recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Per Arne Ferner** (født 1985 i Oslo) er en norsk jazzgitarist, kjent fra band som Flux og Ferner/Juliusson Duo.

Karriere
--------

Ferner er utdannet ved *Rytmisk Musikkonservatorium i* København. Hans første album *Peninsulator* (2010) ble beskrevet som "en gledelig berg-og-dalbane av ungdommelig, sprudlende energi" (mine oversettelser) av kritiker Jakob Baekgaard i dee internationale jazzmagasinet AllAboutJazz.com, og videre: "Fylt med selvtillit og glede, transformerer Flux sine eklektoniske tildragelser til melodiske eksplosjoner der virvlende dans av fløyte møter kantetheten til strenger og moderne rytmer. Forbered deg på å bli sugd inn av turbulensen til bandets lyer i fremtiden."

Ferner startet duoen Ferner/Juliusson i 2008, sammen med Per Gunnar Juliusson, som var medstudent i København. Når de vant den norske prisen JazzIntro i 2010, uttalte Karin Krog, Norges jazzdronning og medlem av JazzIntro juryen at "dette er en duo som med humor og sjarm, viser et stort potensial gjennom elegant samspill og varme", ikke dårlig ros fra en av de virkelig store Jazzstjerner. Deres musikk finner inspirasjon fra ulike musikalske retninger, stiler og idealer. De søker en bred appell med en melodisk, personlig og åpent uttrykk, og de liker å arbeide i feltet av spenningen mellom struktur og frihet, både improvisatorisk og kompositorisk. Referansene spenner fra folkemusikk og 1900-talls klassisk musikk, til fri improvisasjon og jazz. Men mest av alt gir deres estetiske referanser assosiasjoner til mange av 1970-tallets ECM-utgivelser med Ralph Towner, John Abercrombie og Jan Garbarek, så vel som Pat Metheny. Deres første album *Undertowed* ble utgitt i 2012. Andre reaksjoner på albumet var: "Disse gutta er bare fantastiske!" – John Kellman, redaktør av All About Jazz, og "Den Jazzintro vinnende duoen Ferner/Juliusson, med Per Arne Ferner på gitar og Per Gunnar Juliusson på piano, har bevist for oss at de er de beste innen dette formatet siden Bill Evans og Jim Hall sitt album Undercurrent." – Journalist Roald Helgheim i Dagsavisen, for å nevne to.

Diskografi
----------

Med Flux - Mikkel Breck (fløyte), Simon Linnert (piano), Marc Lohr (trommer, perkusjon), Jesper Torn (bass)
* 2009: *Peninsulator* (Jazzaway)

Ferner/Juliusson duo med Per Gunnar Juliusson
* 2012: *Undertowed* (NorCD)

Referanser
----------

1. 1 2  Baekgaard, Jakob. «Flux: Peninsulator (2010) Track Review». AllAboutJazz.com. Besøkt 16. november 2013.
2. 1 2  «Ferner + Juliusson». Jazzklubben.no. Arkivert fra originalen 2. desember 2013. Besøkt 16. november 2013.
3. ↑  Sjøvoll, Snorre P. «Jazz Heime hos Ane». Helgeland Arbeiderblad. Besøkt 16. november 2013.
4. ↑  «*Undertowed* Per Arne Ferner – gitar, Per Gunnar Juliusson – piano» (PDF). NorCD. Arkivert fra originalen (PDF) 17. mai 2014. Besøkt 16. november 2013.

Portaler: Norge | Jazz

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Arkivert 6. mars 2019 hos Wayback Machine.
* Per Arne Ferner solo på Molde Jazz Festival

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
Gram-positive miltbrann-bakterier (mørke fiolette staver). De andre store cellene er hvite blodlegemer.
**Gram-positive** er en klasse bakterier som kjennetegnes ved at de lar seg farge av krystallfiolett ved gramfarging. Gram-positive bakterier er blå eller fiolette ved mikroskopering, mens gram-negative er røde eller rosa. Grunnen til dette er at gram-positive bakterier har en tykk cellevegg kun bestående av peptidoglykaner. Peptidoglykanene er mottagelige for farging. Gram-negative bakterier har imidlertid et tynnere lag av peptidoglykaner i celleveggen, men har til gjengjeld en yttermembran bestående av en typer lipider bundet til polysakkarider, kalt lipid-polysakkarider. Denne yttermembranen virker som en barriere mot blåfargen, og hindrer de gram-negative bakteriene i å bli farget. Eksempler på gram-positive bakterier er melkesyrebakterier, stafylokokker, streptokokker, Bacillus, Listeria, enterokokker og Clostridium.

Se også
-------

* Gram-negativ bakterie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
**Per Anders Sigvard Wahlstedt** (født 1950 i Helsingborg) er en svenskfødt psykolog med spesialisering i arbeids- og organisasjonspsykologi. Han er utdannet cand. psychol. fra Norge (1982), hvor han også har hatt sin yrkeskarriere. Før psykologeksamen arbeidet han som bygningsarbeider, fra 1975 til 1980.[]

Wahlstedt har i hovedsak hatt sitt virke i Kristiansand, hvor han har vært ansatt i Statens vegvesen, i spesialisthelsetjenesten og som organisasjonskonsulent. I perioden 1992 til 2002 var han direktør for Sentralsykehuset i Vest-Agder. Fra 2003 til 2013 var han klinikksjef for psykisk helse og rusmiddelavhengighet i Sørlandet sykehus. Han avsluttet sitt arbeid ved sykehuset med å arbeide internasjonalt frem til 2015. Wahlstedt var tidlig ute med anvende organisasjonspsykologisk kompetanse i en stilling som toppsjef i et stort sykehus.[] Som Klinikksjef har han vært i spissen for systematisk kvalitetsarbeid og for å ta i bruk pasienterfaringer i utviklingen av tjenestene.

I tillegg til sine stillinger, har Wahlstedt hatt styreverv. Han har ledet Norsk Helsenettverk for utvikling, og har vært president i European Health Management Association. Han var også medlem av styret for Haydom Lutheran Hospital i Tanzania i en årrekke. Han har hatt ulike verv i Norsk Psykologforening, og satt i Sentralstyret fra 1989 til 1992. Anders Wahlstedt driver i dag enkeltmannsforetaket Organisasjonspsykolog Anders Wahlstedt, og er fortsatt engasjert i Norsk Psykologforening.

Referanser
----------

1. ↑   Proff, besøkt 30. september 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «EHMA - European Health Management Association». *EHMA* **(engelsk)**. Besøkt 29. juli 2020.
**Truls Gjefsen** (født 11. april 1956 i Oslo) er en forfatter, politiker og tidligere lektor. Han arbeidet ved Nord-Gudbrandsdal vidaregåande skule og underviste samfunnsfag, historie, religion og norsk.

