recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hanne Lindbæk** (født 1968) er en norsk skuespiller og kommunikasjonscoach.

Skuespillerkarriere
-------------------

Etter å ha fullført sin skuespillerutdannelse ved Arts Educational Schools, London (en) i 1993, har hun vært engasjert som skuespiller i Norge. Hun har deltatt i oppsetningene Troll kan temmes (i rollen Catherina) ved Teatret Vårt 1998,  "Rent"  (i rollen Maureen) ved Trøndelag Teater 1999, Bør Børson (i rollen Laura Isaksen) ved Det Norske Teatret 2001, «Mater Nexus» (diverse roller) ved Dramatikkens hus 2000, «Livsmaskinen» (i rollen Elisabeth) ved Oslo Nye Centralteatret 2005, "Far og sønn" (i rollen Trine) for TV2.

Verv
----

Hanne var i 1997 med på etableringen av Norsk Skuespillersenter. Hanne var styremedlem i Norsk Skuespillerforbund fra 1999 til 2005.

Kommunikasjonscoach-karriere
----------------------------

I år 2000 etablerte Hanne selskapet Ergo;ego sammen med kollegaer. Teamet har siden arbeidet som rådgivere og formidlingstrenere over hele verden. Ergo;ego benytter seg av læring gjennom handling, og digitale læringsreiser i sine kurs og programmer.

Hanne utfører selv executive kommunikasjonscoaching for toppledere og politikere.

Hanne er sertifisert coach CPCC fra the Coach Trainers Institute, i 2012.

Hanne fikk i 2018 utgitt en bok, «Kommunikasjonskoden», på Kagge Forlag, isbn=9788248920502.

Privatliv
---------

Hanne er gift med Arne Heiberg Okkenhaug og har to sønner.

Referanser
----------

1. ↑   sceneweb.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Founder & team». ergo;ego. Besøkt 13. april 2021.
3. ↑  «Faculty & Speakers > Hanne Lindbaek». United Nations System Staff College. Besøkt 13. april 2021.
4. ↑  «Hanne Lindbæk − forfatter». besøksdato=13. april 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hanne Lindbæk på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Hanne Lindbæk hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (en) Hanne Lindbæk hos The Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
For andre personer som heter Morten Kristiansen, se Morten Kristiansen.

**Morten Kristiansen** (født 14. mars 1973 på Lillehammer) er en tidligere profesjonell fotballspiller og senere trener. Kristiansen la opp som fotballspiller i 2002 og har etter fotballkarrieren jobbet som trener ved Norges Toppidrettsgymnas og senere trener og sportssjef for Kongsvinger Toppfotball i Adeccoligaen og Tippeligaen. Kristiansen ansatte i 2009 Tom Nordlie som hovedtrener i Kongsvinger. Klubben rykket samme år opp igjen i Tippeligaen etter ti års fravær.

Morten Kristiansen har jobbet som talentspeider for blant annet tyske toppklubber i både 2011 og 2012. Han er også ansatt som sportsdirektør for det amerikanske selskapet Rapid Star Inc. som var spesialisert på Major League Soccer. Firmaet er basert i Tampa i Florida.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Morten Kristiansen – Transfermarkt (manager) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
***Michael K.- hans liv og tid*** (engelsk originaltittel: ***Life & Times of Michael K***) er en roman av den sørafrikanske forfatteren John Maxwell Coetzee fra 1983. Coetzee fikk Nobelprisen i litteratur i 2003 for bøkene *Michael K.- hans liv og tid* og *Vanære* (1999).

Bokens hovedperson, Michael K. er en trevde år gammel mann som jobber som gartner i Cape Town. Michael K. har hareskår, og vokste opp på et statlig barnehjem. Dette har gjort at Michael K. er en enkel, nesten naiv, sjel.

Michael K. bor sammen med moren sin, Anna. Når Anna blir alvorlig syk reiser de to på tur gjennom det borgerkrigsherjede landet, i søk etter Annas hjemsted. Dette var ikke noen lett oppgave i apartheidtidens Sør-Afrika, der de må slite med alt fra hæren til omstreifende ransmenn.

Anna blir tilslutt så syk at hun må på sykehus. Her dør hun, og Michael K. får plutselig en plastpose med morens aske i hendene. Han bestemmer seg for å fortsette på egen hånd, og kommer etterhvert fram til en øde boergård der han begraver asken. På gården kommer det etterhvert geriljasoldater, og Michael K. blir arrestert og satt i fangeleir av myndighetene.

I den siste tredjedelen av boken skifter fortelleren fra Michael K. til en lege avsatt i den statlige fangeleiren. Legen blir dypt fascinert av Michael K. og får samtidig sympati for «idioten». Legen begynner så å skrive om Michael K. Boken ender med at Michael K. flykter fra fangeleiren og reiser tilbake til Cape Town.

I Norge er *Michael K.- hans liv og tid* utgitt på Cappelen i 2003. Boken er oversatt til norsk av Aud Greiff.

Eksterne lenker
---------------

* Anmeldelse i *New York Times*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** OCLC
 |
**Mercedes-Benz 300SL** var en bilmodell fra den tyske bilprodusenten Mercedes-Benz, som ble introdusert i 1954. Modellen var en toseters sportsbil med såkalte måkevingedører, og ble også produsert som åpen roadster. Bilen var ved introduksjonen den raskeste produksjonsbilen i verden.

Bilen, som internt hadde modellkoden W198, var løst basert på selskapets svært suksessrike racingbil ved samme navn. Racingmodellen, som hadde modellkode W194, hadde dog noe mindre effekt enn produksjonsmodellen, som ble introdusert etter et forslag fra Max Hoffman. Det amerikanske markedet var svært hett etter andre verdenskrig, og for å utnytte dette introduserte Mercedes-Benz modellen på bilutstillingen i New York i 1954. Betegnelsen 300SL betød at bilen hadde et sylindervolum på tre liter, mens «SL» stod for *Sport Leicht* (Sport Lett).

300SL var mest kjent for sine distinktive måkevingedører, og var den første bensindrevne produksjonsbilen med bensininnsprøytning direkte i forbrenningskammeret. Måkevingeutgaven var tilgjengelig fra mars 1955 til 1957, mens roadstermodellen var i produksjon frem til 230SL ble introdusert i 1963.

