recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***The Bell Curve*** er en meget omtalt bok utgitt på engelsk i 1994 skrevet av nå avdøde Harvard-professor Richard J. Herrnstein og American Enterprise Institutes Charles Murray. Bokens sentrale poeng er at intelligens er et bedre forutsigelsesparameter for mange faktorer inkludert inntekt, arbeidsevne, fødsler utenfor ekteskap og forbrytelser, enn foreldres sosioøkonomisk status eller utdannelsesnivå. 

Boken argumenterer også for at de med høy intelligens (*the "cognitive elite"*) separeres fra den alminnelige befolkning med gjennomsnittlig og lav intelligens, og at dette er en farlig sosial trend. Mye av kontroversen rundt boken oppstod pga. kapittel 13 og 14 hvor forfatterne skriver om forskjeller i intelligens mellom forskjellige raser, samt diskuterer implikasjoner for disse forskjeller. Store deler av pressen videreformidlet at forfatterne mente at disse IQ-forskjellene var genetisk betinget, en påstand man ikke finner i boken. De skriver følgende i innledningen til kapittel 13: *«The debate about whether and how much genes and environment have to do with ethnic differences remains unresolved.»*

Konklusjonene i boken er dedusert fra andres forskning. Richard Herrnstein hadde dog en solid bakgrunn innen psykologi, og medforfatteren Charles Murray var ikke noen ekspert på intelligenstesting i henhold til psykologen Leon J. Kamin

Bokens tittel kommer av den klokkeformede normalfordelingen som man finner for IQ-verdier. Normaldistribusjonen er grensedistristribusjonen til tilfeldige mengder som er en sum av mindre, uavhengige tilfeldige fenomen. Tittelen forsøker å si at IQ-verdier er normalt distribuert fordi en persons intelligens er summen av mange små tilfeldige variasjoner i det genetiske og miljømessige faktorer.

Kort tid etter deltok et stort antall mennesker i kritikk og i støtte til boken. Noen kritikere forkastet boken og dens forfattere fordi de mente at de støttet vitenskapelig rasisme. Flere bøker ble skrevet som tilsvar for å kritisere boken *The Bell Curve.* Blant annet *The Bell Curve Debate*, som inneholder essayer som svarer på kontroversielle tema i *The Bell Curve*.

Norge
-----

I den norskspråklige sfære har boken vært særlig omtalt og debattert. Når den har vært nevnt har den stort sett blitt kraftig kritisert, med noen få unntak.

Se også
-------

* Statistikk
* Intelligens

Referanser
----------

1. ↑  "Behind the Curve" av Leon J. Kamin i *Race & IQ* redigert av Ashley Montagu (1999) s. 397-407.

Litteratur
----------

Eksterne lenker
---------------

* (no) The Bell Curve – skjult rasisme eller viktig samfunnsforskning? i Ideer om frihet (nr.1 1995)
* (no) Et blad i rasismens historie – kronikk av Professor Nils Johan Lavik i Dagbladet 30. april 2000.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** OCLC **·** GND
 |
**Pinewood Studios** er et stort britisk filmstudio. Det ligger på eiendommen Heatherden Hall i Iver Heath i Buckinghamshire, omkring fem mil vest for London. Studioet ble grunnlagt av Charles Boot, og bygget på under ett år av Henry Boot Company. Grunnleggeren var inspirert av studioene i Hollywood. Pinewood ble senere tatt over av J. Arthur Rank, som også eide Denham Film Studios.

I 2001 ble Pinewood Studios slått sammen med Shepperton Studios; begge er knyttet til medienettverket Sohonet. Det gikk på børs i 2004, og året etter ble Teddington Studios kjøpt opp. Tilsammen har studioene 41 scener, inkludert seks studioer for digital-TV, lydbehandlingsutstyr, kinoer for forhåndsvisninger, utendørssett inkludert hager og skog, en av Europas største utendørs vanntanker og et undervannssett.

Pinewood har blitt brukt i innspillingen av to av de lengste filmseriene i britisk historie: *James Bond* og *Carry On*.

Referanser
----------

1. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Pinewood Studios – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** BBC Things
 |
Provinsen Chahar
**Chahar** (Цахар, kinesisk: 察哈爾, pinyin: *Cháhār*), også kjent som **Chaha'er**, **Chakhar** eller **Qahar**, var en spesiell administrativ region i Kina mellom 1913 og 1928, og deretter – etter grenserevisjoner (avgitt områder til Suiyuan og tilført områder fra Hebei – en provins til 1936. Den var da på 278 957 km², og dekket en stor del av det som i dag er Indre Mongolia samt en del av det nordvestlige dagens Hebei. 

Ettegnsforkortelsen for provinsen var 察 (*Chá*).

Provinsen hadde sitt navn fra Chahar-mongolene. Mot nord grenset den til Mongolia, og mot øst til provinsene Rehe, Liaobei og Xing'an, og i sør mot Zhili. Den var delt av Den kinesiske mur slik at den bestod av to deler: Sør-Chahar (察南) og Nord-Chahar (察北).

Hovedstaden var Zhangjiakou (nå i det nordlige Hebei), også kjent som Zhang-hovedstaden (張垣 Zhāng Yuān) eller i eldre vestlig litteratur som **Kalgan** (forvansket fra *хаапга*/khaapga: mongolsk for port). 

Fra 1937 til 1945 var området okkupert av Japan og gjort til en del av den japanskkontrollerte marionettstaten Mengjiang.

I 1952, seks år etter at området ble kommunistiskkontrollert, fant den formelle opphevelse av provinsen sted, og territoriet ble fordelt på Indre Mongolia, Hebei og byprovinsen Beijing.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NDL
 |
***The Beloved Vagabond*** er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Edward José.

Handling
--------

Gaston De Nerac, en strålende ung arkitekt, vender tilbake til London fra Frankrike for å gifte seg med sin kusine - Joanna Rushworth. Men for å hindre at Joannas far mister virksomheten sin, låner Gaston penger fra en rivaliserende frier med den betingelsen at Gaston utsetter ekteskapet og avstår fra å kommunisere med Joanna i to år. Etter at frieren har overbevist Joanna om at Gaston byttet kjærligheten hennes for penger, gifter hun seg med denne andre frieren i stedet. Når Gaston får vite om dette, begynner han en hensynsløst, kynisk tilværelse som en omreisende musiker kjent under kallenavnet Paragot.

