recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Portrett i bronse av Gustav Lærum på Knutzens grav på Vår Frelsers gravlund i Oslo. Foto: A-S. Ofrim 
**Andreas Martin Knutzen** (født 24. mai 1863 i Drammen, død 9. desember 1909 i Kristiania) var en norsk pianist, i sin tid en av Europas ypperste.

Han studerte under Christian Cappelen og Agathe Backer Grøndahl 1883, debuterte i 1885, og reiste til Berlin for videre fordypning under Karl Heinrich Barth og debut der i 1887. Han flyttet til Wien, hvor hans lærer Theodor Leschetizky, tilbød ham professor-stilling ved musikkhøgskolen i 
Riga.
Knutzen var solist med Europas ledende symfoniorkestre, men fikk det hardt
etter en norsk turne i 1906 og døde i 1909.

Han er gravlagt på Vår Frelsers gravlund i Oslo. På graven er det reist en bauta med portrett i bronse utført av Gustav Lærum.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Andreas Martin Knutzen, Norsk biografisk leksikon ID Martin\_Knutzen, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Martin Knutzen i Norsk biografisk leksikon
3. ↑  Rune Andersen, Utøvere som brakte Norge heder og ære Arkivert 20. februar 2007 hos Wayback Machine. fra Norsk Musikkhistorie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Drammen byleksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** MusicBrainz
 |
**Den tyske islamkonferanse** (tysk: Deutsche Islam Konferenz (DIK)) ble etablert 27. september 2006 som et prosjekt under Tysklands innenriksdepartement den gangen ledet av Wolfgang Schäuble. 

Utgangspunktet for opprettelsen av prosjektet et at Tyskland i løpet av de siste tiårene har opplevd innvandring fra muslimsk pregede opprinnelsesland, slik at Tyskland selv er blitt religiøst og kulturelt mer mangfoldig. I Tyskland var det i 2015 bosatt ca. fire millioner muslimer, som utgjør ca. fem prosent av befolkningen. Mindre enn halvparten av disse var tyske statsborgere. Den tyske islamkonferansen er ment å skape en dialog mellom den tyske stat og muslimene i Tyskland.

I prosjektet avgjør departementet retningslinjene for det løpende arbeidet. Gjennom offentlige konferanser blir temaer og resultater av arbeidet belyst og satt under diskusjon.

Referanser
----------

1. ↑  «Etwa 4 Millionen Muslime in Deutschland». Bundesministerium des Inneren. 2015. Arkivert fra originalen 6. juli 2015. Besøkt 19. juni 2015.
2. ↑  «Deutsche Islam Konferenz». Bundesministerium der Inneren. Besøkt 19. juni 2015.

Eksterne lenker
---------------

* Nettsted, Den tyske islamkonferanse Arkivert 27. juni 2015 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |

Portal: Tyskland
**Julian Creus** (født 30. juni 1917 i Lancashire, død 9. september 1992) var en britisk vektløfter som deltok i de olympiske leker 1948 i London, 1952 i Helsingfors og 1952 i Melbourne.

Creus vant en olympisk sølvmedalje i vektløfting under Sommer-OL 1948 i London. Han kom på andreplass i den letteste vektklassen, bantamvekt opp til 56,0 kg bak Joseph DiPietro fra USA. Det var totalt seks vektklasser, en mer enn under de fire foregående olympiske vektløftingskonkurransene. Vektløftkonkurransen besto av tre ulike løft, press, rykk og støt. Creus løftet sammenlagt 297,5 kilo, 10,0 kilo mindre enn gullvinneren og 2,5 mer enn Richard Tom fra USA som kom på tredjeplass.

OL-medaljer
-----------

* 1948 Storbritannias flagg London - Sølv Sølv i vektløfting, bantamvekt

Eksterne lenker
---------------

* (en) Julian Creus – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Julian Creus – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Julian Creus – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Julian Creus – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Julian Creus – Storbritannias olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Julian Creus – Commonwealth Games Federation Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Den barmhjertige samaritan
I pålegget «gå og gjør likeledes» har ført til betegnelsen «Den barmhjertige samaritan» benyttes som navn på mange sykehus og lignende institusjoner, eksempelvis amerikanske Legacy Good Samaritan Medical Center i Portland, Oregon.
**Den barmhjertige samaritan** er en lignelse i *Evangeliet etter Lukas* i Det nye testamente der Jesus forteller om en mann som blir overfalt av røvere mellom Jerusalem og Jeriko, og etterlatt i halvdød tilstand. 

En forbipasserende prest oppdager mannen, men viker til side og går forbi. Det samme gjør en levitt. Deretter kommer en svært medlidende samaritan forbi, som behandler mannens sår og tar ham med til et vertshus, der samaritanen betaler for mannens opphold. Den barmhjertige samaritan skulle symbolisere ens neste, og viste anvendelse av setningen «elsk din neste som deg selv».

Jesus fortalte lignelsen som svar på et spørsmål fra en lovkyndig, «Hvem er så min neste?» Som svar forteller Jesus lignelsen hvor konklusjonen om hvem som er min neste er den mann som viser nåde for den skadde mannen, og denne mannen er en samaritaner. Til tross for likhetene mellom de folkene, jødene og samaritanerne, hadde det oppstått århundrelangt motsetningsforhold mellom, og som hadde toppet seg med at jødene ødela samaritanernes tempel på Gerisimfjellet. På Kristus’ tid var spenningene slik at de ikke bevegde seg inn på hverandres områder og ikke kontaktet hverandre. Prester og levitter (som var tempeltjenere) var høyt aktet på denne tiden, mens samaritanene var et folkeslag som ble sett ned på med fiendtlig innstilling.

En del kristne, slike som Augustin har tolket lignelsen allegorisk hvor samaritaneren representerer Jesus selv som reddet en syndig mann. Andre har imidlertid sett bort fra lignelsen opprinnelige mening, og ser den som et eksempel på Jesus’ etikk.

Lignelsen har inspirert kunst som maleri, skulptur, poesi og film. Frasen «den barmhjertige samaritan» i betydningen den som hjelper en fremmed er avledet fra denne lignelsen, og mange sykehus og veldedighetsorganisasjoner har navn etter lignelsen.

Referanser
----------

1. ↑  Nettbibelen: *Evangeliet etter Lukas* 10:25-37
2. ↑  Gill, John (1980): *An Exposition of the Old Testament*, Baker Books. ISBN 0801037565.
3. ↑   Forbes, Greg W. (2000): *The God of Old: The role of the Lukan parables in the purpose of Luke's Gospel*, Continuum, ISBN 1-84127-131-4, s. 63–64.
4. ↑  En hendelse som den jødiske historikeren Josefus nedtegnet i *Ioudaike archaiologia* (Jødisk forhistorie) 13.9.1 §256).
5. 1 2   Caird, G.B. (1980): *The Language and Imagery of the Bible*, Duckworth, s. 165.
6. ↑  Sanders, E.P. (1993): *The historical figure of Jesus*, Penguin, s. 6.

