recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Tordis Gjems Selmer og hennes mor Ågot Gjems Selmer, fotografert av Gustav Borgen i 1911. Fotografiet befinner seg i Norsk Folkemuseums samlinger.
**Tordis Gjems Selmer** (født 2. juni 1886 i Balsfjord, død 15. februar 1964) var en norsk sangerinne.

Hun var eldste datter av Alfred Selmer (1851–1919) og Ågot Gjems Selmer (1858–1926). Faren var distriktslege, og moren var skuespiller og forfatter. Tordis' bror var skuespilleren Alfred Gjems Selmer (1893–1919). Hennes yngre søster Bergljot (kalt Lillemor) ble også skuespiller og senere forfatter kjent under navnet Lillemor von Hanno (1900–84).

Hun studerte sang i Oslo, Berlin og London, samt turnerte i Norden. Aftenposten skrev følgende i en notis 15. november 1915 under rubrikken "Theater og musik":

>  **Folkekoncert** blev der igaar middag givet paa Nationaltheatret for meget godt hus. Kapelmester Halvorsen ledede orkesternumrene, som gjennemgaaende havde en populær karakter. Men ogsaa den fornemme andante av Mozarts G-moll kvintet vandt stor tilslutning hos publikum.
> 
> 
> Stort bifald fik ligeledes frøken Tordis Gjems-Selmer som akkompagneret av Daniel Løvdal foredrog nogle sange. Særlig i Griegs musik viste sangerinden sit talent
> 
> 
> 
> Notisen er undertegnet **Bj.B.**
> 
> 
> 
> 

Tordis var engasjert 1916–17 ved Chat Noir og fra 1925 kulturjournalist i kvinnebladet Urd (ukeblad).

Faren døde i 1919 etter å ha falt av en hest på et sykebesøk, samme året som broren Alfred. Etter morens død i 1926 drev Tordis pensjonat i familiehjemmet «Soleglad» som faren hadde kjøpt i 1903. Der hadde hun blant annet kulturkafe under den andre verdenskrig sammen med operasangerinnen Randi Helseth (1905–91). Tordis giftet seg i 1956 med barndomsvenn og jordskiftedommer Lars Eknes, som solgte villaen i 1965 etter Tordis gikk bort i 1964.

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Aftenposten, type referanse dødsannonse, utgitt 18. februar 1964[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Dødsannonse i Aftenposten den 18. februar 1964.
4. 1 2  Røed, Liv (1919-2010) (1992). *Ås-bygda rundt*. [Ås]: Ås Historielag. ISBN 8299183219.
5. ↑  Faksimile av Aftenposten på Nasjonalbibliotekets nettsted www.nb.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
***Tordivelen flyr i skumringen*** er et norsk eventyr-hørespill for barn på 12 episoder som ble sendt på NRK Radio i 1979. Stykket handler om tre barn i Småland som kommer på sporet av en gammel egyptisk gravstatue. Opplevelsen forvandler hele sommerferien for dem. Stykket er basert på et svensk hørespill fra 1976 av Maria Gripe og Kay Pollak. Den norske versjonen er oversatt av Helge Hagerup.

I 1978 utgav Gripe historien i bokform. Boka ble utgitt på norsk i 1979.

Hørespillserien ble opprinnelig sendt i *Lørdagsbarnetimen*.

Den ble utgitt på lydbok i 2002.

Handling
--------

Hørespillserien handler om barna Annika, Jonas og David som alle ferierer i Småland i Sverige. De kjeder seg, men i slutten av juli begynner ting å skje. Barna kommer på sporet av en gammel egyptisk gravstatue, føler at en blå blomst prøver å fortelle dem noe, de blir oppringt av en eldre dame de ikke kjenner, som vil spille sjakk med dem gjennom telefonen, et sjakkspill som etter hvert sier noe om de gåtene de står overfor. De begynner å spekulere på om alt det de opplever er tilfeldigheter og slumpetreff, eller er det noe oversanselig som forsøker å lede dem.

Referanser
----------

1. ↑  «Tordivelen flyr i skumringen». NRK Radio. Besøkt 31. desember 2018.
2. 1 2  «NRK.no - Barneteatret». *www.nrk.no*. 19. desember 2001. Besøkt 31. desember 2018.
***The Law of the Yukon*** er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920 regissert av Charles Miller. Filmen er inspirert av et dikt med samme tittel av Robert Service.

Handling
--------

Morgan Kleath, som har forlatt sin utro kone i San Francisco, reiser til Yukon for å etablere en ny dagsavis. Kort tid etter ankomst møter han Goldie Meadows, som blir tatt hånd om av dansesal-eieren Tim Meadows. Etter å ha vist interesse for Goldie, vekker Morgan misunnelsen til Joe Duke, en av hennes beundrere. Under en konflikt mellom de to forsøker Goldie å hjelpe Kleath når han blir knivstukket i ryggen.

Senere, når Dukes medarbeidere raner Meadows pengeskap, peker en rekke ledetråder mot Kleath. Han blir derfor arrestert, og siktet for forbrytelsen. Akkurat som retten erklærer ham skyldig, kommer Kleaths kone fra San Francisco og vitner om at hun hadde sett Kleath og Goldie sammen natten da ranet fant sted. Men rett etter å ha fullført sitt vitnesbyrd i rettssaken, blir fru Kleath skutt og drept av medlemmer fra Dukes gjeng.

Skuespillere
------------

* Edward Earle som Morgan Kleath
* Joseph Smiley som Tim Meadows
* Nancy Deaver som Goldie
* June Elvidge som Mrs. Meredith
* Bigelow Cooper som Dr. Meredith
* Tom Velmar som Joe Duke
* Warburton Gamble som Medford Delaney
* Sara Biala som Kleaths kone
* Nadine Nash
* Tom O'Malley
* John Webb Dillon
* Bird Millman

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 12. juli 2016.
2. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 2. april 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) The Law of the Yukon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) *The Law of the Yukon* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Law of the Yukon* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Falske Margrete** (ca. 1260–1301) var en norsk kvinne som utgav seg som Margrete av Skottland.

