recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kart over Oslomarka (Uten Vardåsmarka)
Vestmarka og Holsfjorden sett mot sør fra Krokskogen, med Kraftkollen på enden mot horisonten. Foto: Siri Spjelkavik (2010) 

KartArealene avgrenset av Markaloven
**Vestmarka** er en del av Oslomarka mot sørvest, som ligger i kommunene Bærum, Asker og Lier. I vest avgrenses Vestmarka av Holsfjorden og Lierdalen. Ringeriksveien/E16 over Sollihøgda danner grensen mot Krokskogen i nord, og det gamle kulturlandskapet langs Isielva og Sandvikselva i vestre Bærum skiller Vestmarka fra Bærumsmarka i nordøst. I sørøst og i sør danner de bratte åssidene ned mot det lavereliggende kulturlandskapet på Lierskogen og i Asker Vestmarkas grense, og skiller Vestmarka fra Kjekstadmarka. 

Vestmarkas høyeste punkt er Kraftkollen (481 moh) nordøst for Tranby, i det sørvestre hjørnet av marka. Fra Kraftkollen går en tydelig åsrygg mot nordøst, med toppene Bøåsen, Furuåsen og Bergsåsen – alle over 400 moh. I forlengelsen av denne åsryggen, på den andre siden av Semsvannet, ligger Skaugumsåsen som Vestmarkas utpost mot sørøst. 

De største vannene inne i Vestmarka er Lille Sandungen, Store Sandungen og Asdøltjern i sør, og Svartvann i nord. I tillegg ligger Stovivannet og Semsvannet i Vestmarkas randsoner mot øst og sørøst. Både Sandvikselva, Neselva, Askerelva, Åroselva, Lierelva og Drammenselva har deler av sine nedbørsfelt i Vestmarka.

Det meste av Vestmarka er dekket av barskog, med mye gran og innslag av furu på kollene. Fra gammelt av brukte gårdene i bygdene rundt Vestmarka denne skogen aktivt som utmark, til seterdrift, beite, sanking, jakt, hogst, torvskjæring og kølabrenning. Dette gjaldt ikke minst gårdene rundt Semsvannet i Asker, hvor Vestmarka utgjorde en viktig del av driftsgrunnlaget for både storgårder og husmannsplasser. Livet i og rundt Vestmarka er beskrevet og forklart i en serie på tre illustrerte bøker utgitt av Asker og Bærum historielag rundt år 2000, som nå er fritt tilgjengelig på nett i digital utgave fra Nasjonalbiblioteket (se under). 

I dag er Vestmarka et mye brukt utfartsområde for friluftsliv både sommer- og vinterstid, med tilrettelegging fra kommunene, turistforeningen og skiforeningen. Det er en rekke turisthytter og andre serveringssteder i og rundt Vestmarka.

Litteratur
----------

* Grosvold, Olav (1999). *Semsvannet – Liv og landskap*. Asker og Bærum historielag. ISBN 8299447917.
* Larsen, Jan Martin (2000). *Vestmarka – Veifar og vandring*. Asker og Bærum historielag. ISBN 8290095082.
* Larsen, Jan Martin (2001). *Vestmarka – Seterliv og kølabrenning*. Asker og Bærum historielag. ISBN 8290095090.

Eksterne lenker
---------------

* Vestmarka på norgeskart.no
* Vestmarkas oppslag på ut.no
* Skiforeningens presentasjon av Vestmarka i Markadatabasen
* Markaloven på lovdata.no, med det offisielle kartet i vedlegg

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Kristen Faye** (også kjent som Christen) (født 13. august 1859, død 8. februar 1954 i Bergen) var en norsk sakfører (advokat) og lokalpolitiker. 

Gift med Magdalena Mohr Friele (1862-1934) i Bergen domkirke 19. november 1883. Gravlagt på Møllendal gravplass.

Etter juridiske studier ble han fullmektig i Midt-Hordlands Sorenskriveri fra 1881. Fra 1883 praktiserte han som sakfører og senere overrettsaksfører. Han var sønn av banksjef Jørgen Breder Faye, i Bergens Privatbank.

Kristen Faye eide Møhlenpris Mekaniske Værksted og patenslip som han solgte for å finansiere kraftutbyggingen i Svelgen. Vilvite står i dag på den tomten han eide.

Politisk aktiv
--------------

Han engasjerte seg sterkt i politikken på den konservative siden. Hans far var ordfører en periode, og hans bror ble varaordfører. Medlem av Bergen formannskap 1899-1902, og av bystyret frem til 1905. Han var formann i Bergen Huseierforening i perioden 1891-95. Formann i Bergen Høireforening 1912-1914. Hadde i tillegg en rekke andre politiske verv i Bergen.

Kraftutbygging i Sogn og Fjordane
---------------------------------

Ved århundreskiftet hadde Faye en jodfabrikk i Stongfjorden i Askvoll. Denne ble senere omlagt til Stongfjordens Elektrokjemiske Fabrikker. Fra 1907 var denne fabrikken det første aluminiumsverket i Norge. 

Kristen Faye regnes som grunnleggeren av industristedet Svelgen i Bremanger kommune fordi han var første formann i Bremanger Kraftselskap. Sammen med den bergenske skipsreder Wilhelm Torkildsen og konsul Hans Halvorsen fra Oslo grunnla Faye selskapet i 1914. Hovedkontoret ble plassert i Bergen.

Kontoradresse Bergen
--------------------

De første årene hadde A/S Bremanger Kraftselskap kontorene sine i Fayes private bolig i Welhavensgate 72. Senere i kong Oscarsgate 10, i Svaneapoteket i Strandgaten 6, og i Jon Smørsgate 11 i Bergen. Kristen Faye var direktør og styreformann for A/S Bremanger Kraftselskap i tiden 1914-1923. 

Welhavens gate 72 ble etter hans død overtatt av Norske Kvinners Sanitetsforening i Bergen, og heter nå Fayehagen. 

Kristen Faye var også direktør i en rekke mindre selskaper.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Historisk befolkningsregister ID pf01052994015755[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Faye, Axel (Januar 2022). «Kristen I Faye». *The Faye family of Norway*. Oslo: Eget forlag. s. 196. ISBN Eget forlag Sjekk `|isbn=`-verdien: invalid character (hjelp).