Se også
-------

* Barmhjertighet
* De ti bud
* Jesu lignelser

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
Deutsch-Neuguinea før og etter den tysk-spanske traktat av 1899
**Den tysk–spanske traktaten** av 1899 var en avtale mellom det tyske riket og kongedømmet Spania, der den sistnevnte solgte sine resterende stillehavsøyer til Tyskland for 25 millioner pesetas eller 17 millioner Mark.

Bakgrunn
--------

Etter nederlaget i den spansk-amerikanske krigen i 1898, hvor Spania måtte avgi Filippinene og Guam til USA, hadde kongedømmet igjen omtrent 6000 øyer i Stillehavet som en rest av Spansk Østindia. Men øyene var små, tynt befolket, ikke så veldig produktive, og vanskelig å regjere etter tapet av det administrative senteret Manila, og ikke mulig å forsvare etter at hele den spanske flåten hadde gått tapt i 1898. Den spanske regjeringen besluttet derfor å selge dem. Tyskland satte den spanske regjeringen under press for å legge til rette for salget av øyene. 

Karolinene, Marianene, og Palau ble inkludert i traktaten som ble undertegnet 12. februar 1899 av den spanske statsministeren Francisco Silvela.

Eksterne lenker
---------------

* Traktatteksten (på spansk)
*For den danske fysikeren, se Martin Hans Christian Knudsen*

**Martin Knudsen** (født 4. januar 1978) er en norsk fotballspiller som har spilt for blant annet Viking, Brann og Tromsø. Han spiller nå i 3.-divisjonsklubben Staal fra Jørpeland. 

Knudsen debuterte i eliteserien i 1997 da han spilte for Viking FK. Han ble på den tiden regnet som en av eliteseriens mer talentfulle spillere, og fikk med seg 22 eliteseriekamper for Viking den sesongen. I 1998 spilte Knudsen samtlige seriekamper for Viking. Knudsen markerte seg som en allsidig spiller som spilte mest på høyresiden på midtbanen, men han har i løpet av karrieren også spilt en del på de to backene og som venstrekant.

Etter en brukbar 1999-sesong gikk han til Brann, der han raskt etablerte seg som høyrekant. Han spilte også på det norske U21-landslaget. Men i august 2000 ble Knudsen rammet av Salmonella, noe som førte til at det tok nesten et år før han kom tilbake på fotballbanen. Derfor spilte han bare sporadisk høsten 2001 for Brann.

Siden 2002 var Knudsen litt inn og ut av Brann-laget, men han fikk likevel med seg de fleste kampene. Han ble også i stadig større grad blitt flyttet rundt på laget. Da Brann vant cupfinalen i 2004 ble Knudsen kåret til en av banens beste spillere. I januar 2007 ble han kjøpt opp av Tromsø, som hadde lyst til å satse på Knudsen. Etter 2009-sesongen forlenget Tromsø imidlertid ikke kontrakten med Knudsen.

Knudsen blir regnet som en taklingssterk og løpssterk spiller, men han har tidvis fått kritikk for dårlig pasningsspill.

I yngre år spilte Knudsen for Midtbygden og Fyllingen.

Referanser
----------

1. ↑   transfermarkt.com, Transfermarkt spiller-ID 26207, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Til.no Jakter fire mann til Arkivert 24. november 2011 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Martin Knudsen – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Martin Knudsen – Soccerway Rediger på Wikidata

* (no) Martin Knudsen – Norges Fotballforbund Rediger på Wikidata

* (en) Martin Knudsen – FBref Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Kammersanger** eller **Kongelig kammersanger** er en ærestittel som har blitt tildelt framragende operasangere, eller andre sangere, i flere europeiske land.

I Danmark har ærestittelen *kongelig kammersanger* blitt tildelt av den danske regenten til rundt 50 danske operasangere siden 1700-tallet. Også enkelte utenlandske sangere, som har hatt sitt virke i Danmark, har også blitt tildelt tittelen kongelig kammersanger. Den første utlending som ble utnevnt til kongelig kammersanger var italieneren Giuseppe Siboni, som i 1819 fikk dansk statsborgerskap og ble direktør for Det Kongelige Teaters sangskole. I Danmark bærer de nålevende sangerne Stig Fogh Andersen og Tina Kiberg tittelen *Kongelige kammersanger*.

I Sverige er den tilsvarende tittelen Hovsångare.

Referanser
----------

1. ↑  *Cappelens musikkleksikon. Bind 4*. Oslo: Cappelen. 1979. s. 50. ISBN 8202036909.
2. ↑  *Musikkordboken*. [Oslo]: Tano. 1992. s. 51. ISBN 8251830648.
3. ↑  Winter-Hjelm, Otto (1930). *Musikalsk real-ordbok*. Oslo: Norsk musikforl. s. 47.
4. ↑  Denstoredanske.dk – Kammersanger (Besøkt 30. januar 2021)
Øst-Tysklands riksvåpenØst-Tysklands riksvåpen
Ærestribune på Karl-Marx-allee i det tidligere Øst-Berlin dekorert med DDRs riksvåpen under feiringa av landets 40-årsjubileum i oktober 1989. Blant gjestene sees foruten DDRs egen leder Erich Honecker, kommunistlederne Mikhail Gorbatsjov, Wojciech Jaruzelski og Nicolae Ceauşescu. Øst- og Vest-Tyskland ble gjenforent et år etter.
Moderne t-skjorter med DDRs riksvåpen er et typisk kommersielt ostalgi-produkt, det vil si en suvenir med motiv fra det tidligere Øst-Tyskland.
**Den tyske demokratiske republikks riksvåpen** viste en hammer og en passer som ble omkranset av en ring med rug. Hammeren symboliserte fabrikkarbeiderne, mens passeren symboliserte intelligentsia og rugringen rundt symboliserte bøndene. 

Det første riksvåpenet inneholdt bare hammeren og rugringen som en illustrasjon på Den tyske demokratiske republikk som den kommunistiske «*arbeider- og bondestaten*» (*Arbeiter- und Bauernstaat*). Med en krans rundt, fungerte riksvåpenet som emblem for den østtyske hæren, og når den var omkranset med tolv hvite stjernearmer for sikkerhetspolitiet Volkspolizei. 

Riksvåpenet ble vedtatt ved lov av 26. september 1955 og satt inn i det østtyske nasjonalflagget i lov av 1. oktober 1959. Riksvåpenet ble offisielt avskaffet 31. mai 1990 etter vedtak i den første folkevalgte østtyske parlamentet, Folkekammeret.