Racerbil for gatebruk
---------------------

Den offisielle Mercedes-importøren for det amerikanske markedet, Max Hoffman, foreslo for Mercedes-Benz' hovedkvarter i Stuttgart produksjon av en gateversjon av 300SL, og mente dette ville bli en kommersiell suksess, spesielt i USA. Mer enn 80% av de totalt 1 400 produserte bilene ble solgt i USA, noe som var første gang en Mercedes-Benz hadde solgt i store volum utenfor hjemmemarkedet. 300SL har dermed fått æren for at Mercedes-Benz' rykte på det amerikanske markedet gikk fra å produsere solide, men kjedelige biler til å produsere sportslige modeller.

Bibliografi
-----------

* 2005/2006 – Eric Le Moine: Register No1 – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043
* 2011/2012 – Eric Le Moine with the support of MB Classic Stuttgart: *Register No2 – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043* ISBN 978-3-905868-35-7
* 2019/2020 – Eric Le Moine: *Register No3 «Final Edition» – Mercedes Benz 300 SL Coupé / Gullwing Register #198.040 & #198.043* ISBN 978-3-033-07568-9

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mercedes-Benz W198 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
Gate i Jiangmen
Jiangmenprefekturet (gult) og Jiangmen by (rød) i Guangdong
**Jiangmen** (forenklet kinesisk: 江门, tradisjonell kinesisk: 江門, pinyin: *Jiāngmén*, Jyutping: *Gong1 Mun4*, også historisk kjent som **Kongmoon**) er en kinesisk by på prefekturnivå i provinsen Guangdong ved Kinas kyst mot Sørkinahavet. Befolkningen innen bygrensene anslås (2004) til 457 000, i hele prefekturet ca. 3,8 millioner. 

Jiangmen ligger i «Vestelvens» og elven Tans felles elvedeltaer. Byen har siden Qing-dynastiet hatt en bred kontakt med utlandet. Havnen ble åpnet for handel med Vesten i 1902. Den nåværende elvehavnen ble anlagt i 1904, og bebyggelsen mot havnen er i samme stil som i mange traktathavner. 

Det anslås at så meget som 3,3 millioner kinesere utenfor Folkerepublikken Kina har sine røtter i Jiangmen-området. Dette er ikke bare kinesere i Hongkong, Macao og Taiwan, men også i oversjøiske områder. 

Byen har mye lettindustri. De viktigste produkter er tekstiler, elektronikkprodukter, møbler, lærvarer, næringsmidler, maskiner, byggematerialer, kjemiske produkter, papir og raffinert sukker. Økonomisk ligger Jiangmen over gjennomsnittet for provinsen.

Administrasjon
--------------

Den gamle sino-britiske restaurant sentralt i byen Jiangmen
Byprefekturet Jiangmen har jurisdiksjon over 3 distrikter (区 *qū*) og 4 byfylker (市 *shì*).

| Kart |
| --- |
|  |
| # | Navn | Hanzi | Hanyu Pinyin | Befolkning (2003 est.) | Areal (km²) | Tetthet (/km²) |
| **Distrikter** |
| 1 | Jianghai | 江海区 | Jiānghǎi Qū | 150 000 | 107 | 1 402 |
| 2 | Pengjiang | 蓬江区 | Péngjiāng Qū | 440 000 | 325 | 1 354 |
| 3 | Xinhui | 新会区 | Xīnhuì Qū | 740 000 | 1 260 | 587 |
| **Byfylker** |
| 4 | Enping | 恩平市 | Ēnpíng Shì | 470 000 | 1 698 | 277 |
| 5 | Taishan | 台山市 | Táishān Shì | 990 000 | 3 286 | 301 |
| 6 | Kaiping | 开平市 | Kāipíng Shì | 680 000 | 1 659 | 410 |
| 7 | Heshan | 鹤山市 | Hèshān Shì | 360 000 | 1 108 | 325 |

Samferdsel
----------

Stasjonen for høyhastighetsbanen under bygging
Høyhastighetsbanen Guangzhou–Zhuhai Intercity Mass Rapid Transit betjener med en sidelinje byen.

Eksterne lenker
---------------

* Jiangmen International Website
* Invest Jiangmen Government Website

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Torleiv Bolstad** (født 25. oktober 1915 i Øystre Slidre, død 10. februar 1979) var en spelemann fra Valdres. Han vant Landskappleiken fire ganger, i 1947, 1957, 1970 og 1971.

Torleiv spilte mest i tradisjon etter Ola Okshovd og Engebret Beitohaugen, men satt også inne med mye tradisjon etter Jørn Hilme.

Torleiv Bolstad kom til Oslo i 1947 og ble boende der til 1960-årene, og i løpet av denne tida var han aktiv musikalsk leder for spelgruppa i Laget for Folkemusikk sammen med Kjetil Løndal. Han var kjent som en god konsertspelemann, og spilte stilrent og med et godt strøk. Han har satt teknisk standard for utføringen av spell i Valdres i senere generasjoner.

Etter at han flyttet tilbake til Valdres ble han en krumtapp for folkemusikklivet der.

Blant dem som har lært av Torleiv er Harald Røine, Trygve Bolstad og Olav Jørgen Hegge. På Jørn Hilme-stemnet deles det årlig ut et stipend fra *Torleiv Bolstads minnefond*, helst til en ung folkemusiker som har gjort en innsats for Valdres-tradisjonen.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Pietro Genovesi** (født 27. juni 1902, død 5. august 1980) var en italiensk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Genovesi vant en olympisk bronsemedalje i fotball under sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det italienske landslaget som kom på tredjeplass i fotballturneringen bak Uruguay og Argentina. Italias vei til bronsefinalen var seier over Frankrike med 4-3, uavgjort 1-1 mot Spania i den første kvartfinalen, de vant omkampen tre dager senere med 7-1 men tapte semifinalen mot Uruguay med 2-3. I bronsefinalen møtte de Egypt som de beseiret med 11-3. Banchero scoret tre mål i bronsefinalen.

Han spilte 250 kamper og scoret 35 mål for Bologna FC 1909 i perioden 1919 til 1933. Han var med og vant Serie A to ganger med klubben, sesongene 1924/25 og 1928/29.