Truls Gjefsen fikk oppmerksomhet i norske medier etter at han måtte berges opp fra en bresprekk der han hadde hengt opp ned etter én ski våren 2008. I 2011 ble det også mye oppstyr rundt boken hans om Arne Næss skulle publiseres eller ikke.

Gjefsen har skrevet fire forfatterbiografier:

* *Finn Alnæs: titan og sisyfos*, 1995
* *Syng liv i ditt liv!: Hans Børlis liv og diktning*, 1998, ny utg. 2004
* *Peter Christen Asbjørnsen: diger og folkesæl*, 2001
* *Jørgen Moe: En biografi*, 2011

I tillegg har han skrevet biografien om filosofen, fjellklatreren og økofilosofen Arne Næss og AP-politikeren Ola Dahl fra Nord-Gudbrandsdal: 

* *Arne Næss: et liv*, 2011
* *Ola Dahl; radikal i daglig gjerning*, 2022

Portal: Litteratur

Referanser
----------

1. ↑  «Sel SV». Besøkt 12.09.2021.
2. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |
**Bergen Lokaltrafikkforbund** (BLF) ble etablert i 1972, og var et samarbeidsorgan for de rutetrafikkerende buss-selskapene i Bergen kommune og Os kommune. Bergen Lokaltrafikkforbund ble oppløst i 1981.

Historie
--------

Bergen bystyre gjorde vedtak om etableringen i et møte 15.5.1972. Etableringen kom i kjølvannet av den store kommunesammenslutningen i 1972, der de fem kommunene Arna, Bergen, Fana, Laksevåg og Åsane ble slått sammen til en kommune, Bergen kommune. Følgende busselskaper var med i forbundet: A/S Bergen Sporvei, Bilruta Fana-Os-Milde L/L, Rutelaget Bergen-Vest A/S, Åsane Billag A/S og Bergen – Hardanger – Voss Billag A/S. Forbundets målsetning var å fremme den kollektive nærtrafikken i bergensområdet på grunnlag av en samfunnsmessig målsetning for transportsystemet.

Bergen Lokaltrafikkforbund var bygd opp med rådet som øverste utøvende organ. Rådet hadde 13 medlemmer, 6 fra medlemsbedriftene (daglig leder i medlemsbedriftene), 5 fra Bergen kommune, 2 fra Os kommune og 1 fra samferdselsmyndighetene i fylket/ Samferdselsdepartementet. Representanten fra Samferdselsdepartementet var formannen i rådet. I tillegg var det et arbeidsutvalg på 4 medlemmer, valgt blant rådets medlemmer, og et sekretariat/forbundskontor bestående av direktør og en merkantil stilling.
Til grunn for samarbeidet lå Lokaltrafikkavtalen.

Bergen Lokaltrafikkforbund utarbeidet m.a. felles takstsystem for busselskapene, etablerte overgangsordninger, utarbeidet nøkkeltall og nøkkeltallsammenligninger mellom medlemsbedriftene, og hadde ansvar for Bergen kommunes uttalelse til Norsk Veiplan.

Bergen Lokaltrafikkforbund ble oppløst i 1981, dels på grunn av en vurdering av at de ideer en hadde hatt ved opprettelsen ikke lot seg gjennomføre med gjeldende organisering, og dels som en følge av at Samferdselsdepartementet ikke gav godkjenning for foreslåtte tiltak og nyorganisering av arbeidet med nærtrafikken i bergensområdet.

Arkivet etter Bergen Lokaltrafikkforbund (A-3384) er oppbevart på Bergen Byarkiv.

Eksterne lenker
---------------

* Bergen Lokaltrafikkforbund - oppslagsverket oVe, artikkel av Edna Olaug, Bergen Byarkiv.
* Bergen Byleksikon på nett, om Bergen Lokaltrafikkforbund
* Fotomuseum Bergen, om Bergen Lokaltrafikkforbund

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon
 |
**Vickers MBT** (solgt i India under navnet **Vijayanta**) er en britisk stridsvogn med 105 mm kanon. Den ble satt i produksjon fra 1965, med India som første bruker. Vickers utviklet vognen for eksportmarkedet.

Historie og utvikling
---------------------

Sent på 1950-tallet utviklet Vickers en stridsvogn med Chieftain-komponenter og den nye 105 mm kanonen L7. Den ble tatt i bruk i India, hvor de døpte den Vijayanta. Den ble kalt Vickers Mk 1 av fabrikken.

De første produksjonsmodellene sto ferdige i India i 1965, med alle komponenter sendt fra Storbritannia. Etter hvert overtok den lokale produsenten en større og større del av produksjonen, og da produksjonen opphørte på 1980-tallet var over 2 200 bygget.

Mk1 hadde Leyland L60 motor, den samme som i Chieftain, og et støpt tårn.

Mk3 fikk sveiset tårn og ny motor, og ble eksportert til Kenya og Nigeria. De siste vognene ble levert i 1991.

Teknisk
-------

Vognføreren sitter framme i høyre side av skroget, med vognkommandør og skytter til høyre i tårnet og lader til venstre.

Panseret er i stål, og maksimal tykkelse estimeres av Jane's til å være 80 mm.

Kanonen er en 105 mm Royal Ordnance L7. Den kan eleveres fra ÷10° til +20°. En 7,62 mm mitraljøse er montert koaksialt med hovedskytset, og en annen er montert på tårntaket. En 12,7 mm mitraljøse er også brukt for å bestemme avstander før man fyrer med hovedskytset.

Motoren i Mk 1 er en Leyland L60, og i Mk 3 er det en Detroit Diesel 12V-71T turbodiesel som yter 720 hk ved 2 500 omdreininger i minuttet. Drivstoffkapasiteten er på 1 000 liter. Motoren og girkassen er montert bak i skroget.

Varianter
---------

Mk 1Originalen. I tjeneste i India og Kuwait.
Mk 2Ble aldri bygget.
Mk 3Ny motor fra Detroit Diesel på 720 hk, nytt tårn. I tjeneste i Nigeria og Kenya.