Riksvåpenet var lenge et forbudt symbol i Vest-Tyskland og i Vest-Berlin, hvor det ble regnet som forfatningsfiendtlig og offentlig fremvisning av det som forstyrrelse av offentlig ro og orden. I 1969 ble det bestemt at politiet ikke lenger skulle gripe inn mot bruk av symbolet, som en følge av Willy Brandts Ostpolitik. 

I 2004 ble en tysk forretningsmanns forsøk på å ta copyright på det tidligere østtyske riksvåpenet avslått med den begrunnelse at dette var et vanlig symbol på varer og tjenester fra det østlige Tyskland.

* Det første riksvåpenet  (12. januar 1950 -  28. mai 1953)Det første riksvåpenet   
 (12. januar 1950 -   
 28. mai 1953)
* Det andre riksvåpenet  (28. mai 1953 -  26. september 1959)Det andre riksvåpenet   
 (28. mai 1953 -   
 26. september 1959)

Se også
-------

* Den tyske demokratiske republikks flagg
* Hammer og sigd

Eksterne lenker
---------------

* (en) Coats of arms of the German Democratic Republic – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Coats of arms of East Germany – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Europeiske riksvåpen |
| --- |
| 
* Albania
* Andorra
* Belarus
* Belgia
* Bosnia-Hercegovina
* Bulgaria
* Danmark
* Estland
* Finland
* Frankrike
* Færøyene
* Hellas
* Irland
* Island
* Italia
* Kasakhstan
* Kroatia
* Latvia
* Liechtenstein
* Litauen
* Luxembourg
* Malta
* Moldova
* Monaco
* Montenegro
* Nederland
* Norge
* Polen
* Portugal
* Nord-Makedonia
* Romania
* Russland
* San Marino
* Serbia
* Slovakia
* Slovenia
* Spania
* Storbritannia
* Sveits
* Sverige
* Tsjekkia
* Tyrkia
* Tyskland
* Ukraina
* Ungarn
* Vatikanstaten
* Østerrike

 |
Skilt ved Margerittruten
**Margerittruten** (dansk: *Margueritruten*) er en dansk turistrute med 3500 km spesielt oppmerkede veier forbi de mest varierte landskap og 1000 større og mindre severdigheter i Danmark.

Ruta følger et minimum av hovedveier og flest mulig sjarmerende landeveier og slynger seg gjennom hele Danmark. Skiltingen består av en stilisert margeritt kombinert med en pil som viser hvor man skal svinge av. Ruta er tegnet inn på de fleste nyere kart og i turistbrosjyrer, men lite beskrevet – man må oppdage den selv.

Ruta ble indvidd den 21. april 1991 av Dronning Margrethe II. Navnet er valgt etter dronningens yndlingsblomst. Dronning Margrethe kalles også *Daisy*, engelsk for margeritt.

I den senere tid har det også blitt opprettet lignende ruter i Sverige. Dog disse er merket med den samme Margueritblomsten, kaller svenskene rutene kun for turistveier. Det er også et lignende prosjekt i Norge hvor det opprettes et nettverkt av nasjonale turistveier med egen skiltdesign.

Litteratur
----------

* Nykrog, Thomas: *Danmark rundt ad Margueritruten*, Politikens rejsebøger, Politiken, 2007.
* Neslein, Peer: *Marguerit-Ruten*, Neslein, 1992.
* *Danmark rundt ad Marguerit-ruten*, Turismens Fællesråd, 1991.

Eksterne lenker
---------------

* VisitDenmark: Margueritruten

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
**Den tyske trosbekjennelse** var en slags «trosbekjennelse» som ble publisert av det nazistiske SS-forlaget Nordland-Verlag i 1938, i tidsskriftet «Nordland». Det følger malen fra de kristne trosbekjennelser, og må sees på som et ledd i den nazistiske kamp mot kristendommen og fremme av en egen germanskorientert religiøsitet.

Trosbekjennelsen lød:

*Jeg tror på Gud,* 
*en allevig god far,* 
*verdens skaper og alle goders giver.*
*Jeg tror på folkenes guddommelige misjon* 
*til utbygning og fremme av det guddommelige skaperverk.*
*Jeg tror at Gud til alle tider har gitt folkene og verden menn,*
*som ikke med undere men med vidunderlige gjerninger*
*bevarte sitt folk og det guddommelige skaperverk fra undergang.*
*Jeg tror derfor på Adolf Hitlers guddommelige misjon*
*til redning av det tyske folk*
*og til opprettholdelsen av den guddommelige verdensorden.*
*Jeg tror på vårt blods hellighet,*
*våre forfedres guddommelige kraftkilde*
*og på en artsegen, blodbundet tysk guddom.*
*Jeg tror på forfedrenes hellige samfunn*
*og et evig liv i det tyske folk.*
*Jeg tror på det tyske folks evige oppstandelse*
*ved det hellige slektskaps skjød.*
*Jeg tror derfor på det hellige germanske stortyske rike!*
*Og på dets beståen i evighet!*
**«Margie»**, også kjent som **«My Little Margie»**, er en populær sang fra 1920. Melodien ble laget i samarbeid mellom vaudevilleutøveren og pianisten Con Conrad og ragtimepianisten J. Russell Robinson. Teksten ble skrevet av Benny Davis, en vaudevilleutøver og låtskriver. «Margie» ble introdusert av Original Dixieland Jazz Band

Sangen ble publisert i 1920 og var oppkalt etter sanger og låtskriver Eddie Cantors fem år gamle datter. Cantor ble kreditert for å ha popularisert «Margie» med sin innspilling fra 1921 som lå på toppen av poplisten i fem uker

Sangen har blitt fremført i filmene *Stella Dallas* (1937), *Margie* (1946) samt *The Eddie Cantor Story* (1957)

Etter å ha blitt innspilt av tallrike artister, har sangen blitt en jazzstandard. Blant de personene som har spilt inn låten er Ray Barretto, Bix Beiderbecke, Cab Calloway, Bing Crosby, Dave Brubeck, Frank Crumit, Erroll Garner, Claude Hopkins, Ted Lewis, Jimmy Lunceford, Shelly Manne, Oscar Peterson, Don Redman, Charlie Shavers, Jimmy Smith, Jo Stafford samt Jo Venuti

Fats Domino har også spilt den inn på plate.

Norsk versjon
-------------

Jørg-Fr. Ellertsen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Margit». Sangen ble utgitt av Dizzie Tunes på singlen Troll TN 101.