Den ekte Margrete hadde dødd i 1290 på Orknøyene, og hennes far, kong Eirik II, døde i 1299, etterfulgt på tronen av sin bror, Håkon V. Året etter kong Eiriks død kom en kvinne til Bergen med skip fra Lübeck. Hun påsto at hun var Margrete og anklaget en rekke mennesker for forræderi. Hun hevdet at hun ikke hadde dødd på Orknøyene, men at hun isteden var blitt sendt til Tyskland og hadde giftet seg der. Byens borgere og enkelte av de geistlige støttet hennes påstand, til tross for at avdøde kong Eirik hadde identifisert sin døde datters legeme og det at kvinnen lot til å være om lag førti år gammel mens den ekte Margrete ville ha vært sytten.

Den falske Margrete og ektemannen ble dømt for svindelen. Han ble halshogd og hun ble brent på bål i 1301. Fortellingen om den forrådte prinsessen spredte seg gjennom en populær ballade. Seksti år senere ble den vesle Margaretakirken (St. Maritte) bygget på Nordnes i Bergen, like ved stedet der hun ble brent. Myndighetene så med ublide øyne på bevegelsen som var oppstått med kirken som sentrum for en lokal martyrkultus, for på folkemunne var den falske Margrete den ekte prinsessen. Kirkenbyggets endelige skjebne vet man lite om, men den ble trolig revet omkring reformasjonen.

Referanser
----------

1. ↑   verkets språk norsk, www.histos.no, sitat eller utdrag Mannen ble halshugget og den falske Margareta ble brent på retterstedet på Nordnes i 1301. besøkt 3. juli 2023[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Om Margaretkirken og kultusen rundt den falske Margrete

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Omans sentralbank** (arabisk: البنك المركزي العماني, engelsk: Central Bank of Oman (CBO)) er sentralbanken i sultanatet Oman. 

Sentralbanken ble etablert i 1974, og har hovedsete i hovedstaden i Ruwi i hovedstaden Muskat.

Historie
--------

Oman var fra 1891 et *de facto* britisk protektorat. Sultan Said bin Taimur ble avsatt i 1970, og landet gjennomgikk enn modernisering. De brukte oljeinntekter til å investere i et bredere næringsgrunnlag, og åpnet økonomien for utenlandske investeringer.

Fram til 1970 hadde landet ingen sentralbankfunksjon for å utstede valuta eller føre tilsyn med finansnæringen. Oman etablerte *Muscat Currency Authority* i 1970, og innførte egen valuta samme år, rial saidi. I 1972 endret landet navn fra Sultanate of Muscat and Oman til Sultanate of Oman, og de innførte en ny valuta, omansk rial, som er landets valuta den dag i dag. Samtidig endtet Muscat Currency Authority navn til Currency Board. Grunnet vekst i økonomien og finansnæringen så de behovet for en sentralbank, og Omans sentralbank ble etablert i 1974.

Sentralbanksjef
---------------

Sentralbankens styre (Board of Governors) ledes av sultanen Qabus ibn Saʿid Al Saʿid, med Sultan bin Salim bin Said Al Habsi som visesentralbanksjef (Deputy Chairman). Al Habsi overtok denne stillingen i september 2017.

Se også
-------

* Liste over verdens sentralbanker

Referanser
----------

1. ↑  Store Norske Leksikon - *Onams historie*, besøkt 30. mars 2018.
2. ↑  Omans sentralbank - *History*, besøkt 20. mars 2018.
3. ↑  The National - *Oman replaces central bank chief after 26 years*, besøkt 20. mars 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Medi 3** er et medisinsk senter i Ålesund med avdeling i Ulsteinvik. Selskapet er eid av private aksjonærer fra Sunnmøre.

Selskapet ble etablert i 1986, og har hatt sykehusdrift i Ålesund siden 2001. 

Virksomheten består av sykehus med dagkirurgi/spesialisthelsetjeneste, bildediagnostikk, klinikktjenester (allmennleger og andre tilbud som ellers hører til primærhelsetjenesten) og bedriftshelsetjeneste. Medi 3 har avtale med Helse Midt-Norge om finansiering av operasjoner, der tjenestene inngår i fritt behandlingsvalg. 

Datterselskapet Shipmed leverer tjenester innen maritim medisinsk sikkerhet, herunder hospital, utstyr og logistikksystemer.

I 2017 gjennomførte Medi 3 et oppkjøp av Ringvoll Klinikken, et sykehus/behandlingssenter med hovedvekt på ortopedi og endoskopiske undersøkelser. Klinikken er lokalisert i Pilestredet Park i Oslo. Selskapet skiftet senere navn til Medi 3 Oslo. 

I 2022 inngikk Medi 3 en avtale med Helse Midt-Norge om levering av tjenester innen psykisk helsevern, både for barn/ungdom og voksne.

Referanser
----------

1. ↑  Sunnmørsposten (7. juli 2017). «Medi 3 kjøper klinikk». *smp.no*.
2. ↑  Sunnmørsposten (30. juni 2022). «(+) Medi3-avtale innen psykisk helsevern». *smp.no* **(norsk)**.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside
*Denne artikkelen omhandler kontratenor i musikalsk stemmeføring. For det vokale stemmeleiet, se countertenor.*
**Contratenor** (eller *kontratenor*, dvs «mot-tenor») i middelalder- og renessansemusikk er en motstemme til *cantus firmus*. I denne musikken er det vanligvis tenorstemmen som synger cantus firmus, og derav betegnelsen *kontra*.

Kontratenor-stemmen ble først tatt i bruk på 1300-tallet. På begynnelsen av århundret var regelen at en dyp stemme (tenor) ble kombinert med to høyere stemmer (*duplum* og *triplum*). I løpet av århundret ble triplum erstattet av kontratenorstemmen som stort sett føres i samme leie som tenorstemmen.

Fram til inn på 1400-tallet kan en skille mellom to typer kontratenorstemmer. Den ene har omtrent samme rytme som den ganske enkle tenoren, mens den andre danner kompliserte motrytmer til de andre stemmene.

Ved overgangen til firstemmighet deles kontratenoren i 

* *contratenor altus*, en høy motstemme til tenor; denne stemmen ble vanligvis sunget av høye mannstemmer og finnes igjen i betegnelsen *countertenor* for mannlige falsettsangere
* *contratenor bassus*, tenorens dype motstemme

Litteratur
----------

* Carl Dahlhaus und Heinrich Eggebrecht: *Brockhaus Riemann Musiklexikon*. Bind 1, Atlantis Musikbuch-Verlag, omarbeidet og utvidet opplag 1995, Taschenbuch 2001, ISBN 3-254-08396-2, s. 271.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GND
 |
*Denne artikkelen nevner Wikimedia eller et av Wikimedias prosjekter. Vær oppmerksom på at Wikipedia er et Wikimedia-prosjekt.*

**MediaWiki** er en wiki-programvare utgitt under GNU General Public License. Den er skrevet i PHP og benytter en MySQL- eller PostgreSQL-database til å lagre informasjonen. En webserver viser informasjonen på internett.

