oggi.it. Besøkt 19. mars 2018.
70. ↑  «Antonio Nibali to join continental team Marchiol». Besøkt 20. april 2015.
71. ↑  «Vincenzo Nibali». FirstCycling AS. Besøkt 31. desember 2022.
72. ↑  «Giglio d'Oro, premiato Vincenzo Nibali» [Giglio d'Oro, winner Vincenzo Nibali]. *TuttoBici* **(italiensk)**. Prima Pagina Edizioni s.r.l. 20. november 2017. Besøkt 13. september 2020. «Per la sesta volta (il record è di Moser con 9) il riconoscimento per il miglior professionista della stagione è stato suo... [For the sixth time (Moser's record with 9), the award for the best professional of the season was his...]»

Eksterne lenker
---------------

* (de) Vincenzo Nibali – Munzinger Sportsarchiv Rediger på Wikidata

* (en) Vincenzo Nibali – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Vincenzo Nibali – UCI Rediger på Wikidata

* (en) Vincenzo Nibali – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Vincenzo Nibali – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Vincenzo Nibali – Cycling Quotient Rediger på Wikidata

* (en) Vincenzo Nibali – CycleBase Rediger på Wikidata

* (es) Vincenzo Nibali – as.com Rediger på Wikidata
* (it) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Vincenzo Nibali – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Gul trøye Vinnere av Tour de France |
| --- |
| 1903 Garin **·** 1904 Cornet **·** 1905 Trousselier **·** 1906 Pottier **·** 1907 Petit-Breton **·** 1908 Petit-Breton **·** 1909 Faber **·** 1910 Lapize **·** 1911 Garrigou **·** 1912 Defraye **·** 1913 Thys **·** 1914 Thys **·** 1919 Lambot **·** 1920 Thys **·** 1921 Scieur **·** 1922 Lambot **·** 1923 Pélissier **·** 1924 Bottecchia **·** 1925 Bottecchia **·** 1926 Buysse **·** 1927 Frantz **·** 1928 Frantz **·** 1929 De Waele **·** 1930 Leducq **·** 1931 Magne **·** 1932 Leducq **·** 1933 Speicher **·** 1934 Magne **·** 1935 R. Maes **·** 1936 S. Maes **·** 1937 Lapébie **·** 1938 Bartali **·** 1939 S. Maes **·** 1947 Robic **·** 1948 Bartali **·** 1949 Coppi **·** 1950 Kübler **·** 1951 Koblet **·** 1952 Coppi **·** 1953 Bobet **·** 1954 Bobet **·** 1955 Bobet **·** 1956 Walkowiak **·** 1957 Anquetil **·** 1958 Gaul **·** 1959 Bahamontes **·** 1960 Nencini **·** 1961 Anquetil **·** 1962 Anquetil **·** 1963 Anquetil **·** 1964 Anquetil **·** 1965 Gimondi **·** 1966 Aimar **·** 1967 Pingeon **·** 1968 Janssen **·** 1969 Merckx **·** 1970 Merckx **·** 1971 Merckx **·** 1972 Merckx **·** 1973 Ocaña **·** 1974 Merckx **·** 1975 Thévenet **·** 1976 Van Impe **·** 1977 Thévenet **·** 1978 Hinault **·** 1979 Hinault **·** 1980 Zoetemelk **·** 1981 Hinault **·** 1982 Hinault **·** 1983 Fignon **·** 1984 Fignon **·** 1985 Hinault **·** 1986 LeMond **·** 1987 Roche **·** 1988 Delgado **·** 1989 LeMond **·** 1990 LeMond **·** 1991 Indurain **·** 1992 Indurain **·** 1993 Indurain **·** 1994 Indurain **·** 1995 Indurain **·** 1996 Riis **·** 1997 Ullrich **·** 1998 Pantani **·** 1999 ~~Armstrong~~ **·** 2000 ~~Armstrong~~ **·** 2001 ~~Armstrong~~ **·** 2002 ~~Armstrong~~ **·** 2003 ~~Armstrong~~ **·** 2004 ~~Armstrong~~ **·** 2005 ~~Armstrong~~ **·** 2006 Pereiro **·** 2007 Contador **·** 2008 Sastre **·** 2009 Contador **·** 2010 A.Schleck **·** 2011 Evans **·** 2012 Wiggins **·** 2013 Froome **·** 2014 Nibali **·** 2015 Froome **·** 2016 Froome **·** 2017 Froome **·** 2018 Thomas **·** 2019 Bernal **·** 2020 Pogačar **·** 2021 Pogačar **·** 2022 Vingegaard **·** 2023 Vingegaard |