OL-medaljer
-----------

* Bronse 1928 Nederlands flagg Amsterdam - Bronse i fotball Italias flagg Italia

Referanser
----------

1. ↑   www.nellevalli.it, besøkt 1. april 2023[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pietro Genovesi – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Pietro Genovesi – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Pietro Genovesi – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (it) Pietro Genovesi – Italias olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Pietro Genovesi – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Pietro Genovesi – national-football-teams.com Rediger på Wikidata

* (en) Pietro Genovesi – EU-Football.info Rediger på Wikidata
**Torleiv Høien** (født 27. april 1939) er en norsk professor i spesialpedagogikk ved Universitetet i Stavanger. Han har særlig arbeidet med lesevansker og dysleksi.

Høien tok i 1967 hovedfag i pedagogikk ved Universitetet i Oslo. I 1980 avla han dr.philos.-graden ved Universitetet i Bergen på et arbeid om dysleksi. I 1983 avla han på nytt doktorgraden, denne gang fil.dr.-graden ved Linköpings universitet. Han arbeidet som lærer i grunnskolen og som forsker og lærer ved Lærerhøgskolen i Stavanger, senere Høgskolen i Stavanger og Universitetet i Stavanger. Høien var sentral i etableringen av Senter for leseforskning, opprettet i 1989 ved Høgskolen i Stavanger. I ti år var han senterets leder.

Gjennom firmaet Logometrica AS markedsfører Høien lesetester til bruk i diagnostisk arbeidet med personer som har dysleksi og andre lesevansker.

Kongen utnevnte i 2007 Høien til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for «innsats innenfor fagområdet dysleksi».

Referanser
----------

1. ↑  «Høien slått til ridder»[*død lenke*], Universitetet i Stavanger, 28. august 2007.
2. ↑  «Familie med ord i årene», *Jærbladet*, 20. juni 2012, s. 8–9.
3. ↑  «Utnevnelser til St. Olavs Orden», kongehuset.no, 22. august 2007.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS
 |
Et kopisk kors er symbolet for koptisk kristendom.
***Koptiske skrifter*** er en bok i Bokklubbens serie Verdens Hellige Skrifter, redigert av Hugo Lundhaug og utgitt i 2012. Boken inneholder kristne tekster fra perioden år 300 til 1000 som er bevart på koptisk i Egypt.

Mange av tekstene i utvalget, og i den koptiske kristne litteraturen generelt, er opprinnelig greske tekster som er bevart i oversettelser utført i Egypt. Det er imidlertid en løpende debatt i forskningsmiljøene omkring hvilke og hvor mange tekster som originalt er skrevet på koptisk. De fleste tekstene er produsert og brukt i en klosterkontekst, hvor kopiering av tekster var en integrert del av munkenes fromhetsliv. Engler har en fremtredende plass i koptisk fromhetsliv, og finnes i mange av tekstene i utvalget.

Pseudepigrafiske forfatterangivelser, det at tekstene utgis for å være skrevet av en kjent person, er vanlig i koptiske tekster. Tekstene er hentet fra samlinger som har tilhørt ulike klostre i Egypt, mange fra Det hvite klosteret nær Sohag, hvor Shenoute (347-466) var abbed,. Andre kilder til tekstene er Hamuli-kodeksene fra Erkeengelen Mikaels kloster i Fayum, Merkuriusklosteret i Edfu, Nag Hammadi-skriftene, Thinis-kodeksene i Torino og det fiktive «Apostlenes bibliotek».

Innhold
-------

* *Boken om erkeengelen Mikaels innsettelse*, av psvedo-evangelisten Johannes
* *Om dødsengelen Abbaton*, av psevdo-Timoteus av Alexandria
* Prekenen *Lasarus' oppstandelse*, av psevdo-Athanasius av Alexandria
* *Tomasboken*, *Silvanus’ lære* og *Eksegesen om sjelen* fra Nag Hammadi-skriftene
* «Hvem taler gjennom profeten?», «Og det skjedde en dag» og «Jeg er forbløffet» av Shenoute av Atripe
* Dioskoros' brev til Shenoute
* *Horsiesios' besøk i Alexandria*
* *Den velsignede Afu av Pemdjes liv*
* *Apa Nahroous martyrium*

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Kilde for sitat og vurderinger er Hugo Lundhaugs innledning til *Koptiske skrifter*, 2012

Bibliografi
-----------

* *Koptiske skrifter*. Utvalg og innledende essay av Hugo Lundhaug, oversatt av Hugo Lundhaug. Bokklubben, 2012. (Verdens Hellige Skrifter; 72). ISBN 978-82-525-7601-6
Kora
Koraspiller, Dakar
**Kora** er et strengeinstrument som brukes av mandefolket i Vest-Afrika. Koraspill er forbundet med griot-tradisjonen. Rollen som griot går i arv fra far til sønn, og i griot-familier lærer fedre sine unge sønner først å bygge sin egen kora, deretter å spille på den. I Gambia regnes koraen som nasjonalinstrument.

Koraen er en luttliknende harpe, der kroppen er lagd av en kalebass med hud spent over. Instrumentet har 21 strenger. Koraen spilles vanligvis i sittende stilling, med instrumentet opprettstående med strengene rett mot utøveren. Det spilles med begge hender som på ei harpe.

Når koraen spilles av en jeli, som er mandefolkets skalder, blir instrumentet ofte ledsaget av en kvinnelig jelisanger. Jelien kan sjøl legge inn vokalpartier som priser gudene eller fordums konger og helter. 

Koraen har vist seg å appellere også til et vestlig publikum, både i sin opprinnelige form og i elektrifisert utgave. Flere senegalesiske musikere bosatt i Norge har bidratt til å gjøre koraen kjent for et norsk publikum. Blant de fremste er Solo Cissokho, som har bodd i Norge siden 1995, og Aliou Cissokho, som døde i 2010. Solo Cissokho har utgitt plater og turnert med folkemusikerne Kirsten Bråten Berg og Hallvard T. Bjørgum, og med gitaristen Knut Reiersrud. 

Også mange gambiske koraspillere har turnert og gitt ut plater i Europa, bl.a. Dembo Konte, Malamini Jobarteh, og Kausu Kouyate. Den amerikanske jazzpianisten Herbie Hancock har i samarbeid med Foday Musa Suso lagd en korabasert musikalsk fusjon. Toumani Diabate har danna gruppa Songhai sammen med spanske flamenco-rock-musikere.

Gitaristen Mory Kante fra Guinea har gjort seg bemerket med koramelodier spilt på elgitar o.a. instrumenter.