Litteratur
----------

* Bergen børs og dens mænd. John Griegs Boktrykkeri Bergen 1913.
* Bergen byarkiv.
* Bergen byleksikon.
* Diderich H. Lunds private arkiv på Norsk Teknisk Museum.
* Faye, Kristen: Kort omrids av Møhlenpris historie. – Oslo, 1927.
* Fra Norges fjell til fjerne kyster. Diderich H. Lund 1972.
* Industriutviklinga i Svelgen. Sverre Nesbø 1978.
* Kulturhistorisk leksikon.
* Merkesmenn i Bergens næringsliv. John Griegs forlag 1948.
* Norsk biografisk leksikon.
* Slekten Jebsen fra Broagerland. Kåre R. Jebsen 2004.
* The Faye family of Norway. Axel Faye 2002.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
*For skilpadden, se Matamata (skilpadde)*
*For landsbyen i Tunisia, se Matmata (Tunisia).*
**Matamata** er en landlig småby i Waikato distriktet på Nordøya i New Zealand. Rundt 12 000 mennesker sokner til Matamata, og om lag halvparten bor i selve byen. Det er et jordbruksområde med hovedfokus på hesteavl. Byen er en del av Matamata Piako-distriktet som også omfavner jordbruksområder som Morrinsville og Te Aroha.

En nærliggende gård ble brukt som lokalitet for Hobsyssel i Peter Jacksons filmatiserte trilogi om Ringenes herre. Et «velkommen til Hobsyssel»-skilt (*Welcome to Hobbiton*) står langs hovedveien ved Matamata. Som en kuriositet kan det nevnes at det eneste andre stedet som kalles Matamata, Matmata (Tunisia) – også har blitt brukt som filmsett. George Lucas brukte stedet i sin Star Wars-trilogi.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Matamata – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* Webside med informasjon om Matamata
* En annen side med informasjon om Matamata
* Lokal Tv stasjon sin Webside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
«**Jeg råde vil alle**» er en norsk salme på tre vers til en folkemelodi fra Romsdal. I *Norsk salmebok* fra 1985 står den som nr. 528.

I 1904 var folkemusikksamleren Catharinus Elling i Romsdal og skrev opp melodien til «Jeg råde vil alle» i Innfjorden, sannsynligvis etter den religiøse felespilleren Johan Jonsen Storhjellen (født 1852). Det ser ut til at Elling skrev opp bare ett vers.

Dette verset blir oftest tilskrevet lærer og klokker Mads Andreas Ingebrigtsson Rød (1827–56) fra Aukra. Han gav nemlig ut *Aandelig Visebog, eller Kristelige Sange, bestaaende af aandelige og gudelige Viser samlede og udgivne af Mads Andreas Ingebrigtsøn Rø* i 1847. I denne boka finner vi verset «Jeg råde vil alle» som femte strofe i sangen «Kommer hid mine venner», som hadde åtte vers.

I noen papirer etter Knut Andersson Sletnes (født 1814) ble det funnet et skillingstrykk med tittel «En nye Vise» og datering Lillehammer 1839. «Jeg råde vil alle» står som vers nr. 9 i denne visa. Det er ikke sannsynlig at Rød har skrevet dette i en alder av 12 år. Sangen i skillingstrykket har 15 vers og skiller seg på flere måter fra teksten i *Aandelig Visebog*. I skillingsvisa er jeg-personen en ung jente som klager over at hun er blitt sveket av barnefaren. 

I forbindelse med innvielse av et nytt bedehus i Kvelde, Vestfold, ble Einar Skaatan bedt om å skrive flere vers. Han skrev da to nye vers til sangen, som deretter kom inn i salmeboka og i en rekke sangbøker.

Geirr Lystrup brukte melodien i sangen «Trøstevise for byen» fra hans debutplate «Ti på taket og måltrostblues» fra 1972. 

Melodien slik den vanligvis fremstår i dag. Legg merke til taktartsskiftet.

Referanser
----------

1. ↑  BIBSYS, Ask,

Litteratur
----------

* Arild Hoksnes og Marit Rekdal (red.), *Syng som folk: folkeleg songtradisjon frå Romsdal* (Molde 1984): s. 14 og 77f
Prebischtor eller Pravcicka brana*Barbarine* (Barbarkvinnen) nær Pfaffenstein på den tyske siden
**Elbsandsteingebirge** er et fjellområde i det øvre løp av Elben i Sachsen (Tyskland) og det nordlige Böhmen (Tsjekkia). Fjellene er som navnet tilsier i det vesentlige av sandstein og utgjør en del av det større Mittelgebirge. Elbsandsteingebirge er ca 700 km² stort og har topper opptil 723 meter over havet. Den tyske delen kalles vanligvis *Sächsische Schweiz* (Saksiske Sveits) og den tsjekkiske *České Švýcarsko* (Böhmiske Sveits). Idag brukes også betegnelsen på tysk *Sächsisch-Böhmische Schweiz* og på tsjekkisk *Českosaské Švýcarsko.*

Geografi
--------

Elbsandsteingebirge strekker seg ut på hver side av Elben mellom den tsjekkiske byen Děčín (tysk: Tetschen-Bodenbach) og Pirna i Sachsen. Den østlige grensen går langs en linje mellom Pirna, Hohnstein, Sebnitz, Chřibská, Česká Kamenice til Děčín. Den vestlige grensen følger fra Pirna langs Gottleubadalen til Erzgebirgskamm og deretter langs elven Jílovský potok (Eulaubach) til Děčín. Den høyeste toppen i fjellene er den 723 meter høye Děčínský Sněžník (Hoher Schneeberg) i Tsjekkia, mens Grosse Zschirnstein med sine 561 meter er den høyeste på tysk side.

I Elbsandsteingebirge finnes nasjonalparkene Sächsische Schweiz og České Švýcarsko.

Historie
--------

Den sandsteinen som idag former landskapet, var for millioner av år siden sjøbunn. Store elver brakte sand og sedimenter til området og skapte i krittiden en kompakt sandsteinsplate ca 20 x 30 kilometer bred og opp til 600 meter tykk. Da sjøen forsvant for ca 80 millioner år siden begynte formingen av fjellene gjennom erosjon.

Turisme
-------

Elbsandsteingebirge har vært et turistmål i mer enn 200 år og for klatrere i mer enn 100 år. Steder av interesse er Basteiklippene nær Rathen, festningen ved Königstein, Prebischtor, Schrammsteine, Pfaffenstein, elvedalene til Kirnitzsch og Kamenice. Det finnes ca 14 000 klatreruter og mer enn 1 100 topper i området. Besøkende kan også betrakte landskapet fra sykkelveien langs Elben eller en av verdens eldste elvedampere. Kildene i Bad Schandau har fra 1730 trukket til seg helseturister.

Fotnoter
--------

**Type numrering**
1. ↑  tsjekkisk: *Děčínská vrchovina*, *Labské pískovce* eller *Labské pískovcové pohoří*, «Sandsteinsfjellene ved Elben»

Referanser
----------

1. ↑  «Unterwegs im Elbsandstein». Reinoehl.de - privat internettside. Arkivert fra originalen 29. september 2007. Besøkt 14. oktober 2015.
2. ↑  «Sächsisch Böhmische Schweiz». Elbsandsteingebirge Verlag. Besøkt 14. oktober 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Elbe Sandstone Mountains – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Tekno Odin** (født 20. mai 2008) er en norsk travhest etter Moe Odin og Lyana. På sine over nesten 100 starter har Tekno Odin vunnet 90% av dem, og hatt en inntjening på tilsammen 10 millioner norske kroner. Tekno Odin har vært VM mester 5 år på rad. Han og Øystein er kjent i Norge, Sverige, Danmark og Finland Tekno Odin trenes og kuskes av Øystein Tjomsland

TEKNO ODIN ble registrert som varemerke i Norge i 2012.