Andre kjøretøyer på samme chassis
---------------------------------

Vickers armoured bridgelayerBrolegger.
Vickers armoured recovery vehicleBergepanser

Kilder
------

* Foss, Christopher; *Jane's AFV Recognition Handbook*, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2


| * v
* d
* r
Britiske panservogner fra etterkrigstiden |
| --- |
| Stridsvogner | 
* Comet
* Centurion
* Conqueror
* Chieftain (Khalid)
* Vickers MBT
* MBT-80
* Challenger 1
* Challenger 2

 |
| Pansret personellkjøretøy og stormpanservogn | 

|  |  |
| --- | --- |
| Beltegående | 
* Oxford Tracked Carrier
* FV 510 Warrior
* FV432 Trojan
* FV103 Spartan
* FV104 Samaritan
* FV105 Sultan
* Stormer
* Viking
* Warthog

 |
| Hjulgående | 
* Saracen APC
* Humber Pig
* Saxon
* Mastiff PPV
* Husky TSV
* Foxhound

 |

 |
| Rekognosering | 
* Saladin armoured car
* Daimler Ferret
* Fox reconnaissance vehicle
* CVR(T)
	+ FV101 Scorpion
	+ FV107 Scimitar
	+ Sabre
* Ajax

 |
| Selvdrevet artilleri | 
* FV433 Abbot
* AS-90

 |
| Panserjager | 
* FV4101 Charioteer
* FV1620 Humber Hornet
* FV438 Swingfire
* FV102 Striker

 |
**Nordli skole** er en barneskole på Østre Toten. Til skolen søker den nordre delen av bygdelaget og kirkesognet Nordlia. Etter 1980 har elevtallet vært i underkant av 100.

Kretsen ble oppretta i 1862, da skoletomt ble kjøpt fra garden Kolbjørnrud. Til 1916 hadde skolen bare ett hus til disposisjon, men da ble det oppført et nybygg i tun med det gamle skolehuset.

I 1980 ble det første større byggefeltet i Nordlia oppført (Kallrustadskauen), og her fikk også Nordli skole ny tomt. Denne tomta lå en snau kilometer sør for den gamle. Skolen sto ferdig høsten 1980.

De gamle skolebygningene brukes fra 1990-tallet til henholdsvis grendehus (huset fra 1916) og barnehage (huset fra 1862). Skolejorda ble på slutten av 1990-tallet nedbygd med boliger. Feltet har navnet Nordlijordet. Den gamle låven er revet.

Styrere/rektorer
----------------

* *Håkon Lundstein*
* *Ragnar Mæhlum* (1973–2005)
* *Bjørg Erlimo* (2005–2008)
* *Tove Thomassen* (2008–2008)
* *Åsne Marit Pladsen*(2010–)

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside
* «Nordli skole» på lokalhistoriewiki.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nasjonalt skoleregister **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Nordlandslån** (også kalt *nordlandsstue*) er en tradisjonell bygningstype i Helgeland og Salten, eksempler finnes også i tilliggende distrikter. Nordlandslåna ligner den mer kjente trønderlåna, men later til å være en eldre type. Mens trønderlåna har et klassisistisk utseende, påvirket av trondheimsk panelarkitektur, med like vinduer ordnet over hverandre og to etasjer med tilnærmet lik takhøyde, har nordlandslåna en karakteristisk lav overetasje med tilnærmet kvadratiske vinduer rett under gesimsen. Ofte er disse ikke plassert over vinduene i første etasje, men mer ut fra hvor det passer best å ha dem. Nordlandslåna er også lavere og enklere enn trønderlåna, med minimalt unødige detaljer og som oftest uten vinduer på kortsidene, særlig på den såkalte værsida, den sida som er mest utsatt for vind. Som alle tradisjonelle hus i værharde strøk er nordlandslåna, så langt terrenget tillater, orientert slik at den sterkeste vinden skal komme inn mot gavlen. Dette gjelder også den beslektede romsdalslåna.

I motsetning til den litt ekstravagante trønderlåna, som mest forbindes med velstand og storgårdsliv, er nordlandslåna derfor i første rekke et praktisk bolighus etter tidens krav, og den har en mye bredere sosial utbredelse. Husmannsboliger i Trøndelag minner ofte om små nordlandslåner, noe som også er et tegn på at typen trolig er eldre.

Som Per Smørvik har vist, har nordlandslåna utviklet seg naturlig fra den mye eldre årestua ved at det åpne ildstedet i stua er blitt avløst av et ildsted med skorstein, slik at en etasje nummer to har blitt mulig. Vinduer med glass har kommet til senere, særlig etter at norsk glassproduksjon kom i gang etter 1750, og ofte som følge av ombygninger. Som andre typer låner (et hunkjønnsord) er de fleste nordlandslåner ombygd og ominnredet mange ganger, ofte med et varierende antall boenheter innenfor bygningskroppen. De er i denne sammenhengen ofte blitt påbygd ved at nye seksjoner er blitt lagt til i lengderetningen, og mange har nådd en betydelig lengde, på samme måte som låner for øvrig.

Klimaet har gjort sitt innhogg i bestanden av nordlandslåner, og mange har også brent ned. At det likevel er så mange bevart er en indikasjon på hvor vanlig denne hustypen har vært.

Man[*hvem?*] kan anta at de tidligste fullt utviklede nordlandslåner ble bygd tidlig på 1700-tallet. Fra starten av var de trolig utført med tjærebeiset laftverk uten paneldekning, og også etter at sagbruksindustriens utvikling gjorde det hensiktsmessig å legge til panel, var tjærebeising av panelplankene vanlig. Før øvrig er panelet alltid stående på alle typer låner, også der værharde forhold ville gjort liggende panel til et mer naturlig valg.

Senere ble nordlandslånene vanligvis malt i rødt eller oker, tidvis i kombinasjon. Hvitt, som kom på moten fra rundt 1850, gjorde seg ikke så mye gjeldende på nordlandslåner, mens de aller fleste trønderlåner ble hvitmalte fra 1860-årene av.

Kilder
------

* *Nordnorsk kulturhistorie. 2 : Det mangfoldige folket*. Gyldendal 1994 side 25
**Oslokirken** er en pinsemenighet med tilhold i Oslo sentrum som ble etablert i 2001 av 13 medlemmer. Pastor er Jan-Aage Torp.

Trossamfunnet Oslokirken anser Seierskirken som sin forløper

Virksomhet
----------

Menigheten drev i 2007–2009 et «Healing Center» der mennesker kunne komme inn for å motta forbønn og betjening som gjaldt sykdommer, «demoniske plager», og praktiske livsproblemer.

Oslokirken stanset høsten 2009 sin offentlige virksomhet grunnet pastor Torps «personlige problemer». 17. september 2009 gikk Oslokirken ut av den organiserte norske pinsebevegelsen. Etter en pause fra offentlig virksomhet i fire år gjenoppsto Oslokirkens offentlige virksomhet i august 2013 ved å la seg registrere offentlig, med rett til å utføre vigsel, og heter nå Trossamfunnet Oslokirken. I 2015 hadde menigheten 10 tilskuddstellende medlemmer. Per 2021 består menighetens styre av pastor Jan-Aage Torp og hans kone.