I slummen i London stifter han bekjentskap med Asticot, og de slår seg sammen gjennom Frankrike. Paragot adopterer Blanquette, en omreisende sangerinne, etter at hennes gamle partner har dødd. Flere år senere opptrer trioen sammen i et bryllup, hvor Paragot møter Joanna igjen, som nå har oppdaget sannheten om forholdet deres. Etter at Joannas ektemann blir myrdet, ønsker hun å endelig gifte seg med Paragot. Men Paragot har i mellomtiden forelsket seg i Blanquette, og ønsker å gifte seg med henne i stedet.

Skuespillere
------------

* Edwin Arden som Gaston de Nerac
* Kathryn Browne-Decker som Joanna Rushworth
* Bliss Milford som Blanquette
* Doc Crane
* Eric Mayne
* Stephen Grattan
* Boris Korlin
* Mathilde Brundage
* Florence Deshon

Referanser
----------

1. ↑  The Beloved Vagabond
2. ↑  Alan Goble. *The Complete Index to Literary Sources in Film*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Beloved Vagabond* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Beloved Vagabond* på Silent Era Rediger på Wikidata
«Chaga» har flere betydninger.Chaga-hytte
**Chaga**, også kjent som **wachaga**, **chagga**, **jagga**, **dschagga**, **waschagga** eller **wachagga**, er et bantutalende afrikansk urfolk, og den tredje største etniske gruppen i Tanzania[]. De holder til på den sydlige og østlige siden av Kilimanjaro og Meru og i Moshi-området. Deres relative velstand kommer ikke bare fra det gode klimaet i området, men også fra suksessfulle landbruksmetoder, med blant annet utstrakt bruk av vanningssystemer og bearbeiding av jorda i tusenvis av år.[] De var et av de første folkene som omvendte seg til kristendommen, noe som kan ha gitt dem økonomiske fordeler overfor andre etniske grupper, da de hadde bedre tilgang til utdannelse og sykehus som kristne.[] Chaga-folket er på omtrent 2 000 000.[] De taler chaga-språket.

Litteratur
----------

* Ehret, Christopher (2002). *The Civilizations of Africa*. University of Virginia Press. ISBN 0-8139-2085-X.
* Gray, R (1975). *The Cambridge History of Africa*. Cambridge University Press. ISBN 0-521-20413-5.
* Fasi, M El (1992). *Africa from the Seventh to the Eleventh Century*. University of California Press. ISBN 0-520-06698-7.
* Johnson, H.H (1886). «Copyright: Tubner & Co». *Journal of the Royal Anthropological Institute of Great Britain and Ireland*. XV: 12–14.
* Yakan, Mohamad A (1999). *Almanac of African Peoples & Nations*. Transaction Publishers. ISBN 1-56000-433-9.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
Karl XIIIs orden
**Karl XIIIs orden** (svensk: *Carl XIII:s orden*) er en kongelig svensk ridderorden, innstiftet av kong Karl XIII i 1811. Sveriges konge er ordenens stormester.

Ordenen har bare én grad, ridder. Den tildeles utelukkende svenske og utenlandske frimurere av protestantisk tro. Det er bare frimurere av ellevte grad som kan bli medlem i denne orden. Antallet ordensmedlemmer er fastsatt til 33:

* Tre medlemmer av kongelig blod
* Tre geistlige
* 27 verdslige riddere

Antallet utenlandske riddere er begrenset til syv.

Kong Karl XIII, rundt halsen bærer han Carl XIIIs orden i rødt Malt av: Carl Fredric von Breda 
Opptagelse av nye riddere skjer 28. januar på Karladagen. Ridderne bærer i et rødt bånd om halsen et rødt, kronet frimurerkors (St. Georgs-korset) med initialene XCIII på baksiden og B på forsiden, samt et rødt brystkors.

Karl XIIIs orden er den eneste av de kongelige svenske ordenene der ordensdrakten fremdeles er i bruk. Frimurerne bruker sine ordensprydelser fra 11. grad. Ordenen ble stiftet 27. mai 1811 av daværende kong Karl XIII av Sverige. Han utnevnte seg selv som Salomos Viseste Vikar eller stormester. Fra 1811 og frem til i dag er det bare de svenske kongene som har blitt utnevnt til stormestere. Kong Carl XVI Gustav av Sverige er i dag stormester og øverste beskytter av ordenen. Da Sveriges ordensvesen ble omorganisert tidlig på 1970-tallet, ble det bestemt at ordenen ikke skulle være en offisiell utmerkelse. Den er deretter en orden innen det svenske frimureriet og skiller seg dermed fra andre kongelige ordener i Sverige. Karl XIIIs orden er ikke lenger en del av Kungl. Maj:ts orden.

Eneste nålevende norske ridder av Karl XIIIs orden er tidl. Ordenens Stormester i Den Norske Frimurerorden, Magne Frode Nygaard (utnevnt 28. januar 2002).

Referanser
----------

1. ↑  Proposition 1973:91 Kungl. Maj:ts proposition angående ändrat bellöningssystem för statsanställda m.m. Riksdagen, 23. mars 1973

Litteratur
----------

* Tom C. Bergroth (2002): *Kungl. Carl XIII:s Orden 1811 – «til uppmuntran och belöning för medborgerliga och välgörande bemödanden til nödlidandes och allmänt gagn»*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Nationalencyklopedin
 |
***Echinocoleus*** er en slekt av mycelbiller som særlig finnes knyttet til sopp og åtsler.

Utseende
--------

Små (2-4 millimeter), halvmatte, mørkbrunlige mycelbiller, kroppsformen nærmest dråpeformet med lange bein. Antennene er litt kølleformede og 11-leddete. De fem ytterste leddene danner en avlang klubbe, men det åttende leddet er mye mindre enn de andre og er vanligvis forkortet til en liten skive. Hodet er oftest kraftig innskåret bak fasettøynene, med en smal hals, men dette kan være vanskelig å se da billene gjerne trekker hodet inn under brystskjoldet. Hannen har utvidete føtter på forbeina.

Levevis
-------

Artene kan finnes på små åtsler, mellom råtnende plantemateriale og av og til i musereir.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Nord-Amerika.

Systematisk inndeling
---------------------

Slekten har vært plassert som en underslekt av *Ptomaphagus*. Slekten har vært forvekslet med *Echinocoleus* Lopez-Neyra, 1947, en slekt av rundormer, men bille-navnet er eldre.