Rekorder
--------

Tekno Odin har hittil i karrieren tatt tilsammen to norgesrekorder, to svenskerekorder og én verdensrekord. Her er rekordene listet opp etter dato:

*Tekno Odin har norsk rekord for beste kilometer tid ved voltestart for 3-årige kaldblodshester med tiden* 1.25.0. 
(11.10 2011.)

*Tekno Odin har svensk rekord for beste kilometer tid ved voltestart for 4-årige kaldblodshester med tiden* 1.24.2 (01.06.2012.)

*Tekno Odin har norsk rekord for beste kilometer tid ved voltestart for 4-årige kaldblodshester med tiden* 1.22.6.
(09.06.2012.)

*Tekno Odin har svensk rekord for beste kilometer tid ved automatisk start for 4-årige kaldblodshester med tiden* 1.22.9.
(05.08.2012.)

*Tekno Odin har verdensrekord for beste kilometer tid ved automatisk start for 4-årige kaldblodshester med tiden* 1.20.8.
(17.09.2012.)

Referanser
----------

1. ↑  «*Travsport.no Fakta*». Arkivert fra originalen 17. april 2019. Besøkt 21. september 2012.
2. ↑  *Varemerke 267967*[*død lenke*] hos Patentstyret
3. ↑  *Tv2 Artikkel Video*
**Henry Nyrén** (født 16. februar 1923, død 6. april 1982) var en norsk skuespiller. 

Nyrén er kanskje best kjent igjen som den slu og reale skraphandleren Mats «Femøre» Matsen, fra Olsenbanden-filmen *Olsenbanden tar gull* fra 1972. Men han spilte også i flere andre filmer, blant annet hadde han rollen som Kåre Bakke i Nils R. Müllers *Broder Gabrielsen* fra 1966. Han hadde også en rolle i Müllers film *Marenco* fra 1964.

Den første filmen Henry Nyrén spilte i, var Leif Sindings *De vergeløse* fra 1939, en film som var basert på Gabriel Scotts roman og som fikk mange reaksjoner og var basert på en rettssak fra året før. Her spilte han rollen som Petter, gutten som aldri kan holde seg tørr om natta, men som også blir redningen for de vergeløse barna når Petters far, som er sjømann, kommer på besøk og Petter forteller hele historien til ham. Henry Nyrén var bare 15-16 år da filmen ble spilt inn. 

I 1958 spilte han i Arne Skouens film *Pastor Jarman kommer hjem*.

Henry er bror til William Nyrén, også skuespiller, og onkel til Nils Petter Nyrén (Nipe).

Eksterne lenker
---------------

* (en) Henry Nyrén på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Henry Nyrén hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (en) Henry Nyrén hos The Movie Database Rediger på Wikidata
Hermans gravminne i sandsten, Lund domkirkes krypt. Biskopen er avbildet i høyt relieff, med et kors på brystet og en mitra på hodet. Bispestaven ved hans høyre side. Stenen er formentlig fremstilt av *Carl Stenmester*, og er plassert ved siden av erkebiskop Birger Gunnersens sarkofag. 
**Herman** (født omkring 1100 på Rhinegnen, død omkring 1150 i Lund i Skåne) var kannik i Lund, som fikk betydning for Lunds fortsatte eksistens som selvstendig erkebispesete i Norden. 

Han var sønn av Embrico (Emmerik) – som var i grev Adolf av Saphenbergs tjeneste – og Adeleida. Farens innflytelse var stor, og Herman ville gjøre ham etter. Han forsøkte to ganger på å bli abbed i klosteret Rolduc litt nord for Aachen, men mislyktes begge gangene. Senere fikk han imidlertid ansvaret for Dünwald kloster ved Köln. Etter noen år reiste han til Danmark, som på den tiden også omfattet Skåne i dagens Sverige. Herman slo seg ned i Lund, hvor han ble prest ved domkirken, og fikk det ærefulle oppdraget å bli Lund erkebispesetes utsending til Rom. Der forsøkte han å overbevise paven om å beholde Lund som erkebispesete for hele Norden, og ikke som tidligere bli underlagt Hamburg-Bremens herredømme.

Biskop av Slesvig
-----------------

Herman lyktes med sitt foretagende, og ble som belønning utnevnt til biskop i Slesvig. Denne var i mellomtiden tildelt en innfødt[*klargjør*], og da denne (Aage) nøt folkets popularitet, måtte Herman gi seg, hvilket han tok seg meget nær av. Som plaster på såret ga kong Erik Lam ham en del jordegods på Sjælland. 

Herman var tilstede ved innvielsen av Lund domkirke i 1145, men døde få år senere. Han ble begravet i domkirken.

Referanser
----------

1. ↑  Nylander, Marcus: *Gravstenar i Lunds domkyrkas krypta*. Lunds domkyrkoförsamling, 2006
2. 1 2 3  Bricka, Carl Frederik. «389 (Dansk biografisk Lexikon / VII. Bind. I. Hansen - Holmsted)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 2. juli 2019.
3. ↑  «Herman | Gyldendal - Den Store Danske». *denstoredanske.dk* **(dansk)**. Besøkt 2. juli 2019.

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy
 |
**Sageneelva**, også kalt *Ugstadvassdraget*, er en elv på Hurumlandet i Asker kommune i Viken, og det tredje største vassdraget i kommunen. Elva renner fra Sandungen til utløpet i Sagenebukta i Ytre Oslofjord vest for Tofte, og er regulert ved oppdemming av både Sandungen og Rødbyvannet. 

På strekningen mellom Sandungen og Rødbyvannet kalles elva *Ustadelva*. På gården Ustad nedre sto gamle Hurum mølle. Videre sørover, i Sandungendalen mellom Sandungen og Rødbyvannet, renner elva gjennom et ravinert leirjordslandskap, tildels i et meandrert løp. Ved utløpet i Rødbyvannet er det et mindre deltaområde. 

Fra utløpet i Rødbyvannet til utløpet i sjøen renner elva gjennom en trang bekkekløft. Hele elva ble regulert ved anlegget av Hurum Cellulosefabrikk i 1907, og den gamle turbinledningen fra Sagenedammen øverst i Sagenedalen i dalen nedover mot fabrikken kan fortsatt sees.

