recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Arnt Johnsen Einum** (født 17. juli 1842 i Horg i Sør-Trøndelag, død 25. mai 1915 samme sted) var en norsk gårdbruker, lensmann og politiker (V). Han var stortingsmann for Søndre Trondhjems amt (Sør-Trøndelag) 1892–1897.

Han ble født på slektsgården Einan i Horg som sønn av gårdbruker John Olsen Einum (Rambraut) og hustru Kari Arntsdatter Einum. Han hadde tre yngre søstre som vokste opp. Han overtok gården etter sin far i 1876. Han giftet seg i 1867 med Kari Ingebrigtsdatter Kjelstad. De fikk sønnen John, som senere overtok gården.

Einum ble ansatt som kommunekasserer i 1869, det året han ble 27 år gammel, og valgt til formann i fattigstyret i 1878 og til medlem av herredsstyret i 1880. Der satt han sammenhengende i 26 år. Han var ordfører i Horg herred 1882–1895 og 1898–1901, medlem av amtsutvalget og amtsskolestyret, og påtok seg ellers en rekke kommunale verv. Han var også blant pådriverne for etableringen av Horg sparebank, hvor han ble formann i direksjonen (styret).

Han var stortingsmann for Søndre Trondhjems amt (Sør-Trøndelag) 1892–1897, deretter 2. varamann 1898–1900. Hele tiden på Stortinget satt han i Stortingets gasje- og pensjonskomité, og fra 1895 i Lagtinget. I en nekrolog het det om Einum:

> «Utrustet med sjeldne evner og en overlegen, enestående hukommelse, som ble så anerkjent at han i tingkretser av kolleger gikk under navnet ‘Stortingets leksikon’, kunne Einum med letthet og behendighet sette seg inn i alt nytt. Han behøvde ikke å lese en ting mer enn én gang. Taler var han ikke, utenom når det virkelig knep. Men han var en respektert komitémann, og førte en god penn.»
> 
> 

Etter at han ble enkemann i 1900, giftet han seg på nytt med Gunhild Stav, datter av avdøde stortingsmann og lensmann på Leinstrand Ole Evensen Stav.

I 1900 ble han ansatt som lensmann i Horg.

Referanser
----------

1. ↑   «Statsarkivet i Trondheim (SAT): Ministerialprotokoller, klokkerbøker og fødselsregistre – Sør-Trøndelag, 692/L1102: Ministerialbok nr. 692A02, 1816–1842», side(r) 154, besøkt 4. februar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 209[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   «Statsarkivet i Trondheim (SAT): Ministerialprotokoller, klokkerbøker og fødselsregistre – Sør-Trøndelag, 692/L1105b: Ministerialbok nr. 692A06, 1891–1934», side(r) 343, besøkt 3. februar 2020[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 15[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2 3 4 5  Lindstøl, Tallak (1914). *Stortinget og statsraadet 1814–1914. Biografier, A–K*. Kristiania. s. 247.
6. 1 2  Haukdal, Jens (1981). *Busetnad og folkeliv i Horg. Gard og grend: I*. Melhus kommune. s. 197–198.
7. 1 2 3  «Fra Nedre Gauldalen». *Trondhjems Adresseavis*: 6. 15. juni 1915.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arnt Johnsen Einum hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Amund Utne** (født 25. juli 1940) er en norsk sosialøkonom og embetsmann.

Utne ble uteksaminert cand.oecon ved Universitetet i Oslo i 1969, og ble 1971 ansatt som førstekonsulent i *Planleggingsavdelingen* i Finansdepartementet. I 1973 ble han byråsjef i samme departement. Han hadde et års studieopphold i 1974/1975, da han studerte ved John F. Kennedy School ved Harvard University med stipend fra «King Olav V Scholarship Fund».

I perioden 1981 til 1988 var Utne engasjert av EFTA-sekretariatet i Genève, de siste årene som direktør for Økonomisk avdeling.[]

Han ble utnevnt til underdirektør i Finans- og tolldepartementet i 1985, og ble ekspedisjonssjef i samme departement i 1990.

Utne var medlem av den norske delegasjonen til å fremforhandle EØS-avtalen. Fra 1996 til 2008 arbeidet Utne i Brüssel i EFTAs overvåkningsorgan (European Surveillance Authority – ESA), som er EFTA- statenes organ for å påse at EØS-avtalen overholdes. I ESA ledet han avdelingen for konkurranse- og statsstøttesaker. I 2000 publiserte det norske Finansdepartementet Utnes redegjørelse *Utredning om overvåkning av EØS-avtalen*, i serien «Arbeidsnotater».

Fra 2009 til 2015 ledet Utne den norske delegasjonen til det internasjonale samarbeidsorganet Financial Action Task Force (FATF), som har som formål å bekjempe hvitvasking og terrorfinansiering. 

Fra 1. januar 2015 til 31. desember 2016 var han medlem av det regjeringsoppnevnte Hvitvaskingslovutvalget.

Utne har vært medlem av offentlige utvalg og har publisert flere artikler i fagtidsskrifter. En av hans seneste artikler har tittelen *Internasjonalt samarbeid mot hvitvasking og terrorfinansiering*, og ble publisert i det juridiske fagtidsskriftet Lov og Rett nr. 04/2019.

Referanser
----------

1. ↑  *Scholarships*. USA: Nordisk Tidende. 20. november 1975.
2. ↑  «Fra statsråd:». *Nasjonalbiblioteket - www.nb.no*. Bergens Tidende. 4. mai 1985. Besøkt 15. april 2021. «Finansdepartementet : Underdirektør Amund Utne utnevnes til avdelingsdirektør i Finans- og tolldepartementet fra det tidspunkt departementet bestemmer.»
3. 1 2  «Amund Utne : Utvalg». *Forvaltningsdatabasen - NSD - www.nsd.no*. Besøkt 15. april 2021.
4. ↑  *Hvem svarer på hva om EØS og EU i staten*. Departementet. 1994. ISBN 8271772260.
5. ↑  *Krever svar fra ESA*. Rjukan Arbeiderblad. 18. juni 2003. «Bakgrunnen for brevet er et intervju med Amund Utne, direktør i ESA, i Østnytt 30. mai.»
6. ↑  *Tror ikke på straff*. Altaposten. 17. september 2003. «Direktør Amund Utne i ESA sier til Nationen at han tror statsministeren har misforstått.»
7. ↑  Utne, Amund (2000). *Utredning om overvåkning av EØS-avtalen*. [Oslo]: Finansdepartementet.
8. ↑  Utne, Amund (2019). «Internasjonalt samarbeid mot hvitvasking og terrorfinansiering». *Lov og Rett*. 04 **(norsk)**. 58: 232–254. ISSN 1504-3061. doi:10.18261/issn.1504-3061-2019-04-04. Besøkt 15. april 2021.
**Lundariket** eller **kongedømmet Lunda** var en stat det som nå er Kongo-Kinshasa, Angola og Zambia i Afrika mellom omkring 1665 og 1887. Rikets kjerneområde var Katanga i nåværende sørlige Kongo-Kinshasa, og den herskende klassen var etniske lunda.