Eksterne lenker
---------------

* «DigitaltMuseum: Søk: 'kora'». DigitaltMuseum.
* allmusic.com[*død lenke*] - oversikt over tilgjengelig musikk på plate.
* Bilder

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Neodrill AS** er et norsk selskap som spesialiserer seg innen subsea-løsninger for brønnkonstruksjoner. Selskapet har som mål å redusere installasjonstid, kostnader og klimautslipp ved konstruksjon av brønner. Neodrill er mest kjent for sin CAN (Conductor Anchor Node)-teknologi som er en teknologi for å etablere fundamentet til brønnhodeinstallasjoner.

Historie
--------

Neodrill ble grunnlagt av sivilingeniør Harald Strand i 2000. Første installasjon skjedde i 2006 i samarbeid med ENI. Etter hvert som CAN-teknologien ble utviklet oppsto en økende etterspørsel blant oljeselskaper etter å benytte seg av denne teknologien. I dag benytter både norske oljeselskaper og flere internasjonale selskaper seg av teknologien.

Virksomhet
----------

Selskapets forretningsidé er å utvikle sugeankre med integrert lederør som sparer riggtid og miljøutslipp for kundene. Teknologien fungerer ved at man forhåndsinstallerer et brønnfundament i et sugeanker med båt i forkant av boreriggens ankomst. Dette innebærer at sugeankeret med integrert lederør erstatter den tradisjonelle topp-hullsseksjonen av en brønn. Boreriggen kan dermed umiddelbart begynne å bore brønnen ned til reservoaret for å lete eller utvinne olje og gass på feltet.  

CAN-ductor er en versjon av de foskjellige CAN løsningene Neodrill har utviklet.

Referanser
----------

1. 1 2  Hammond, Libbe; High, Matt (28. november 2013). «Fast track development». *European Oil and Gas*. 104: 53.
2. ↑  «New well foundation concept, as used at a Norwegian Sea well» (PDF). *SPE International*: 2. 1. februar 2014.
3. ↑  «Pre-rig installed conductor delivers strong foundation for Cambo appraisal well». Offshore magazine. 21. februar 2020. Besøkt 30. juni 2023.
4. ↑  «Neodrill Pens Neptune Contract for CAN Tech». *Offshore Engineer Magazine* **(engelsk)**. 14. desember 2020. Besøkt 26. juni 2023.
5. ↑  Denise Karlsen (17. august 2020). *Well Design With an Environmental Focus* (avhandling). University of Stavanger, Norway.
6. ↑  Hammod, Libbie (14. juli 2016). «New age». *Energy, Oil & Gas*. 134: 80.
7. ↑  Thomas Sætre (26. oktober 2015). *Et studie av NeoDrill sin innovative Conductor Anchor Node(CAN) teknologi, og den sitt potensial på norsk og britisk kontinentalsokkel:* (avhandling). University of Stavanger, Norway.
**Vlamertinge** er en landsby i den belgiske provinsen Vest-Flandern og en bydel i byen Ieper (Ypres). Vlamertinge sentrum ligger like utenfor sentrum av Ieper, langs hovedveien N38 til den nærliggende byen Poperinge.

I tillegg til selve sentrum av Ieper, er Vlamertinge Iepers største bydel. Vest for Vlamertinge, langs veien til Poperinge, er grenda Brandhoek.

Historie
--------

Vlamertinge er kjent fra middelalderen. I 857 ble det bygget et kapell i Vlamertinge. I 970 ble Ieper ødelagt, og Vlamertings kapell brent ned. Det eldste kjente dokumentet, Flambertenges, er fra 1066. Baudouin van Lille, greve av Flandern, hans kone Adela og deres sønn Baudouin, overdro eiendeler til kirken og kapitlet fra Sint-Pieters i Lille. Disse eiendelene var blant annet en tiendedel i Elverdinge og en tiendedel i Vlamertinge – *«In territorio Furnensi, i Villa Elverzenges, decinam unam; Flambertenges decinam similiter unam*.

Under Det tysk-romerske rike var Vlamertinge en herlighet av Veurne-Ambacht med 22 vasaller og led mye av beleiringene i nærliggende Ieper.

Geografi
--------

Vlamertinge ligger 17 meter over havet. Landsbyen grenser til Ieper i øst, Voormezele i sørøst, Kemmel og Dikkebus i sør, Reningelst i sørvest, Poperinge i vest, Elverdinge i nord og Brielen i nordøst.

Bilder
------

* Sint-VedastuskerkSint-Vedastuskerk

Demografisk utvikling
---------------------

Fra 1487 til 1697 var det en betydelig nedgang i befolkningen i Vlamertinge. Det kan skyldes den Åttiårskrigen i Nederland. Under første verdenskrig gikk befolkningen igjen tilbake. Dette skyldes at nærliggende Ieper, ble tungt bombet, og Vlamertinge led også mye av disse bombingene.

Referanser
----------


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
***Helvetes hunder*** (*La Spina Dorsale Del Diavolo*) er en spagettiwestern fra 1970 regissert av Burt Kennedy og produsert av Dino De Laurentiis.

Handling
--------

En kavaleri-enhet fra det amerikanske militæret kommer tilbake fra en to ukers patrulje for å finne innbyggerne på et kristent oppdrag i nærheten av militærleiren deres har blitt drept av Apache-indianere. Blant ofrene er den torturerte ektefellen til patruljens leder, kaptein Victor Kaleb. Fremdeles i live, må Kaleb henrette hans egen kone for å ta henne ut av hennes smerter. Kaleb mener at en del av ansvaret ligger hos den passive kommandøren, major Wade Brown, og kritiserer ham høyt foran flere soldater. Major Brown svarer med å spørre hvem som skjøt kona hans, Apachene eller Kaleb. Kaptein Kaleb reagerer ved å skyte Major Brown i beinet og armen, og blir deretter en desertør fra militæret for å søke hevn mot Apache-indianerne på egen hånd.

To år senere ankommer general Miles (spilt av John Huston) fortet med kritikk av nå oberst Brown sin mislykkede militære kommando. Natchai og Tattinger, tidligere venner av Kaleb, blir sendt ut for å lokke ham (og hans kjæledyr-ulvehund) tilbake til fortet. Med litt lureri lykkes de. General Miles forteller Kaleb at Apache-indianerne nå blir ledet av Mangus Durango. De har samlet seg i Mexico, og har til hensikt å krysse grensen og angripe i USA når som helst. 