**Treliste**
* Ordenen biller, **Coleoptera**
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien åtsel- og rovbiller, **Staphylinoidea**
			* Familien **mycelbiller, Leiodidae** Fleming, 1821
				+ Underfamilien kadaverbiller, **Cholevinae**
					- Stammen Ptomaphagini
						* Slekten ***Echinocoleus*** Horn, 1883
							+ *Echinocoleus acutus* Peck & Gnaspini
							+ *Echinocoleus chihuahuensis* (Peck)
							+ *Echinocoleus setiger* Horn
							+ *Echinocoleus sonorensis* (Peck)

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 12. november 2020. Besøkt 12. november 2020.

Kilder
------

Leiodidae i Tree of life

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for arter i Wikidata*
Karl den stores orden
**Karl den stores orden** (katalansk: *Orde de Carlemany*) er en andorransk orden innstiftet 7. desember 2007 ved regjeringsdekret undertegnet av kulturminister Juli Minoves Triquell. Den er oppkalt etter Karl den store, som regnes som Andorras grunnlegger. Ordenen belønner fortjenstfull innsats i allmennhet og fortjenstfull innsats for den andorranske stat i særdeleshet. Statsministeren er ordenens stormester, mens kulturministeren er ordenskansler.

Inndeling
---------

Karl den stores orden er inndelt i fire trinn:

* Kjede (*collar*)
* Storkors (*gran creu*)
* Kors (*creu*)
* Medalje (*medalla*)

Insignier
---------

Ordenstegnet har Karl den store som motiv. Ordensbåndet er rødt. Ved tildeling til institusjoner eller organisasjoner erstattes ordenstegnet av en plakett.

Tildeling
---------

Ordenen tildeles for fortjenstfull innsats for Andorra som stat eller for langvarig fortjenstfull samfunnsinnsats. Karl den stores orden kan også tildeles utlendinger. Den kan videre tildeles institusjoner eller organisasjoner.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Ordre ministerial sobre l'atorgament dels premis i reconeixements Carlemany»[*død lenke*], *Butlletí Oficial del Principat d'Andorra*, nr. 104, 12. desember 2007, s. 5529–5531.
Prins Karl av Bayern, oljemaleri av Joseph Bernhardt (1855).

**Karl Theodor Maximilian August av Bayern** (født 7. juli 1795 i München, død 16. august 1875 i Tegernsee) var en bayersk prins og offiser.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Karl var andre sønn til den senere kong Maximilian I og hans hustru Augusta av Hessen-Darmstadt; hans søster Augusta ble mor til dronning Josefine av Norge og Sverige. Han fikk en rent militær oppfostring.

### Militær

Han deltok med fremgang i krigen mot Napoleon 1813-14. Han kjempet mot Napoleon i Slaget ved Hanau i 1813, ble general for en divisjon, og tok del i felttoget i det nordøstre Frankrike i 1814. Under frankrikefelttoget var han understilt general von Wrede (1767–1838) og kjempet i slaget ved Brienne og i slaget ved Arcis-sur-Aube; i det siste stormet hans brigade den 20. mars landsbyen Torcy-le-Grand.

Hans meningsforskjeller med prins Wrede førte til hans fratreden i 1822. Den vedvarte til noe tid etter sistnevntes død i 1838.

Den ham tilbudte greske kongekrone avstod han fra i 1831, hvorpå den ble tilbudt hans mer villige nevø, prins Otto. 

Han ble feltmarskalk i 1841 og generalinspektør for den bayerske armé i 1848.

Under den tyske enhetskrig i 1866 fikk han kommandoen over samtlige av de sørtyske statenes styrker, men arméens uenhetlige sammensetning og politiske hensyn vanskeliggjorde i høy grad en energisk krigføring, og Karl kunne derfor ikke utrette meget. Etter freden fratrådte han alle offentlige oppdrag.

Han var gift to ganger, begge gangene morganatisk. Første gangen i 1823 med Sophie Petin, senere friherrinne von Bayrstorff, (1796-1838) og andre gangen i 1859 med Henriette Schöller (1815-1866). Han fikk tre døtre med sin første hustru.

### Død

Den 16. august 1875 − få dager før hans niese Josephine von Leuchtenberg, kongemoren i Sverige, kong Oskar I enke, ankom til et bebudet besøk – ble prins Karl kastet av sin hest i Tegernsee, og døde umiddelbart.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage, The Peerage person ID p10179.htm#i101784, oppført som Amalie Marie Auguste Prinzessin von Bayern[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Geneanet, gw.geneanet.org[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   The Peerage person ID p10179.htm#i101784, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2 3 4 5   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Genealogics[Hentet fra Wikidata]
7. ↑   www.nationaalarchief.nl[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Carlquist, Gunnar, red. (1933). *Svensk uppslagsbok. Bd 14*. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB. s. 1245.

Litteratur
----------

* *The Mad King – A Biography of Ludwig II of Bavaria by Greg King*. ISBN 1-85410-464-0.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Karl von Struve** (russisk: Кирилл Васильевич Струве; født 26. november 1835 i Tartu i guvernementet Livland i Russland, død 8. juli 1907 i Wiesbaden i Tyskland) var en tyskbaltisk adelsmann og russisk diplomat.

Liv og virke
------------

Karl von Struves foreldre var Johanna H. F. Bartels og Friedrich Georg Wilhelm Struve. I 1835, da Karl ble født, gav tsar Nikolaj I Friedrich Georg Wilhelm Struve oppgaven å bygge det stjerneobservatoriet i Pulkovo, og han ledet dette observatoriet fra 1839 til 1862.

Karl von Struve var en halvbror til Otto Wilhelm von Struve og til Bernhard Vassiljevitsj Struve, henholdsvis tsaristisk geheimråd og guvernør av Perm og Astrakhan. Karl von Struve var en grandonkel av Otto von Struve. Han giftet seg med Maria Nikolajevna Annenkova, datter av general Nikolaj Annenkov og søster av general Mikhail Nikolajevitsj Annenkov.

Fra 1873 til 1905 var han i tur og orden russisk sendemann (ambassadør) i Tokyo, Washington, D.C. og Haag. I Washington bodde han på Farragut Square, som nabo til senator Leland Stanford. Fra 1882 til 1892 fikk han hyppig besøk av amerikanske ledende politikere som Theodore Roosevelt, Henry Adams og James G. Blaine.

Eksterne lenker
---------------

* Biografi (russisk; PDF; 155 kB)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |
**Sletten senter** er et kjøpesenter på Sletten i Årstad bydel i Bergen, etablert i 1964. Det er landets nest eldste kjøpesenter, og det største som til da var blitt bygget i Norge. Sletten holdeplass på bybanen i Bergen ligger ved inngangen til senteret. Senteret ble renovert, ombygget og utvidet i 2006. 