I sin storhetstid på 1800-tallet dekket riket et område på cirka 300 000 km². Da riket ekspanderte antok det formen av en konføderasjon, der erobrede riker fikk beholde et visst selvstyre, men måtte betale skatt til sentralmakten. Lundahoffet hadde nære kontakter med kongedømmet Luba, og de båndene ble styrket ved ekteskap mellom herskerfamiliene.

Riket falt sammen under tsjokvenes invasjonskrig på 1800-tallet. Tsjokvene hadde håndildvåpen og var militært sterkere enn lundastyrkene. Sentralstyret brøt sammen og lokale lundaledere fikk sin makt innskrenket. På slutten av 1800-tallet ble det tidligere Lundariket delt mellom den portugisiske kolonien Angola, kong Leopold IIs personlige koloni Fristaten Kongo (nåværende Kongo-Kinshasa) og britiske Nordvest-Rhodesia (senere Nord-Rhodesia, nåværende Zambia).

Regentliste
-----------

Fra og med Mbala I Yaav har lundaherskerne tittelen *Mwaant Yaav*.

**Kongedømmet Lunda:**

* Nkonda Matit (sent 1500-tall)
* Cibind Yirung (ca 1600–ca 1630)
* Yaav I a Yirung (ca 1630–ca 1660)
* Yaav II a Nawej (ca 1660–ca 1690)

**Lundariket:**

* Mbala I Yaav (hersket ca 1690-ca 1720)
* Mukaz Munying Kabalond (ca 1720)
* Muteba I Kat Kateng (ca 1720–ca 1750)
* Mukaz Waranankong (ca 1750–ca 1767)
* Nawej Mufa Muchimbunj (ca 1767–ca 1775)
* Cikombe Yaava (ca 1775–ca 1800)
* Nawej II Ditend (ca 1800–1852)
* Mulaj a Namwan (1852–1857)
* Cakasekene Naweej (1857)
* Muteba II a Cikombe (1857–1873)
* Mbala II a Kamong Isot (1873–1874)
* Mbumb I Muteba Kat (1874–1883)
* Cimbindu a Kasang (1883–1884)
* Kangapu Nawej (1884–1885)
* Mudib (1885–1886)
* Mutand Mukaz (1886–1887)
* Mbala III a Kalong (1887)

Litteratur
----------

* Pogge: *Im Reich des Muata Jamwo*, Berlin 1880
* Buchner, Max: *Das Reich des Muata Jamwo*. In: "Deutsche Geographische Blätter", Bremen 1883

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis
 |
**Einar Østby** (født 17. september 1935 i Vinger, død 3. april 2022) var en norsk langrennsløper. Han konkurrerte for Jaren IL utenfor Kongsvinger. Einar Østby deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley og 1964 i Innsbruck.

Østby vant en olympisk sølvmedalje i langrenn under vinter-OL 1960 i Squaw Valley. Han var med på det norske stafettlaget som kom på andreplass på 4 x 10 km bak Finland. Einar Østby og Norge ledet med 20 sekunder på Finland på 3 etappen da han veklset med Håkon Brusveen som gikk siste etappen, og tapte med 0,8 sekunder til Finland. Harald Grønningen og Hallgeir Brenden gikk de første to etappene.

I VM i 1962 i Zakopane gikk Østby inn til bronse på 15 km, etter Assar Rönnlund og Harald Grønningen. Østby ble nummer fem på 30 km og gikk på det norske laget som ble nummer fire på stafetten. Der gikk han sammen med Magnar Lundemo, Hallgeir Brenden og Harald Grønningen.

OL-medaljer
-----------

* 1960 USAs flagg Squaw Valley - Sølv Sølv i langrenn, 4 x 10 km stafett, menn Norges flagg Norge

VM-medaljer
-----------

* 1962 Polens flagg Zakopane - Bronse Bronse i langrenn, 15 km, menn Norges flagg Norge

NM-medaljer
-----------

| Plassering | Øvelse | År |
| --- | --- | --- |
| Sølv | 15 km langrenn | 1960, 1963, 1964 |
| Sølv | 30 km langrenn | 1963, 1964 |

Referanser
----------

1. ↑   www.ostlendingen.no, besøkt 4. april 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Hagen, Rune (4. april 2022). «(+) Einar Østby, sørfylkets beste skiløper er død». *Østlendingen* **(norsk)**. Besøkt 4. april 2022.

Litteratur
----------

* Moe, Lorentz (2020). *Fra Høibygrenda til Squaw Valley* (Paperback 2. utg.). Karenus Moe. ISBN 978-82-303-4600-6.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Einar Østby – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Einar Østby – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Einar Østby – FIS (langrenn) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Axel Sommerfelt** (født 3. desember 1860 i Sarpsborg, død 16. februar 1938 i Trondheim) var en norsk skolemann.

Slektsbakgrunn
--------------

Hans foreldre var Harald Vilhelm Sommerfelt (1819-1863) og Maren Dortohea Ihlen (1821-1892). Slekten stammer fra Danmark og kom fra Aarhus til Norge med Hans Hanssøn Sommerfeldt (ca. 1640-1687) som var sogneprest i Vardal. Han var gift med Else Michelsdatter Storm (1651-1737).

Axel Sommerfelt giftet seg med Louise Gjertsen (1866-1921) i Christiania den 3. desember 1860. Hun var datter av Fredrik Gjertsen (1831-1904) og Augusta Egeberg (1838-1916).

Liv
---

Axel Sommerfelt ble i 1878 student ved Gjertsens skole. Han tok i 1886-1887 sproglig-historisk lærereksamen. I 1887-1899 var han lærer ved Trondhjems realskole. I 1895 oppholdt han seg i Greifswald og Berlin med offentlig stipend for å studere prøyssisk skolevesen. I perioden 1899-1911 var han adjunkt ved Trondheim katedralskole. I 1911-1925 var han overlærer og i 1925-1931 rektor ved katedralskolen.

Fra 1899 til 1915 var Sommerfelt styremedlem i Foreningen til norske Fortidsminnesmerkers Bevaring, Trondhjem, i Trondhjems Historiske Forening, i Selskapet til Trondhjems vel og i Filolognenes og Realistenes Landsforening. Fra 1899 til 1902 var han direksjonsmedlem i Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab, fra 1902 til 1914 visepresident og fra 1914 til 1926 preses i selskapet. Sommerfelt var fra 1926 til 1933 museets preses. Han var formann i Trondhjems Turistforening fra 1905 til 1920 og ble utnevnt til æresmedlem i turistforeningen. Fra 1914 til 1925 var han formann i Trondhjem skolestyre og fra 1924 til 1928 medlem av undervisningsrådet. 