Referanser
----------

1. ↑  Oslokirken: *I kryssilden - Historien om en menighet*
2. ↑  Seierskirken: *En profetisk virksomhet*
3. ↑  NRK: *Pastor Jan-Aage Torp i Oslokirken tilbyr demonutdrivelse*
4. ↑  Oslokirken: *Jan-Aages siste budskap*
5. ↑  Dagen: *Oslokirken ut av pinsebevegelsen*
6. ↑  Vårt Land: *Torp ut av Pinsebevegelsen*
7. ↑  Oslokirken: *Offisielt registrert hos Fylkesmannen*
8. ↑  Antall tilskuddstellende medlemmer i tros- og livssynssamfunn i 2021; regjeringen.no

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Klæboe** er en norsk slekt, opprinnelig fra Klæbu.

Klæboe i Nesna
--------------

Klæboe i Nesna var en slekt av handelsmenn som har tilknytning til gården Saura på Handnesøya i Nesna kommune. Dynastiet drev handelshus med gjestgiveri og jektefart til Bergen.

Stamfaren er Peder Hansøn (ca. 1600- 1665), sogneprest i Klæbu. Han hadde mange etterkommere og de fleste bosatte seg på Helgeland hvor mange av dem var handelsmenn og jekteeiere. De tok alle navnet etter hjembygda.

Familien Klæboe skapte handelsstedet Saura på Handnesøya. Fra 1670 til 1853 satt 5 generasjoner Klæboe på denne gården. Familien Klæboe var med prege utviklingen i Nesna regionen i hele 183 år. Foruten å etablere handelsstedet på Saura slo Hans Pedersøn Klæboe (1632–1719) seg ned som trondhjemsborger på Vikholmen utenfor Nesna og etablerte handelssted her, men han beholdt sitt borgerskap i Trondheim. Sønnen Christen Klæboe (1681–1739) tok over Saura da onkelen Michel ikke hadde noen livsarvinger. Som skipper døde Christen den 5. mai 1739, på tur til Bergen. Da Christen døde etterlot han seg et stort bo. Midlene var tilsammen verd 2251 riksdaler, og gjelden var på forholdsvis beskjedene 306 riksdaler. Sønnen til Christen; John Klæboe (ca 1731 – 1784) var ikke mindre bemidlet. Her er hva Peder A. Hansteen skrev: "Jon Klæboe var en av stordriverne i distriktet i sin tid. Ved skifte etter begge holdt lensmannen og to vurderingsmenn registrering i to uker, og det opptar 57 sider i Justisprotokollen. Han hadde tre større jekter og to mindre, eiendom og løsøre på Saura, Vikholmen, Træna, Lofoten. Og utestående fordringer over hele Helgeland i et antall av flere hundrede. Brutto formue ca 9000 daler, og ubetydelig gjeld".

Jons barnebarn Ebbe Moss Klæbo, var den siste handelsmann på Saura. Da han døde i 1853 uten livsarvinger ble gården solgt. I perioden fra 1859 til 1909 var gården sorenskrivergård for Nord-Helgeland.

Slektsforskning som har blitt utført har vist seg at Klæboer i Eiker/Drammen området på 1700-tallet ikke tilhører denne slekt, men stammer fra en gård i Buskerud med tilsvarende navn som stedsnavnet i Trøndelag.

Eksterne lenker
---------------

* Slektside om Klæbo-slekten
**Silvio Gazzaniga** (født 23. januar 1921 i Milano, Italia, død 31. oktober 2016) var en italiensk skulptør. Mens han arbeidet for firmaet Stabilimento Artistico Bertoni, skapte han FIFA World Cup Trophy. Gazzaniga studerte ved Brera Academy, og det samme har hans datter, Gabriella, gjort og er en fan av AC Milan.

Hans design ble valgt av komiteen den 5. april 1971. Trofeet er 36 cm høyt, veier 4,97 kg og er laget av, 18-carat reint gull. To ringer av halvedelsteinen malakitt smykker foten. Vinnerens navn blir skrevet på gullfoten. Det er plass til navnet på 17 vinnere og hver blir inngravert på det vinnende lagets språk.

Gazzaniga sa om designet til trofeet: «Min inspirasjon til designet kom fra to hovedelementer – idrettsutøverne og verden. Jeg hadde i tankene å skape noe som symboliserte innsats og anstrengelse, mens det på samme tid uttrykte harmoni, enkelhet og fred. Silhuetten måtte være rettlinjet, for at oppmerksomhet til den som betrakter trofeet skulle bli dradd mot hovedpersonen, det vil si, fotballspilleren; en mann som, på seierstidspunktet, fremstår som en slags gigant, uten å virke overmenneskelig. Han måtte være en helt, men en helt med kvalitetene til en som hadde arbeidet hardt og lidt, som hans medmennesker ville identifisere seg med hver dag og med armer, som synes å favne hele verden, og være en levendegjøring av det universelle med sport.»

«Hvis noen skulle gi meg denne oppgaven på ny, ville jeg bare gjort mindre endringer med det opprinnelige konseptet. I disse tider blir det lagt mer vekt på det ytre enn det indre», beklaget Gazzaniga. «Faktumet at trofeet mitt har stått mot mange trender over de siste 30 årene (Jules Rimet Cup ble benyttet i 40 år) er et vitnemål på det fatum at jeg tillot meg å bli inspirert av prinsippene som ikke forandrer seg etter som tiden går.»

Gazzaniga designet senere UEFA-cuptroféet (1972), UEFA Super Cup-troféet (1973). U21-EM-troféet og Baseball World Cup-troféet (2001).

Se også
-------

* Abel Lafleur

Referanser
----------

1. ↑   www.gazzetta.it[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.lequipe.fr[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Fifa.com artikkel om Silvio Gazzaniga og FIFAs World Cup trofeet  Arkivert 31. oktober 2012 hos Wayback Machine.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND
 |
Eksempel på bruk av albertibass i Mozarts *Sonata facile, K. 545*.
**Alberti-bass** er en akkompagnementsform som karakteriseres av en gjentatt arpeggiofigur som gir musikkstykket en jevn, gjennomgående, flytende karakter. Enkelttonenes rekkefølge er ikke fastlagt og kan varieres av komponisten, men ofte spilles de i rekkefølgen *lavest, høyest, midterst, høyest*.