Litteratur
----------

Shaw, Arnold: «The Jazz Age. Popular Music in the 1920's». Oxford University Press US, 1989 ISBN 0195060822

Referanser
----------

1. ↑  *The Jazz Age*. Side 106
2. 1 2 3   Margie i jazzstandards.com
3. ↑  Nasjonaldiskografi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** MusicBrainz
 |
**Martin Joensen** (født 27. august 1953 i Vestmanna) er en færøysk grafiker, forfatter og musiker.

Han har realskoleeksamen fra 1970, studentereksamen fra Føroya Studentaskúli og HF-skeið fra 1973 og eksamen som grafisk designer fra Skolen for Brugskunst fra 1982. Joensen var også lærervikar i Vestmanna, på Hestur og i Tórshavn 1973–1976 og elev ved Glyptotekets tegneskole 1977–1978. Han er i dag grafisk designer i MJ Media på Færøyene.

Han er medlem av musikkgruppen Vestmenn, som har stått for flere utgivelser, og har selv utgitt tre kassetter, *Morgun* i 1986, *Skuggagestir* i 1991, *Blátt í støðum* i 1993 og samleplaten *Áraløg* i 2002. Sammen med Martin Næs ble han tildelt barnebokprisen M.A. Jacobsens barnabókmentavirðisløn i 1980 for *Per og eg*. I 2007 ble Joensen tildelt M.A. Jacobsens Heiðursløn for skjønnlitteratur.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Martin Joensen» **(færøysk)**. bokasolan.fo. Arkivert fra originalen 24. november 2004.

Portaler: Litteratur | Færøyene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** Discogs
 |
**Kolbjørn Arnaldssøn Gerst** (–1466) var en norsk ridder og riksråd.

Han var formentlig sønn av Arnald Gerst, som antagelig var av tysk opprinnelse og hvis navn er kjent fra segl. Slektens våpen var to krysslagde drikkehorn. Kolbjørn er nevnt som riksråd i 1440, og fikk trolig ridderslaget i 1442. Han støttet Christian I som norsk konge mot Karl Knutsson i årene 1448–50, mens han i 1450 var med på å inngå unionsavtalen mellom Danmark og Norge, den såkaldte Bergenstraktaten. Kolbjørn var høvedsmann på Båhus, og fra 1459 på Tunsberghus med Nedenes.

Han etterlot seg tre døtre og ingen sønner, og således forsvandt ættenavnet Gerst med ham.

Referanser
----------

1. ↑  Forsberg, Turi (2000). *herregårds historie*. [Kjølberg herregård]. s. 40. ISBN 8299575907.
2. ↑  «Kolbjørn Arnaldsson Gerst». *Store norske leksikon* **(norsk)**. 23. januar 2023. Besøkt 12. februar 2023.
3. ↑  Opsahl, Erik (29. juni 2022). «Kolbjørn Gerst». *Norsk biografisk leksikon* **(norsk)**. Besøkt 12. februar 2023.
4. ↑  *Norsk biografisk leksikon*. Oslo: Aschehoug. 1936. s. 537.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Ingunn Hindenes Thorseth** (født 26. november 1954) er en norsk professor i geovitenskap innen underfeltene geokjemiske prosesser og geomikrobiologi, som bruker teksturelle, kjemiske og bimolekylære signaturer i bergart for å studere mikrobielt liv i glassaktig havbunn og havbasalt under havbunnen. 

Hun er professor i geobiologi og tidligere instituttleder ved Institutt for geovitenskap ved Universitetet i Bergen. Hun var med på å starte opp og er tilknyttet Senter for dyphavsforskning.

Utdanning og karriere
---------------------

Thorseth tok en kandidatgrad i geologi fra Universitetet i Bergen i 1990, og fullførte en doktorgrad (dr.scient.) i 1995. 

Mellom 1995 og 1997 hadde hun postdoktorstipend ved Universitetet i Oregon og Universitetet i Bergen.

Hun begynte som forsker ved Universitetet i Bergen i 1997, som førsteamanuensis i 2004, og ble forfremmet til professor i 2009. 

Hun var instituttleder ved Institutt for geovitenskap ved Universitetet i Bergen fra 2017-2021

Anerkjennelse
-------------

Thorseth var med på å starte opp og var fra 2014-2017 senterdirektør ved Senter for geobiologi. Senteret ble tildelt Norwegian Centre of Excellence status og finansiering av Norges forskningsråd.

Thorseth er medlem av Norges Teknologiske Vitenskapsakademi.

Referanser
----------

1. ↑  «Universitetet i Bergen».
2. ↑  «Universitetet i Bergen». *Universitetet i Bergen*. Besøkt 9. februar 2022.
3. ↑  «Senter for dyphavsforskning». *Universitetet i Bergen*. Besøkt 9. februar 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ORCID **·** CRIStin
 |
***Den tyske ideologi*** regnes i dag som et av de viktigste filosofiske verkene til Karl Marx og Friedrich Engels. Det ble skrevet rundt 1845, men, siden målet med det, ifølge Marx, var å oppnå egenforståelse ble det overlatt til «musenes gnagende kritikk». Først i 1932 ble det meste av manuskriptet, som ikke lenger var komplett, gitt ut av Marx-Engels Instituttet i Moskva. Deler av det ble oversatt til norsk og gitt ut av Pax forlag i 1970.

Verket er formet som en kritikk av unghegelianere som Ludwig Feuerbach, Max Stirner og Bruno Bauer og gir et første omfattende utlegging av Marx og Engels historieteori, som senere har blitt kalt historisk materialisme. I verket forkaster også forfatterne den på den tid og også senere rådende forståelse av begrepet kommunisme som et utopisk mål i det fjerne. Det er, tvert imot, et resultat av en pågående bevegelse, og kan ikke sees løsrevet fra den virkeligheten en til en hver tid befinner seg i.

Mens verket ble lunkent mottatt blant lederne i Sovjetunionen og andre tradisjonelle leninister, ble det desto viktigere for marxister som var kritisk til den sovjetiske varianten av marxisme.

Eksterne lenker
---------------

* Den tyske ideologi på tysk
* Den tyske ideologi på engelsk
* Uferdig norsk oversettelse av første del

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Simon Lei Zhenxia** (født 11. oktober 1915 i Hoh-C'hu i Kina, henrettet 16. februar 1970) var katolsk biskop av bispedømmet Fenyang i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina.

Liv og virke
------------

Lei Zhenxia ble presteviet i 1939. Pave Pius XII utnevnte ham til biskop av Fenyang og han ble bispeviet i Shanghai den 9. juni 1949, fire måneder før grunnleggelsen av Folkerepublikken Kina. 

I 1951 deltok biskop Lei en konferanse arrangert av regjeringen i Beijing som en forsonings gestus. Han ble arrestert i 1955 og ble uten rettssak fgitt en fengselsstraff på 12 år. Straffen ble senere forlenget til 20 år. 