Sommerfelt var kommandør av den pavelige Sankt Sylvester-ordenen.

Privatarkivet til Axel Sommerfelt ble gitt som gave fra dødsboet til Gunnerusbiblioteket, NTNU UB. Det inneholder bl.a. personlige papirer, fotografier og avisutklipp, samt dokumenter om familien Bergh.

Referanser
----------

1. 1 2   www.strindahistorielag.no[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Ræder, Trygve (1980): *Axel Sommerfelt, livselskar, pedagog, administrator.* Trondheim ISBN 82-523-0260-2
* Thomle, E. A. (1910): *Westye Egebergs slægt.* Kristiania.

Eksterne lenker
---------------

* Axel Sommerfelts privatarkiv finnes ved NTNU Universitetsbiblioteket

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Gjøvik og Toten Flyklubb** ble opprettet i 1938 som Gjøvik Flyklubb. Klubben er medlem i motorflyseksjonen i Norges Luftsportforbund. Klubben har egen flyplass ved Gotterud i Vestre Toten. Plassen ligger langs vegen fra Raufoss mot Hov (tettsted)/Fall. Reinsvoll flyplass, ENRV, har nytt klubbhus, flybensinanlegg (100LL), 2 store hangarer og grusbane på 630m, retning 16-34, høyde 1380 ft, frekvens 123,5MHz. Det er ikke landingsavgift på Reinsvoll flyplass.

Klubben har våren 2006 kjøpt ny Cessna 172-S, LN-AGT. Denne avløser 1979 modell Cessna 172 LN-RAI som er solgt til Værnes. Det er flere private fly i klubben.

Mange av klubbens medlemmer har opprettet ett sameie som har kjøpt godkjent aerobatikkfly American Champion Super Decathlon, SE-LCU/LN-LCU og et annet sameie som har kjøpt Piper Super Cub LN-KAD som brukes både som sjøfly og med ski om vinteren.

 Klubbflyet med klubbhytta og rullebanen i bakgrunnen.
Klubben har egen flyskole som utdanner medlemmene til privatflygersertifikat, sjøflysertifikat, akrobatikkutsjekk, halehjulsutsjekk og typeutsjekk på flytyper.

Klubben er aktiv i skogbrannovervåkningen i Oppland i samarbeide med Valdres flyklubb. Våren 2012 inngås samarbeide med Norske Redningshunder for å bidra til at hundene med fører kan komme fort fram til steder hundene skal utføre søk, gjerne til steder i landet med færre godkjente lokale hunder tilgjengelig.

Onsdag kveld er klubbkveld da det ofte er mange i klubbhytta og gjerne litt flyging.

En av de første helgene i juni arrangeres flydag i samarbeide med Lions Club Vestre Toten. Da inviteres mange grupper som klubbene ønsker skal få en flytur over Toten og Gjøvik. På slike dager kan det flyes 110-130 inviterte. Antallet flybevegelser den dagen kan konkurrere med Gardermoen.

I månedskiftet juli-august arrangerer klubben vanligvis treff for sjøfly og landfly på Husodden flyplass på halvøya Husodden i Randsfjorden ved Fluberg.

Det er tre hangarer på plassen som er satt opp på dugnad. En hangar har plass til fire fly på en karusell slik at karusellen roteres med håndmakt til flyet som skal ut er plassert ved porten. Navet i karusellen består av en lastebilaksling med felg som er festet i to aluminiumsprofiler for hvert fly som flyets plattform er festet til. på undersiden av profilen er det en rulle som ruller på en sirkelformet jernbaneskinne.

Eksterne lenker
---------------

Hjemmeside for Gjøvik og Toten Flyklubb. Arkivert 6. desember 2020 hos Wayback Machine.
**Gjørol Munthe-Kaas** (født Flood 5. august 1892 i Kristiania, død 12. mai 1979 på Stabekk) var en norsk forfatter og oversetter, og den første redaktøren for Norsk Ukeblad.

Liv og virke
------------

Gjørol Munthe-Kaas kom som barn til Florø i 1896, og til Stavanger i 1904. I Stavanger drev faren apoteket Løven, hvor hun i 1910 var *apotekerdisippel*.

Hun bosatte seg i 1916 i sin fødeby Kristiania. I årene 1933–1936 var hun redaktør for Norsk Ukeblad fra dets første nummer.

Munthe-Kaas fikk i 1926 sin skjønnlitterære debut med novellesamlingen *Blåskjell*. Samlingen består av novellene *Pinse*, *Aprilkveld* og *Blåskjell*. Novellenes motiver er hentet fra Florø omkring århundreskiftet.

Hun utga også bøker under psevdonymet *Mon Vinge*, blant andre *På gjensyn, da!*, som utkom i flere opplag. Anmelderen Edle Hartmann Schjødt skrev blant annet at «Boka er bare liv og moro og mye for pengene, ja så søren loppe mig». Hennes siste romane var *Jomfruen i det grønne*, som hun utga under eget navn i 1935.

Hun oversatte også en rekke romaner, blant andre *Det hendte i Savoyen* av Margery Sharp og *Kvinner må elske* av Julia Hart Lyon.

Gjørol Munthe-Kaas ble bisatt 21. mai 1979 fra gamle kapell på Vestre gravlund i Oslo.

Familie
-------

Gjørol Munthe-Kaas var datter av apoteker Jørgen Wright Flood av skiensfamilien Flood og hans hustru Bertha Andrea Thormodsæter. Hun ble 28. desember 1915 gift i Trondheim med senere forlagssjef Einar Schelven Munthe-Kaas.

Bibliografi
-----------

* 1926: *Blåskjell – noveller*, Fabritius, Oslo
* 1932: *Kjære Lisbet*, Nasjonalforlaget, Oslo – utgitt under psevdonymet Mon Vinge
* 1933: *På gjensyn, da!*, Nasjonalforlaget, Oslo – utgitt under psevdonymet Mon Vinge
* 1934: *Ingenting er umulig*, Nasjonalforlaget, Oslo – utgitt under psevdonymet Mon Vinge
* 1935: *Jomfruen i det grønne*, Nasjonalforlaget, Oslo
* 1950: *Yrkeskvinnen*, Halvorsen & Larsen, Oslo (redaktør)

Referanser
----------

1. ↑  *Aftenposten 1979.05.16*. Norge, Oslo. 1979. s. 17.
2. ↑  Folketelling 1910 for 1103 Stavanger kjøpstad, Tellingskrets: 006, Bosted by: 0063 Kannikgate 22, Leilighet: 01
3. ↑  Munthe-Kaas, Gjørol (1926). *Blåskjell*. Oslo: Fabritius.
4. ↑  *Florø*. Hovedkomiteen for byjubileet. 1960. s. 164.
5. ↑  *Arbeiderbladet 1933.12.06*. Norge, Oslo. 1933. s. 7.
6. ↑  Sharp, Margery (1938). *Det hendte i Savoyen*. Oslo: Nasjonalforlaget.
7. ↑  Lyon, Julia Hart (1950). *Kvinner må elske*. Oslo: Nasjonalforl.
8. ↑  *Aftenposten 1979.05.16*. Norge, Oslo. 1979. s. 17.
9. ↑  *Yrkeskvinnen*. Oslo: Halvorsen & Larsen. 1950.