Gunnar Garbo holder en valgkamptale på Sletten senter i forkant av stortingsvalget 1969.  Foto: Trondheim byarkiv 
Sletten senter åpnet i mars 1964, og var den gang noe helt nytt i Norge. Kun på Lambertseter i Oslo hadde man et lignende, men en god del mindre senter. 

Sletten senter og hele anlegget, med tilliggende boligblokk, ble bygget over 10 mål beitemark. Det startet med 19 butikker fordelt på 3 400 kvadratmeter. Senteret er blitt utvidet og modernisert, sist i 2006. Man har beholdt U-formen, mens arealet på plassen mellom byggene er blitt noe redusert og brukes til rekreasjon istedenfor parkering. Underetasjen er blitt parkeringsanlegg. Anlegget ligger vestvendt, med utsikt over rekreasjonsområder, Tveitevannet og Slettebakken skole.

Etter den storstilte boligbyggingen på 1950-tallet var det et yrende forretningsliv på Landås i Bergen. Både på Mannsverk og i Birkeveien lå et samvirkelag. Flere steder kunne man handle dagligvarer, fisk, kjøtt, brød og melk over disk. Her fantes frisør, apotek, manufaktur, elektroforretning, skomaker og fargehandel flere steder. Det var en ny tanke i Norge å samle alle disse tilbudene under ett tak.

Butikksenteret på Sletten representerte en ny trend innen varehandel utenfor de store byene, og starten på en ny handlekultur. Butikksenteret skulle betjene behovene til opptil 25.000 mennesker rundt Slettebakken, Fridalen og Langhaugen. Alle forretningstyper skulle samles under ett tak, sammen med tjenester som lege, tannlege og vaktmester. I forlengelsen av senteret ble det bygget en høyblokk med 40 leiligheter. Prosjektet skulle koste rundt tre millioner kroner.

Sletten butikksenter ble reist som et tidstypisk funkisbygg. To rektangulære fløyer med baldakiner mot gårdsplassen knyttet sammen med en kvadratisk fløy med midtpassasje gjorde at folk kunne handle under tak fra den ene forretningen til den andre. Bygningsmassen omkranset en U-formet plass med parkering for 50 biler. Dette var framsynt på en tid da bilen fortsatt var et statussymbol, og ikke for folk flest.

Planene for senteret ble utviklet i tråd med resultatene av en markedsanalyse foretatt av Frank W. Wagtskjold i AS Markedsanalyse, etter nye amerikanske metoder. Her ble statistikk over befolkningens sammensetning og kjøpekraft satt sammen med teorier om bydelens og landets vekst og utvikling. Anlegget ble tegnet av arkitekt Arne Halvorsen, som måtte hente inspirasjon fra USA og København, der det fantes lignende anlegg.

Eksterne lenker
---------------

* Sletten senter - først i Bergen, størst i Norge
* Sletten senters hjemmeside
* Bergen byleksikon på nett, om Sletten Shopping Senter

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Jakob Ammann** (også skrevet **Jacob Amman**) (født 12. februar 1644 i Erlenbach im Simmental i Sveits, død mellom 1712 og 1730 formodentlig i Zellwiller i Elsass) var en anabaptistleder og den første lederen av den religiøse bevegelsen Amish.

Fødsel og død
-------------

Jakob Ammann ble født i 1644, i Erlenbach im Simmental i kantonen Bern i Sveits, men flyttet senere til Alsace som en del av anabaptistisk emigrasjon fra kantonen Bern. Hans eksakte fødselsdato er ukjent. Han var trolig leder av den menigheten inntil sin død. Hans dødsdato er også ukjent, dog indikerer kilder at han døde etter 1712 og før 1730. Ammanns navn er funnet i en offentlig Alsace liste som Mennonites måtte signere i 1708. En Erlenbach-kilde i forbindelse med hans datters dåp i 1730 nevner at han var død før denne hendelsen.

Referanser
----------

1. 1 2   Nouveau dictionnaire de biographie alsacienne, oppført som AMMAN Jacob, DBA ID amman-jacob, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 135717728, besøkt 16. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Jakob Ammann». Goshen College. Besøkt 26. juni 2012.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** HDS
 |
Nusfjord på Flakstadøya
Flakstadøya på kartet
**Flakstadøya** er den viktigste øya i Flakstad kommune i Lofoten. Øya har et areal på 108,6 km². Høyeste punkt er Stjerntinden på 934 moh. Flakstadøya er forbundet til Vestvågøya gjennom Nappstraumtunnelen, 1728 meter lang, og med Moskenesøya med Fredvangbruene (bygget i 1988) og Kåkern bru (bygget i 2003). Sistnevnte bru erstattet ei eldre enfelts hengebru som nå er revet.

Administrasjonsstedet i Flakstad kommune heter Ramberg som har flere butikker og vertshus på Ramberg Gjestegård og Friisgården. Ramberg har en sandstrand, og er tilgjengelig fra europavei 10 som går gjennom stedet. På Flakstad står Flakstad kirke, bygd i 1780.

Andre tettsteder på Flakstadøya:

* Nusfjord
* Sund
* Vikten
* Napp
* Skjelfjord

Referanser
----------

1. ↑  «100 største øyene i Norge». *kartverket.no*. Kartverket. 4. juni 2014. Arkivert fra originalen 13. februar 2016. Besøkt 14. februar 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** GeoNames
 |
**Alrek studentboliger** (og kalt Alrek studenthjem) beliggende på Årstad i Bergen ble bygget på slutten av 1950-tallet. Det er et hybelkompleks som eies av Studentsamskipnaden på Vestlandet (Sammen).

På grunn av nærheten til Haukeland sykehus (nå Haukeland universitetssykehus) og Det odontologiske fakultet ved Universitetet i Bergen, har det tradisjonelt bodd mange medisiner-, tannlege- og tannpleiestudenter på Alrek Studentboliger, men også studenter fra universitetets andre fakulteter og fra byens øvrige høyskoler har hatt og har tilhold på Alrek Studenthjem.

På begynnelsen av 1990-tallet ble bygget oppgradert. Alle bad ble pusset opp, en hybel på hver gang ble slått sammen med kjøkkenet og selve kjøkkenet fullstendig renovert, alle vinduer skiftet og et nytt lag med isolasjon ble lagt utenpå ytterveggene. 

I byggets kjeller har i flere tiår den tradisjonsrike Club Alrek holdt til. I mange år foregikk skjenkingen her i ikke helt legale former, men fra 1991 fikk stedet egen skjenkebevillig.