MediaWiki ble opprinnelig skrevet for Wikipedia av den tyske studenten og Wikipedia-utvikleren Magnus Manske. Leksikonet brukte tidligere det mer primitive programmet UseModWiki («fase 1»). Den engelske utgaven skiftet til Manskes nye program («fase 2») den 25. januar 2002. Denne dagen er gjennom et dekret fra Jimmy Wales i Wikipediasamfunnet kjent som «Magnus Manske-dagen». 

En omskrevet og forbedret versjon av fase 2-programvaren ble på et tidspunkt kjent som «fase 3». Programmet ble gitt navnet MediaWiki i erkjennelse av at programmet kunne brukes også av andre prosjekter enn Wikipedia, og at et mer meningsfullt system for versjonsnumre var nødvendig.

Installasjon
------------

Installasjon av MediaWiki krever vanligvis en server med PHP samt en kompatibel SQL-database. Brukeren som skal installere MediaWiki må ha administratorprivilegier. Et alternativ for å slippe å sette opp en server er å benytte en ferdig skytjeneste.

Utvidelser
----------

Det finnes over 2000 såkalte *Extensions* som gir programvaren utvidet funksjonalitet på de forskjelligste områder.
En av de mest spesielle er Semantic MediaWiki som gir brukeren muligheter for å utvikle database-liknende funksjonalitet gjennom bruk av semantiske/modell-type mekanismer.

Referanser
----------

1. ↑  «Announcing MediaWiki 1.40.0». 30. juni 2023. Besøkt 30. juni 2023.
2. ↑  ; besøksdato: 15. mars 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (mul) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) MediaWiki – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) MediaWiki – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* MediaWiki på Twitter Rediger på Wikidata

* MediaWiki på Facebook Rediger på Wikidata

* MediaWiki på Mastodon Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Praskovja Aleksandrovna Bruce** (Прасковья Александровна Брюс, født *Rumjantseva* 1729, død 1786) var en russisk adelsdame, hoffdame til Katarina den store.

Hun var datter av marskalk Peter Rumjantsev og gift med greve Jacob Bruce, guvernør i guvernementet Sankt Petersburg. Bruce var Katarinas hoffdame fra hennes ankomst til Russland i 1744 fram til år 1779 og beskrives som hennes favoritt og høyre hånd og den betrodde sine private anliggender. 

Hun er kjent som Katarinas første «utprøverske»: Etter en av de mange voldsomme legender som oppstod rundt keiserinnen, skal hun ha utprøvd Katarinas tiltenkte elskere etter at de hadde fått Katarinas interesse og var blitt undersøkt av leger - men dette er ikke bekreftet. 

Bruce spilte en viktig rolle for å hjelpe Potemkin med å innlede sitt forhold med Katarina, og var da formidler. I 1779 oppdaget Katarina sin favoritt Ivan Rimskij-Korsakov utro med Bruce, trolig ledet av Potemkins søsterdatter Aleksandra von Engelhardt på oppfordring av Potemkin, som var kommet på kant med Bruce. Dette førte til at både Bruce og Rimskij-Korsakov ble forvist fra hoffet: Deres relasjon ble avsluttet kort etter, og Bruce begynte da å leve med sin ektemann. 

Hun ble erstattet av Anna Protasova.

Litteratur
----------

* Simon Sebag-Montefiore: *Potemkin och Katarina den stora* (2005)
* Marie Tetzlaff: *Katarina den stora* (1998)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Et **listeforbund** (eller **listesamband**) var et samarbeid mellom to eller flere partier i valg i Norge. Listeforbund hjalp mindre partier med å unngå «bortkastede stemmer» ved at stemmene deres kunne telles sammen dersom dette gjorde at partiene fikk flere mandater enn hvis stemmene ble talt hver for seg.

Ved opptelling av stemmene i en valgkrets ble først alle listene telt opp for seg, og mandatene regnet ut. Deretter ble det foretatt en ny beregning, der partiene som hadde listeforbund sammen ble regnet under ett. Hvis sistnevnte beregning gav flere mandater enn førstnevnte ble denne lagt til grunn for den endelige mandatfordelingen.

Partier som hadde inngått listeforbund måtte indikere dette på stemmesedlene sine. Enkeltvelgere kunne reservere seg mot at deres stemme ble talt med til fordel for samarbeidspartnerne i listeforbundet ved å stryke denne erklæringen fra stemmeseddelen sin. Dette skjedde ikke ofte, men fungerte som en slags «sikkerhetsventil» for velgerne.

1930–1945
---------

Listeforbund ble innført før stortingsvalget 1930. Ordningen kom på grunn av Arbeiderpartiets fremgang, da valgordningen med bruk av d'Hondts metode favoriserte de største partiene. Derfor sørget de ikke-sosialistiske partiene for å tillate listeforbund, for å prøve å hindre Arbeiderpartiet i å få flertall. Arbeiderpartiet protesterte på den nye ordningen, uten å nå frem.

Ordningen med listeforbund varte til og med stortingsvalget 1945, men ble avviklet før 1949-valget.

1980-tallet
-----------

Et forsøk på å få gjeninnført listeforbund ble gjort i 1969, uten hell. Et nytt forsøk ble gjort i 1984, på initiativ fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Denne gangen støttet Høyre og Fremskrittspartiet forslaget, som dermed fikk flertall i Stortinget. Det var derfor tillatt med listeforbund ved stortingsvalget 1985, og ordningen ble benyttet av de tre sentrumspartiene Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Det Liberale Folkepartiet i flere fylker.