I 1958 valgte Shanxi-avdelingen av den regjeringsapproberte katolske patriotiske forening prestene Gao Yong og Li Dehua til nye biskoper av henholdsvis Fenyang og Taiyuan. Begge ble bispeviet av den regjeringsapproberte biskop Ignatius Pi Shushi den 24. januar 1962 i Beijing.

I 1970 brøt det ut opptøyer i Taiyuan, som følge av undertrykkelse og matmangel. Myndighetene arresterte da umiddelbart den kinautnevnte biskop Li og en prest fra bispedømmet, fader Hao Nai.

Biskop Lei og fader Hao ble skutt den 16. februar 1970, og biskop Li ble henrettet en måned etter. I perioden 1960-1980 døde mange katolske geistlige i myndighetenes fengsler, men bare de nevnte tre ble åpent henrettet.
Forholdet, om noe, mellom kirken og opptøyene er ukjent for historikere.

Episkopalgenealogi
------------------

Hans episkopalgenealogi er:

* Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
* Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) \* bispeviet 1566
* Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) \*1586
* Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) \*1604
* Kardinal Ludovico Ludovisi (1595-1632) \*1621
* Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) \*1622
* Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) \*1630
* Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) \*1666
* Pave Benedikt XIII (1649-1730) \*1675
* Pave Benedikt XIV (1675-1758) \*1724
* Pave Klemens XIII (1693-1769) \*1743
* Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) \*1762
* Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) \*1777
* Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) \*1788
* Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) \*1823
* Kardinal Costantino Patrizi Naro (1798-1876) \*1828
* Kardinal Serafino Vannutelli (1834-1915) \*1869
* Kardinal Domenico Serafini (1852-1918) \*1900
* Kardinal Pietro Fumasoni Biondi (1872-1960) \*1916
* Kardinal Antonio Riberi (1897-1967) \*1934
* Biskop *Simon Lei Zhenxia* (1915-1970) \*1949

Referanser
----------

1. ↑   Catholic-Hierarchy.org, katolsk hierarki ID lei, www.catholic-hierarchy.org, besøkt 20. juni 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  lei, lest 24. november 2021

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy
 |
**Den ukjente rebell**, eller **Tank Man**, er kallenavn for den ukjente mannen som under massakren på Den himmelske freds plass i Beijing i 1989 ble internasjonalt kjent da han gjennom å stille seg foran en kolonne av stridsvogner lyktes i å hindre deres framferd i mer enn en halvtime. Hendelsen ble filmet og fotografert, og bildene havnet raskt i nyhetene verden over. 

Veldig lite er kjent om mannens identitet. Den britiske avisen *Sunday Express* har navngitt ham som *Wang Weilin*, en 19-årig kinesisk student, men hvorvidt dette stemmer er usikkert. Hva som hendte med mannen etter massakren vet man også svært lite om.
Noen hevder at han ble henrettet noen uker etter protestene. Andre kilder oppgir at han fortsatt lever og gjemmer seg i Kinas innland.

Det amerikanske tidsskriftet Time Magazine inkluderte i 1998 den ukjente rebellen i sin liste over 1900-tallets hundre mest innflytelsesrike personer.

Bildet av **Den ukjente rebell** idet han stopper stridsvognene har aldri blitt vist i Kina.

Eksterne lenker
---------------

* Time Magazine: The Unknown Rebel Arkivert 8. februar 2002 hos Wayback Machine. (engelsk)
* CNN Interactive: Video Almanac - 1989 (engelsk)
**Ingunn Lunde** (født 1. februar 1969) er professor i russisk ved Universitetet i Bergen (2002–) og tidligere professor II ved Universitetet i Tromsø (2012–2019). Året 2014/15 var hun fellow ved Wissenschaftskolleg zu Berlin. Lunde har tidligere vært formann i Nordisk slavistforbund (2010-2013). 

Lunde har utdanningen sin fra Bergen (UiB), Moskva og Bonn med hovedfag i russisk og gresk og latin som laveregradsfag fra 1994. Hun forsvarte dr.art.-graden i russisk i 1999 med avhandlingen «Verbal Celebrations: Kirill of Turov's Homiletic Rhetoric and its Byzantine Sources». Hun ledet de internasjonale forskningsprosjektene *Landslide of the Norm* (2005–2008) og *Future of Russian* (2008–2012). 
Hennes forskningsinteresser omfatter middelalderslavisk litteratur og kultur, russisk 1800- og 1900-tallslitteratur, og russisk språk og litteratur etter perestrojka. Lunde er grunnlegger og hovedredaktør av bokserien «Slavica Bergensia», medredaktør av tidsskriftet «Poljarnyj Vestnik» og Scando-Slavica. Blant hennes seneste utgivelser er bøkene *Language on Display: Writers, Fiction and Linguistic Culture in Post-Soviet Russia* (Edinburgh University Press 2018) og *Fragmenter av fortid: Historiens rolle i russisk samtidslitteratur* (Dreyers forlag 2019).

Litteratur
----------

* (no) Publikasjoner av Ingunn Lunde i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Ingunn Lunde i BIBSYS

Referanser
----------

1. ↑   Verbal Celebrations: Kirill of Turov's Homiletic Rhetoric and its Byzantine Sources
2. ↑  hf.uib.no Landslide of the Norm Arkivert 9. mars 2010 hos Wayback Machine.
3. ↑  uib.no The Future of Russian Arkivert 30. januar 2010 hos Wayback Machine.
4. ↑  Полярный Вестник (Poljarnyj Vestnik)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** ORCID **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
**Ariane Burri** (født 14. april 2000 i Bern) er en snøbrettkjører fra Sveits. Hun deltok i slopestyle under Vinter-OL 2022 i Beijing, der hun kom på 12.-plass. Hun vant slopestyle under Europacupen i snøbrett 2017/18.

Idrettskarriere
---------------

Burri deltok i Junior-VM i snøbrett 2015, og kom der på 16.-plass i slopestyle og 19.-plass i halfpipe. Under Vinter-OL for ungdom 2016 kom hun på 13.-plass i halfpipe, og under Junior-VM i snøbrett 2017 kom hun på sjetteplass i slopestyle og tiendeplass i big air. Hun deltok igjen i Junior-VM i snøbrett 2018, og kom denne gangen på femteplass i slopestyle og åttendeplass i big air.

Hun kom på 38.-plass sammenlagt i verdenscupen i 2018/19, 53.-plass i verdenscupen 2019/20 og 59.-plass i verdenscupen 2020/21. Hennes fremste resultat i europacupen er seier i slopestylecupen under europacupen i 2017/18.