Eksterne lenker
---------------

* Studentsamskipnaden på Vestlandet
* Bergen byleksikon på nett, om Studentboliger

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon
 |
**Sophus Bugges plass** er en plass på Fagerborg i Oslo, omkranset av Fagerborg videregående skole, Pilestredet, Lyder Sagens gate og Fagerborggata. 

Plassen ble i 1914 oppkalt etter språkforskeren professor Sophus Bugge.

Plassen og barnehagen
---------------------

Plassen er tilrettelagt for lek og ballspill, og skøyteis om vinteren. Ballbinge ble satt opp i 2007. 

Vest på plassen ligger Fagerborg Menighetsbarnehage, som sto ferdig i 2010. Brutto areal er 1200 kvadratmeter og tak og vegger er kledd med kjerneved av lerk. Barnehagen, som er tegnet av Reiulf Ramstad arkitekter, har 68 plasser for barn fra 1-6 år. Barnehagen ble i 2011 nominert til Oslo bys arkitekturpris. Den første menighetsbarnehagen ble åpnet i 1958 på samme sted.

På folkemunne kalles plassen «Bayern» fordi det ble drukket bayerøl her i perioden med mye byggevirksomhet.

Historie
--------

I 1926 ble plan for bruk av plassen godkjent, etter mange års uenighet mellom Parkvesenet og andre etater om ustrekningen mot syd (herunder opparbeidelse av Lyder Sagens gate til Fagerborggata syd på plassen) og hva den skulle brukes til. Plassen ble så satt i stand som øvelsesbane for ballspill og lekeplass. I en lagmannsrettsdom i 1939 pålegges kommunen å stoppe bruken av plassen til fotballplass og skøytebane. Rettssaken kom etter klage på støy fra to naboer. 

Under annen verdenskrig ble plassen brukt av den tyske okkupasjonsmakten til garasjer med betongfundamet som viste seg besværlig å få fjernet etter krigen. Et forslag kort tid før annen verdenskrig om å bygge boliger på plassen ble avvist gjennom vedtak om bruk som idrettsplass for skolen i 1947.

Referanser
----------

1. ↑  *Stimulerende omgivelser*. Arkitektur N nr. 6/11 side 30-35
2. ↑  *Fagerborg Menighetsbarnehage.* Bydel St. Hanshaugens hjemmeside (besøkt 3. november 2011)
3. ↑  *Kjemper om arkitekturprisen.* barnehage.no Arkivert 17. oktober 2011 hos Wayback Machine. (besøkt 3. november 2011)
4. ↑  Fagerborg Menighetsbarnehage[*død lenke*] (besøkt 3. november 2011)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sophus Bugges plass, Oslo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Fagerborg menighetsbarnehage, ny 2011. Foto: Helge Høifødt 
Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
***«Lappmark-visa»*** er et skillingstrykk skrevet på bakgrunn av byggingen av Ofotbanen. Dette er en av de mer ukjente skillingsvisene fra denne banen. Forfatteren er ukjent.

Teksten
-------

**1.**I fra söder upp til norr ha vi samlat oss,  

väpnade med spett och borr för med fjäll at slåss.  

Vi gör vägar ut av stål, västerhavet är vårt mål,  

där vi dricka nordens skål i Viktoriahamn.  

  

**2.**Banan som vi bygga på är ett vådligt ljus  

ut i Lapplands mörka vrå ödemarkens grus,  

bördigt ock skall bli engång landet ut i fjällets fång  

kunnig ut i hävd och sång öppen ort skal bli.  

  

**3.**Mödosamt men fritt vårt liv leves här til fjells,  

rallarkåarran är vår viv släggan är vår päls.  

Den gir värma som er god livar upp ett fruset mod  

färgar kinden röd som blod sjung vid släggans slag.  

  

**4.**Kojorna vi bo ut i är et Grand hotell,  

uti lyxen vräker vi oss för varje kväll.  

Där en koja klädd i ris en av sten blott murad spis  

är väl dock naturligtvis bäst av allt i hop.  

  

**5.**Ifrån Gällivare by upp til Lina älv  

ligger banan jämn och ny se förresten själv.  

Här det föres lag för lag knogande för varje dag  

över berg och vattendrag jämnar vägens bank.  

  

**6.**Finland innom Sveriges land vi erövra här,  

rallare vårt hjältenamn vi med heder bär.  

Härdadt stål finns i vår arm guld uti vår breda barm,  

järn i Luossovara karm ädelt ren metall.  

  

**7.**Ett hurra för höga nord rikedomens land,  

lever du vår fosterjord midnattsolens brand.  

Vänligt stråla ikring dig över berg och banastig  

är vår önskan innerlig en skål för nordens land.

Kilder
------

* Sangene i våre hjerter, Elin Prøysen, Damm 2007
***Flaminius*** er en slekt av tropiske biller som lever i død ved. De tilhører familien Passalidae.

Utseende
--------

Passalidae er middelsstore til store, avlange, litt flate, blanke, brunrøde til svarte biller. Kjevene er velutviklede, fasettøynene nokså små, antennene mer eller mindre C-formede. Pronotum er firkantet, og de jevnbrede dekkvingene har tydelige punktstriper. Denne familien er ganske enhetlig utseendemessig.

Levevis
-------

Artene lever i død ved, i alle fall noen av artene selskapelig, og voksne og larver lever sammen. Dette er nokså uvanlig blant biller.

Utbredelse
----------

Slekten er endemisk for Madagaskar.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien Passalidae - totalt 70 slekter
				+ Underfamilien Passalinae Leach, 1815
					- Stammen Solenocyclini
						* Slekten ***Flaminius*** Kuwert, 1891
							+ *Flaminius lesnei* Hincks, 1934
							+ *Flaminius nonfriedi* Kuwert, 1891

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Flaminius* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

Generic Guide to New World Scarab Beetles(på engelsk):

* Oversikt over artene
*Se pekerside for andre forekomster av Brenneriveien.*
**Brenneriveien** er ei gate på Fredensborg i bydel Grünerløkka i Oslo. Den går fra krysset Maridalsveien / Hausmanns gate / Rosteds gate | Møllergata ned en bratt bakke og munner ut i Møllerveien like før denne krysser Akerselva (Grünerbrua).

Det er eldre industribygninger på begge sider av gata. Venstre side utgjøres av kjellermuren til det store komplekset Maridalsveien 3, som var bryggeri og næringsmiddelfabrikk fra 1855 til 1972, seinere småindustri, kulturvirksomhet og kontorer. Ungdomskulturhuset X-Ray har inngang her. Nederst mot Møllerveien er det gamle bruslageret om- og påbygd til lokaler for Oslo byarkiv (arkitekter Telje-Torp-Aasen).