Kilder
------

* *Dette skrev kvinner*. Oslo: Skolen. 1984. s. 155. ISBN 8257900109.
* Flood, Ingeborg (1961). *Skiensfamilien Flood*. H.M. Flood). s. 125-126.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**Gjøvik TK** ble stiftet 8. juni 1905 og er en av de eldre tennisklubbene utenfor Oslo. 

De første banene lå på Tongjordet. Disse var i en dårlig forfatning og etter en par års tid fikk klubben leie baner av Alf Mjøen på Gjøvik Gård. I 1911 åpnet Gjøvik kommune et allidrettsanlegg på Hunnjordet med bl.a. tre tennisbaner. I 1946 ble et helt nytt anlegg åpnet ved Hovdetjernet/Fastland. Klubbens anlegg blir fortsatt sett på som et av landets fineste tennisanlegg, med fem grusbaner og en hardcourtbane rett ved siden av et stort friluftsbad. Fastlandsområdet ble i 2002 kåret til Norges flotteste nærmiljøanlegg. 

I 1987 ble en egen tennishall med fire baner åpnet bare et steinkast fra utendørsanlegget. Knut Iversen var «ildsjelen» bak dette prosjektet. 

Knut Befring, Ola Nordvik, Håkon Diesen og Jan Arne Frydenlund er klubbens æresmedlemmer. Klubben er kjent for sine relativt flotte anlegg og et stort antall spillere. Klubben har hatt over 400 medlemmer og var da blant landets ti største klubber og har rundt 300 medlemmer per 2000-tallet.

Ola Nordvik var en god A-spiller på 1940- og 1950-tallet. Senere var han i verdenstoppen innen veterantennis. På 1950- og begynnelsen av 1960-tallet var Sverre Worren klubbens dominerende spiller. Han var rangert som høyest som nummer seks i Norge. Sigbjørn Hemstad representerte Norge i Nordisk Cup for jr. i 1967. Han ble dette året nr. 3 i en internasjonal juniorturnering på Hankø og nådde kvartfinale i NM. Ola Nordvik, Kjell Worren og Axel Løfgren var i mange år klubbens beste spillere. De har for øvrig også blitt Norgesmestere i veteran ved en rekke anledninger. Hemstad har et NM-double veteran sammen med Jan F. Kise. Lillehammer TK
Håkon Skattum har flere klubbmesterskap fra det siste tiåret. Hans bestefar, Sverre Holm Skattum, var mangeårig klubbmester på 1930-tallet.

På 1990-tallet fikk klubben fram mange lovende juniorspillere, og Tom Erik Løkken ble klubbens første guttenorgesmester. På kvinnesiden var Inga Siem lovende på 1960-tallet. Senere spilte Frøydis Fordberg seg helt opp i norgeseliten for damer.

Litteratur
----------

* Hemstad, Sigbjørn (2005): *Fair Play. Gjøvik TK 100 år*
* Hemstad, Sigbjørn (2007): *Smil-Sport og Rock*

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Et kart med landområdene til Fourth Judicial District (i rødt) fra 1909 frem til en grenseendring i 1921.
Tinghuset i Anchorage (bygd 1933)
Fourth Judicial District mellom 1948 og 1960. Grensendringer er gjort i vest (1921) og i øst (1948).
**Fourth Judicial District**, også referert til som **Division #4**, er et tidligere statistikkområde og føderalt dommerdistrikt i Alaska. Distriktet omfattet landområder i den indre og nordøstlige delen av Alaska.

Området ble opprettet i distriktet Alaska den 3. mars 1909, av landområder fra andre og tredje dommerdistrikt, som en enheter med administrative funksjoner for rettssystemet. Under folketellingene fra 1910 til 1950 hadde distriktet også funksjon som statistikkområde. Dommersetet ble lagt til Fairbanks.

I 1921 fikk distriktet tilgang til Beringhavet i vest, da landområdene mellom øya Nelson i nord og Kuskokwimbukta i sør ble overført fra tredje dommerdistrikt. I 1948 ble det foretatt en mindre grensejustering i sørøst, der nye landområder ble overført fra tredje distrikt.

Ved opprettelsen av territoriet Alaska i 1912 fikk distriktet en funksjon som overordnet enhet for valgdistrikter, men etter statsdannelsen i 1959 mistet dommerdistriktene mye av sin administrative betydning, og valgdistriktene ble de nye statistikkområdene. Den 20. februar 1960 ble Alaska omgjort til ett føderalt dommerdistrikt.

Befolkningsutvikling
--------------------

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Folketellingsår** | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 |
| **Innbyggertall** | 16 711 | 10 513 | 13 538 | 16 094 | 28 850 |

Kilder
------

* U.S. Bureau of the Census, *Population of States and Counties of the United States: 1790 to 1990. From the Twenty-one Decennial Censuses*. Mars 1996. (Del III side 11-12) (en)
* Kartdata fra The Newberry Library: *Alaska Atlas of Historical County Boundaries Arkivert 11. oktober 2014 hos Wayback Machine.*. Interactive Map. (en)

Referanser
----------

1. 1 2  U.S. Marshals Service, dokument Alaska. Besøkt 13. september 2014. (en)
2. ↑  Claus-M Naske og Herman E. Slotnick, *A History of the 49th State*. University of Oklahoma Press 1994. Side 294.
3. ↑  Alaska Judicial Council: Judicial Districting: Final report Arkivert 30. september 2014 hos Wayback Machine.. Anchorage 1975 (kapittel I, side 1). Besøkt 13. september 2014. (en)

Eksterne lenker
---------------

* Detaljkart: Alaskas nåværende «Court System Venue Districts»
Nedre sluseport i Lunde sluse, et sluseanlegg i Bandak–Norsjøkanalen, en del av Telemarkskanalen, i elva Straumen ved tettstedet Lunde i Nome kommune. Lunde sluse sto ferdig i 1892. Foto: Christophe Daye, 2007 
MS «Victoria» ankommer Lunde for å ta imot passasjerer.  Foto: Morten Nærbøe, 2009 
**Lunde sluse** er et sluseanlegg i Bandak–Norsjøkanalen, en del av Telemarkskanalen.

Sluseanlegget ligger i elva Straumen ved tettstedet Lunde i Nome kommune. Den har et slusekammer med en løftehøyde på tre meter. Lunde sluse sto ferdig i 1892. Anlegget står fremdeles som da det ble bygget. Slusekammeret er utført i hogd stein, og sluseportene er i tre og åpnes med håndkraft. Slusetiden er beregnet til ca. femten minutter.