Under Vinter-OL 2022 kom hun på 12.-plass i slopestyle, der hennes landsvenninne Bianca Gisler kom på 20.-plass.

Referanser
----------

1. 1 2  Olympics.com - *Ariane Burri* Arkivert 7. februar 2022 hos Wayback Machine. besøkt 7. februar 2022.
2. ↑  FIS - *Ariane Burri - Results*, besøkt 7. februar 2022.
3. ↑  FIS - *Cup standings - Europa cup - Slopestyle 2018*, besøkt 7. februar 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ariane Burri – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Ariane Burri – FIS (snøbrett) Rediger på Wikidata
**Ingun Bøhn** (født 24. juni 1947) er en norsk tegner, illustratør, billedkunstner, forfatter og skribent. 

Ingun Bøhn er utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo 1969-1973, Kunstakademiet i Warszawa 1974-1975 og Statens kunstakademi 1975-1981. 
Ingun Bøhn har illustrert en mengde bøker, både barnebøker, diktsmlinger og annet. I 2002 utga hun «Dagbok i det Grønne: hagen gjennom året – tips, råd, notater» som illustrerte med akvareller. Bøhn har ellers blant annet hatt utsmykningsoppdrag for NSB Lodalen, Flesland flyplass, Sjøforsvaret i Trondenes, Esso i Oslo og Regjeringskvartalet i Oslo. Hun har dessuten hatt flere utstillinger, deriblant to separatutstillinger i Kunstnerforbundet.

Ingun Bøhn er medlem av  Norske Billedkunstnere, Tegnerforbundet og Unge Kunstneres Samfund.

Eksterne lenker
---------------

* Presentasjon på Kulurnett.no[*død lenke*]
* Utstillingsoversikt og eksempler på arbeider
* Bøker med tekster eller illustrasjoner av Ingun Bøhn

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Simon Mann** (født 26. juni 1952 i Aldershot i England) er en britisk-sørafrikansk sikkerhetsekspert, leiesoldat og tidligere offiser i den britiske hæren. Han har vært leder for sikkerhetsfirmaene Executive Outcomes og Sandline International.
Mann ble i 2008 utlevert fra Zimbabwe og dømt til over 34 års fengsel i Ekvatorial-Guinea – som skal sones i det beryktede Black Beach-fengselet – for sin rolle i et påstått forsøk på å avsette president Teodoro Obiang Nguema Mbasogo i 2004. Mann ble høsten 2009 løslatt fra Black Beach-fengselet ved benåding.

Karrière
--------

Mann var sønn av velhavende foreldre, gikk på Eton College og studerte ved Royal Military Academy Sandhurst. Han tjenestegjorde i Scots Guards og Special Air Service, og var stasjonert på Kypros, i Tyskland, Norge og Nord-Irland, før han sluttet som offiser i 1985. Han fortsatte imidlertid som reserveoffiser og tjenestegjorde i Gulfkrigen.

Fra 1985 arbeidet han innen datasikkerhet, men etter Golfkrigen ble han knyttet til oljeindustrien, og spilte en viktig rolle i etableringen av Sandline International, som i begynnelsen hovedsakelig var aktivt i Angola og Sierra Leone.

Kuppforsøk i Ekvatorial-Guinea
------------------------------

7. mars 2004 ble Mann og 69 leiesoldater arrestert i Harare, etter at deres Boeing 727 ble stormet under en mellomlanding. Under landingen skulle de laste våpen. Mann hevdet at våpnene skulle brukes til å beskytte diamantgruver i Kongo. Han ble likevel dømt til syv års fengsel i Zimbabwe for å ha kjøpt våpen for å gjennomføre et statskupp i Ekvatorial-Guinea. Straffen ble senere redusert til fire år. Etter å ha sonet straffen ble Mann imidlertid utlevert til Ekvatorial-Guinea den 30. januar 2008. President Obiang uttalte at han ville benåde Mann dersom han tilstod alt og navnga alle bakmennene. Denne benådningen skjedde imidlertid ikke. I stedet ble Mann dømt til 34 år og fire måneders fengsel, som etter alt å dømme skal sones i Black Beach-fengselet, som er kjent for vanskjøtsel og mishandling av fanger. Ifølge Mann hadde Mark Thatcher og den britiske millionæren Eli Calil finansiert kuppforsøket, mens den libanesiskfødte opposisjonspolitikeren Severo Moto skulle overta makten i landet. Han hevdet også at Sør-Afrika og Spania hadde samtykket i kuppforsøket.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p50954.htm#i509538, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4 5   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Her er leiesoldatens råd til Moland og French

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NLA
 |
*Se også: Denbigh (Milton Keynes)*

**Denbigh** (walisisk **Dinbych**) er en by i Denbighshire i Wales. Den var administrasjonsby i det tradisjonelle grevskapet Denbighshire. Byen ligger ved elven Clwyd, og vokste opp omkring hanskemakerindustrien.

Denbigh slott ble påbegynt i 1282. Andre severdigheter er Leicester's Folly og en uferdig kirke som ble påbegynt i 1579. Kirken skulle egentlig blitt en katedral, da bispesetet i St. Asaph skulle overføres til Denbigh. Prosjektet gikk tom for penger og ble stoppet. Det ligger nå en tennisbane på eiendommen. Det finnes også et museum som tar for seg berømte personer fra Denbigh, som kartografen Humphrey Lloyd, forfatteren Twm o'r Nant, dikteren Rhoda Broughton, den oppdagelsesreisende Henry Morton Stanley og forfatteren Kate Roberts.

Byen var vertskap for den nasjonale Eisteddfod i 1882, 1939 og 2001.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** BBC Things **·** MusicBrainz
 |
**Egil Offenberg** (født 8. mars 1899 i Oslo, død 28. juli 1975) var en norsk næringslivsleder i bryggeribransjen. Han var i mange år medlem av bystyret i Oslo, og han var statsråd i Samlingsregjeringa etter andre verdenskrig. Under krigen var han med i Hjemmefrontens Ledelse.
Offenberg tok studenteksamen i 1917 og handelsskole året etter. Han arbeidet flere år i eksportbransjen med opphold i Spania og Frankrike, før han i 1922 blei ansatt ved Schous Bryggeri i Oslo, bedriften som skulle bli hans arbeidsplass fram til pensjonsalderen. Etter bryggeriskole i München i 1925 blei han underdirektør ved bryggeriet. I 1932 rykka han opp til administrerende direktør, en posisjon han hadde fram til 1969. Han hadde sentrale verv i Den norske Bryggeriforening i mange år, blant annet formann fra 1948 til 1957 og viseformann i elleve år før og tolv år etter dette.