Partiene som fikk gjeninnført listeforbundet før valget i 1985 ønsket egentlig å få innført utjevningsmandater. Dette krevde imidlertid grunnlovsendring og to tredels flertall, noe Arbeiderpartiet blokkerte. Innføring av listeforbund kunne derimot gjøres via å endre valgloven, noe som kun krevde simpelt flertall. Arbeiderpartiet var egentlig imot både utjevningsmandater og listeforbund, siden de oppfattet disse tingene som verktøy ikke-sosialistisk side brukte til å opprettholde stortingsflertallet sitt. Etter harde debatter i Stortinget snudde Arbeiderpartiet, og endte med å godta utjevningsmandater da man reviderte valgordningen i 1988. Fra og med stortingsvalget 1989 ble derfor ordningen med listeforbund avviklet igjen.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Malmø, Morten (1985). *Hvem velger vi?: valghåndbok 1985*. Oslo: Schibsted. s. 117-119. ISBN 8251610400.
2. 1 2 3 4  «NOU 2001: 3 : Velgere, valgordning, valgte». Kommunal- og moderniseringsdepartementet. 30. januar 2001. Besøkt 1. mai 2017.
**Trefningen ved Amnabro** var en trefning i 1304 under den svenske brødrestriden. Trefningen sto mellom mindre avdelinger av riddere med deres følge av svenner og støttepersonell.

Kong Birger Magnusson sendte en fortropp på åtte ridderne og deres følge til den strategiske viktige broen Amnabro ved Gullsprång på østsiden av Vänern, hvor Västergötland, Värmland og Närke møtes. Mens troppen var opptatt med å ødelegge broen, ble de overrasket av en fiendtlig fortropp fra hertugenes norsk-svenske hær som hadde tatt seg fram til Värmland og Dalsland. Ridderen Mathias Kettilmundsson, som hadde utmerket seg under den såkalte «Nevakampanjen» i 1299, overfalte og beseiret den kongelige fortroppen. Alle ridderne ble tatt til fange eller jaget på flukt.

Denne mindre seieren fikk ingen betydning for krigen i 1304. Kong Birger Magnusson og marsk Torgils Knutsson beleiret og inntok den viktige befestningen Nyköpingshus i Nyköping før de vendte vestover med en stor hær, som er sagt å ha vært på 10 000 mann. Hertugene måtte trekke seg tilbake til grensen mellom Båhuslen og Dalsland.

Kilder
------

* *Ulf Sundberg* Medeltidens Svenska Krig 2002 ISBN 91-89660-11-0
**Lina Medina** (født 23. september 1933 i Ticrapo i provinsen Castrovirreyna, Peru) er den yngste bekreftede kvinnen i historien som ble mor da hun fødte 14. mai 1939, i en alder av fem år, syv måneder, og 21 dager. 

Basert på de medisinske vurderingene av graviditeten var hun mindre enn fem år gammel da hun ble gravid, noe som var mulig på grunn av tidlig pubertet på grunn av en den medisinske tilstanden  «pubertas praecox».

Graviditeten
------------

Lina Medina ble brakt til et sykehus av foreldrene fem år gammel på grunn av hennes voksende mage. De trodde hun led av en sykdom, men det viste seg at hun var hele syv måneder på vei og ventet et barn. Halvannen måned senere, 14. mai 1939 ble hun mor til en liten gutt etter keisersnitt.[] Gutten var velskapt og veide 2,7 kilo. Hans navn ble Gerardo, som var tatt etter doktorens navn. Gerardo ble oppdratt til å tro at moren var hans søster, men i en alder av ti år fikk han vite sannheten. Han vokste opp til et sunt liv, men døde i 1979 av en benmargssykdom.[] Han ble 40 år gammel.[]

Det var aldri tegn til at Lina Medinas graviditet ville forekomme på unaturlig vis.[] Det sies[*av hvem?*] at hun heller aldri fortalte noen om sin nokså uvanlige befruktning.[]

Referanser
----------

1. ↑   www.snopes.com[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Offentlig Landmobil Telefoni** (**OLT**) var det første mobiltelefonnettet i Norge. Det ble opprettet 1. desember 1966 og ble nedlagt i 1990 (stopp for nye konsesjoner var 1. november 1989). Ved introduksjonen av NMT i 1981 var det ca. 22 000 abonnenter på OLT. OLT var manuelt, og ikke et automatisk mobilsystem, og regnes derfor som før "1G".

Tekniske egenskaper og bruk
---------------------------

Nettet benyttet frekvensmodulasjon (FM) på frekvenser ved 160-162 MHz for mobile sendere, og ca. 168-170 MHz for basestasjonene. Det var manuelle mobiltelefonsentraler i de største byene i landet. Mobiltelefonbrukerne ble utstyrt med dekningskart som anga hvor basestasjonene var og med fargede felter som viste i hvilket område det kunne forventes dekning. Basestasjonene hadde enten en felles oppkalls- og arbeidskanal, eller de hadde en oppkallskanal og flere arbeidskanaler. Mobiltelefonbrukeren måtte passe på å skifte oppkallskanal når han kjørte over i dekningsområdet til nye basestasjoner, ellers ville det være umulig å få innkommende telefonsamtaler.
Det var 64 2-frekvens kanaler i dette båndet. En mobiltelefonbruker kunne stille inn alle de 64 kanalene manuelt og lytte på de samtalene han ønsket. Distriktslegene var en av de vanlige brukergruppene for dette nettet. Det var ikke alltid vellykket å snakke om sykdom på et åpent radiosamband.

Dupleks - semidupleks
---------------------

De fleste mobiltelefonene benyttet semidupleks slik at mobiltelefonbrukeren ikke kunne høre hva samtalepartneren sa mens han selv snakket og holdt inne senderknappen. De dyrere fastmonterte modellene hadde dupleks forbindelse slik at begge kunne snakke i munnen på hverandre og oppfatte alt. 
Dette oppnåes ved å bruke to radiofrekvenser for hver kanal. Det vil si at når en kanal er valgt sender mobiltelefonen på en frekvens. Basestasjonen sender på en frekvens som er 8 MHz høyere enn den andre frekvensen.
Disse telefonene hadde antennen koblet til et dupleksfilter som tillot senderen å sende på sin frekvens uten å forstyrre signalet fra basestasjonen.

Oppkall
-------

Oppkallet til sentralen var en tone på 2400 Hz. Oppkallet til mobiltelefonene var et signal med 5-toner, slik at hver telefon hadde sitt 5-sifrede nummer.

Sambandet for politi og enkelte helseradiokanaler hadde kanaler i det samme frekvensbåndet. Derfor kunne mobiltelefonene også utstyres med politi- eller helseradiokanaler og brukes i disse lukkede nettene. Da apparatene etterhvert fikk større båndbredde var det også mulig å bruke dem som Maritim VHF-radioer.