| * v
* d
* r
Rosa trøye Vinnere av Giro d’Italia |
| --- |
| 1909 Ganna **·** 1910 Galetti **·** 1911 Galetti **·** 1912 Atala (kun lagkonkurranse) **·** 1913 Oriani **·** 1914 Calzolari **·** 1919 Girardengo **·** 1920 Belloni **·** 1921 Brunero **·** 1922 Brunero **·** 1923 Girardengo **·** 1924 Enrici **·** 1925 Binda **·** 1926 Brunero **·** 1927 Binda **·** 1928 Binda **·** 1929 Binda **·** 1930 Marchisio **·** 1931 Camusso **·** 1932 Pesenti **·** 1933 Binda **·** 1934 Guerra **·** 1935 Bergamaschi **·** 1936 Bartali **·** 1937 Bartali **·** 1938 Valetti **·** 1939 Valetti **·** 1940 Coppi **·** 1946 Bartali **·** 1947 Coppi **·** 1948 Magni **·** 1949 Coppi **·** 1950 Koblet **·** 1951 Magni **·** 1952 Coppi **·** 1953 Coppi **·** 1954 Clerici **·** 1955 Magni **·** 1956 Gaul **·** 1957 Nencini **·** 1958 Baldini **·** 1959 Gaul **·** 1960 Anquetil **·** 1961 Pambianco **·** 1962 Balmamion **·** 1963 Balmamion **·** 1964 Anquetil **·** 1965 Adorni **·** 1966 Motta **·** 1967 Gimondi **·** 1968 Merckx **·** 1969 Gimondi **·** 1970 Merckx **·** 1971 Pettersson **·** 1972 Merckx **·** 1973 Merckx **·** 1974 Merckx **·** 1975 Bertoglio **·** 1976 Gimondi **·** 1977 Pollentier **·** 1978 de Muynck **·** 1979 Saronni **·** 1980 Hinault **·** 1981 Battaglin **·** 1982 Hinault **·** 1983 Saronni **·** 1984 Moser **·** 1985 Hinault **·** 1986 Visentini **·** 1987 Roche **·** 1988 Hampsten **·** 1989 Fignon **·** 1990 Bugno **·** 1991 Chioccioli **·** 1992 Indurain **·** 1993 Indurain **·** 1994 Berzin **·** 1995 Rominger **·** 1996 Tonkov **·** 1997 Gotti **·** 1998 Pantani **·** 1999 Gotti **·** 2000 Garzelli **·** 2001 Simoni **·** 2002 Savoldelli **·** 2003 Simoni **·** 2004 Cunego **·** 2005 Savoldelli **·** 2006 Basso **·** 2007 Di Luca **·** 2008 Contador **·** 2009 Mensjov **·** 2010 Basso **·** 2011 Scarponi **·** 2012 Hesjedal **·** 2013 Nibali **·** 2014 Quintana **·** 2015 Contador **·** 2016 Nibali **·** 2017 Dumoulin **·** 2018 Froome **·** 2019 Carapaz **·** 2020 Geoghegan Hart **·** 2021 Bernal **·** 2022 Hindley **·** 2023 Roglič |

| * v
* d
* r
Vinnere av Vuelta a España |
| --- |
| Gulltrøye | 1935 Deloor **·** 1936 Deloor **·** 1941 Berrendero **·** 1942 Berrendero **·** 1945 Rodríguez **·** 1946 Langarica **·** 1947 Van Dijck **·** 1948 Ruiz **·** 1950 Rodríguez **·** 1955 Dotto **·** 1956 Conterno **·** 1957 Loroño **·** 1958 Stablinski **·** 1959 Suárez **·** 1960 de Mulder **·** 1961 Soler **·** 1962 Altig **·** 1963 Anquetil **·** 1964 Poulidor **·** 1965 Wolfshohl **·** 1966 Gabica **·** 1967 Janssen **·** 1968 Gimondi **·** 1969 Pingeon **·** 1970 Ocaña **·** 1971 Bracke **·** 1972 Fuente **·** 1973 Merckx **·** 1974 Fuente **·** 1975 Tamames **·** 1976 Pesarrodona **·** 1977 Maertens **·** 1978 Hinault **·** 1979 Zoetemelk **·** 1980 Rupérez **·** 1981 Battaglin **·** 1982 Lejarreta **·** 1983 Hinault **·** 1984 Caritoux **·** 1985 Delgado **·** 1986 Pino **·** 1987 Herrera **·** 1988 Kelly **·** 1989 Delgado **·** 1990 Giovannetti **·** 1991 Mauri **·** 1992 Rominger **·** 1993 Rominger **·** 1994 Rominger **·** 1995 Jalabert **·** 1996 Zülle **·** 1997 Zülle **·** 1998 Olano **·** 1999 Ullrich **·** 2000 Heras **·** 2001 Casero **·** 2002 González **·** 2003 Heras **·** 2004 Heras **·** 2005 Mensjov **·** 2006 Vinokurov **·** 2007 Mensjov **·** 2008 Contador **·** 2009 Valverde **·** 2010 Nibali **·** 2011 Froome **·** 2012 Contador **·** 2013 Horner **·** 2014 Contador **·** 2015 Aru **·** 2016 Quintana **·** 2017 Froome **·** 2018 Yates **·** 2019 Roglič **·** 2020 Roglič **·** 2021 Roglič **·** 2022 Evenepoel **·** 2023 Kuss | Rød trøye |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** LCCN **·** BBC Things **·** Munzinger (sport)
 |