Den førklassiske komponisten Domenico Alberti brukte teknikken mye i sine sonater, og den er derfor oppkalt etter ham, til tross for at han ikke kan regnes som opphavsmann.

Albertibassen var mye brukt i klassisismen, til dels også i den romantiske perioden, framfor alt i verk for klaviaturinstrumenter, der figurene vanligvis spilles med venstre hånd. Teknikken ble dessuten mye brukt i gitarmusikk. Også andre instrumenter kunne brukes, eksempelvis i Béla Bartóks 5. strykekvartett fra 1934.

Referanser
----------

1. ↑  Rink, John (1984). *Musical performance: a guide to understanding*. Cambridge University Press.
2. 1 2  «Alberti Bass» i *Baker's Student Encyclopedia of Music.* Laura Kuhn (red). Schirmer-Thomson Gale, 1999.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Marta Olena Kuzma** (født 21. juni 1964 i New York) er en amerikansk kunstviter og kurator.

Marta Kuzma vokste opp i New York i en familie med røtter i Ukraina. Hun utdannet seg som kunstviter med en kandidateksamen i ‘Art History and Political Economy’ fra Columbia University i New York og en magistereksamen i ‘Aesthetics and Art Theory’ fra MIddlesex University i London. Hun arbeidet senere blant annet som ansvarlig for internasjonele ustillinger på International Center for Photography i New York (1991–1993), som den førsta direktøren for Soros Center for Contemporary Art i Kyiv i Ukraina (1993–?), finansiert av George Soros, og så som sjef for organisasjonen for lokal kunstnerstøtte ‘The Washington Project for the Arts’ 1999–2001.

Fra 2005 til 2013 var hun direktør for stiftelsen Office for Contemporary Art Norway (OCA) i Oslo og har deretter vært professor i kunstteori ved ‘Instituto Universitario di Venezia’ i Venezia i Italia. Hun var ansvarlig for den nordiske paviliongen under Veneziabiennalen 2009, og kurator sammen med kuratoren Pablo Lafuente og filosofiprofessoren Peter Osborne (født 1958) for Norges utstilling ved Veneziabiennalen 2011, samt kurator under Carolyn Christov-Bakargiev (født 1957) for documenta 13 i Kassel i Tyskland. Marta Kuzma, som leder for OCA, fikk hele 5 norske kunstnere med på dOCUMENTA (13) i 2012.

Marta Kuzma er siden juli 2014 rektor på Kungliga Konsthögskolan i Stockholm med ett åremål på seks år.

Bibliografi
-----------

* Marta Kuzma: *Hannah Ryggen*, Hatje Cantz 2012, ISBN 978-3-7757-2916-1
* Marta Kuzma og Pablo Lafuente (redaktører): *Whatevr happened to Sex in Scandinavia?*, Verlag der Buchhandlung Walther Konig 2011, ISBN 978-3-86335-068-0

Referanser
----------

1. ↑  Pressmelding fra utbildningsdepartementet 10. april 2014 Arkivert 21. mai 2014 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Om Marta Kuzma i *Deh*, 28. januar 2002
* Kungliga Konsthögskolans nettside 10. april 2014, besøkt 2014-05-21]

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
*For den nordiske versjonen fra 1997, se Pick-Up '97*

***Pick-up*** er et norsk musikalsk TV-quiz som gikk på NRK-TV sommeren 1983 og 1984. Programmet omhandlet pop og rock de siste 30 år og ble ledet av Ivar Dyrhaug. I hvert program skulle to norske artister konkurrere mot hverandre i en spørrekonkurranse. Vinneren gikk videre til semifinale.

Konsept og deltakere
--------------------

Programserien var lagt opp som en cup. Det startet med fire par, der vinneren gikk videre etter utslag. 

De åtte deltakerne som deltok i første sesongen var Jahn Teigen, Anita Skorgan, Marius Müller, Gudny Aspaas, Eldar Vågan, Marith Endresen, Per Inge Torkelsen og Stein Groven (Casino Steel). Marius Müller vant etter å ha slått Jahn Teigen i finalen den 27. august.

I andre sesong deltok Åge Aleksandersen, Ingrid Bjørnov, Trond Granlund, Kine Hellebust, Magne Høyland, Marit Mathiesen, Ole i'Dole og Hilde Heltberg. Trond Granlund vant etter å ha slått ut Åge Aleksandersen i finalen.

Produksjonsmannskap
-------------------

Odd Arvid Strømstad, Arve Strømsæther og Ingvar Aarholdt (som også var dommer).

Annet
-----

En beslektede nordiske versjon gikk i 1997. I denne var det lagkonkurranse og ikke individuell slik som i 1983 og 84. Hvert lag representerte hvert sitt land i denne versjonen og deltakerne var heller ikke artister.

Referanser
----------

1. 1 2  VG - Hjelp Ivar (27.05.1983, s.46)
2. ↑  VG - RAMPELYS (29.08.1983, s.42)
3. ↑  VG - RAMPELYS, Ny pop-runde (28.05.1984)
4. ↑  VG - Trond vet mest (27.08.1984, s.41) «Åge Aleksandersen selger flest plater, men Trond Granlund vet mest om pop og rock. Det beviste han ettertrykkelig i lørdagens finale i «Pick-up », den han slo knock-out på Åge midtveis i programmet og bare trygget ledelsen gjennom de siste rundene.»

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Pick-Up* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Pick-Up* hos Filmfront Rediger på Wikidata
**Peter av Blois** (fransk *Pierre de Blois*, latin *Petrus Blesensis*) (født ca. 1135, død ca. 1203) var en fransk poet og diplomat som skrev på latin. Han studerte lov i Bologna og teologi i Paris. Det var sannsynligvis i løpet av hans studentdager at han skrev et antall latinske sekvenser, en form for liturgisk hymner i stil med Goliard-gruppen, noen av disse er bevart i samlingen *Carmina Burana*.

Peter av Blois dro sammen med Stephen du Perche og Walter fra Palermo (italiensk *Gualtiero Offamigli*) til Sicilia i 1166 og der ble de lærere for kong Vilhelm II av Sicilia året etter. Han var en av få franskmenn som overlevde opptøyene under Stefan du Perches år som kansler på Sicilia. En gang rundt 1173 dro han til England hvor han tjente under Henrik II av England og de påfølgende erkebiskopene av Canterbury som sekretær i latin. Han tjente senere som latinsekretær for Eleanora av Aquitaine, enke til Henrik II. Mange av hans brev har blitt bevart. Han har ukorrekt blitt assosiert med Pseudo-Ingulfs *Croylandkrøniken*.