Telefonene var ofte en koffert med montert antenne utvendig, med telefonrør eller løs mikrofon og høyttaler, et oppladbart batteri og en innmontert radioenhet. Det vil være riktigere å kalle enheten slepbar enn bærbar. Da VHF håndapparater ble vanligere var det mulig å få programmert disse som manuelle mobiltelefoner, ofte med begrenset kanalbestykning og vekt omkring ett kilo.

Kilder
------

* Mobiltelefonens historie i Norge fra Norsk Telemuseum
Lavalampe illustrerer hovedprinsippet for diapirisme.
**Diapir** (fransk, fra gresk *διαπείρειν*, «gjennombore») er en intrusjon som er dannet ved trykk og tetthetsforskjeller. Termen ble introdusert av den rumenske geologen Ludovic Mrazek, som var den første til å tolke prinsippet ved saltintrusjon og plastisitet. Termen «diapir» kan brukes på vulkanske strukturer, men den er vanligere brukt på ikke-vulkanske strukturer, slik som saltdomer og leir diapirer. En diapir er enhver mobil masse som trenger inn i et annet allerede eksisterende strata.

Diapirer intruderer oftest vertikalt oppover langs svakhetssoner gjennom tettere overliggende bergarter. Tetthetsforskjellen gir opphav til, eller manifesterer seg som en oppadrettet kraft. Prosessen kalles *diapirisme*.

Geologisk profil gjennom Nordvestlige Tyskebassenget (Ostfriesland-Nordheide). Saltdomer har gjennomskåret yngre lag.
Diapirer kan danne antiklinaler, saltdomer og andre strukturer som blir feller for petroleum og naturgass.

Slike prosesser er observert på flere måner i solsystemet og det er antatt at de finnes på flere. Diapirisme foregår blant annet på Jupiters måne Europa, Saturns måne Enceladus og på Uranus måne Miranda. 

Et annet eksempel på diapirisme er prosessene som foregår i en lavalampe.

Referanser
----------

1. ↑  Schlumberger Oilfield Glossary,  Arkivert 5. mars 2009 hos Wayback Machine.. Hentet 2008-08-15.
2. ↑  Cassini Imaging Central Laboratory for Operations, Enceladus Rev 80 Flyby: Aug 11 '08 Arkivert 3. mars 2016 hos Wayback Machine.. Hentet 2008-08-15.

Se også
-------

* Geysir (geologi)
* Hydrotermalgang
* Leirvulkan
* Salttectonikk
* Konveksjon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis
 |
En **offentlig tjenestemann** eller **bestillingsmann** er i Norge en arbeidstaker som er tilsatt i statens tjeneste og som ikke er embetsmann, statsråd eller statssekretær. Med tjenestemann regnes også innleide arbeidstakere i statlig virksomhet, der hvor dette uttrykkelig er sagt.

Offentlige tjenestemenn er særlig beskyttet med gunstigere ansettelsesforhold og fysiske angrep straffes med strengere straffer enn generelt for andre. Til gjengjeld har offentlige tjenestemenn plikter og begrensninger ansatte i privat sektor ikke har, bl.a. plikt til å overta annen stilling, plikt til å motta ordensstraff eller suspensjon samt forbud mot å motta gave, provisjon, tjeneste eller annen ytelse som kan påvirke hans tjenestlige handlinger.

Tjenestemann skal tilsettes fast, med mindre:

* Tjenestemannen trengs bare for et bestemt tidsrom eller for å utføre et bestemt oppdrag
* Arbeidet ennå ikke er fast organisert og det derfor er usikkert hvilke tjenestemenn som trengs
* Tjenestemannen skal gjøre tjeneste i stedet for en annen (vikar)
* Tjenestemannen skal være aspirant eller elev ved etatsskole
* Tjenestemannen skal tjenestegjøre i utdanningsstilling
* Tjenestemannen skal tjenestegjøre i åremålsstilling

Åremålstilsetting kan også nyttes.

Eksterne lenker
---------------

* Tjenestemannsloven
Johan Ekvoll**Ekvoll**, eller **Ekevold** og **Ekvold**, er et etternavn som første gang ble tatt i bruk i Norge det første tiåret av 1900-tallet. Den første gangen en variant av navnet beviselig ble brukt, var på et maleri med motiv fra Borre, hvor kunstneren signerte med J.A. Ekevold, 1908.

Navnet Ekvoll er inspirert av eiketrærne på vollene utenfor Horten. Da byen fikk sitt byvåpen 19. november 1907, hadde det forut vært utlyst en tegnekonkurranse om våpenets utforming. Gullsmed og kunstmaler Johan Andersen sendte inn flere bidrag, og det beste av disse fikk 2.-plass. Maleriet viser en gyllen eik på vollene utenfor Horten, med sjøen og en seilskute i bakgrunnen. Siden signerte han sine bilder med Ekevold, Ekvold og Ekvoll.

Som offentlig godkjent etternavn ble Ekvoll antatt etter følgende bevilling fra de offentlige myndigheter:

> Det Kongelige Justis- og Politidepartement Gjør vitterlig: At departementet i henhold til lov om personnavn av 9. februar 1923 § 7 og den departementet ved kongelig resolusjon av 9. mars samme år givne bemyndigelse herved meddeler gullsmedarbeider Johan Andersen, Oslo, født i Horten den 14. april 1871 tillatelse til å anta navnet E k v o l l som slektsnavn i stedet for Andersen således at hans fulle navn blir Johan Ekvoll Bevillingen bekjentgjøres av departementet i Norsk Kunngjørelsestidende.
> 
> 
> Oslo den 20. mars 1925, 19 (underskrevet) Paal Bing (parafert av) Jørgen Scheel
> 
> 

Ifølge skattelistene for 2002 var det 10 personer i skattepliktig alder med etternavnet EKVOLL og 17 personer med etternavnet EKVOLD. 9 personer hadde etternavnet EKEVOLD men disse er ikke i slektskap med Johan Ekvoll.
**Essek William Kenyon** (født 24. april 1867 i Hadley i delstaten New York, død 19. mars 1948) var en amerikansk baptistpastor, evangelist og skribent. Hans bøker hadde betydelig innflytelse på Kenneth E. Hagin, trosbevegelsens grunnlegger, slik at Kenyon kan sies å være en ideologisk premissleverandør for trosbevegelsen.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han var sønn av William A. Kenyon og Ann Eliza Knox fra Hadley i New York. Da Kenyon var i tenårene flyttet familien til byen Amsterdam, nær den kanadiske grensen. Han synes å ha opplevd en kristen omvendelse i januar 1886 og holdt sin første preken samme år i byens metodistkirke. To år senere tok han jobb som omreisende selger av orgler og pianoer. 