I Brenneriveien 9 har det vært tekstilfabrikk sia midten av 1850-tallet. Halvor Schou starta sitt virke her, men flytta seinere lenger opp langs elva og grunnla Hjula Væverier. Det meste av nåværende bebyggelse er fra 1913 (arkitekt Peter Thane). Her holder nå konsertstedet Blå, Strykejernet kunstskole og flere andre kulturvirksomheter til. Fra eiendommen er det ei gangbru over Akerselva.

Brenneriveien 11 er ei nyere industribygning fra 1967 (arkitekt Harald Hille).

Litteratur
----------

* Oslo byleksikon

Eksterne lenker
---------------

* «Oslo kommune – Bydelsoversikt (B)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Bülow Hanssens plass og Sophies Mindes tidligere anlegg i Trondheimsveien 132 i Oslo. Foto: Helge Høifødt, 2007 
**Sophies Minde Ortopedi** hadde sitt utgangspunkt søstrene Agnes og Nanna Fleischers grunnleggelse av «Arbeidsskole for Vanføre» i Oslo i 1892. Skolen Sophies Minde ble i 1902 etablert med støtte av Kong Oscar II som en sentralanstalt for vanføre fra hele landet. Anstalten ble oppkalt etter unionsdronninga Sofie (Sofia). Ti år senere, i 1912, ble skolen utvidet til en klinikk for vanføre og i 1914 utvidet med et ortopedisk skomakerverksted. Skolen ble etter hvert spesialisert yrkeskole for vanføre. Sophies Minde har hatt kjøreskole for vanføre, og var lenge godkjenningsinstans for utgifter til spesialutstyr for biler for handikappede i Rikstrygdeverket

Sophies Minde Hospital
----------------------

I 1927 åpnet anlegget i Trondheimsveien 132 med poliklinikk og ortopedisk verksted. Sykehuset fikk fort riksfunksjoner innen flere felter av ortopedien. 
Det første professorat i ortopedisk kirurgi som ble opprettet i Norge fikk overlege ved sykehuset Ivar Alvik. 

Sykehusdrift og poliklinikk ble flyttet fra Sophies Minde i Trondheimsveien i 2002 til de ortopediske avdelingene ved Rikshospitalet og Ullevål sykehus. Samtidig ble verksteddelen omgjort til en avdeling underlagt Rikshospitalet, *Sophies Minde Ortopediteknisk Senter*. Året etter ble senteret gjort om til et heleid aksjeselskap under Rikshospitalet og flyttet i 2004 til Aker sykehus sitt område i Trondheimsveien 235, bygg 79. 

Foran Sophies Mindes tidligere anlegg i Trondheimsveien ligger Bülow Hanssens plass.

* «De vanføres hjem» i Skådalen i Oslo 1902. Skolen ble etablert dette året som en handikapanstalt oppkalt etter unionsdronninga Sofie.  Foto: Nasjonalbiblioteket«De vanføres hjem» i Skådalen i Oslo 1902. Skolen ble etablert dette året som en handikapanstalt oppkalt etter unionsdronninga Sofie.  Foto: Nasjonalbiblioteket
* Sophies Minde flyttet inn i Trondheimsveien 132 etter ombygninger 1927-1931. De ortopeditekniske avdelingene flyttet til Aker universitetssykehus 2004. Bildet viser «Vanførehjemmet» på 1950-tallet. Arkitekt Magnus Poulsson. Foto: NasjonalbiblioteketSophies Minde flyttet inn i Trondheimsveien 132 etter ombygninger 1927-1931. De ortopeditekniske avdelingene flyttet til Aker universitetssykehus 2004. Bildet viser «Vanførehjemmet» på 1950-tallet. Arkitekt Magnus Poulsson. Foto: Nasjonalbiblioteket
* Fra anlegget i Trondheimsveien på 1920-tallet  Foto: Narve Skarpmoen / NasjonalbiblioteketFra anlegget i Trondheimsveien på 1920-tallet  Foto: Narve Skarpmoen / Nasjonalbiblioteket
* Barn med polio som pasienter ved sykehuset på 1950-tallet.  Foto: Rikshospitalet, Sophies Minde/RiksarkivetBarn med polio som pasienter ved sykehuset på 1950-tallet.  Foto: Rikshospitalet, Sophies Minde/Riksarkivet

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sophies Minde Hospital – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Historien om Sophies Minde

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
Brennevinsfjorden på kartet over SvalbardBrennevinsfjordenBrennevinsfjordenBrennevinsfjorden på kartet over Svalbard
Brennevinsfjorden er fjorden på vestkysten av Laponiahalvøya.
**Brennevinsfjorden** er en fjord på nordvestkysten av øya Nordaustlandet, Svalbard og er 22 km lang. Brennevinsfjorden er trolig den samme fjord som er nedtegnet på Hendrick Donckers kart fra 1663 som *Brandewyns Bay*. En engelsk ekspedisjon oppførte hytta «Oxfordhuset» på Depotodden i Brennevinsfjorden i 1936. Hytta eies i dag av den norske stat og er i god stand. 

De yngste bergartene på Nordaustlandet er ganger av doleritt fra jura-kritt i grunnfjellet på blant annet Lågøya og i munningen av Brennevinsfjorden.

Det var i Brennevinsfjorden Amundsens flyekspedisjon til Nordpolen nødlandet på tilbakeveien til Ny-Ålesund med flyet «N 25». Stedet fikk navnet Amundsenodden og området ble navngitt Dornier-Walflya. Amundsen og de fem andre ekspedisjonsmedlemmene ble reddet av selfangstskuta «Sjøliv» fra Balsfjord. Nils Vollan var kaptein på Sjøliv. Se NRK programmet fra 1975 om redningsaksjonen: "Aldrig har Ishavet fanget en slik storfangst."

Referanser
----------

1. ↑  
«Nordaustlandets historie og kulturminner». Kristin Prestvold, Norsk Polarinstiutt. februar 2007. Arkivert fra originalen 9. desember 2007. Besøkt 29. mars 2008.
2. ↑  
«Nordaustlandets geologi og landskap». Norsk Polarinstiutt. februar 2007. Arkivert fra originalen 9. desember 2007. Besøkt 29. mars 2008.
3. ↑  Thor B. Arlov (2003). *Svalbards historie* (2. reviderte utgave utg.). Trondheim: Tapir Akademisk Forlag. s. 429. ISBN 82-519-1851-0.