Ved Lunde sluse ligger Europas første gummidam, hvor vannet holdes tilbake av en luftfylt gummipølse som er støpt fast i et betongfundament. Vannføringen over dammen reguleres ved å pumpe luft ut og inn av pølsa. Gummidammen erstattet den tidligere nåledammen i 1988, og et tilsvarende anlegg ble samtidig bygget ved Kjeldal sluse. Et stykke av den opprinnelige demningen ved Lunde er bevart og ligger innerst i gjestehavna ved slusen.

Referanser
----------

1. 1 2  «Telemarkskanalen, Lunde sluse». Visit Telemark. Besøkt 1. mai 2015.
2. 1 2  «Slusene i telemarksvassdraget». Telemarkskanalen.info. Arkivert fra originalen 29. juni 2015. Besøkt 1. mai 2015.

Eksterne lenker
---------------

* VisitTelemarks side om Lunde sluse Arkivert 27. juni 2018 hos Wayback Machine.
**Keith Bontrager** (født 18. desember 1954) er en amerikansk utvikler av sykkelkomponenter som regnes blant pionerene i utviklingen av terrengsykkelen.

Bontrager konkurrerte på motorsykkel fra han var 14 til 26 år og finansierte aktiviteten ved å reparere motorsykler. I 1978 gikk han over til sykling. Få år seinere startet han opp firmaet *Bontrager Cycles*, først som enmannsfirma, men fra 1992 med småskala industriproduksjon. Bontrager arbeidet blant annet med rammedesign og -bygging, og utviklet flere unike komponenter som forbedret terrengsykkelen, spesielt hjul og dempegaffel. Allerede i 1987 bisto han Paul Turner, senere gründer av Rock Shox, med utvikling og fremvisning av en futuristisk fulldempet terrengsykkel.

I 1994 ble Bontrager tatt opp i The Mountain Bike Hall of Fame.

Etter at Trek Bicycle Corporation i 1995 kjøpte store deler av aksjene i Bontrager Cycles, har Keith Bontrager fortsatt å arbeide for Trek.

Kilder
------

* «Keith Bontrager», oppføring i *Marin Museum of Bicycling*. Lest 10. august 2020.
**Keishin Yoshida** (født 12. januar 1987) er en japansk langrennsløper.

Junior
------

Ved junior-VM i 2005 i Rovaniemi kom han på 2.-plass på 10 km, bak Petter Northug. Han kom på 6.-plass på jaktstarten. Året etter deltok han ved junior-VM i 2006, der han kom på 7.-plass på 10 km klassisk, og 5.-plass på jaktstarten. 

Ved U23-VM i 2009 kom han på 22.-plass på 15 km klassisk og 28.-plass på 30 km fristil, fellesstart.

Verdenscupen
------------

Yoshida debuterte i langrenn på hjemmebane i Sapporo i mars 2006. Han var på det tidspunktet bare 19 år gammel.
Den beste plasseringen Yoshida har i verdenscupen er fra Otepää i januar 2011. Det endte med en 28.-plass. Det er også eneste gang han har vært blant de 30 beste, og dermed er det også eneste gang han har tatt verdenscuppoeng.

VM i Oslo
---------

I VM i Oslo i 2011 ble Yoshida nr. 12 på 15 kilometer klassisk. Han gikk for det japanske laget som ble nr 6 på stafetten.
Yoshida gikk også inn til 36.-plass på femmila og 42.-plass på tremila.

Asiatiske vinterleker 2011
--------------------------

I de asiatiske vinterlekene 2011 vant han både 10 km klassisk og 15 km fri teknikk.

Referanser
----------

1. ↑  Aftenposten.no - *Petter er en sykt artig fyr*, besøkt 22. februar 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Keishin Yoshida – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Keishin Yoshida – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Keishin Yoshida – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Keishin Yoshida – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Keishin Yoshida – FIS (langrenn) Rediger på Wikidata
**Saligkåring**, eller **beatifikasjon** er i Den katolske kirke en erklæring om at en avdød person er i himmelen og der kan gå i forbønn for de troende. Personen omtales etter dette som «den salige N.N.» (latin *beatus/beata N.N.*). Saligkåringen er det siste skritt før helligkåring, og skiller seg fra den først og fremst ved at en saligkåring ikke er en ufeilbarlig uttalelse, mens en helligkåring er det. Andre kristne kirker har ikke denne distinksjonen. 

Det tidligste kjente eksempel på bruken at tittel 'salig' som noe distinkt fra 'hellig' er fra kirken i Kartago i det 4. århundre, men det ser ut til at tankegangen bak det er eldre. 

Prosessen for å erklære noen salig var opprinnelig lokal, men er siden 12. århundre forbeholdt paven. Den er en del av helligkåringsprosessen, som er beskrevet i mer detalj under helligkåring. 

Selv om salig- og helligkåring henger nøye sammen er det mange eksempler på salige som ikke er helligkåret. En av de mest kjente er Karl den store, som ble saligkåret av en hoffbiskop kort tid etter sin død, men aldri har blitt helligkåret. Hans kult er derfor nesten fullstendig borte, men i Aachen og Osnabrück er det tillatt å feire messe til hans ære, dog uten å omtale ham som «den salige». Det er også mange eksempler på helligkåringssaker som blir stående i stampe i mange år, fordi det ikke kan bevises noe mirakel på den saliges forbønn og kriteriene for helligkåring dermed ikke er til stede.

De saligkårede får en festdag, men saligkåringen gir ikke tillatelse til universell kult. Den er begrenset til steder som er knyttet spesielt til personen; dog kan privatpersoner fritt regne personen som likeverdig med en helgen. Det er også vanlig at dersom personen var knyttet til et ordenssamfunn, vil dette ordenssamfunnet ha tillatelse til å feire ham eller henne offentlig.

Pave Johannes Paul II saligkåret tilsammen 1 345 personer, noe som er mer enn alle tidligere paver tilsammen. Det må tas med i betraktningen at i kirkens første 1100 år ble så godt som alle saligkåringer foretatt lokalt, og mange av de som gjøres nå er for personer som døde for lang tid siden.

| **Grader av helligkåring i Den katolske kirke** |
| --- |
|   Guds tjener   →   Ærverdig   →   Salig   →   Helgen   |

Referanser
----------

1. ↑  Katolsk.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** BNE
 |
**Peugeot 504** er en bilmodell fra den franske bilprodusenten Peugeot, som ble produsert mellom 1968 og 1983 i Europa. Den er fortsatt tilgjengelig som nybil i Kenya og Nigeria. Modellen ble første gang presentert på bilutstillingen i Paris i 1968, som firedørs sedan med 1,8 liters motor. Den fikk oppmerksomhet for sitt moderne utseende og sine gode kjøreegenskaper, og vant tittelen *Årets Bil i Europa* samme år.