Offenberg hadde styreverv i en rekke firmaer, blant annet Kreditkassen, Nora Fabrikker, Tofte Cellulosefabrikk, AS Farris, Det Norske Luftfartselskap og Oslo Folkerestauranter. Han var medlem av hovedstyret og arbeidsutvalget i Norges Industriforbund i ei rekke år, president fra 1950 til 1953. Han var også formann i Reisetrafikkforeningen for Oslo (1931–36) og Selskabet for Oslo Byes Vel (1937–49).

Under andre verdenskrig var han fra 1942 næringslivets representant i Koordinasjonskomiteen og fra 1944 i Hjemmefrontens Ledelse. I 1943 spilte han en viktig rolle i kampen mot Næringssambandet og arbeidsmobiliseringa.

Han var medlem av Oslo bystyre for Høyre fra 1937 til 1951 og formannskapet fra 1945 til 1947. Da Einar Gerhardsen danna ei samlingsregjering etter andre verdenskrigs slutt, fikk Offenberg ansvaret for Forsyningsdepartementet.

I 1955 blei han ridder første klasse av St. Olavs Orden. Han var også kommandør av Vasaordenen og ridder av Dannebrogordenen.

Bibliografi
-----------

* Offenberg, Egil, red. (1971). *Schous bryggeri A/S 150 år: 1821-1971. Beretning om de siste 50 år. 1921-1971*. Oslo: Schous bryggeri.

Referanser
----------

1. ↑   www.begravdeioslo.no, besøkt 24. mai 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Grimnes, Ole Kristian (1937-) (1977). *Hjemmefrontens ledelse*. Oslo: Universitetsforlaget. ISBN 8200053245.

Kilder
------

* *Hvem er hvem? 1973*
* *Norsk krigsleksikon 1940–45*

Eksterne lenker
---------------

* (no) Egil Offenberg hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


| * v
* d
* r
Samlingsregjeringen 1945 (Einar Gerhardsens første regjering) |
| --- |
| 
* Gerhardsen
* Lie
* Torp
* Jahn
* Cappelen
* Fostervoll
* Bonnevie-Svendsen
* Frogner
* Evensen
* Offenberg
* Gabrielsen
* Skjønsberg
* Strand Johansen
* Oftedal
* Hansteen

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF
 |
**Ingunn-Sofie Aursnes** (født 13. april 1952) er en norsk jurist.

Aursnes ble 15. mai 2012 utnevnt til direktør i Utlendingsnemnda (UNE) som åremålsbeskikket for seks år. Hun tiltrådte 3. september 2012. 

I februar 2018 ble hun beskikket for et nytt åremål på seks år som direktør i UNE.. Aursnes fratrådte direktørstillingen i UNE den 31.12.2020 etter å ha nådd pensjonsalderen for statsansatte. Aursnes var tidligere direktør i den da nyopprettede Sentralenheten for fylkesnemndene for barnevern og sosiale saker

Tidligere har hun vært seksjonssjef og nemndleder i UNE. Aursnes har også vært leder av Kommunalavdelingen/Juridisk avdeling hos daværende fylkesmann i Oslo og Akershus, dommerfullmektig og rådmann. I perioden 1998–2005 arbeidet Aursnes internasjonalt med bistand og humanitært arbeid i Sør-Afrika, Balkan, Afghanistan og Sri Lanka.

Fra 1. januar 2021 er Aursnes pensjonist og driver egen virksomhet under navnet AURSNES FRIFANT. Aursnes ga i 2010 ut boka *Hjerteskudd* på Libretto forlag.

Referanser
----------

1. ↑  «Pressemelding: Aursnes og Forfang åremålsbeskikket for seks nye år». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Justis- og beredskapsdepartementet. 9. februar 2018. Besøkt 7. januar 2021.
2. ↑  Kjetil Kolsrud (9. februar 2018). «Seks nye år for UNE og UDI-sjefene». Rett24. Besøkt 10. februar 2018.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Terje Sjeggestad** | **Direktør i Utlendingsnemnda**(2012–) | Etterfølger: |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Simon Kåresson** (død 1190) var en norsk lendmann i borgerkrigstiden. Simon er kjent som en av lederne for vårbelgene, en flokk som gjorde opprør mot kong Sverre Sigurdsson, og som far til baglerkongen Filippus Simonsson (konge 1207-1217).

I 1180- og 1190-årene oppstod det mange reisninger mot kong Sverre. I 1185 ble Jon Kuvlung, en påstått sønn av Inge Haraldsson (norsk konge 1136-1161), kongehyllet, og Simon var blant høvdingene i flokken hans. Denne flokken kaltes kuvlunger. Jon ble drept i Bergen i 1188, og Simon og flere av de andre stormennene reiste til Danmark for å søke støtte der. Her fant de en gutt som angivelig skulle være sønn av Magnus Erlingsson (norsk konge 1163-1184), og tok ham med til Norge som kongsemne. Simon ble nå lederen for dette nye opprøret, og flokken hans kaltes vårbelger. Vårbelgene kom til Tønsberg sommeren 1190, men bymennene og bøndene der rustet seg til kamp slik at Simon og mennene hans ikke turde å angripe. De reiste derfor videre til Østfold, hvor det kom til et slag utenfor Hvaler. Her ble Simon, de fleste av mennene hans og kongsemnet deres drept.

Simon var gift med Margret Arnesdatter, datter av Arne Kongsmåg og Ingerid Ragnvaldsdatter (norsk dronning og tidligere gift med kong Harald Gille). Med Margret hadde Simon sønnene Filippus og Andres.

Referanser
----------

1. ↑  Helle (1974): 190-191
2. ↑  Sverres saga, kap. 119

Litteratur
----------

* Helle, Knut: *Norge blir en stat*, Universitetsforlaget, Bergen 1974
* *Sverres saga*, oversatt av Gustav Storm, Kristiania 1914
**Ingunn Klepsvik** (født 22. juni 1946 i Austevoll) er en norsk lærer, bistandsarbeider og diplomat. Hun har vært Norges ambassadør i Tanzania. 

Klepsvik er utdannet lærer og arbeidet i ungdomsskolen i tolv år. I 1971 gikk hun inn i Fredskorpset og ble sendt til Kenya. Etter å ha vendt tilbake til Norge og læreryrket engasjerte hun seg også i lokalpolitikken og ble kommunestyrerepresentant for Sosialistisk Venstreparti. 

I 1983 begynte hun i Norad, der hun i 2001 ble regiondirektør for regionene Latin-Amerika, Midtøsten og Sørøst-Europa og fra 2007 til 2008 var assisterende direktør. Klepsvik var en periode også fungerende direktør i Norad. Karrierepostene i Norad har vekslet med diplomatiske posteringer. I 1997 ble hun utnevnt til ambassadør i ved Norges nye ambassade i Managua i Nicaragua, etter å ha vært chargé d'affaires der. Året etter ble hun sideakkreditert til Costa Rica og Panama. I 2009 ble Klepsvik utnevnt til ambassadør i Venezuela, men allerede i 2010 kom ny utnevnelse til ambassadør i Tanzania med sideakkreditering til Seychellene året etter.