Ettersom det amerikanske militæret er forbudt å komme inn i Mexico, lover generalen amnesti til Kaleb i bytte for at han leder noen få soldater i vanlige klær over grensen for å utslette Apache-festningen kjent som "La Spina Dorsale Del Diavolo "Djevelens ryggrad. Laget inkluderer blant annet dynamitt-ekspert Reynolds, som også er prest i militæret. Korporal Jackson, og kaptein Robinson. Men de fleste av soldatene misliker Kaleb, spesielt Trooper O'Toole. I en ørken forsøker Kaleb å trene dem opp for oppdraget. Major Brown avslører at, til tross for generalens amnesti-tilbud, har han til hensikt å arrestere Kaleb. De krysser deretter grensen, og forsøker å infiltrere Apache-høyborgen Djevelens ryggrad.

Medvirkende
-----------

* Bekim Fehmiu - Captain Victor Kaleb
* John Huston - General Miles
* Richard Crenna - Colonel Wade Brown
* Chuck Connors - Chaplain Reynolds
* Ricardo Montalban - Natachai
* Ian Bannen - Captain Crawford
* Brandon deWilde - Lieutenant Ferguson
* Slim Pickens - Tattinger
* Woody Strode - Jackson
* Albert Salmi - Schmidt
* Patrick Wayne - Captain Bill Robinson
* Fausto Tozzi - Orozco
* Mimmo Palmara - Chief Mangus Durango
* John Alderson - O'Toole

Referanser
----------

1. ↑  «Filmen på filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 10. januar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Helvetes hunder* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Helvetes hunder* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Helvetes hunder* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Helvetes hunder* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Helvetes hunder* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Helvetes hunder* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Helvetes hunder* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Mercedes-Benz 190SL** var en todørs såkalt GT-roadster produsert av den tyske bilprodusenten Mercedes-Benz fra 1955 til 1963. Prototypen ble første gang presentert på bilutstillingen i New York i 1954.

190SL ble solgt parallelt med den dyrere og raskere Mercedes-Benz 300SL, og bilene var svært like både i utseende og oppbygning. Begge var utstyrt med såkalt doble fjærbein-hjuloppheng foran og pendelaksel bak. 190SL var dog ikke bygget på 300SLs plattform, W198, men derimot på en forkortet utgave av R121-plattformen, som var hentet fra Mercedes-Benz' W121-plattform, opprinnelig laget for mindre sedanmodeller.

190SL var utstyrt med en nyutviklet 1,9-liters rekkemotor med fire sylindre og overliggende kamaksel, som var basert på den sekssylindrede motoren fra 300SL. Motoren, som hadde en ytelse på 105 hestekrefter, var utstyrt med doble Solex-forgassere, og ble også benyttet i modellene W120 180 og Mercedes-Benz W121 190.

Bilen var tilgjengelig som cabriolet med stofftak, eller med en avtagbar hardtop. De tidlige modellene kunne også leveres som spesielle racingmodeller med en mindre frontrute, laget av plast, samt dører av aluminium.

Både 190SL og 300SL ble erstattet av 230SL i 1963.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mercedes-Benz W121BII – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Vlet** er navnet på en nederlandsk båttype som antakelig stammer fra den norske båten pram, som på nederlandsk kalles «*noorse vletten*». I motsetning til den norske prammen, har denne båttypen utviklet seg til større og moderne utgaver. De brukes ofte på de grunne kanalene gjennom Nederland og i det grunne farvannet langs kysten av Nordsjøen.

Vlet
----

Vlet
Som båttype har vlet, i likhet med den norske prammen, en rund fasong i skroget (uten kjøl) og tverrspeil akter og forut. Forspeilet er nærmest borte på den moderne, motordrevne vleten. På nederlandsk betegner ordet *vlet* en farkost eller et fartøy med flat bunn til bruk på grunne farvann. Flere varianter er utviklet og tilpasset ulike forhold og bruksområder over hele Nederland. Det er en populær og allsidig farkost, enkel å bygge og bruke, alt etter hva man ønsker å bruke den til. De fleste variantene har slingrekjøl.

I området omkring Zuiderzee ble den brukt som 14-fots fiskebåt, senere videreutviklet til store 30-fots båter med dekk. Til forskjell fra de fleste flatbunnede farkostene i Nederland, er vlet nesten alltid klinkbygd. Men mange av de moderne variantene har glatt overflate på skroget. I dag finner man dem også som fritidsbåter i plast og glassfiber, med dekk, kahytt og innenbordsmotor. I motsetning til den norske prammen fikk de nederlandske vletene innenbordsmotor montert på tidlige fiskebåter med seil.

Som et sjødyktig fartøy som klarte seg godt i røffe omgivelser til sjøs, var den ideell som redningsbåt langs den langstrakte og grunne kysten av Nordsjøen. De nederlandske myndighetene har siden 1825 benyttet større vleter som redningsbåt, med besetning på mellom seks og 12 mann. I dag er de vanligste redningsbåtene hos den nederlandske sjøredningstjenesten motoriserte vleter.

Se også
-------

* Pram

Kilder
------

* Bob Chandler: *The ancient and versatile vlet*, artikkel i Wooden Boat magasin nr. 52
* Carl Cullberg: *Eka – pram – vlet – jol: En verdagsbåts utbredning, ålder och ursprung* 2003 ISBN 91-7686-187-2

Eksterne lenker
---------------

* De Koster Vlet
* Helderse-vlet
* Alle slags typer vlet til salg
* Vlet 13.50 AK Luksusbåt

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN **·** KulturNav
 |
*Denne artikkelen omhandler flybilen **Aerocar**. For artikkelen om flybiler generelt, se Flyvende biler. For andre kjøretøy med samme navn, se Aero Car.*
Taylor Aerocar III utstilt i Museum of Flight
Aerocar på EAA AirVenture Museum
1954 Taylor Aerocar med serienummer 3 registrert som N101D
**Aerocar** (ofte kalt **Taylor Aerocar**) var en amerikansk flybil designet og bygget av Moulton Taylor i 1949. Det er den mest vellykkede, og sannsynligvis også mest kjente, «flybilen» som noen sinne har blitt bygget. Den kunne gjøres fly-klar på fem minutter, ved å montere propell og vinger.