Forurensningskilder
-------------------

Sageneelva mottar avrenning fra *Avgrunnsdalen skyte- og øvingsfelt*, som var i bruk fra 1917 til 2003. Det er påvist høye verdier av blyforurensning i overflatevann ved feltet, som når Rødbyvannet via Kastebekken sør for Rødbysætra. Det har vært flere utslipp av forurenset sigevann fra avfallshåndteringsfirma *Lindum Oredalen A/S* i Sagenedalen, som har tatt livet av fisk i elva.

Referanser
----------

1. ↑  Aage Berg Hanssen (1997). «Vannrettigheter». *Cellulosefabrikken på Tofte gjennom 100 år (1897–1997)*. no: Norske skogindustrier. s. 204–206.
2. ↑  Norsk institutt for vannforskning: Overvåking av avrenning fra nedlagte skyte- og øvingsfelt - Årsrapport for 2014
3. ↑  Røyken og Hurums avis, 11. juni 2018: Død fisk etter utslipp i Oredalen
Denne artikkelen inneholder en liste over kilder, litteratur eller eksterne lenker, men enkeltopplysninger lar seg ikke verifisere fordi det mangler konkrete kildehenvisninger i form av fotnotebaserte referanser. Du kan hjelpe til med å sjekke opplysningene mot kildemateriale og legge inn referanser. Opplysninger uten kildehenvisning i form av referanser kan bli fjernet. Se Mal:Referanseløs for mer informasjon.

**Nesodden kirke** er en langkirke fra 1100-tallet i Nesodden kommune, Søndre Follo prosti i Viken fylke. Kirken feiret 800-årsjubileum i 1975.

Bakgrunn
--------

Kirken er bygd i stein, og har 130 plasser.

Den viktigste skrevne kilden for Nesodden kirke fra middelalderen er den såkalte Røde bok (en samling av nedtegnelser fra biskop Eysteins visitasreiser).

I kirken er det en renessanse-prekestol, en utskåret altertavle fra 1715 og døpefont fra middelalderen.

I mange hundre år var dette den eneste kirken i sognet, som den gangen også omfattet Oppegård. Det er bevart kirkebøker tilbake til 1709.

Da kirken ble restaurert i årene 1956–1960 ble det funnet en rekke sølvmynter fra byggeperioden tidlig på 1100-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  Kristiansen 1975, s. 16

Kilder
------

* Kristensen, Tom (1975). *Nesodden kirke, et gammelt hus*. Nesodden kommune / Aschehoug forlag.

Eksterne lenker
---------------

* Sigrid og Håkon Christie: Nesodden kirke i «Norges kirker»
* (no) «Nesodden kirke». *Kirkesøk*. Den norske kirke.
* Nesodden kirkelige fellesråd
* (no) «Nesodden kirke». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
* Om Nesodden kirke, fra nettstedet norske-kirker.net

Interiør Foto: Kulturminnebilder.no 

| * v
* d
* r
Kirker i Søndre Follo prosti |
| --- |
| Drøbak **·** Frogn **·** Garder **·** Gjøfjell **·** Hvitsten **·** Kroer **·** Nesodden **·** Nordby **·** Skoklefall **·** Son **·** Strømbråten **·** Såner **·** Vestby **·** Ås arbeidskirke **·** Ås kirke |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Riksantikvaren kulturminne **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Arthur Collett** (født 8. mai 1879 i Trondhjem, død 2. august 1968) var en norsk barnelege, dr.med. og formann i Norsk Pediatrisk Selskap.

Bakgrunn
--------

Han var sønn av brukseier Albert Collett og Nanna Høegh, og ble gift i 1912 med Ingeborg Wedel-Jarlsberg, datter av godseier på Atlungstad Carl Gustav Wedel-Jarlsberg og Amalie Thomine Michelet. Han var bror til bl.a. brukseier Axel Collett, industrigründeren Emil Collett og forretningsmann Knut Collett.

Karrière
--------

Arthur Collett ble cand.med. i 1905 og dr.med. i 1920. Tidlig i sin karriere var han reservelege ved Larvik Bad og kommunelege i Modum. Han var reservelege ved Rikshospitalets barneavdeling 1911–1915 og barnelege med privat praksis i Oslo fra 1911. Han var også skolelege i Oslo fra 1920. 

Han utgav en rekke vitenskapelige arbeider om barnesykdommer, bl.a. på oppdrag fra Folkeforbundet. Bl.a. utgav han arbeider om spedbarnsdødelighet, barnepleie og spedbarnsstell.

Han var medlem av styret i Norsk Pediatrisk Selskap fra opprettelsen i 1919, først som sekretær, som viseformann fra 1923 og som formann 1931–1932. Han var formann for Norsk forening til fremme av forsorg for barn fra 1924 og viseformann i Norges barnevernsråd fra 1927. Han var også medlem av skolestyret i Oslo fra 1926. Han var redaktør for *Sundhetsbladet* fra 1934. Han ble æresmedlem i Norsk Pediatrisk Selskap i 1959.

Utgivelser
----------

* *Om urinveisinfektion i barnealderen*, avhandling (dr.med.), 1920

Referanser
----------

1. 1 2 3   www.begravdeioslo.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Collett, Arthur», i *Hvem er Hvem?*, 1930, s. 89
3. ↑  «Collett, Arthur», i *Tillegg til Norges læger 1800–1908*, Aschehoug, 1944

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** WikiTree
 |
**Jakob von Kettler**, hertug av Kurland og Semgallen (født 28. oktober 1610 i Goldingen, død 1. januar 1682 i Mitau), var en baltisk-tysk hertug fra Kurland (1642–1682). Under hans herredømme nådde riket sin største utstrekning og var involvert i den kurlandske kolonisering både i Afrika og i Karibia.

Liv
---

Kettler ble født i Goldingen (nå Kuldīga) som sønn av Wilhelm Kettler og Sophia av Preussen (1582-1610), prinsesse av Preussen, en datter av Albert Frederick av Preussen. Han var gudsønn til Kong Jakob I av England. Under Kettlers herredømme, handlet hertugdømmet med land som Nederland, Portugal, England og Frankrike. I 1651 sendte han en flåte for å bygge opp et fort, kalt Fort Jacob, ved Gambiaelven. I 1654 erobret han Tobago med skipet «Das Wappen der Herzogin von Kurland». Kolonien på Tobago ble kalt Neu Kurland (Ny-Kurland). 

Hertugen ble tatt til fange av Sverige fra 1658 til 1660. I denne tiden ble koloniene hans erobret og flåten hans ødelagt. Etter at han kom fri, gjenoppbygget han flåten og gjenerobret koloniene. Han forpaktet i en periode Eidsvoll jernverk. Hertugen døde i Mitau (nå Jelgava) den 1. januar 1682.