Kongen utnevnte i 2009 Klepsvik til kommandør av Den Kongelige Norske Fortjenstorden «for embetsfortjeneste».

Ingunn Klepsvik er søster av Karsten Klepsvik, som også er norsk diplomat. Hun er også moren til Øyvind «Vinni» Sauvik.

Referanser
----------

1. ↑   Tildelinger av ordener og medaljer, besøkt 2. februar 2023[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  «La embajadora», *Bergens Tidende*, 26. mai 2001, s. 40.
3. ↑  Offisielt fra statsråd 13. februar 2009,
4. ↑  Offisielt fra statsråd 25. juni 2010.
5. ↑  Offisielt fra statsråd 25. mars 2011.
6. ↑  Tildeling av ordener og medaljer: Søk i arkivet, kongehuset.no.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
For andre personer som heter Egil Ødegård, se Egil Ødegård.

**Egil Sigmund Ødegård** (født 1952 i Blaker på Romerike) er en norsk sanger, gitarist og låtskriver fra Arendal. 

Han har studert musikk ved Musikkfagskolen og ved Norges musikkhøgskole. Etter et år som timelærer ved Oslo offentlige lærerhøgskole, ble han i 1979 ansatt i Arendal kommune som kulturskolelærer, prosjektmedarbeider og arrangør.

Egil Ødegård har komponert musikken på platene *Seljåsen- dyretrall og trollevers: Barneplate /TV-serie- NRK- og bok -Damm-*- (nominert til Spellemansprisen 1997), og *Tein* som Anne Grimstad Fjeld ga ut i h.h.v. 1996 og 2000. I 2007 ga han ut plata *… og bredd blir til strand …* med egenkomponert musikk og egne tekster inspirert av oppveksten i Blaker på Romerike. I 2013 utga han plata *Flowers From a Poet's Grave*. Flere av tekstene er inspirert av den avdøde engelske visesangeren Nick Drake, og av den irske dikteren W.B. Yeats. Musikken er komponert av Egil S. Ødegård. Flere av tekstene er skrevet av ham og av Arne R. Birketveit fra Iveland.

Egil S. Ødegård har lenge vært inspirert av Nick Drake og har ved flere anledninger framført hans viser. Et høydepunkt var da han og Håkon Christensen fra Arendal i 2010 ble valgt ut blant musikere fra USA og Europa til å spille på The Nick Drake Gathering, en festival som hvert år foregår i Warwickshire i Storbritannia. De to har siden opptrådt der flere ganger, inkl. 10-årsjubileet i 2013.

Diskografi
----------

* *Augandzi*, med folkemusikktrio av samme navn -med Anne G. Fjeld og Kathleen Grønning (1988)
* *15 ways to put it,* med gruppa Head over Heels (1995)
* *Seljåsen*, med Anne Grimstad Fjeld (1996)
* *Tein*, med Anne Grimstad Fjeld (2000)
* *…og bredd blir til strand…* (2007)
* *Flowers From a Poet's Grave* (2013)
* Single: "Himatt tel Jul (Julekveld i Blaker)" (2019); "Natt i byen" (2020)

Referanser
----------

1. ↑   www.birthday.se[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *Dagbladets* papirutgave 25. mars 2000
3. ↑  *Bergens Tidendes* papirutgave 27. juni 2007
4. ↑  *Agderpostens* papirutgave 15. november 2013
5. ↑  Indre Akershus Blads papirutgave 18. september 2013
6. ↑  *Kulturnett Aust-Agder*: Spiller på Nick Drake-festival. Arkivert 1. februar 2014 hos Wayback Machine. 18. april 2012
Hoang Phuc-tempelet i Quảng Bình.
Tempelets gamle hovedport.
**Hoang Phuc-tempelet**, eller **Hoang Phuc-pagoden**, (vietnamesisk: Chùa Hoằng Phúc; Hán tự: 弘福寺) er et buddhistisk tempel i distriktet Le Thuy i de sentrale delene av Vietnam. Det første tempelet ble bygget for mer enn 700 år siden, og var et av de eldste templene i det sentrale Vietnam. 

Tempelet har vært ombygd og omdøpt flere ganger. Etter en kollaps i 1985 ble det ble startet gjenoppbygging i desember 2014 som ble gjennomført i januar 2016. Den burmesiske buddhisten Sangha donerte Hoang Phuc-tempelets
sarira fra Shwedagon-tempelet i Yangon.

Referanser
----------

1. ↑  «Myanmar presents Lord Buddha’s sarira to Vietnamese pagoda». VietnamNet. 16. januar 2016. Arkivert fra originalen 26. januar 2016. Besøkt 18. januar 2016.
2. ↑  «Cung nghinh xá lợi Phật tổ về chùa Hoằng Phúc tại Quảng Bình» **(vietnamesisk)**. Vietnamplus. 15. januar 2016.
3. ↑  «Cung nghinh xá lợi Phật tổ từ Myanmar về Quảng Bình» **(vietnamesisk)**. Tiền Phong. 15. januar 2016.
*Se også Simon Nicolai Kildal*

**Simon Kildal** (født 25. januar 1761 på Trondenes prestegård, død 19. juli 1822 på Sørsand) var en norsk prest.

Kildal var sønn av presten i Trondenes, Simon Kildal (1701–1761), og Mette Marie Lassen (død 1771). Faren døde samme dag sønnen ble født, og gutten vokste etter morens død i 1771 opp hos onkelen Peder Leth, sogneprest i Kvæfjord. I 1774 ble han elev ved Trondhjems katedralskole og ble student ved Københavns Universitet i 1778. Etter teologisk embetseksamen ble han misjonær blant samene i Varanger. Fra 1788 var han sogneprest i Måsøy, og fra 1791 i Steigen. Fra 1809 var han sogneprest i Trondenes og fra 1817 dessuten prost i Senja prosti.

Simon Kildal gjorde mye for å forbedre skolevesenet der hvor han var prest. Han utga også skolebøker og en ABC. Sønnen, Simon Nicolai Kildal, som også var prest, var kapellan hos faren og ble hans etterfølger som sogneprest i Trondenes. Han ledet dessuten Trondenes seminar, som ble opprettet i 1826.

Litteratur
----------

* «Kildal, Simon», i *Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1880*
* Einar Molland: *Norges kirkehistorie i det 19. århundre*. Oslo: Gyldendal, 1979, s. 39–40.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF
 |