På veien var vingene og haleroret designet for å bli tauet bak kjøretøyet. Aerocar kunne kjøre i opp til 100 km/t, og ha en flyhastighet på 180 km/t.

FAA-godkjennelse ble gitt i 1956, og Taylor gjorde en avtale med selskapet Ling-Temco-Vought om serieproduksjon på den betingelse at han kunne skaffe 500 bestillinger. Planene om produksjon ble droppet da han kun klarte å skaffe halvparten så mange kjøpere, og kun seks eksemplarer ble bygget. En av disse er fortsatt flydyktig, og i tillegg eksisterer det ett eksemplar som ble bygget om til verdens eneste **Aerocar III**.

De seks modellene
-----------------

Det ble bygget fire Aerocar I, én Aerocar II og én Aerocar I som ble bygget om til en Aerocar III.

### N4994P

N4994P (1949, opprinnelig N311214) er gul med sølvgrå vinger, og var den første Aerocar-modellen. Den befinner seg i museet *EAA AirVenture Museum*.

### N101D

N101D (1954) eies av en mann i Wyoming, USA.

### N102D

N102D (1960) er gul og blå. Dette var den siste Aerocar som ble bygget, og er den eneste som fortsatt er flydyktig. Den eies av Ed Sweeney, og var tidligere eid av skuespiller Bob Cummings.

Inspirert av denne jobber Ed Sweeney nå med utviklingen av Aerocar 2000 gjennom sitt Aerocar-selskap.

### N103D

N103D (1956) er rød med røde vinger. Dette eksemplaret har blitt eid av et par i Colorado i 25 år, og ble lagt ut for salg i september 2006 med en startpris på 3.5 millioner amerikanske dollar. Dette eksemplaret ble en gang fløyet av Fidel Castros bror, Raul Castro, da det gikk tom for bensin og ble skadet under nødlandingen. Det har også blitt benyttet til trafikkovervåkning for en radiostasjon. Dette eksemplaret fløy sist i 1977, og er ikke lenger flydyktig.

### N107D (Aerocar II)

N107D (1966) er av typen Aerocar II. Det kan ikke kjøres på veien, men er basert på det opprinnelige Aerocar-designet. Kun ett eneste eksemplar ble bygget, og det eies av en mann i Colorado.

### N4345F (Aerocar III)

Dette eksemplaret er rødt med sølvgrå vinger, og var Moulton Taylors siste forsøk på en fly-bil. Det startet sitt liv som en av de opprinnelige Aerocar-modellene, men Taylor kjøpte det tilbake fra en kunde etter at det hadde blitt skadet i en ulykke. Deretter ombygget han det til Aerocar III. Taylor klarte med dette å fange interesse fra Ford, men det ble ingen produksjon. Prototypen er nå utstilt på et flymuseum i Seattle.
**Mercedes-Benz AMG Vision Gran Turismo** er en konseptbil produsert av Mercedes-Benz og Mercedes-AMG-divisjonen. Den ble utviklet som en konseptbil i et videospill, men senere bygget som en ekte modell.

Offisielt kunngjorde ikke Daimler AG at det skulle lages mer enn et eksemplar av konseptbilen, men senere annonserte det amerikanske selskapet J&S Worldwide Holdings produksjonen av 5 slike biler. Verdenspremieren på konseptbilen fant sted på LA Auto Show i 2013 i Los Angeles, California.

Bremselyset bak er laget slik at Gran Turismo logoen er synlig når det lyser.

Mange designarbeidet dannet senere grunnlaget for Mercedes-Benz SLS AMG og Mercedes-AMG GT.

* 
* 
* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. 1 2  «Mercedes-Benz AMG Vision Gran Turismo Concept Photos and Info – News – Car and Driver». *web.archive.org*. 15. februar 2017. Archived from the original on 15. februar 2017. Besøkt 12. januar 2022. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
2. ↑  «Between reality and future: Mercedes-Benz AMG Vision Gran Turismo». *web.archive.org*. 15. februar 2017. Archived from the original on 15. februar 2017. Besøkt 12. januar 2022. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
«Fra Ravnkloa». Olje på lerret, 1893. Foto: Tore Strønstad / Trondheim kunstmuseum 
Eggen har her tegnet Dorothea Krabbe (1780–1862) i 1/4 størrelse efter et fotografi, utstilt i Trondheim i 1897, da byen fylte 900 år.
**Christian Arne Eggen** (født 25. september 1859 i Trondheim, død 5. oktober 1927 i Trondheim) var en norsk maler.

Han var sønn av garvermester Gunerus Eggen (1818–) og Stinchen Margrethe Bugge (1821–99). Ifølge kunsthistoriker Jens Thiis var Eggen utlært snekker.

Han var elev av Hans Jahn (1834–1902) i Trondheim fra 1875 til 1880. I 1880 reiste han til Tyskland sammen med Carl Fridtjof Smith (1859–1917). Der studerte han ved Akademie der Bildenden Künste München fra 1880 til 1883 og lærte av Gyula Benczúr (1844–1920), Wilhelm von Lindenschmit den yngre (1829–95) og Ludwig von Löfftz (1845–1910).

I München var han sammen med blant annet Otto Sinding og Oscar Wergeland og delte en tid atelier med Theodor Kittelsen.

Eggen ble en stø naturalist som portrett-, genre-, og landskapsmaler. Etter at han flyttet tilbake til Trondheim i 1887 levde han tilbaketrukket. Han tok initiativ til Trondheims første kunstforening. Hans mest kjente bilde er muligens «Fra Ravnkloa» fra 1893, som henger i Trondheim kunstmuseum, innkjøpt med støtte fra Trondheim Brændevinssamlag. Det viser mange mennesker i Ravnkloa der det ligger mange båter. Hans portrett av ordfører Hans Bauck (1861–1926) er omtalt som «ypperlig».

I 1965 ble en gate oppkalt etter ham på Nardo (Steindal/Nardosletta) i Trondheim, *Christian Eggens veg*.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Christian\_Eggen, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   KulturNav, KulturNav-ID 777c60a5-9050-47e5-b7f6-2244f90b46ba, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Christian Eggen i Norsk kunstnerleksikon.
4. ↑  Trondheim byleksikon (2008) side 123
5. ↑  Gunerus Eggen hos geni.com, sist lest den 15. november 2017.
6. ↑  Christian Eggen fra digitalarkivet.no, sist lest den 15. november 2017
7. ↑  Jens Thiis (1907). *Norske malere og billedhuggere*. Bergen: John Grieg.
8. ↑  Fra Ravnkloa hos digitaltmuseum.no
9. ↑  *Kunst i Trøndelag*. [s.n.] 1945.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** Deutsche Biographie **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** GND **·** KulturNav
 |
**Christian Fredrik Skau** (født 23. juni 1939 i Skien) er en norsk matematiker og *professor emeritus* ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU).