Eksterne lenker
---------------

* Brennevinsfjorden *Stadnamn i norske polarområde*, Norsk polarinstitutt


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |
**Sophus Christian Munk Aars** (født 1. oktober 1841, død 11. april 1931) var en norsk embetsmann og forfatter.

Han var sønn av prest og politiker Nils Frederik Julius Aars (f. 1807, d. 1865) og hans kone Sofie Elisabeth Stabel. I 1885 giftet han seg med Marie Fredrikke Schydtz (f. 1864, d. 1886).

Aars begynte studier i 1861, og ble ferdig utdannet med en cand.jur. i 1868. Han var ansatt som embetsmann i Arbeids- og sosialdepartementet fra 1872, og arbeidet der til 1917. Han var bedre kjent sitt forfatterskap, blant annet med boken *I skoven* fra 1886. Mesteparten av hans bøker var om skogen og fauna.

Referanser
----------

1. ↑   Nordisk familjebok : 2. utgave, «Aars, S. Chr. M. A.», besøkt 7. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Krogvig, Anders (1923). «Aars, Sophus Christian Munk». I Bull, Edvard; Krogvig, Anders; Gran, Gerhard. *Norsk biografisk leksikon* **(norsk)**. 1 (1 utg.). Oslo: Aschehoug. s. 39.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF
 |
**Ingvild Sælid Gilhus** (født 27. januar 1951) er en norsk religionshistoriker. Hun er professor ved Institutt for arkeologi, historie, kultur- og religionsvitenskap ved Universitetet i Bergen. 

Hun tok magistergraden i religionshistorie ved Universitetet i Oslo i 1974 og ble dr.philos. i 1982. Fra 1988 har hun vært professor i religionshistorie ved Universitetet i Bergen (UiB). Hun har publisert en rekke vitenskapelige artikler og har redigert boken *Gnostiske skrifter* i serien Verdens hellige skrifter.

Hun har innehatt en rekke styreverv og har blant vært styreleder for Christian Michelsens institutt i Bergen, styremedlem i Festspillene i Bergen og i Det Norske Videnskaps-Akademi. Hun er styreleder for Universitetsmuseet i Bergen.

Gilhus er medlem av Det Kongelige Norske Videnskapers Selskab og er æresmedlem i International Association for the History Religions. Hun er også æresdoktor ved Københavns Universitet (2009).

Referanser
----------

1. ↑   VIAF-identifikator, oppført som Gilhus Ingvild Sælid, VIAF-ID 115983131, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  70 år omtale i Aftenposten 27. januar 2021

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Ingvild Sælid Gilhus i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Ingvild Sælid Gilhus i BIBSYS
* Forskning,no
* Artikkel om Gilhus
* (no) Bøker av Gilhus

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC **·** CRIStin
 |
**Litomyšl** (tysk: *Leitomischl*) er en by og en kommune i regionen Pardubice i den tsjekkiske republikk. Byen Litomyšl i det østlige Böhmen tok form i det 13. århundre der det tidligere hadde ligget en befestet bosetning langs Trstenice-veien – en viktig handelsrute som forbandt Böhmen og Mähren.

Litomyšl er kanskje mest kjent for sitt monumentale renessanse-slott oppført i årene 1568–1581. Bygningene på slottsområdet er eksepsjonelle på grunn av deres arkitektoniske prakt. Samtidig var de også fødestedet til den tsjekkiske komponisten Bedřich Smetana. På den utstrakte plassen, en av de lengste i Tsjekkia, finnes et rådhus oppført i gotisk arkitektur og en rekke hus i renessanse- og barokk stil. Mange av disse har vakre arkader og velvede rom på gateplan. Ett av de viktigste husene er *U Rytířů* med sine fremragende fasader.

Historisk har byen også vært kjent som et viktig religiøst senter: Det var i Litomyšl i 1344 at det andre bispedømmet i Böhmen ble opprettet, selv om dette opphørte å eksistere i løpet av Hussiterkrigene. I det 19. århundre spilte Litomyšl grammatikkskole en viktig rolle. 

Byens kulturelle tradisjoner strekker seg langt utover de regionale og nasjonale grenser. Slottets praktfulle interiør, spesielt det barokke slottsteateret, amfiteateret i slottsparken og Smetanas hus tilbyr alle varierte konsertprogram og teateroppførelser. I 1994 møttes de syv sentraleuropeiske presidenter i slottet. Slottet ble i 1999 innlemmet i UNESCOs Verdensarvsliste.

Kjente personer med tilknytning til Litomyšl
--------------------------------------------

Litomyšl er fødebyen til Bedřich Smetana, (1824–1884), komponist, Arne Novák, kritiker og litteraturhistoriker og Hubert Gordon Schauer, litteraturkritiker.

Magdalena Dobromila Rettigova – forfatteren av den første tsjekkiskspråklige kokeboka – bodde her fra 1834 til sin død i 1845.

Referanser
----------

1. ↑  Tsjekkias statistikkbyrå (15. desember 2017) (på cs), *Malý lexikon obcí České republiky - 2017*, Tsjekkias statistikkbyrå, Wikidata Q56284482,
2. ↑  Tsjekkias statistikkbyrå (23. mai 2023) (på cs), *Počet obyvatel v obcích - k 1. 1. 2023*, Praha: Tsjekkias statistikkbyrå, Wikidata Q118612272,

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Litomyšl – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Litomysl – Grunnleggende fakta, severdigheter, historie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Franz Xaver von Zwack**, også kalt **Franz Xaver Zwack(h) von Holzhausen** (født 1756, død 1843 i Mannheim) var en hoffråd og regjeringspresident i München og Speyer. Zwack ga trolig opphav til den regionale benevnelsen Zwockel, som personer fra Pfalz benyttet om Bayern.

Franz Xaver von Zwack var utdannet innenfor rettsvitenskap fra 1774 til 1776 i Ingolstadt, og ble i som Dr. jur. i 1777 ansatt i kanselliet i München. I 1778 ble han utnevnt som hoffråd.

Under dekknavnene «Cato», «Marcus Portius», «Donaus» og «Philipp Strozzi» var han den 1. mai 1776 en av de fem opprinnelige grunnleggerne av Illuminatus-ordenen. Der var han en av de såkalte *aeropagittene* og professor Adam Weishaupts høyre hånd frem til Adolph Freiherr Knigges inntreden i ordenen i juli 1780.