Kenyon tok et avbrekk fra jobben i 1892 og søkte seg inn ved skolen Emerson College of Oratory i Boston. Han hadde kommet på avstand fra kristen tro, men foretok en ny omvendelse etter et besøk i A.J. Gordons Clarendon Street Baptist Church.

### Forkynner, forstander

17. januar 1894 ble Kenyon ordinert som forkynner blant Freewillbaptistene. Han tok først et kort pastoransvar i Elmira i New York, deretter i Springville og East Concord. Etter tre år mottok han så kall fra en lokal frewillbaptistmenighet i Worcester (Massachusetts) og brøt opp 2. juni 1897. Etter å ha kommet på kant med menigheten, avviklet Kenyon pastorengasjementet og meldte seg samtidig ut av freewillbaptistsamfunnet i 1898. Han startet først konkurrerende menighetsvirksomhet i Worcester (Tabernacle Assembly), men flyttet allerede i februar 1900 til Spencer, hvor bibelskolen Bethel Bible Institute ble etablert.

Fram til 1923 delte Kenyon tiden mellom bibelskolen og omreisende evangelistvirksomhet. Han flyttet så til Vestkysten, først et kort opphold i Oakland, deretter til Los Angeles hvor han ble pastor for den frittstående Figueroa Independent Baptist Church. Etter en opprivende skilsmisse brøt han opp i 1931 og bosatte seg, først i Tacoma, deretter i Seattle. Her bygde han opp den frittstående menigheten New Covenant Baptist Church.

Kenyon fortsatte sin omreisende evangelistvirksomhet, som ble intensivert etter at pastoransvaret i New Covenant Baptist Church ble overgitt til Wesley Alloway i 1943. Den siste epoken av Kenyons liv bodde han hjemme hos datteren Ruth Alice og ex-kona Alice Whitney. Han døde av lymfekreft.

Litteratur
----------

Kenyon utgav en rekke bøker, i tillegg til tidsskriftene *Tabernacle Trumpet* (1898–1901), *Bethel Trumpet* (1901–1903), *Reality* (1903–1916), *Kenyon Herald* (1927), *The Living Message* (1928–31) og *Kenyon's Herald of Life* (1935–81). Sistnevnte blad er igjen i utgivelse, etter mange års opphold.

Eksterne lenker
---------------

* E.W. Kenyon og tidshusholdningslæren

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** ICCU
 |
Sverre Aam er født i 1948 og er utdannet sivilingeniør fra NTH (Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet), Teknisk kybernetikk fra 1972. Han er i dag seniorrådgiver ved SINTEF Energi. Han var administrerende direktør for SINTEF Energi AS og medlem av SINTEF konsernledelse fra 1994 til 2010. Før dette var han forsker og senere forskningssjef ved SINTEF Energi og ved SINTEF Teknisk kybernetikk.

Sverre Aam har deltatt i flere rådgivende utvalg for forskning innenfor norsk kraftforsyning og ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet. Han har vært styremedlem i Elektrisitetsforsyningens Forskningsinstitutt (EFI), Norges Teknisk-Naturvitenskapelige Forskningsråd (NTNF),  Statnett, Powel, Sinvent (SINTEFs virkemiddel for nyskaping) og SINTEF Petroleumsforskning AS.

Powel ble skilt ut som eget selskap under Sverre Aam sin ledelse i 1996.

Sverre Aam var leder av Hydrogenutvalget som utarbeidet NOU 2004:11 og medlem av Lavutslippsutvalget som utarbeidet NOU 2006:18. Han var styreleder for Energi21 fra 2012-2020 – et forskningsstrategisk organ oppnevnt av Olje- og energidepartementet.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Sverre Aam i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
**Ekvikontinuitet** beskriver en egenskap som kan tilordnes en familie av funksjoner. En familie av funksjoner sies å være **ekvikontinuerlig** dersom alle funksjonene er kontinuerlige og har lik variasjon i en gitt omegn.

Ekvikontinuitet angis som en betingelse i Arzelà–Ascolis teorem, som gir nødvendige og tilstrekkelige betingelser for når en gitt familie av reelle kontinuerlige funksjoner har en uniformt konvergent delfølge.

Definisjon
----------

Hvis {\displaystyle X,Y} er topologiske rom, {\displaystyle C(X)} mengden av kontinuerlige funksjoner fra X til {\displaystyle Y} og {\displaystyle F\subseteq C(X)} (en mengde kontinuerlige funksjoner {\displaystyle f:X\to Y}, sies {\displaystyle F} å være *ekvikontinuerlig i x* dersom, for alle {\displaystyle \epsilon >0} og alle {\displaystyle x\in X}, finnes en omegn {\displaystyle U} rundt {\displaystyle x} slik at

{\displaystyle |f(x)-f(y)|<\epsilon }
for alle {\displaystyle y\in U} og alle {\displaystyle f\in F}. {\displaystyle F} sies å være *ekvikontinuerlig* dersom {\displaystyle F} er ekvikontinuerlig i {\displaystyle x} for alle {\displaystyle x\in X}.

Referanser
----------

1. ↑  Gerald B. Folland (1984). *Real analysis – modern techniques and their applications*. USA: Wiley-Interscience. s. 131. ISBN 0-471-80958-6.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MathWorld
 |
**Sverre Bentzen** (født 6. oktober 1941, død 4. januar 2022 i Oslo) var norsk skuespiller.

Utdannelse og karriere
----------------------

Han begynte sin karriere som elev ved Chat Noir Teater i Oslo. Deretter arbeidet han ved Rogaland Teater, Trøndelag Teater, Oslo Nye Teater og Fjernsynsteatret. I 1990 ble han ansatt ved Det norske teatret, der han forble resten av sin karriere.

Bentzens innsats i Russerevyen i Oslo i 1960 resulterte i engasjement i Chat Noir i perioden 1960–1962.