Kettler giftet seg med Louise Charlotte av Brandenburg (1617–1676), datteren til Georg Vilhelm av Brandenburg.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p35.htm#i343, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Vogt, Johan Herman Lie: *De gamle norske jernverk*, 1908. Besøkt 13. des. 2014

Eksterne lenker
---------------

* Kurland historie under Kettlers herredømme
* Mynter under Jacob Kettler

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Johan Lorentz den yngre** (født 1610 i Flensborg, død 19. april 1689 i København) var en dansk komponist og organist.

Lorenz var sønn av den tyske orgelbyggeren Johan Lorentz den eldre.

I 1629, ble Lorentz på Christian IVs oppfordring organist i Vor Frue Kirke i København. Fra 1631-33 fikk han fri for å studere i Italia og Tyskland. I 1635 giftet han seg med en av døtrene til Jacob Praetorius og fikk tilbud om Praetorius' post som organist i St. Petri kirke i Hamburg, men valgte likevel å fortsette som organist ved Sankt Nikolaj Kirke. Her holdt han hverdagskonserter på orgelet som faren hans hadde bygget. Han virket også som organist ved Holmens Kirke. 

Johan Lorenz omkom i 1689 sammen med hustru og to barnebarn da et provisorisk operabygg ved Sophie Amalienborg brant ned under en operaforestilling.

Av Lorenz' musikk kjennes i dag kun noen få stykker for tasteinstrument, særlig dansesatser i den franske smak som ble høyeste mote ved Frederik IIIs hoff. Stykkene har trolig vært brukt til undervisning.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 1038570948, besøkt 15. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Dansk Biografisk Leksikon s. 374f (1887-1905), runeberg.org

Eksterne lenker
---------------

* Johan Lorentz på bach-cantatas.com
* *Johan Lorentz d.y. 1610-89*, Det Kongelige Bibliotek
* *Johan Lorentz, 1610-19.4.1689*, fra 3. utgave av *Dansk Biografisk Leksikon*, 1979-84.

  

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz
 |
**Birger Fjeld Halvorsen** (født 11. februar 1877, død 13. desember 1942) var en norsk professor i kjemi.

Etter eksamen fra Kristiania tekniske skole i 1898 fikk han i 1901 en doktorgrad fra et universitet i Freiburg og året etter en diplomeksamen ved *Technische Hochschule Charlottenburg*, det som i dag er Technische Universität Berlin. Fra 1904 til 1910 var han lærer ved Kristiania tekniske skole. Samtidig var han ansatt ved Norsk Kvælstofkompagni 1903–04 og konsulent ved Det Norske A/S f. elektrokemiske industri 1904–07. Han var så professor i *anorganisk kjemi* ved det nystartede Norges tekniske høgskole (NTH) i Trondheim fra 1911 til 1917.

Fra 1916 til 1930 var han direktør for den kjemiske avdelingen av Norsk Hydro. Han var president i Norges Industriforbund 1933–36, og den første president i Norsk Kjemisk Selskap 1926–34.

Birger var sønn av Andreas Halvorsen (1840–) og Olava Hansine (1844–1927). Birger giftet seg med Ingrid Bergwitz (1882).

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Birger F Halvorsen, (11.februar 1877).», besøkt 26. desember 2021[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Store norske leksikon[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Halvorsen, Birger Fjeld i Hvem er Hvem, 1912.
4. ↑  Birger Fjeld Halvorsen i Store norske leksikon.
5. ↑  Info om familien fra Birger Fjeld Halvorsen i slektsdatabasen geni.com.

Eksterne lenker
---------------

* *Råstoffproblemer: "Kull". Foredrag av professor, dr Birger Fjeld Halvorsen (klipp).* NRK (the Norwegian Broadcasting Corporation). 1937-03-16.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Geni
 |
**Erling Storrusten** (født 28. september 1923 på Tretten, død 10. juni 2018) var en norsk forretningsmann og reiselivsmann.

Storrusten vokste opp på farens arbeidssted på Brennhaug stasjon og fullførte examen artium på Lillehammer skole i 1943. Under krigen deltok han i motstandsbevegelsen som kurér for Milorg i deres 23. distrikt i Gudbrandsdalen og spion for XU med fokus på Wehrmachts militære hovedkvarter på Lillehammer. I mars 1945 ble han tvunget til å flykte til Sverige via Engerdal. I 1946 ble Storrusten ansatt som assistent i trafikkavdelingen hos Det Norske Luftfartselskap (DNL). Han gikk videre til planleggingsavdelingen i 1947, og ble forfremmet til bookingsjef hos DNL i 1948. Han ble med i selskapsfusjonen over til Scandinavian Airlines System (SAS) og fortsatte som bookingsjef først i København i 1949, og deretter i Stockholm i 1950. I 1954 ble han sjef for salgsopplæring, og deretter distriktsjef i SAS for Kairo og Libya i 1958.

I 1960 ble Storrusten ansatt som kontorsjef hos Landslaget for Reiselivet i Norge, før han i perioden 1963 til 1970 fungerte som administrerende direktør. Fra 1971 til 1984 var han administrerende direktør i Norges Automobil-Forbund (NAF), med en medlemsmasse som doblet seg under hans ledelse fra drøyt 200 000 medlemmer i 1971 til 400 000 medlemmer i 1979. Storrusten var med på å bygge opp NAF som en slagkraftig forbrukerorganisasjon med produkter og tjenester som bilistene selv etterspurte. Etter at han gikk av som direktør for NAF ble han redaktør av NAFs veibok.

Storrusten mottok Deltagermedaljen. I 1983 ble han tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.

Bibliografi
-----------

* *Hurtigruten - verdens vakreste sjøreise*. Hurtigruten ved Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskap. Narvik, 1994. ISBN 82-993154-0-9

Referanser
----------

1. ↑   Aftenposten, besøkt 13. juni 2018[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Dødsannonse Aftenposten 13. juni s. 36
3. ↑  Sæter, Einar (2007) [1995]. *XU. I hemmeleg teneste 1940–1945*. Oslo: Det norske Samlaget. s. 283. ISBN 978-82-521-6998-0.
4. ↑  «Hans reddet meg fra Gestapo». Østlendingen. Besøkt 23. januar 2015.
5. ↑  Steenstrup, Bjørn, red. (1973). «Storrusten, Erling». *Hvem er hvem?*. Oslo: Aschehoug. s. 534. ISBN 82-03-04887-0.
6. ↑  «Intervju med Erling Storrusten». Norsk Reiselivsmuseum. Arkivert fra originalen 23. januar 2015. Besøkt 23. januar 2015.
7. ↑  Evensen, Knut Harald. «Erling Storrusten». I Helle, Knut. *Norsk biografisk leksikon*. Oslo: Kunnskapsforlaget.
8. ↑  Godal, Anne Marit (red.). «Erling Storrusten». *Store norske leksikon*. Oslo: Norsk nettleksikon.
9. ↑  *Aftenposten*, morgenutgaven 28. september 2008, del 2, s. 21.
10. ↑  Tildelinger av ordener og medaljer, Kongehuset. Lest 12. mars 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Erling Storrusten i BIBSYS
* Erling Storrusten hos NSD Norsk senter for forskningsdata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Thermopolium** (flertall: *Thermopolia*) var en gaterestaurant i romerske byer. Navnet er konstruert i moderne tid og var ikke brukt av romerne selv. Thermopolia er funnet arkeologisk både i Ostia Antica, Herculaneum og Pompeii. Thermopolia var butikker, hvor man kunne få ferdig tilberedt varm mat (fast food). Noen ganger var det spiseplasser i butikken, men oftest spiste folk maten på gaten. I Pompeii er Thermopolia ofte plassert på siden av inngangen til en bolig ved siden av inngangsdøren.