I 1778 ble han innviet i frimurerlosjen *Zur Behutsamkeit* i München, der han ble losjens heraldiker. Senere ble han også medlem av losjen «Theodor zum guten Rath».

Etter kurfyrstens andre edikt mot Illuminatus-ordenen den 2. mars 1785, ble han oppsagt fra sin stilling og landsforvist til Landshut.

Hans hjem i Landshut ble ransaket 11. oktober 1786, og man fant da mer enn 200 brev mellom Weishaupt og *Areopagittene*, og interne dokumenter fra ordenen med tabeller over symboler, ordenens interne kalender, dens geografiske dekknavn, emblemer, statutter, og innvielses-seremonier. Myndighetene publiserte deler av dokumentene i 1787 under navnet *Einige Originalschriften des Illuminatenordens* (Noen av Illuminatus-ordenens originalskrifter). Under tittelen *Geschichte des Illuminaten-Ordens von Fr. X. Zwack*  ble medlemslister offentliggjort i 1787, og senere gjengitt i bokform i 1975 under tittelen *det hemmelige forbundet Illuminati*.

Referanser
----------

1. ↑  *Einige Originalschriften des Illuminatenordens, welche des dem gewesenen Regierungsrath Zwack durch vorgenommene Hausvisitation zu Landshut den 11. und 12. Oktob.2.c. 1786 vorgefunden worden, Auf höchsten Befehl Seiner Churfürlichen Durchlaucht zum Drück befördert,* München, ben Johann Baptist Strobl, 1787
2. ↑  Heckethorn 1897, side 310
3. ↑  Se Richard van Dülmen i litteraturlisten

Litteratur
----------

* Richard van Dülmen: *Der Geheimbund der Illuminaten. Darstellung, Analyse, Dokumentation*, Bad Cannstatt, Stuttgart, 1975
* Charles William Heckethorn: *The Secret Societies of all ages and Countries*, George Redway, London, 1897
* Reinhard Markner, Monika Neugebauer-Wölk & Hermann Schüttler: *Die Korrespondenz des Illuminatenordens*. Niemeyer, Tübingen. Band 1. 2005, ISBN 3-484-10881-9.
* Hermann Schüttler: *Die Mitglieder des Illuminatenordens 1776–1787/93*. Ars Una, München 1991, ISBN 3-89391-018-2

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | (de) "Beurkundete Geschichte des Illuminaten-Ordens"  *von Franz Xaver von Zwack* – originaltekster fra den tyskspråklige Wikikilden |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** NKC
 |
***Hunddaga*** er det andre albumet fra Kompani 69. Albumet ble utgitt 29. januar 2009, og var tenkt å bli gruppens store gjennombrudd, noe det ikke ble. Tittelen henviser til hundedagene, det vil si perioden mellom juli og august da havet blir varmere og gjør at det som ligger på bunnen flyter opp.

Musikkvideoen for låta «Hyrdan» ble nominert til Spellemannprisen i 2009 for Årets Musikkvideo. Videoen lå lenge an til å vinne, men det ble i siste sekund funnet ut at et tusentall av stemmene gruppen hadde fått fra fans var manipulert. Foruten den har det også blitt laget musikkvideo av låtene «Dele likt» og «Krættur».

Sporliste
---------

1. «Hunddaga» 3.41
2. «Trondeneskanon» 2.12
3. «Dele likt» 3.43
4. «Drekk med mæ» 3.23
5. «2 Jente» 3.58
6. «Ledestjerna» 3.04
7. «120 te drømmaland» 4.05
8. «Mareritt» 1.39
9. «Blank» 4.09
10. «Brækk nåkka» 3.58
11. «Krysspunkt» 4.01
12. «Sjekk historien» 2.11
13. «Krættur» 4.49
14. «Hyrdan» 3.08
15. «Ingenting» 6.58

Eksterne lenker
---------------

* Intervju med gruppa[*død lenke*] rundt utgivelsen av plata
**Ingvild Nagell-Dahl** (født Pedersen, 6. januar 1973 på Gjøvik) er en norsk sanger. 

Hun gikk på musikklinja på Tranberg videregående skole og startet som freelance musiker da hun var ca. 20 år. Hun har hatt en rekke opptredener på NRK-programmet Beat for beat og var en av tre hoved-vokalister på TV3s underholdningsprogram Singing Bee. Nagell-Dahl deltok i Melodi Grand Prix i 2003 med låten *Anyway You Want It* og kom på en 8.-plass.

I 2003 ble hun ferdig utdannet barnevernspedagog ved Høgskolen i Lillehammer.

Hun er gift med pianist Trond Nagell-Dahl. De bor på Gjøvik og har 3 barn. 

I 2013 fikk hun knuter på stemmebåndet, og måtte ta en pause fra sangeryrket.

Diskografi
----------

Medvirkning
* 2003: *Melodi Grand Prix 2003* (8.-plass)

Referanser
----------

1. ↑   www.seher.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Oppland Arbeiderblad - Pop-dronningen som ble assistentlærer». *www.oa.no* **(norsk)**. 15. februar 2014. Besøkt 17. november 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ingvild Nagell-Dahl på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**NM i hundekjøring barmark** ble arrangert av Ringerike Trekkhundklubb på Hønefoss den  10. og 11. oktober 2009.

Svein Ivar Moen tok tre gullmedaljer.

Norgesmestre:

Gull i Spark senior 1 hund til Svein Ivar Moen Lillehammer.

Gull i Spark junior til Line Malin Blomstedt Asker Trekkhundklubb.

Gull i Vogn 4-spann til Svein Ivar Moen, Lillehammer.

Gull i Vogn 8-spann til Hege Ingebrigtsen, Narvik.

Gull i Snøreløping kvinner til Solveig K. Aaseby, Nittedal.

Gull i Snøreløping Menn til Kristian Særtehaug, Hadeland.

Gull i SnøreSykkel Rekrutt til Mathilde Lutnæs Trysil Trekkhundklubb.

Gull i Spark til Gorm Norheim Elverum Sledehundklubb.

Gull i Spark Senior 2 hunder til Svein Ivar Moen Lillehammer.

Gull i Snøresykling til Tuva Steinsdatter Lem Bærum.

Gull i Snøresykling til Robin Johansen Nittedal.

Gull i Snøresykling Kvinner til Ann Karin Huseby, Hadeland, og Ninan Renate Karlsen, Asker.

Gull i Snøresykling menn til Viktor Sinding Larsen, Nittedal.

Gull i Vogn Senior 6-spann til Hege Ingebrigtsen Narvik Hundeklubb.