Ett år senere, i 1969, ble 504 også tilgjengelig som todørs coupé eller cabriolet, første gang vist på bilutstillingen i Genève. Modellene var mekanisk sett identiske med sedanutgaven.

I 1970 ble motoren endret til en helt ny firesylindret motor på 2,0 liter og 93 hestekrefter (i forgasserutgave) eller 104 hestekrefter (i injection-utgave). Samtidig ble en helt ny modell introdusert, *504 Diesel*, som var utstyrt med en firesylindret dieselmotor på 2,1 liter og 65 hestekrefter. Senere samme år ble stasjonsvognutgaven presentert, med lenger akselavstand og en annen bakaksel.

I 1983 ble produksjonen stanset i Europa, og mer enn 3,000,000 eksemplarer hadde blitt produsert siden starten i 1968. Samtidig ble produksjonen startet i Kenya og Nigeria, hvor den fortsatt produseres (*2007*). Modellen ble også produsert i Argentina frem til 1999.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Peugeot 504 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Peugeot 504 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Internet Movie Cars Database: Peugeot 504 i film- og tv-serier
* Annonse fra 504s lansering[*død lenke*]
* BilNorge.nos historie om 504

| * v
* d
* r
« forrige — Peugeot, et merke i PSA-gruppen, fra 1940- til 1970-tallet neste » |
| --- |
| **Type** | 1940-tallet | 1950-tallet | 1960-tallet | 1970-tallet |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| Supermini |  |  |  |  | 104 |
| Liten familiebil | 202 |  | 202 | 203 |  | 204 |  | 305 |
|  |  |  | 304 |
| Stor familiebil | 402 |  |  | 403 |  |  |
|  |  | 404 |  |
|  |  |  | 504 |
| Luksussedan |  |  |  |  | 604 |
**Peugeot 505** var en stor bilmodell i den øvre mellomklassen fra den franske produsenten Peugeot, som ble produsert i Frankrike mellom 1979 og 1992. I tillegg ble den produsert i flere andre land, for eksempel Argentina (1981–1995), Kina, Indonesia og Nigeria.

Historie
--------

505 erstattet Peugeot 504 (til tross for at produksjonen av 504 fortsatte i Europa frem til 1983, og fortsatt er i gang i utviklingsland i dag), og var tilgjengelig som sedan og stasjonsvogn. Utseendet var ganske likt 504, og bilen er kjent som «Afrikas arbeidshest» etter at den har fått stor utbredelse i mange afrikanske land.

Modellen fikk svært god kritikk for komforten og kjøreegenskapene, spesielt på ujevn vei, noe som kan forklare modellens popularitet i utviklingsland. Bilen hadde også god bakkeklaring, og på 1980-tallet ble det også produsert en utgave med firehjulstrekk av det uavhengige firmat Dangel. Disse bilene var utstyrt med en turbodieselmotor på 110 hestekrefter, eller en 2,2 liters bensinmotor med 130 hk.

Peugeot 505 fikk en ansiktsløftning og nytt interiør i 1986, men produksjonen av den europeiske utgaven hadde allerede begynt å dale etter lanseringen av den mindre Peugeot 405 i 1987, og tok slutt i 1992, kort tid etter introduksjonen av den større Peugeot 605. Modellen produseres fortsatt i Afrika. Modellen var blant de siste Peugeot-modellene som ble solgt i USA, hvor salget av sedanutgaven tok slutt i 1990 mens stasjonsvognen var i salg frem til 1991.
To medlemmer av Haganah setter nytt tallerkenmagasin på en tsjekkisk Lewisgun kopi.
Et **tallerkenmagasin** er en type magasin for skytevåpen der patronene ligger flatt i en ring over låsekassen. Slike magasiner ble brukt på en del lette maskingevær fra slutten av 1800-tallet og til midten av 1900-tallet. Tallerkenmagasiner skiller seg fra trommelmagasiner, det patronene ligger parallelt med aksen i magasinet.

Tallerkenmagasinet ble første gang utviklet for gatling maskingevær i 1872 av Lewis Broadwell, en ansatt ved Galtling-fabrikken. Magasinet lades som et trommelmagasin ved at den ene siden åpnes som et lokk og fylles med patroner med prosjektilet inn mot sentrum av magasinet. Patronene kan være stablet i ett eller flere lag. Denne typen magasin ble benyttet på lewis maskingevær og tallrike kopier av denne, noen varianter av bren maskingevær, det sovjetiske Degtyarev maskingevær og den amerikanske American-180 maskinpistol i .22 LR. Et uvanlig tallerkenmagasin ble brukt på den japanske type 89 maskingevær som ble ladet med to «kvarte» kakestykkeformede magasiner som hver hadde plass til 9 stykk 5-patrons laderammer av samme type som ble brukt i infanterigeværet type 99 rifle.

Tallerkenmagasin til en Lewis i 7.92×57mm

Referanser
----------

1. ↑  «Gatling Gun Feeding Mechanisms». Forgotten Weapons.com. 23. januar 2013. Besøkt 3. september 2015.
2. ↑
3. ↑  Mikesh, Robert C. (2004). *Japanese Aircraft Equipment 1940 - 1945*. Shiffer Publishing. s. 115–116. ISBN 0-7643-2097-1.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pan magazines – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Frokosttallerken og grøtbolle for barn, utformet av Anne Lofthus for Stavangerflint tdilig på 1960-tallet.
En kuvert, alt det som en gjest trenger for å innta et måltid, med dekketallerken og bestikk i sølv. Dekketøy omfatter det som trengs for å dekke et spisebord.
Tallerkenhylle i den gamle stua på gården fra Vemb, en typisk jysk hedegård overtatt av Frilandsmuseet utenfor København i 1930. På sida henger et goro-jern.
En **tallerken** er en rund og flat plate med opphøyde kanter som mat serveres på. Der er følgende hovedformer for tallerkenen:

* dyp spisetallerken
* flat spisetallerken
* en serveringstallerken (serveringsfat)

Den dype tallerkenen er mer skållignende enn den fatlignende flate tallerkenen. Den dype tallerkenen anvendes spesielt til flytende føde som suppe og grøt, mens fast føde spises av flate tallerkener. Således vil det ofte følge en skje med til den dype tallerkenen, mens den flate tallerkenen gjerne settes frem sammen med kniv og gaffel.

Noen steder i Norge (særlig på Vestlandet) benyttes også ordet fat i stedet for asjett eller spisetallerken som en del av dagligtalen. Andre steder brukes ordet fat kun i betydning av en større tallerken for distribusjon av mat til mindre enheter hvor maten fortæres.

Tallerkener kan lages av keramikk og steintøy som porselen og fajanse, men også av metall, treverk og plast.