Thermopolium disk med Dolia (store krukker), Pompeii
Dolia (stor krukke) i Termopolium, Ostia antica
Dolia i diske er et vanlig syn i Pompeiis gater, hvor det er over 150 thermopolia (det er estimert at det i alt er over 200). Det er kanskje ikke mange, når man regner med at Pompeii hadde over 12.000 innbyggere. Ofte er diskene dekorert med farget marmorplater, noen ganger malt med blomstret mønstre og andre steder med falliske bilder.

Thermopolia blir nevnt i den litteraturen som er bevart fra romersk tid. Der blir thermopolia beskrevet som lyssky steder, assosiert med en rekke begivenheter som gikk langt over drukkenskap og overforbruk av billig mat. De var steder assosiert med sex, prostitusjon, spill og kriminalitet, drevet av skruppelløse utleiere, som var juksemakere og bedragere. Flere romerske keisere, blant annet Nero og Vespasian var opptatt av å begrense virksomheter som thermopolia. Hvor effektive disse forsøkene var på å bedre det moralske klimaet i byene er uklart.

Litteratur
----------

* Ellis, Steven J. R. (2004): «The Distribution of Bars at Pompeii: Archaeological, Spatial and Viewshed Analyses», *Journal of Roman Archaeology*, Vol. 17, pp. 371–384
* Kleiner, Diana E. E. (2014): *Roman Architecture - a visual guide*.

Referanser
----------

1. ↑   Nordisk familjebok s. 1115
2. ↑  Beard, Mary (2008): "The Fires of Vesuvius - Pompeii Lost and Found". s. 225
3. ↑  Kleiner, Diana E. E. 2014: Roman Architecture - a visual guide. Avsnitt 4.11
4. ↑  Kleiner, Diana E. E. 2014: Roman Architecture - a visual guide. Avsnitt 5.3
5. ↑  Beard, Mary (2008): "The Fires of Vesuvius - Pompeii Lost and Found". s. 225-226
6. ↑  Beard, Mary (2008): "The Fires of Vesuvius - Pompeii Lost and Found". s. 225-226

Eksterne lenker
---------------

* Lecture 5 Roman Architecture by Diana E. E. Kleiner
**Edvard Londeman greve Rosencrone** (født 5. juli 1680 på Island, død 16. september 1749 i Bergen) var en dansk-norsk biskop og greve.

Han var sønn av sysselmann på Island Hans Villumsen Londeman og hustru Guðriður Markusdatter. Ni år gammel kom han i sin farbror amtsskriver Gert Villumsen Londemans hus. Han ble baccalaureus i 1699 og fikk deretter en stilling som sogneprest i Skelund sogn. Herfra tok han magistergraden i 1706. I 1724 ble han prost, tre år senere professor i filosofi ved Københavns Universitet.

I Bergen
--------

1732 ble Londeman lektor i Bergen og litt senere konsistorialråd, mens han i 1735 omsider fikk sitt bispeembete i samme by. Han var en sparsommelig mann som med tiden ble en velholden jordeier med oppkjøp av blant andre Nøragergård i Nordjylland. I januar 1749 ble han opphevet til grevestanden, hvoretter han tok navnet Rosencrone. Han fikk opprettet baroniet Rosendal som sitt stamhus bare syv dager før han døde.

Han var gift første gang i 1706 med Marie Christine Wielandt (1683–1721), annen gang med Anne Christine Nyegaard (1711–43). Med sistnevnte ble han far til:

* Marcus Gerhard Rosencrone (1738–1811)
* Marie Christine Wieland Londeman av Rosencrone (1740–1767), gift med Marcus von Hielmcrone (1723–1793)

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, oppført som Edvard Londemann Rosencrone, Store norske leksikon-ID Edvard\_Londemann\_Rosencrone[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Norsk biografisk leksikon, Norsk biografisk leksikon ID Edvard\_Londemann\_af\_Rosencrone[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  *Rosencrone, Edvard Londeman*. Dansk biografisk Lexikon. Besøkt 1. mars 2015

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** WikiTree **·** VIAF
 |
**Immanuel Ottesen** (født 7. juni 1874 i Skjåk, død 8. desember 1955) var en norsk tannlege som ble professor i faget, ledet tre tannlegeforeninger og fikk flere internasjonale ordener. 

Han var sønn av Otto Ottesen (1830–1916) og Anne Cathrine Magelssen (1832–1924). Faren var nemlig sogneprest i Skjåk fra 1863 til 1877, og forøvrig bror til teologen Jacob Aall Ottesen (1825–1904) som slo seg opp som predikant blant norskamerikanerne i USA. Immanuel var blant de aller yngste. Blant søsknene ble Otto Christian Ottesen (1864–1934) tannlege, Alfred Ottesen (1871–1946) ble tannlege, Hjalmar Ottesen (1869–1932) ble en anerkjent distriktslege, mens Jacob Aall Ottesen (1867) ble sogneprest i Trondheim.

Selv tok Immanuel først en utdanning som styrmann og skipper, før han i 1899 fikk sin eksamen innen tannlegefaget. Han giftet seg i 1903 med Susanne Nannestad Lund (1879) fra Trondheim. Fra 1903 til 1906 var han redaktør i Den norske tannlegeforenings tidende og fra 1907 til 1909 var han president i Den norske tannlegeforening. Mellom 1908 og 1912 ledet han den nordiske tannlegeforeningen, mens han fra 1915 til 1917 ledet Nordisk odontologisk forening. Utover å ha hatt egen praksis, var han fra 1909 avdelingsbestyrer ved Statens Tannlegeinstitutt. Fra 1928 til 1944 var han professor ved Norges Tannlegehøyskole, de første fem årene også rektor.

Priser
------

Ottesen fikk St. Olavs Orden i 1931 og Finlands hvite roses orden, den svenske Nordstjerneordenen og danskenes Dannebrogsordenen.