Foruten flere større dramatiske roller i skuespill av Shakespeare, Tsjekhov, Strindberg og Ibsen (blant annet som Jørgen Tesman i *Hedda Gabler*, Hjalmar Ekdal i *Vildanden* og tittelrollen i *Peer Gynt*), har Sverre Bentzen spilt roller i en rekke komedier, farser, revyer og musikaler.

På sine eldre dager spilte han blant annet Den arbeidslause i *Personkrins 3:1* av Norén, direktør Whalen i *Ingenting om nattergalen* av Tennessee Williams, Zauberkönig i *Historier frå Wienerskogen* av von Horvath, Sorin i *Måken* av Tsjekhov, den eldste Peer i Robert Wilsons *Peer Gynt*-oppsetning, Ernst i *Kaos er granne med Gud* av Norén, gamle Mahon i *Helten frå den grøne øya* av Synge, Big Daddy i *Katt på heitt blekktak* av Tennessee Wiliams, Oidipus i *Døden i Teben* av Jon Fosse/Sofokles, Peachum i *Tolvskillingsoperaen* av Brecht/Weill. Han hadde også roller i flere spel, herunder *Spelet om Heilag Olav* (Stiklestadspelet) og *Kristin Lavransdatter* på Jørundgard Middelaldersenter i Sel kommune.

På film hadde Bentzen biroller i blant annet *Herman* (1990), *Farlig farvann* (1995) og *Salige er de som tørster* (1997).

Priser og stipend
-----------------

Sverre Bentzen er hedret med Aksel Waldemars minnepris og Hulda Garborgs stipend.

Referanser
----------

1. ↑   Sceneweb, «Sverre Bentzen», besøkt 4. august 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Store norske leksikon, «Sverre Bentzen», besøkt 4. august 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Våre Minnesider, «Sverre Bentzen», besøkt 7. januar 2022[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Dødsannonse - Aftenposten/Stavanger Aftenblad 10. jan. 2022
5. ↑  Erik Ulfsby: *Sverre Bentzen (1941-2022)* *- Minneord i Aftenposten 20. januar 2022*
6. ↑  «Sverre Bentzen». *Store norske leksikon*. 15. september 2021. Besøkt 6. januar 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sverre Bentzen på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Sverre Bentzen hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (da) Sverre Bentzen på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
Profit of E.ON SE 2010 - 2014
**E.ON AG** er et tysk energiselskap med hovedkontor i Düsseldorf. Selskapet er et av verdens største energiselskaper, og er aktivt i en rekke land. Selskapet oppstod i 2000 gjennom en fusjon av de tradisjonsrike energikonsernene VEBA og VIAG.

E.ON Ruhrgas
------------

E.ON Ruhrgas er det største børsnoterte gass- og kraftselskap i verden. Selskapet har 88 000 ansatte og hadde i 2007 en omsetning på 69 milliiarder euro, noe som tilsvarer 550 milliarder norske kroner. E.ON Ruhrgas erverver en fjerdedel av naturgassen sin fra Norge, men eier selv 30 prosent av Njord-feltet og 28 prosent av Skarv/Idun-reservene. Selskapet ønsker å ekspandere ytterligere på norsk sokkel ved å delta i lisensrunder samt ved oppkjøp av selskaper samt gassfelter.

E.ON i Norge
------------

E.ON Norge er en avdeling av E.ON Danmark, som er en del av det internasjonale privateide energiselskapet E.ON SE med 33 millioner kunder og 44.000 medarbeidere.

I Norge er bedriftsområdene til E.ON ladeinfrastruktur og ladeløsninger til elbiler.

Referanser
----------

1. 1 2  .
2. ↑  Net loss or Net income of E.ON SE
3. ↑  «Om E.ON Drive Norge». *E.ON*. Besøkt 14. november 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) E.ON – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** BBC Things
 |
**Sverre Blandhol** (født 1967) er en norsk jurist og professor ved Institutt for offentlig rett ved Universitetet i Oslo.

Blandhol var advokatfullmektig hos Vislie, Ødegaard & Kolrud fra 1995 til 1997. Fra 1997 til 1999 var han dommerfullmektig i Sandefjord tingrett. Fra 1999 til 2003 var han stipendiat ved Institutt for kulturstudier ved Universitetet i Oslo, og fikk doktorgraden i 2004. Fra 2003 til 2007 var han advokat i Wiersholm, og fra 2007 til 2013 var han postdoktor ved Universitetet i Oslo. I 2013 ble han utnevnt til førsteamanuensis ved samme universitet.

Blandhol har utgitt en bok om Alf Ross' kritikk av naturretten, *Juridisk ideologi* (1999), samt *Nordisk rettspragmatisme* (2005), *Konfliktanalyse* (2014), og *Smarte Forhandlinger* (2020).

Referanser
----------

1. ↑   BIBSYS, NORAF-ID 97035291, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside ved UiO Arkivert 21. desember 2016 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Jack Sharkey** (født 26. oktober 1902 i Binghamton, New York, USA, død 17. august 1994 i Beverly, Massachusetts), var verdensmester i tungvektsboksing 1932–33

Han hadde sine røtter i Litauen, og hans egentlige navn var **Josef Paul Zukauskas**, men han tok etternavnet til en kjent irsk bokser; Thomas Sharkey (1873–1953).

I 1929 ble Jack Sharkey amerikansk mester i tungvekt etter å ha beseiret Tommy Lougran på knockout i en kamp i Yankee Stadium, New York. Denne seieren gav ham muligheten til å få en tittelkamp om den ledige verdensmestertittelen i tungvektsboksing etter at Gene Tunney hadde trukket seg tilbake.

Den 12. juni 1930 møtte han den tyske bokseren Max Schmeling i en tittelkamp. Men Sharkey ble diskvalifisert i den fjerde runden etter han hadde slått under beltet, og Schmeling ble verdensmester, den eneste i boksehistorien som har vunnet på grunn av diskvalifisering. 

I oktober 1931 beseiret Sharkey den italienske tungvekteren Primo Carnera og fikk en ny sjanse til å bokse om verdensmestertittelen.

Den 21. juni 1932 i Madison Square Garden Bowl på Long Island City, New York, ble Jack Sharkey verdensmester etter å ha vunnet på poeng, en meget omdiskutert og tvilsom avgjørelse, etter 15 runder mot Max Schmeling. Sharkey tapte sin verdensmestertittel den 29. juni 1933 til Primo Carnera.