Bildeeksempler
--------------

* Tallerken av sølv fra Sasanide-dynastiet seint på 600-tallet Foto: Britisk museumTallerken av sølv fra Sasanide-dynastiet seint på 600-tallet Foto: Britisk museum
* Utsmykket tallerken laget av Königliche Porzellan-Manufaktur Berlin 1844. Motivet viser Katedralen i MagdeburgUtsmykket tallerken laget av *Königliche Porzellan-Manufaktur Berlin* 1844. Motivet viser Katedralen i Magdeburg
* Spisetallerken på en restaurant.Spisetallerken på en restaurant.

Se også
-------

* Platte, veggtallerken
* Skål (beholder), asjett
* Fat
* Dekketallerken

Eksterne lenker
---------------

* (en) Plates – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GND **·** LCCN **·** BBC Things
 |
**Krimtyskere** (tysk: *Krimdeutsche*) var etniske tyskere som ble invitert til å bosette seg på Krim som en del av den større koloniseringen i øst som hadde vart helt fra 1300-tallet (*Ostsiedlung*), mens til Krim begynte denne prosessen først på slutten av 1700-tallet.

Etter at Krim som en følge av Küçük Kaynarca-traktaten etter Den russisk-tyrkiske krig i årene 1768–1774 ble en del av Det russiske keiserriket etter Krim-khanatets oppløsning, ble det fra 1783 og videre framover gjennomført en systematisk innvandring av russere, ukrainere og tyskere i hele Novorossija for å svekke Krim-tatarenes stilling i området.

I årene 1805 til 1810 ble det under tsar Aleksander I etablert en rekke rene tyske bosettinger, blant annet flere bydeler i byene Simferopol og Feodosia.

De tidlige tyske bosetningene var særlig i Krimfjellene av vinbønder fra Schwaben.

Krimtyskerne ble deportert til Sibir i august 1941 med den øvrige etniske tyske befolkningen i Sovjetunionen som følge av den tyske invasjonen av Sovjetunionen i juni samme år. På dette tidspunktet bodde det rundt 60 000 personer av tysk herkomst på Krim. Disse fikk, sammen med andre deportere som Krim-tartarene lov til å vende tilbake etter Perestrojka fra 1988. Det anslås at det nå bor rundt 33 000 etniske tyskere i hele Ukraina, hvorav antatt 3 000 på Krim.

Se også
-------

* Tag der Heimat
* Folketyskere

Referanser
----------

1. ↑  About number and composition population of UKRAINE Arkivert 17. desember 2011 hos Wayback Machine. folketellingen 2001
En **kringkastingskonsesjon** er en tillatelse til å sende radio- eller TV-signaler på en bestemt frekvens i et bestemt område. I Norge har Norsk rikskringkasting (NRK) rett til å drive kringkasting i medhold av kringkastingsloven. Andre enn NRK må ha konsesjon for å drive kringkasting eller lokalkringkasting som formidles via trådløse, bakkebaserte senderanlegg. Da TV 2 søkte konsesjon i 1991 og fikk den innvilget i 1992, lå det en stor verdi i sendetillatelsen. På det tidspunktet kringkastet både TV3 og TVNorge programmer rettet mot seere i Norge, men da var det bare den mindre delen av befolkningen som hadde egen satellittantenne eller var knytta til kabeltv, som kunne ta inn sendingene. Den som fikk den ene konsesjonen som blei lyst ut i 1991, kunne derimot nå ut til hele befolkningen gjennom det vanlige sendernettet. Det lå derfor en stor verdi, og staten kunne derfor stille krav til den som fikk konsesjonen.

Referanser
----------

1. ↑  Kulturdepartementet (6. september 2017). «Konsesjoner». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 19. februar 2021. «Etter kringkastingsloven har Norsk rikskringkasting rett til å drive kringkasting. Andre enn NRK må ha konsesjon for å drive kringkasting eller lokalkringkasting som formidles via trådløse, bakkebaserte senderanlegg.»
2. ↑  «Konsesjonstildelinger – radio og tv». *Universitetet i Bergen*. 8. august 2017. Besøkt 19. februar 2021.
**Kringkastingsloven** (fullt navn: **lov om kringkasting og audiovisuelle bestillingstjenester**) er en norsk lov som regulerer *kringkasting* (utsendelse av tale, musikk og lignende via elektroniske kommunikasjonsnett, ment eller egnet til å ses eller høres direkte og samtidig av allmennheten) og *audiovisuelle bestillingstjenester* (tjenester som tilbys av en tjenestetilbyder hvor hovedformålet er å tilby billedprogrammer som kan ses på et tidspunkt seeren selv velger og på dennes bestilling fra en programkatalog og som distribueres til allmennheten via elektroniske kommunikasjonsnett). Loven ble vedtatt 4. desember 1992.

Norsk rikskringkasting AS gis rett til å drive kringkasting uten konsesjon.

Videre bestemmer loven at en kringkaster som har ervervet enerett til fjernsynssending av begivenheter av vesentlig samfunnsmessig betydning, ikke må utnytte eneretten på en slik måte at en betydelig del av seerne blir fratatt muligheten til å følge begivenheten på vederlagsfritt fjernsyn.

Det følger av kringkastingsloven at den som ikke har medvirket eller som ikke har programansvar ikke kan kreve å få se eller høre et program før sending.

Referanser
----------

1. ↑  § 2-1
2. ↑  § 2-8
3. ↑  § 2-3

Eksterne lenker
---------------

* Lovdata
**Solsmak** er en ubehagelig usmak som dannes når melk blir utsatt for direkte sollys, eksempelvis når man nyter et glass melk utendørs om sommeren.

I faglitteraturen heter det seg at melka må utsettes for direkte sollys eller fluoriserende lys i flere minutter (> 10 min.) for at denne usmaken skal dannes, men som mange har erfart, kan solsmak oppstå umiddelbart etter at melka er utsatt for sollys.

Solsmak dannes hovedsakelig som følge av oksidasjon av fritt metionin til metional, og fordi fritt tiol dannes fra svovelholdig aminosyrerester. Riboflavin som finnes i all norsk melk må være til stede i melka for at solsmak skal dannes.

Hvis man vil unngå solsmak kan man dekke til melkeglasset eller benytte en beholder (eks. krus) som hindrer at sollyset når frem til melka. Dette forutsetter at sollyset heller ikke får muligheten til å slippe inn på toppen av beholderen.