Skau studerte fysikk ved Norges tekniske høgskole (NTH) fra 1959 til 1963, og ble *cand. real.* i matematikk ved Universitetet i Oslo (UiO) i 1969. Han tok doktorgraden ved Universitetet i Pennsylvania i 1973 med en avhandling om «kommutative projeksjoner og abelske underalgebraer» (*Commutative Projections and Abelian Subalgebras*). Fra 1974 arbeidet han ved UiO, før han ble ansatt ved Universitetet i Trondheim (dagens NTNU) i 1977. Han ble professor i 1993, og ble emeritert i 2009. Skau har vært gjesteprofessor ved UCLA, Penn State, Universitetet i Washington og Berkeley-universitetet. Skau foreleste i faget Diskret Matematikk (TMA4140) ved NTNU frem til høsten 2021.

Skau ble innvalgt i Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i 1996. Skau har sammen med professor Martin Raussen , Aalborg Universitet og professor Bjørn Dundas, Universitetet i Bergen intervjuet  alle Abelprisens vinnere i tilknytning prisutdelingen i Oslo siden den første ble utdelt i 2003.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 15560930c, catalogue.bnf.fr, besøkt 30. desember 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «The Abel Prize Interviews - YouTube». *www.youtube.com*. Besøkt 28. juni 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Christian F. Skau i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Christian F. Skau i BIBSYS

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
En **parameter**, eller et *formelt argument*, er innen programmering en spesiell form for variabel, som brukes i en subrutine for å referere til en av datamengdene som blir gitt som innmating til subrutinen. Disse datamengdene er verdier til *argumentene* (også kalt *aktuelle argumenter* eller *aktuelle parameterere*) hvorigjennom subrutiner blir kalt. En ordnet liste av parametere er vanligvis inkludert i definisjonen av en subrutine, slik at hver gang subrutinen blir kalt, blir argumentene til kallet evaluert, og returverdien kan bli tildelt de korresponderende parametere.

Referanser
----------

1. ↑  Prata, Stephen (2004). *C primer plus* (5th utg.). Sams. s. 276–277. ISBN 978-0-672-32696-7.
2. ↑  «Working Draft, Standard for Programming Language C++» (PDF). *www.open-std.org*. Besøkt 1. januar 2018.
3. ↑  Gordon, Aaron. «Subprograms and Parameter Passing». *rowdysites.msudenver.edu/~gordona*. Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp). Besøkt 1. januar 2018.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 1. januar 2018. Besøkt 19. juni 2019.
**Christian Fredrik Wyller** (født 6. desember 1948 i Stavanger) er en norsk jurist. Han var vitenskapelig assistent og førsteamanuenis ved Universitetet i Bergen 1974-1988, egen advokatpraksis i Bergen 1989-1993 og fra 1. januar 1994 sorenskriver i Ryfylke tingrett. Siden Ryfylke tingrett ble nedlagt 30. juni 2007 er Wyller «ressursgruppedommer» med kontorsted i Jæren tingrett, Sandnes. I 2013 ble han oppnevnt som leder av Eierseksjonslovutvalget som avgav sin innstilling (NOU 2014:6) i august 2014. Fra 1. januar 2015 er han leder i Finansklagenemnda, avdeling Eierskifte

Wyller har skrevet flere bøker om boligrett og kontraktsrett. Sammen med professor Kai Krüger utgav han antologien *Boligrett* i 1978 og har senere overtatt utgivelsen av boken som kom i 5. utgave i 2009. Han er også meget brukt som foredragsholder i Juristenes Utdanningssenter og i boligsamvirket.

Bibliografi
-----------

* *Boligrett*, 5. utgave 2009 ISBN 978-82-991251-2-3.
* *Kjøpsretten i et nøtteskall*, 3. utgave 1997, ISBN 82-991251-7-0.
* *Eierseksjonsloven* (med Ørnulf Hagen og Kåre Lilleholt), 2. utgave 2008, ISBN 978-82-15-01246-9.
* *Borettslovkommentaren* (med Kåre Lilleholt og Morten Aagenæs), 2006, ISBN 978-82-991251-9-2.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside
* 

* (no) Publikasjoner av Christian Fr. Wyller i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**José Gabriel Funes**, S.J. (født 31. januar 1963 i Córdoba i Argentina), er en katolsk prest tilhørende jesuittordenen. Han er astronom og har siden 2006 vært direktør for Vatikanets astronomiske observatorium.

Han er utdannet i astronomi ved Universidad Nacional de Córdoba i Argentina og (doktorgrad:) ved Universitetet i Padova i Italia. Han har også høyere filosofisk utdannelse fra Universidad del Salvador i Argentina og i teologi fra Det pavelige universitet Gregoriana. Han ble presteviet i 1995.

Han ble forsker ved Vatikanets astronomiske observatorium i 2000, og overtok som dets direktør den 19. august 2006, etter pater George Coyne.

I et intervju i mai 2008
uttrykte han at slo han en mulig eksistens av intelligent liv utenfor jorden det ikke ville stride mot kirkens læref, og at det å utelukke muligheten for slikt liv ville være som å prøve å begrense Guds skaperfrihet.
Han spekulerte også om at slike livsformer kanskje kunne være fri fra arvesynden « … [remaining] in full friendship with their creator.» Funes' uttalelser har en del til felles med hva Vatikanets Corrado Balducci tidligere har gitt uttrykk for.

Referanser
----------

1. ↑  
Full text of L'Osservatore Romano inteview translated into English.
2. ↑  
L'Osservatore Romano: *The extraterrestrial is my brother, Vatican astronomer says believing in aliens does not contradict faith in God*.
3. ↑  «Vatican says aliens could exist». BBC. 13. mai 2008. Besøkt 13. mai 2008.
4. ↑  «It's OK To Believe in Aliens». Associated Press. 13. mai 2008. Arkivert fra originalen 17. mai 2008. Besøkt 14. mai 2008.
5. ↑  
mental\_floss Blog » "Aliens Are Our Brothers," says Vatican Arkivert 19. mai 2008 hos Wayback Machine..