Referanser
----------

1. ↑   Oxford Dictionary of National Biography[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 20. mars 2015[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Wikiquote: Peter av Blois, sitater (engelsk)
* En del brev om Sicilia Peter av Blois (Engelsk, Doc-format)
* Artikkel i Catholic Encyclopaedia
* BBKL-artikkel (tysk)

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** ICCU **·** BNE **·** MusicBrainz **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** Discogs
 |
**Carsten Harboe Stabell** (født 5. september 1960) er en norsk operasanger. 

Han er utdannet ved Norges musikkhøgskole og Statens Operahøgskole og debuterte ved Den Norske Opera som «Ramfis» i *Aida* i 1984. Sommeren 1985 vant han førsteprisen ved Belvederekonkurransen i Wien. Etter en sesong som stipendiat ved Den Norske Opera ble han i 1986 knyttet til operaen i Stuttgart, der han var i solistensemblet i seks år. I perioden 2003-2015 var han solist ved ved Den Norske Opera.

Stabell er fra 2018 professor i klassisk sang ved NTNU, Institutt for musikk i Trondheim.

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Carsten Stabell, snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Belvedere-Competition: Winners». *www.belvedere-competition.com* **(engelsk)**. Besøkt 22. januar 2017.
3. ↑  60 års omtale i Aftenposten 5. september 2020

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz
 |
**Målsjøen** ligger på kommunegrensa mellom Trondheim og Melhus i Trøndelag. Innsjøen er en eutrof (næringsrik) innsjø, med høyt artsmangfold. I nasjonal sammenheng en av de få nord for Dovre. Bunnen består av sand for det meste, med noe partier av berg i nordvest. I sør er det noe myrbunn. Nedbørsfeltet består for det meste av skog og myr, med noe dyrka mark. Berggrunnen har kalkinnslag, noe som igjen er synlig med det høye artsmangfoldet. Vegetasjonen er rik i sjøen, både av nøkkeroser, takrøyr og ulike arter tjønnaks. Buksvømmeren *Sigara fossarum* har nordlig grense i Målsjøen. Arten finnes bare i noen få innsjøer på østlandet. Av fiskeslag er ørret, røye, lake og ørekyt vanlige i sjøen. Det høye artsmangfoldet i sjøen gir et rikt fugleliv. 

Geologisk hadde Nidelva sitt andre elveløp over Målsjøen, fra sin opprinnelse i Selbusjøen. Det er tre ulike bunndyp i Målsjøen, adskilt av grunne terskler. Trolig er disse rester av dødisgroper fra siste istid. Den største har et dyp på 13 meter. Det finnes flere spor i området fra Nidelvas tre elveleier, og andre spor etter siste istid. Graver en tomter er det ikke uvanlig å finne rester av inntakte, store trær som er gamle, og stammer fra tidligere tider. Godt bevart i det sure miljøet. 

Terskelen i sør ble benyttet som vadested tilknyttet den gamle Målsjøvei, som knyttet Klæbu sammen med Gauldal. Dette var store skogområder og myr, før jorda ble dyrket opp. Veilei var vanskelig på grunn av den våte og bunnløse myra mange steder, derfor var naturlig veivalg der det var tørrest. Noe vadestedet bekrefter, med sin stein og tørre sand. 

Like ved vadestedet er det rester av en mur. Det er to slike lange murer på Målsjøens østside. Disse er etter muntlig tradisjon knyttet opp mot jakt på rein. Sørsamene holdt til på Finnaunet, som ligger på Målsjøens vestside. Her overnattet samene når de var på reise til Nidaros. Trolig ble reinen drevet til Målsjøen, for å bli slaktet der for videre salg i Trondheim. Sist utført like før andre verdenskrig.
***Wenhuibao*** (kinesisk: 文汇报; pinyin: *Wén Huì Bào*) er en kinesisk avis i Shanghai.

*Wenhuibao* ble grunnlagt i 1938 av venstreorienterte intellektuelle rundt forfatteren og journalisten Ke Ling. Under de påfølgende år ble den to ganger innstilt av myndighetene på grunn av sin venstreorienterte kurs.

I begynnelsen av 1956 ble avisen tvunget til å flytte til Beijing, og der fikk den det nye navnet *Jiaoshibao* (læreravisen). Men som en følge av hundre-blomster-kampanjen kunne den i 1956 gjenoppta sin drift i Shanghai. Under sin utgiver Xu Zhucheng ble Wenhuibao en av de aviser som klarest utøvde kritikk, og den ble derfor ikke lenge etterpå utsatt for angrep fra Mao Zedong.

I 1960-årene kom Wenhuibao under kontroll av Jiang Qings og Zhang Chunqiao, og det var gjennom denne avisen at de gikk til angrep på historikeren Wu Han. Den artikkel i avisen som gikk til angrep på Wu Hans drama «Hai Rui avsettes fra embedet» var et av startskuddene for kulturrevolusjonen. Den 4. januar 1967 ble avisen overtatt av enheter fra rødegardistene.

I 1980-årene gjenutkom Wenhuibao og vokste til en populær avis med et opplag på hele 1,8 millioner.

Eksterne lenker
---------------

* (zh-Hans) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Wenhui Bao – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | OCLC **·** OCLC
 |
**Stor gullhale** (*Xylota sylvarum*) er en middelsstor flue som tilhører familien blomsterfluene. I Norge finnes den langs kysten av Sør- og Østlandet, dessuten er den funnet i Hardanger.

Utseende
--------

En ganske stor (11-17 mm), slank, svart (kan virke litt blålig) blomsterflue. Den kjennes lett på at bakkroppsspissen og et par flekker på det tredje bakkroppsleddet er tett kledt med nedliggende, gullgule hår, dessuten på at bakleggene er svarte i den ytre delen. Hodet er kort og bredt, fasettøynene nakne. Ansiktet, som er kledt med sølvhvit bestøvning, er noe uthulet under antennene, som er mørke og korte. Thorax er tydelig lengre enn bred, matt svart bortsett fra de lyst bestøvede skuldrene, behåringen mest lys. Bakkroppen er lang og parallellsidig, svart, trekantede sideflekker på det tredje leddet og hele det fjerde leddet er tett kledt med nedliggende, gullgule hår. Beina er svarte og gulhvite. Baklårene er svarte, forholdsvis lite fortykkede. Bakleggene er gulhvite i indre halvdel, svarte i ytre, bakføttene er gulhvite bortsett fra det ytterste leddet som er svart. Vingene er klare med lysbrunt vingemerke.