Referanser
----------

1. ↑  Dødsdato ifølge Gravferdsetaten i Oslo.
2. ↑  Jacob Aall Ottesen i Norsk biografisk leksikon.
3. ↑  Bjerke, Nils (1879-1953) (1934). *Norges tannlæger ; første og annet bind*. Oslo: Hanche.
4. ↑  Hjalmar Ottesen i lokalhistoriewiki.no.
5. ↑  Jacob Aall Ottesen i Hvem er Hvem, 1930.
6. ↑  Immanuel Ottesen Arkivert 2. april 2015 hos Wayback Machine. hos boslekt.com.
7. ↑  Ottesen, Immanuel i Hvem er Hvem, 1948.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Sophie Lykke** (– død 1570) var en norsk lenskvinne, godseier og adelsdame. 

Hun var datter av riksråd Peder Hansen Lykke (død 1562) og Kirsten Pedersdatter Høg (Banner) (død 1542), og dermed søster til Danmarks siste ridder, Jørgen Lykke. Før 1534 ble hun gift med riksråd Jacob Hardenberg (død 1542). Som enke styrte hun sine egne gods etter ektemannen, og som døtrenes formynder også Hvedholm, Sandholt, Arreskov samt Holme Kloster (Brahetrolleborg).

Maktmisbruk
-----------

I 1544 klaget bøndene under Holme Kloster over maktmisbruk, men anklagene ble trukket tilbake etter trusler fra Sophie Lykke selv. I 1551 ble godset dog inndratt av kronen. Fem år senere ble det reist sak mot henne for ulovlig handel med kveg. Hun ble omsider tvunget til av avstå sine landområder til sine svigersønner i bytte for en pensjon, men ble etter ønske fra dronning Dorothea skånet for straff. Kongen forlente henne heretter med Lister len i Norge hvor hun bosatte seg. Også her gjorde hun seg bemerket ved sin hårdhet mot bøndene, og ved å drive ulovlig trelasthandel, hvoretter hun i en kort periode fikk fratatt lenet. I sin egenskap av å være søster til Jørgen Lykke, svigerinne til riksmarsk Otte Krumpen og med to svigersønner i riksrådet, lykkes det henne dog å få det tilbake samme år.

Hun døde i 1570 og hennes relieff ses på liksten i Sankt Hans kirke, Odense.

Referanser
----------

1. 1 2  Christiensen, Anemette S.: *Sophie Lykke*, Dansk kvindebiografisk leksikon. Besøkt 5. april 2015
2. ↑  Lykke, Sophie. Dansk biografisk Lexikon. Besøkt 5. april 2015

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** Dansk kvindebiografisk leksikon **·** VIAF
 |
**Nan Inger Östman** (født 22. januar 1923, Stockholm, død 8. april 2015) var en svensk journalist, lærer og forfatter. Hun var særlig kjent for sine barne- og ungdomsbøker om hester. Hun mottok Astrid Lindgren-prisen i 1987.

Hun debuterte med en kriminalroman i 1953 sammen med Peter Östman, under psevdonymet *Peter Inger*. Hun debuterte på egen hånd i 1954 med *Sen ouvertyr*, da under navnet *Nan Inger*. Hun har også utgitt to romaner for voksne, under navnet *Nan Östman*: *Ett slags sällskap* 1999 og *En varm vänskap* 2003. 

To bøker oversatt til norsk: *Goblakken i ponnihuset* (1973) og *Ørefiken* (1979).

Referanser
----------

1. 1 2   Svensk kvinnebiografisk leksikon ID NanIngerIwosdotterOstman, oppført som Nan Inger Iwosdotter Östman 1923-01-22 — 2015-04-08 Författare, besøkt 4. februar 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   *Vem är hon*, runeberg.org. Besøkt 9. april 2015
3. ↑  *Nan Östman*, wwd.se. Besøkt 9. april 2015

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt kvinnobiografiskt lexikon **·** Prabook **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS
 |
**Andreas Petri Amnelius** (født i 1638 i Amnerstad, Västra Skedvi, død i 1692 i Romfartuna) var en svensk skolemester, komminister og salmedikter. Han var skolemester i Fellingsbro fra 1668, og komminister i Romfartuna fra 1690.

I den svenske salmeboken fra 1819 var han representert med fire salmer som var oversettelser fra tysk av Johann Qvirsfelds salmer. Salmen *Skåder, skåder...* ble oversatt av Amnelius til svensk i 1690, og har senere blitt språklig bearbeidet av Kristoffer Dahl i 1809, Frans Michael Franzén i 1814 og i 1980 av Jan Arvid Hellström. I 1989 ble denne salmen oversatt til lulesamisk, og i 2011 til norsk. Begge de sistnevnte oversettelsene er med i *Norsk salmebok 2013*.

Tre av salmene ble inntatt i *1937 års psalmbok*. I *1986 års psalmbok* var bare én av Amnelius' salmer med, og da i en språklig omarbeidet versjon, slik at den innledes med ordene «Skåda, skåda nu här alla». Denne salmen er tonesatt av Thomas Ihre i 1690.

Bibliografi
-----------

* *Samlade vitterhetsarbeten af svenska författare från Stjernhjelm till Dalin. 15, J. Swedberg, H. Ausius, A. Amnelius, N. Tiällman, J. Schmedeman, P. Törnevall och C. Eldh*. Upsala: Hanselli. 1871. s. 103-141.

### Salmer

* «Haf god dag tu arga werld» 1695 nr 271, 1819 nr 456
* «Min Frelsare, hwad siälawe» 1695 nr 155, 1819 nr 84
* «O tu alla ondskos kiella» 1695 nr 259, 1819 nr 179
* «Skåder, skåder här nu alle» 1695 nr 156, 1819 nr 92 och 1986 nr 142

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Svenskt biografiskt lexikon, «Andreas Petri Amnelius», Svensk biografisk leksikon-ID 5752[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Oppslag i Riksarkivet - Lest 29. juni 2015
3. ↑  Högmarck, Lars *Psalmopoeographia*, Stockholm, 1736.

Eksterne lenker
---------------

* Originaltekster hos svensk Wikisource

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** LIBRIS **·** Hymnary
 |
**Statsbankerott** er det forhold at en stat unnlater å oppfylle de betalingsmessige forpliktelser som den har pådratt seg, og derfor kan sies å være bankerott. Dette kan vise seg ved at den ikke innløser pengesedler som den har utstedt, at den ikke betaler skyldige renter og avdrag på statsgjeld, tvangskonverterer statsobligasjoner eller foretar andre ensidige endringer i lånevilkårene.