I 1994 ble Jack Sharkey medlem av International Boxing Hall of Fame.

Se også
-------

* Tungvekt
* Boksingens Hall of Fame
* Boksing
* Verdensmestere i tungvektsboksing
* «Årets Bokser» – Ring Magazine
* «Årets Kamp» – Ring Magazine

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, BNF-ID 177477196[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Internet Broadway Database, Internet Broadway Database person-id 59705, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Internet Movie Database, IMDb-nummer nm0788819, besøkt 12. august 2015[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Find a Grave, Find a Grave 6606990, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jack Sharkey – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Jack Sharkey på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Jack Sharkey hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata
* (en) Jack Sharkey hos American National Biography Rediger på Wikidata
* (de) Jack Sharkey – Munzinger Sportsarchiv Rediger på Wikidata

* (en) Jack Sharkey – BoxRec Rediger på Wikidata


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Max Schmeling** | **Verdensmester i Tungvekt**(1932–1933) | Etterfølger:**Primo Carnera** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** BNF **·** BNF (data) **·** Munzinger (sport)
 |
**Biskop Heuchs vei** (1-43B, 2A-52) er en vei på Bakkehaugen ved Tåsen i bydel Nordre Aker i Oslo. Den går mellom Tåsenveien og Maridalsveien på nordsiden av Voldsløkka. Det opprinnelige rette løpet mot Maridalsveien er avstengt, og nåværende løp går rett østover, på sørsiden av Shell-stasjonen i Maridalsveien 262.

Veien fikk navn i 1943 etter biskop Johan Christian Heuch, som var kapellan i Vestre Aker.

Det meste av veien har villabebyggelse, med enkelte tomannsboliger og rekkehus. Det er en viss fortetning med to husrader i vestenden på nordsiden. I nr. 6 er en avdeling av Hakkebakkeskogen familiebarnehage.

Referanser
----------

1. ↑  Oslo kommune

Kilder
------

* Oslo byleksikon

Eksterne lenker
---------------

* «Oslo kommune – Bydelsoversikt (B)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Einar Danielson Nilsskog** (født 1897, død 1979) var en nordnorsk kunstner og billedskjærer.

Liv og familie
--------------

Nilsskog var utdannet ved Statens Kunst- og Handverkskole i Kristiania. Han var bosatt på Drevja i Vefsn der familien drev et småbruk, og gift med Anna Marie Vatshaug. De hadde 8 barn sammen: Bjørnstein, Gudlaug, Amund, Dagrunn, Emil, Audun, Inger og Liv. 

Nilsskog hadde 3 brødre, hvorav den eldste var billedskjærereren Andreas Nilsskog. Sønnen Audun Nilsskog ble en kjent lyriker.

Arbeider
--------

Av Einar Nilsskog kunstneriske produksjon er hans altertavler i flere lokale kirker i Nord-Norge av det mest kjente, og han ble også i 1977 tildelt Nordland fylkes kulturpris.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   nkl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Artists of the World Online, oppført som Einar Danielsen Nilsskog, AKL Online kunstner-ID 00322466[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «drevja.com om Einar Nilsskog». Arkivert fra originalen 24. juli 2008. Besøkt 7. juli 2009.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** Geni **·** KulturNav
 |
**Fono mo te Malo Fakaauau** (engelsk: *Council for the Ongoing Government*) er Tokelaus regjering.

Fono mo te Malo Fakaauau ble til i 2004, da et råd ble utvidet og omdannet til en regjering. Regjeringen har seks medlemmer, bestående av to medlemmer fra hver av atollene i Tokelau, Atafu, Nukunonu og Fakaofo. Den som er *faipule* (utsending) eller *pulenuku* (ordfører) på atollene, er i kraft av disse posisjonene regjeringsmedlemmer. Regjeringen ledes av en førsteminister, kalt *ulu* eller *Ulu o Tokelau*, med funksjonstid på ett år. Vervet går på omgang mellom de tre som er *faipule*.

Faipulene og pulenukuene er også medlemmer av nasjonalforsamlingen, Fono Fakamua.

Referanser
----------

1. ↑  Angelo, Tony og Talei Pasikale: *Tokelau. A history of government. The constitutional history and legal development of Tokelau*, Council for the Ongoing Government of Tokelau, 2008, s. 29.
2. ↑  «How Tokelau is governed», Tokelaus regjering.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Dronningens gate 5 og første byggetrinn av Britannia hotell, ca. 1895
**Biskop Gunnerus' gård** i Dronningens gate 5 i Trondheim ble oppført i sin opprinnelige form etter bybrannen i 1708. 

Gården besto av en toetasjes rektangulær hovedbygning med énetasjes sidebygninger mot øst og vest. Med sitt høye valmtak ruvet den over bebyggelsen mot vest, men hadde på motsatt side av gata en annen større bygning, Grambowgården, mens det store Ridderhuset lå tvers over Apotekerveita. Eiendommen ble kjøpt av biskop Johan Ernst Gunnerus i 1767 og benyttet både som privatbolig og som samlingssted for medlemmene av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab. Biskop Gunnerus var opptatt av en rekke vitenskaper og hadde en større samling av naturhistorisk og etnografisk materiale i tillegg til et stort bibliotek. Disse samlingene ble oppbevart i gårdens østre del, i sidefløyen mot tveita.

Gården ble i 1830 overtatt av tollkasserer Aage Claudius Schult, som fremhevet seg på flere områder, bl.a. som en sentral person i byens musikkliv. I 1870 ble eiendommen solgt til Andreas Myhre. Han tok bygningen i bruk til hotell under navnet Britannia Hotell. Den ble revet i 1895 for å gi plass til en ny hotellbygning i mur.

Eier av hotellet på det tidspunktet var Petet A. Clausen, som beholdt deler av den gamle bygningen og fikk den satt opp som privatbolig på Ilevollen, med gateadresse Ilevollen 7. Her har den i mange år vært brukt videre som privatbolig, men ble i tillegg omkring 2000 tatt i bruk som lokale for musikkbarnehagen Musikkmanesjen.

Litteratur
----------

* Christiansen, Per R. (2009). *Hus med hedersmerke – historiske bygninger i Trondheim*, s. 100–101. Tapir Akademisk forlag, Trondheim.