Se også
-------

* Feta

Eksterne lenker
---------------

* Om solsmak hos Nofima Arkivert 10. januar 2010 hos Wayback Machine.
Solsteinen (*Piedra del Sol*) er en av de mest berømte kunstgjenstandene fra aztekerne i det førkolumbiske Mexico.
*For å lese om den norrøne navigeringskrystallen, se solstein*
**Solsteinen**, etter spansk *Piedra del Sol*, på engelsk også ofte kalt *Aztec calendar stone* («Den aztekiske kalendersteinen»), er en stor skulptur som ble laget av aztekerne i det førkolumbiske Mexico. Den er rikt dekorert med aztekiske skrifttegn og symboler i et sirkelrundt mønster hugget ut i relieff på en plan flate. Steinen er av basalt, 3,7 meter bred og veier 24 tonn. En er ikke sikker på hva alle detaljer i motivet betyr, men det viser blant annet aztekerkalenderen. Solsteinen ble trolig først og fremst brukt som seremonielt alter, blant annet for aztekernes menneskeofringer (*sacrificio gladiatorio*), og ikke som astrologisk og astronomisk kart. 

Skulpturen ble gjenoppdaget da en skulle reparere Mexico bys katedral (*Catedral Metropolitana de la Asunción de María*) ved Plaza de la Constitución, det sentrale torget i byen, i 1790. Katedralen ble reist på 1500-tallet rundt en kirke som var bygd på ruinene etter det aztekiske hovedtemplet Templo Mayor som de spanske erobrerne ødela i 1521. I dag befinner Solsteinen seg i Mexicos nasjonalmuseum for antropologi (*Museo Nacional de Antropología*) i Mexico by.

Solsteinen er ofte brukt som symbol på meksikansk kultur og identitet, og tegningen blir kopiert i ulike varianter i moderne meksikansk folkekunst.

Se også
-------

* Aztekerkalender
* Aztekisk skrift
* Cuauhxicalli, aztekisk offeralter

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aztec sun stone – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNE
 |
*Solsidan har flere betydninger*
Saltsjöbanans endestasjon i Solsidan
Boliger fra 1950-tallet i kvartalet Vaxskivlingen, arkitekter Erik og Tore Ahlsén
Stasjonsbygningen i juli 2013
**Solsidan** i Nacka kommune er et villaområde og en stasjon på Saltsjöbanan i Saltsjöbaden i landskapet Södermanland. Bebyggelsen ble oppført hovedsakelig i perioden mellom 1930- til 1950-tallen. TV-serien *Solsidan* fra 2010 utspiller seg i området.

Jernbanestasjonen
-----------------

Jernbanestasjonen i Solsidan er endestasjon for sidebanen Igelboda-Solsidan på Saltsjöbanan. Stasjonen ligger rett ved bebyggelsen av den tidligere gården Vårgärdet. Stasjonsbygningen ble innviet i 1913 og er tegnet av Gustaf Hugo Sandberg, som også har tegnet en rekke av stasjonsbygningen langs Saltsjöbanen. Selve bygningen benyttes i dag hovedsakelig som kafe. Fra Solsidan kan reise med buss 458 til Älgö og Saltsjöbaden. Avstanden til Slussen er 15,8 kilometer.

Referanser
----------

1. ↑  Nacka kommun: Byggnader och miljöer av kulturhistoriskt intresse i Planiaområdet, s. 15. Arkivert 28. desember 2013 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata*

| * v
* d
* r
Saltsjöbanan |
| --- |
| L25 | 
* Slussen
* Henriksdal
* Sickla
* Nacka
* Saltsjö-Järla
* Lillängen
* Storängen
* Saltsjö-Duvnäs
* Östervik
* Fisksätra
* Igelboda
* Neglinge
* Ringvägen
* Saltsjöbaden

 |
| L26 | 
* Igelboda
* Tippen
* Tattby
* Erstaviksbadet
* Solsidan

 |
| Nedlagte stasjoner | 
* Stadsgården
* Fåfängan
* Dockans lastplats
* Snörom
* Lännerstasundet
* Vinterbrinken
* Pålnäsviken
* Dalaröbryggan

 |
| Kollektivtrafikk i Stockholm |
Eric Lee, grunnlegger av LabourStart
**LabourStart** er et nyhets- og kampanjenettsted for den internasjonale fagbevegelsen. Nyheter distribueres både gjennom egne nettsider og ved at fagforeninger og andre kan hente inn de siste nyhetene til sine nettsider. Redaktør er Eric Lee.

Nyheter hentes i hovedsak fra nettaviser og fagforeningsnettsteder gjennom at flere hundre fagforeningsaktivister over hele verden legger inn lenker til nyhetene sammen med nøkkelinformasjon. Siden starten i 1998, da LabourStart var et rent engelskspråklig nettsted, har det blitt flerspråklig gjennom at det per mai 2018 legges inn nyheter på 33 språk, ikke alle like hyppig.

LabourStart kjører e-postkampanjer mot brudd på faglige rettigheter. Disse er rettet mot myndigheter eller selskaper, og er oftest etter initiativ fra en eller flere av de globale fagorganisasjonene. Informasjon om kampanjene oversettes til flere språk av frivillige, og informasjon sendes ut til ca 130 000 mottakere over hele verden. Gjennom å delta i en kampanje sendes e-post til definerte mottakere. Slike kampanjer resulterer i typisk mellom 10 000 og 20 000 e-poster til myndighetene eller selskapsrepresentantene kampanjen retter seg mot.

Siden 2010 har LabourStart avholdt globale konferanser i Hamilton, Ontario (2010), Istanbul (2011), Sydney (2012), Berlin (2014) og Toronto (2016).

LabourStart ble i 2016 tildelt Arthur Svenssons internasjonale pris for faglige rettigheter. Juryen framhevet særlig arbeidet med e-postkampanjer.

Norsk LabourStart
-----------------

Den norskspråklige versjonen av LabourStart ble startet opp i 2001 som den første ikke-engelskspråklige utgaven, og har vært oppdatert med daglige nyheter siden den gang. De første årene ble nettstedet drevet i samarbeid med forskningsinstituttet Fafo, men dette samarbeidet ble avsluttet høsten 2015. Redaktør siden starten er Espen Løken.

Alle LabourStarts e-postkampanjer oversettes til norsk, og det ble per januar 2016 sendt ut informasjon om disse til ca 3 000 mottakere i Norge. Tre ganger har det vært kjørt kampanjer rettet mot norske forhold. Den første var rettet mot bedriften Ashland som ikke ville inngå tariffavtale med fagforbundet Handel og Kontor i Norge.

Referanser
----------

1. ↑  *Fri fagbevegelse* 6. juni 2014: De fleste har nok med å leve
2. ↑  «*Svenssonstiftelsen* 11. april 2016: Arthur Svenssonprisen til LabourStart». Arkivert fra originalen 14. april 2016. Besøkt 13. april 2016.
3. ↑  *Handel og kontor* 5. september 2002: Send din melding til Ashland

Kilder
------

* Espen Løken (2002): Så samles vi på nettet. Om fagbevegelsen og Internett. Tiden norsk forlag. 235s.

Eksterne lenker
---------------

* LabourStart
* Arthur Svenssons internasjonale pris for faglige rettigheter
* Norsk LabourStart