Levevis
-------

Larvene lever i fuktig, råtnende ved, den er også funnet i fuktig sagmugg. De voksne fluene liker å sitte på blader og sole seg, og spiser gjerne pollen som er falt på blader, men besøker ikke så ofte blomster. Flygetiden varer fra mai til september.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt over det meste av Europa og det nordlige Asia østover til Stillehavet. I Norge forekommer den i ytre strøk av Sør- og Østlandet og er nylig også funnet i Hardanger.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* **Fluer** (Brachycera)
	+ **Muscomorpha**
		- **høyerestående fluer** [Cyclorrhapha)
			* **Aschiza**
				+ familien **blomsterfluer** (Syrphidae)'
					- underfamilien Eristalinae
						* gruppen Xylotini
							+ slekt *Xylota* Meigen, 1822
								- stor gullhale, *Xylota sylvarum* (Linnaeus, 1758)

Litteratur
----------

* Bartsch, Hans; Binkiewicz, Elizabeth; Nasibov, Erik; Nordin, Anna; Rådén, Anders & Östman Torbjörn. 2009. *Tvåvingar: Blomflugor. Diptera: Syrphidae: Eristalinae, Microdontinae.* Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna. ArtDatabanken, SLU, Uppsala. CF. 478 sider. ISBN 978-91-88506-70-2
* Thompson, F.C. og Rotheray, G. 1998. Family Syrphidae. I: Papp, L. og Darvas, B. (red): *Contributions to a Manual of Palaearctic Diptera.* 3: 81-139. Science Herald, Budapest.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *stor gullhale* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *stor gullhale* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *stor gullhale* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *stor gullhale* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *stor gullhale* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *stor gullhale* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Xylota sylvarum* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Xylota sylvarum* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
***Prikhodite zavtra...*** (originaltittel: *Приходите завтра…*) er en sovjetisk film fra 1963, regissert av Jevgenij Tasjkov.

Handling
--------

Den unge kvinnen Frosya Burlakova kommer til Moskva fra en avsidesliggende landsby i Sibir, for å studere ved Gnessin State Musical College og begynne som sanger. Hun bor hos billedhuggeren Nikolai Vasilievich, som studerte ved en skole i Zaporozhye, hvor deres felles bekjente arbeidet som skole-leder. Frosya er fullstendig ukjent med storby-livet, og underholder Nikolai Vasilyevich, kjæresten hans Natasha og deres husholderske med hennes provinsielle holdning og spontane oppførsel.

Men Frosyas absolutte oppriktighet og oppførsel fører imidlertid til at billedhuggeren bytter ut sitt kunstneriske talent med bagateller, og mister sin tidligere kreative metoder. Ved instituttet møter Frosya den berømte og respekterte professoren Sokolov, som hører hennes synge. Under en opptaksprøve oppdager professoren at denne unge kvinnen faktisk har et lyst og enestående sang-talent, en fantastisk sterk stemme. Han forsøker å overtale administrasjonen om at Frosya burde tas opp ved instituttet, selv om hun egentlig kom dit alt for seint.

Hele denne tiden forsøker Nikolai Vasilyevich forgjeves å finne seg selv i kunsten igjen. Men jo lenger han kommer, desto mer blir han overbevist om at alt hans tidligere arbeid bare er en forfalskning av kunsten, og at alle ideene hans for lengst er døde og tomme. Kritikk fra venner og kollegaer bekrefter også disse tankene. I løpet av en av sine søvnløse netter ødelegger billedhuggeren, i fortvilelse, alle kreasjonene i verkstedet sitt - og etterlater bare ett eneste verk.

Skuespillere
------------

* Ekaterina Savinova som Frosya Burlakova
* Anatoli Papanov som Nikolai Vasilyevich.
* Yuri Gorobets som Kostya, en student.
* Nadezhda Zhivotova som Maria Semyonovna, tjenestepike
* Alexander Schirvindt som Vadim. En student
* Yuri Belov som Volodya. En student
* Boris Bibikov som Alexander Alexanderovich Sokolov, professor
* Antonina Maximova som Natasha,
* Boris Kokovkin som Denis Ivanovich.
* Zinaida Dyakonova som Veronika Vasilyevna.

Referanser
----------

1. 1 2   (på cs) *ČSFD*, 2001, Wikidata Q3561957,
2. ↑  Жуткая смерть мамы — знаменитой Фроси Бурлаковой, любовь к Елене Кореневой: как сейчас живет актер Андрей Ташков
3. ↑  ПРИХОДИТЕ ЗАВТРА

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Prikhodite zavtra...* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Prikhodite zavtra...* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Prikhodite zavtra...* på MovieMeter Rediger på Wikidata
**Carson Kressley** (født 11. november 1969 i Allentown i Pennsylvania) er en mote-ekspert som var deltakende i de amerikanske TV-programmene Queer Eye og How to Look Good Naked. 

Kressley vokste opp i Orefield i Pennsylvania og ble uteksaminert fra Gettysburg College med en grad i ledelse og kunst i 1991, med æresbevisninger fra Phi Beta Kappa og magna cum laude. Han var også medlem av Alpha Phi Omega. Kressley er en aktiv talsperson for homofiles rettigheter og for dyre-og helserelaterte formål. Kressley var en uttalt tilhenger av Hillary Clinton under hennes kampanje for å bli valgt til president i 2008. Kressley begynte sin karriere som selvstendig stylist og han jobbet for Ralph Lauren fra 1994 til 2002. Han er fremdeles aktiv og synlig på fjernsyn som mote-kritiker eller kommentator. Kressley har ofte dukket opp på The Today Show og E! Network og har snakket om mote under høyprofilerte begivenheter som Oscar og Golden Globe. 

I 2005 var Kressley dommer for missekåringen Miss Universe, som ble sendt live fra Bangkok, Thailand. I mai 2007 var han dommer på reality-serien Crowned: The Mother of All Pageants der flere lag bestående av mor og datter konkurrerte i en skjønnhetskonkurranse med første episode sendt den 12. desember 2007. Han har også dukket opp på Big Brother Australia der han gir råd om mote til deltagerne. Han er dommer på TV-serien True Beauty, sammen med Vanessa Minnillo og Beth Stern. I 2005 gjorde Kressley sin filmdebut i filmen The Perfect Man der han spilte mot skuespillerne Heather Locklear og Hilary Duff.