Portal: Astronomi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ICCU **·** BNE
 |
**Eurydike** (gresk: Eυρυδικη) var datter av Antipatros, og hun var tredje hustru av Ptolemaios I Soter. Det er ikke tradisjon for å kalle henne «dronning» av Egypt.

Perioden for ekteskapet til Eurydike er ikke tidsbestemt ettersom det ikke er nevnt av noen forfatter i antikken. Antagelig ble ekteskapet inngått kort tid etter konferansen ved Triparadeisos i 321 f.Kr. og utnevnelsen av Antipatros som regent, det vil si 320/319 f.Kr. Det synes avsluttet før 287 f.Kr.

Eurydike ble mor til tre sønner: Ptolemaios Keraunos, Meleagros, som kortvarig etterfulgte sin bror på tronen av kongeriket Makedonia, og et tredje barn hvor navnet ikke er kjent og som ble drept av Ptolemaios II Filadelfos. Sistnevnte var en sønn utenfor ekteskap av Ptolemaios I Soter og Berenike. Eurydike hadde også to døtre: Ptolemais og Lysandra. 

Inngiftet mellom slektninger var framtredende og uoversiktlig: Ptolemais ble gift med en sønn av Antigonos, Demetrios Poliorketes, og som dessuten ble gift med Eurydikes søster Fila, og foruten også med Lysandra, hustru av Agathokles, en sønn av Lysimakos og Nikaea (datter av Antipatros).

Ptolemaios I Soter hadde flere «hustruer» eller elskerinner (eksempelvis hetæren Thaïs), hvilket ikke var uvant på denne tiden. Han neglisjerte etter hvert Eurydike til fordel for Berenike, en hoffdame av Eurydike. Dette, samt at Ptolemaios trolig favoriserte de barna han fikk med Berenike, var trolig årsaken til at Eurydike forlot det ptolemeiske hoffet i Egypt. I 287 f.Kr. var hun bosatt i Miletos hvor hun ønsket Demetrios Poliorketes av Makedonia velkommen og deretter ga ham datteren i ekteskap. Det var en stor fornærmelse for Ptolemaios I Soter da han var politisk fiende av Demetrios. De hadde utkjempet kriger mot hverandre og Demetrios hadde erobret store landområder fra Ptolemaios' rike.

Det er ukjent når hun døde.

Referanser
----------

1. 1 2 3   «Eurydice» Arkivert 16. juli 2011 hos Wayback Machine. ved Chris Bennett
2. ↑   Plutark: *Parallelle liv*, «Demetrios», 32, 46
3. ↑   Pausanias, i. 9
4. ↑   Dodson, Aidan & Hilton, Dyan (2004): *The Complete Royal Families of Ancient Egypt*. Thames & Hudson. ISBN 0-500-05128-3
5. ↑  Plutark, «Pyrrhus», 4
6. ↑   Plutark: «Demetrios», 46

Litteratur
----------

* «Eurydice (4)» i: Smith, William (red.) (1867): *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, Boston
* Waterfield, Robin (2011): *Dividing the Spoils - The War for Alexander the Great’s Empire*. New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-957392-9.

Eksterne lenker
---------------

* Biografi av Christopher Bennett
* Biografi Arkivert 25. mai 2013 hos Wayback Machine. hos Livius.org

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Katha upanishad** (devanagari: कठ उपनिषद्), også kalt **Kaṭhopaniṣad** og **Kāṭhaka**, er en av de «primære» (mukhya) upanishadene som ble kommentert av Shankara. Den er knyttet til *Cāraka-Kaṭha*-greinen av den sorte Yajurveda, og lingvistisk hører den heime i Sutra-perioden av Vedisk sanskrit. Katha upanishad inneholder avsnitt som antyder en kontakt med buddhistisk idéer, og den ble derfor mest sannsynlig skrevet etter det femte århundre f.Kr. Den opptrer som nr 3 i muktika-kanonen med 108 upanishader

Katha upanishad består av to kapitler (*adhyāyas*), som hver enkelt er inndelt i tre seksjoner (*vallis*) som inneholder mellom 15 og 29 vers (*ślokas*). Enkelte av avsnittene i teksten er felles med Bhagavad Gita.

Den første versjonen av Katha upanishad som fant sin vei til Europa, var en tidlig oversettelse til persisk, som den tyske orientalisten Max Müller oversatte til engelsk i 1879. Den engelske poeten Edwin Arnold gjenga den i vers under tittelen «dødens hemmelighet» (*The Secret of Death*). Den amerikanske essayisten og poeten Ralph Waldo Emerson gjenga den sentrale fortellingen i Katha upanishad på slutten av sitt essay *Immortality*. Katha upanishad forteller om Nachiketa, sønnen av helgenen Vajasravasa, og hans møter med dødsguden Yama.
Prisippskisse av euryapsid hodeskalle.
**Euryapsider** er en betegnelse på en fossil gruppe krypdyr der hodeskallen hadde en enkel åpning i skalletaket, høyt opp på hver side av hodet. Åpningen lå under issebeinet og over postorbitalknoklen og tinningbeinet (squamosum). Uttrykket ble lansert av paleontologen Alfred Romer, som et ledd i hans klassifisering av krypdyr i fire underklasser:

* **Anapsider** (ingen åpning i skalletaket bak øyet)
* **Euryapsider** (én åpning i skalletaket bak øyet på hver side, høyt oppe)
* **Diapsider** (to åpninger i skalletaket bak øyet på hver side)
* **Synapsider** (én åpning i skalletaket bak øyet på hver side, lavt nede)

Fiskeøgle
Euryapsidene besto i all hovedsak av den del marine former, slik som bastardøgler, mosasaurer, svaneøgler og fiskeøgler, men kraniene på disse dyrene var ofte knuste og vanskelige å tolke. Moderne tolkninger heller mot at euryapsidene ikke representerer en egen linje slik, men er diapsider, der den nederste åpningen på hver side av skalletaket er sekundert lukket. Dette kan ha skjedd separat i de forskjellige euryapside gruppene.

Selv om uttrykket «euryapsider» ikke lenger brukes som en systematisk betgegnelse, er det en hendig anatomisk betegnelse og brukes av og til som en anatomisk beskrivelse av denne typen hodeskaller.