Statsbankerott kan enten bestå i en gjennom kortere eller lengre tid praktisert tilsidesettelse av inngåtte forpliktelser eller i en definitiv beslutning hvorved staten erklærer sin gjeld for bortfalt eller redusert i et visst forhold. En sådan reduksjon vil som oftest danne avslutningen på en periode i hvilken staten faktisk har vært ute av stand til å oppfylle sine forpliktelser. I så fall medfører statsbankerott som regel ikke noen ytterligere forringelse av kreditorenes stilling, ja ofte vil den enda bevirke at disse nå får noe i stedet for ingenting. Men det som allikevel karakteriserer akten som en bankerott, er konstateringen av at staten nå ugjenkallelig erklærer at ethvert forsøk på atter å bringe forholdene på fote er oppgitt.

Se også
-------

* Statsbankerotten (1813)

Referanser
----------

1. ↑  snl.no
2. ↑  Salmonsens konversationsleksikon (2. utgave, 1927)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN **·** NKC
 |
Maleri fra 1875 av smeltehytten ved et jernverk, ikke ulikt arbeidsplassen for Rik. F. Stalsberg som ble hyttemester i 1875.
**Rikard Frederik Stalsberg** (født 1834 i Christiania, død 1907 i Kongsberg) var en norsk bergingeniør som ble sjef for smeltehytten ved Kongsberg Sølvverk.

Etter examen artium 1852 ble han utdannet bergkandidat (*cand.min.*) fra Det Kongelige Frederiks Universitet i 1858. Etter et praktisk bergmanns-kurs ble han i 1859 bestyrer av *Folldal Kobberverk* (senere kalt Folldal Gruver, etablert 1748), men returnerte til hjemplassen for å bli overstiger ved Kongsberg Sølvverk. I 1865 sikret han seg H.K.H. Kronprinsens gullmedalje for avhandlingen «Udsigt over de væsentligste Forbedringer ved Jerntilvirkningen i de seneste Decennier». Fra 1875 til 1904 var han hyttemester ved samme sted, altså den med ansvar for foredling av det innsamlede berget. Han hjalp også til fra 1876 til 1895 som 2. lærer ved Kongsberg skogskole i Tislegård og var konstituert skolestyrer fra 1891. Stalsbergs gate i Kongsberg er oppkalt etter ham. 

Han var sønn av Frederik Stalsberg (1798–1868) fra Kongsberg og Rebekka Dorothea Haaversdatter (1806) fra Kristiansand. Faren var kjøpmann i Kongsberg. Broren Theodor Christian (1837–1908) ble forstmester, forvalter av skogene i Nordmarka. Rik. F. giftet seg med Adelheid Jacobsen (1838–1888) som var datter til Christian Gotlieb Jacobsen, som var rustmester ved Kongsberg Våpenfabrikk, altså den som hadde tilsyn med våpenlagrene.

Utgivelser
----------

* Rik. F. Stalsberg (1866). *Udsigt over de væsentligste Forbedringer ved Jerntilvirkningen i de seneste Decennier*. Christiania: Johan Dahl.

Referanser
----------

1. ↑  Stalsberg, Rikard Frederik i Norsk forfatterlexicon.
2. ↑  Ifølge folketellingen 1865 er moren flyttet til Gaustad sykehus (etablert 1855).
**Jørgen Christopher von Klenow** (født ? i Mecklenburg i Tyskland, død 1723 i København, Danmark) var en dansk/norsk offiser som var kommandant på Akershus festning i perioden 1712–1719.

Han var av en gammel meklenborgsk adelsslekt, sønn av hertugelig güstrowsk overførster Heinrich von Klenow og Sophie Clara von der Osten.

8. mars 1716 ble Akershus beleiret av den svenske kongen Karl XII med 10 000 mann, men von Klenow klarte å samle 3 000 forsvarere og holdt ut en langvarig beleiring før svenskene til slutt måtte trekke seg tilbake.

Etter kommandoen over Akerhus, ble han kommandant over Kastellet i København, som var byens viktigste befestning. Han holdt denne kommandoen fram til sin død i 1723.

Referanser
----------

1. ↑  Bricka, Carl Frederik. «v. Klenow (Kleinau), Jørgen Christopher (Dansk biografisk Lexikon / IX. Bind. Jyde - Køtschau)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 9. januar 2023.

Litteratur
----------

* Olai Ovenstad: *Militærbiografier. Den norske hærs officerer fra 18- januar 1628 til 17. mai 1814*, bind II (Oslo, 1949), s. 38. (ebok, hentet 22. august 2015)
* Klenow, Jørgen Christopher v. i Carl Frederik Bricka, *Dansk biografisk Lexikon* (1. utgave, 1895)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki
 |
La contesa dei numi - librettoens tittelblad med italiensk tekst øverst og dansk tekst nederst: *Gudernes Trætte. En Dramatisk Digt For at forestilles paa det Kongl. Slot Charlottenborg ved Leylighed Printz Christian, Kongel. Cron=Printz til Danmark og Norge etc. Hans Lyksalige Fødsel.* Kiøbenhavn 1749
**La Contesa dei Numi** eller **Gudernes Trætte** er en opera av Christoph Willibald Gluck skrevet til kronprins Christians (VII) fødsel i 1749. 

I 1748 ankom Gluck København med en sangtrupp for å innta rollen som kapellmester ved Charlottenborg. I 1749 skrev han musikken til en opera til ære for kronprins Christians fødsel, med bearbeidelse av en italiensk tekst, som Pietro Metastasio hadde forfattet i 1729 i anledning av den franske dauphins fødsel.

Handling
--------

Stykket begynner med at Olympens guder sammenkalles til et møte ved Storebælt, hvor de diskuterer hvem som skal ha æren av å beskytte og verne om den nyfødte kronprins. Jupiter kommer til og refser gudenes ufred: «Hvad opflammer Eders Vrede» sier han «i Dag skal intet forstyrre det fredelige Oympens Glæde, – thi i Dag er Christian født!» Mars og Astræa svarer at det nettopp er på grunn av denne Christian at gudene tretter. 

De andre gudene gir også hver for seg Jupiter svar, hvilket ga Gluck anledning til å innflette en lang rekke løst sammenføyde arier.

Oppførelse
----------

*Gudernes Trætte* ble første gang oppført ved hoffet den 12. mars 1749 i anledning av dronning Louises kirkegang. Offentlig ble den oppført nesten en måned senere, den 9. april 1749 på Charlottenborg. hvor den ble mottatt med applaus.

Referanser
----------

1. ↑  Jensen, Anne Ørbæk: *Charlottenborg - et stop på din musikalske byvandring i København*, kb.dk. Besøkt 24. august 2015
2. 1 2 3  *Gluck i København* i *Illustreret Musikhistorie. En fremstilling for nordiske læsere* , 1897-1905. Besøkt 24. august 2015
3. ↑  «*La contesa dei Numi*, gluck-gesamtausgabe.de. Besøkt 24. august 2015». Arkivert fra originalen 24. september 2015. Besøkt 24. august 2015.

Eksterne lenker
---------------

* *Christoph Willibald Gluck: La Contesa Dei Numi*, manuskript, Det Kongelige Bibliotek