Referanser
----------

1. ↑   ČSFD, ČSFD person-ID 352692[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Carson Kressley Official Web Site.
* (en) Carson Kressley på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (da) Carson Kressley på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Carson Kressley på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Carson Kressley på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Carson Kressley hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* Carson Kressley Biography at Bravo Television.
* Carson Kressley profile at NNDB.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Med **målreising** menes en bevisst og organisert strid for å oppreise et språk som har vært underkuet til full anerkjennelse og fulle rettigheter. En målreising er naturligvis ikke til for språket i seg selv, men for dem som bruker det, en folkegruppe eller deler av denne. Målreising er på dette vis ofte både en sosial og en nasjonal reising, som retter seg mot både sosial og nasjonal undertrykking.

Eksempler på målreisinger kan være den jiddische, den ukrainske, den katalanske og den nynorske.

Jiddisch
--------

Blant jødene i Øst-Europa ble det omtrent fra det forrige århundreskiftet og fram til shoah (holocaust) arbeidet for å reise det jødisk-tyske folkemålet jiddisch opp til full anerkjennelse som skrift- og litteraturspråk. Den sosialistiske organisasjonen Bund arbeidet blant annet for dette og var arbeiderbevegelse og målbevegelse på samme tid. Om lag seks millioner av de i hovedsak jiddisch-talende jødene i Europa ble drept av nazistene under andre verdenskrig. I den jødiske staten Israel har jiddisch ikke blitt fremmet, da sionistene heller ville gjenreise hebraisk som bruksspråk i den nye staten. Men jiddisch lever ennå, både i Europa, Amerika og Israel.

Ukrainsk
--------

Ukrainsk ble ikke godtatt som et eget språk under tsar-veldet, men ble sett på som «veslerussisk» dialekt. Forkjempere for ukrainsk målreising ble undertrykt, og bøker forbudt, men språket levde som talemål på landsbygda. I sovjet-tiden ble ukrainsk formelt anerkjent, men i perioder var det likevel et sterkt press for bruk av russisk. Sentralisering, urbanisering og modernisering styrket russisk språk i den gitte sammenhengen. I det selvstendige Ukraina er ukrainsk formelt det eneste offisielle språket, men i praksis taler folk i de sørlige og østlige delene av landet mest (og best) russisk. Det gjelder både etniske russere og etniske ukrainere i disse områdene. Det finnes også en talt mellomvariant av de to relativt nærstående språkene. Folketellingsdata fra 2001 viser at flertallet av innbyggerne i hovedstaden Kiev oppgir ukrainsk som morsmålet sitt, men også at mange av disse for det meste bruker russisk i hverdagen sin. Ukrainsk står sterkest som bruksspråk i Vest-Ukraina.

Katalansk
---------

På 1800-tallet fikk nasjonalspråket katalansk en renessanse som tale- og skriftspråk blant den urbane eliten i blant annet Barcelona, etter at det hadde overlevd siden middelalderen på landsbygda og i lavere sosiale lag. Selv om språket var forbudt under Franco-fascismen, var det da diktaturet falt i 1975 klart til å ta over som hovedspråk i de aktuelle regionene, som Catalunya og Valencia. Den katalanske målreisingen er et eksempel på en vellykket målstrid. Mye tyder på at den katalanske målreisingen kunne seire såpass totalt fordi viktige grupper av byboere i for eksempel Barcelona så interessene sine tjent med den.

Norsk
-----

I Norge er målreising mer eller mindre synonymt med striden for nynorsken.[] Den norske målreisingen prøver å gjenreise nynorsk som dominerende skriftspråk i Norge, på bekostning av bokmål. Dette blir grunngitt både med nasjonale og sosiale argumenter.[]
***The Favourite*** er en amerikansk historisk dramakomedie fra 2018, regissert av Yorgos Lanthimos. Manuset ble skrevet av Deborah Davis og Tony McNamara. Filmen utspiller seg i England på 1700-tallet og handler om to kusiner, Abigail og Sarah, som kjemper om å bli favoritten til dronning Anne. Olivia Colman, Emma Stone og Rachel Weisz spiller de tre hovedrollene, mens Nicholas Hoult og Joe Alwyn spiller biroller.

Filmen hadde verdenspremiere på filmfestivalen i Venezia, hvor den ble belønnet med juryprisen. Filmen hadde kinopremiere i Norge 18. januar 2019. Den fikk god kritikk, blant annet for manus, regi, skuespill og foto. Kjetil Lismoen fra *Aftenposten* skrev: «Om Weizs viser sin styrke gjennom hertuginnens sylskarpe tunge, tilfører Stone en dose komisk fysisk spill som er befriende. En av filmens kvaliteter er hvordan vi kan identifisere oss med outsideren Abigail i dette fremmede universet og faktisk aksepterer den gradvise korrumperingen av henne.»

*The Favourite* har vunnet flere bransjepriser, blant annet sju BAFTA-priser og en Golden Globe for rolleskrildringen til Colman. Den ble også nominert til ti priser for den 91. Oscar-utdelingen, blant annet beste film, beste regi (Lanthimos), beste kvinnelige hovedrolle (Colman), beste kvinnelige birolle (Stone og Weisz) og beste originalmanus (Davis og McNamara).

Handling
--------

Filmen utspiller seg på 1700-tallet, og England er i krig med Frankrike. Den britiske dronningen Anne (Olivia Colman) kan likevel godte seg på slottet sitt, og hun får hjelp av Lady Sarah Churchill (Rachel Weisz) til å styre landet i sitt sted. En dag kommer en ny karismatisk tjener, Abigail Masham (Emma Stone) til slottet, og Sarah hjelper henne med å få en god posisjon i hoffet. Etter hvert som krigspolitikken blir mer tidkrevende, fyller Abigail rollen som dronningens følgesvenn. Det oppstår et maktspill mellom de to tjenerne, som begge ønsker å bli dronningens favoritt.

Medvirkende
-----------

* Olivia Colman som Anne
* Emma Stone som Abigail Masham
* Rachel Weisz som Sarah Churchill
* Nicholas Hoult som Robert Harley
* Joe Alwyn som Samuel Masham
* Mark Gatiss som John Churchill
* James Smith som Sidney Godolphin
* Jenny Rainsford som Mae

Referanser
----------

1. ↑  Lismoen, Kjetil (17. januar 2019). ««The Favourite» fillerister en forslitt sjanger». *Aftenposten*. Besøkt 23. februar 2019.
2. ↑  «91st Oscars® Nomination Announced» (pressemelding). Los Angeles: Academy of Motion Picture Arts and Sciences. 22. januar 2019. Arkivert fra originalen 23. januar 2019. Besøkt 23. februar 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Favourite* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (da) *The Favourite* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *The Favourite* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *The Favourite* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *The Favourite* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *The Favourite* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *The Favourite* på Metacritic Rediger på Wikidata

* (en) *The Favourite* på Box Office Mojo Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BBC Things
 |