recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ole Kristian Hedemann** (født 29. mai 1960) er fra mars 2020 professor ved Høgskolen i Innlandet/Fakultet for audiovisuelle medier og kreativ teknologi på Lillehammer. Han er tidligere programutvikler og formatsjef i NRK.

Han var også vært keyboardist, komponist og tekstforfatter i rockebandet Ung Pike Forsvunnet, som ga ut LP-ene *Ung Pike Forsvunnet* (1982) og *Uppercut* (1985).

Fra 1990 arbeidet han i NRK, først som programleder og reporter i NRK Østlandssendingen, deretter som programleder og reporter i Forbrukerinspektørene (2000–2002), før han ble prosjektsjef for samfunnsprogrammene i NRK Fakta og deretter utviklingssjef i NRK Fakta. 

Fra 2007 ledet han programutviklingsprosesser i NRK og har skrevet fagbok om innholdsutvikling for mediehus («Ideutvikling i mediehuset», IJ-forlaget mai 2010). Han har også vært ansvarlig for at NRK-formater som «Teenage boss», «Never ever do this at home (Ikke gjør dette hjemme)», «Eyewitness (Øyevitne)» og «SKAM» har fått internasjonal distribusjon, som prosjektleder for formatutvikling. I 2018 utga han fagboken; "TV-formater - fra Kvitt eller Dobbelt til Skam" (Cappelen Damm Akademisk 2018). []

I mai 2012 utga rockebandet Ung Pike Hedemanns nye sang *Kraften i oss to* (Curling Legs Records), samtidig som de holdt enkelte konserter. I 2013 utkom nok en single, *Skatten i Skrinet* og i 2015 *Ung Pike Forsvant*, begge på Curling Legs Records.[]

Referanser
----------

1. ↑  «Ole Hedemann/Høgskolen i Innlandet». Arkivert fra originalen 28. juli 2020. Besøkt 30. mai 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Høyskoleforlaget om Ole Hedemann[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Alexander Stepanov**, russisk **Александр Александрович Степанов** (*Aleksandr Aleksandrovitsj Stepanov*), (født 16. november 1950 i Moskva, Sovjetunionen) er mest kjent som opphavsmannen til C++ sitt Standard Template Library, senere en del av standardbiblioteket.

Stepanov er utdannet ved universitetet i Moskva, og senere ved Polytechnic University i Brooklyn, New York. Han har jobbet ved AT&T Bell Laboratories, Hewlett-Packard Research Laboratories og Silicon Graphics, og jobber nå ved A9.com.

Utmerkelser
-----------

* 1995 Dr. Dobb's Journal Excellence in Programming Award for C++ Standard Template Library (STL).

Se også
-------

* Generisk programmering

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 1068844299, besøkt 13. august 2015[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC **·** CiNii
 |
***The Apostle of Vengeance*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av William S. Hart.

Handling
--------

En geistlig, som ble oppvokst i Kentucky, vender hjem etter å ha drevet med forkynnelser i Vermont. Hjemme igjen forsøker han å avslutte en lang feide som har pågått i en hel generasjon, mellom hans egen familie og en annen - familien McCoy. Men familien hans vil ikke ha noe med en eventuell våpenhvile å gjøre, og de kaster mannen ut av hjemmet deres.

Han flytter deretter inn i en liten hytte på fjellet, og fortsetter sin forkynnelse om ikkevold og fredelig eksistens sammen. Men når han blir tvunget til å redde søsteren sin fra klørne til en av McCoy-mennene, blir filosofien hans satt på prøve.

Skuespillere
------------

* William S. Hart som David Hudson.
* Nona Thomas som Mary McCoy.
* Joseph J. Dowling som Tom McCoy.
* Fanny Midgley som Marm Hudson.
* John Gilbert som Willie Hudson.
* Marvel Stafford som Elsie Hudson.
* Gertrude Claire.

Referanser
----------

1. ↑  The Apostle of Vengeance
2. ↑  THE APOSTLE OF VENGEANCE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Apostle of Vengeance* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *The Apostle of Vengeance* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *The Apostle of Vengeance* på American Film Institute Rediger på Wikidata
Arbeidere i Fines Gruve fotografert av O.I. Berg i 1906.
**Ole Ingebrigtsen Killingberg (O.I. Berg)** (født 3. juni 1880, død 20. juli 1918), sønn av Ingebrikt Hansen Butli og Olava Killingberg var en fotograf fra Leksvik i Nord-Trøndelag. Ole vokste opp på gården Killingberg Østre før han tok utdanning som fotograf i Oslo (Kristiania) da han var i midten av tenårene. Han kom tilbake til Leksvik og begynte å jobbe som fotograf der som 17-åring i 1898. Interessen for fotografering fikk kan trolig gjennom hans tante som giftet seg med fotograf Strøm i Trondheim.

Ole bygde sitt eget kamera og tok tusenvis av bilder, hovedsakelig portrettbilder, men også landskapsbilder samt bilder fra elgjakt og arbeidslivet. Som fotograf var han kjent under navnet O.I. Berg. Han døde av kreft i en alder av 38 år, og var i hele sitt liv ugift.

Opprinnelig fantes det over 4 000 glassplater etter Berg, men over 3 000 av dem ble under andre verdenskrig rengjort og brukt av en Trondheimsfotograf på grunn av mangelen på glassplater. Det var først i 1984 at man fant flere kasser med glassplater etter han. I alt 653 glassplater ble hentet fram og Leksvik kommune fikk tilskudd for å starte kopieringsarbeidet til den lokalhistoriske fotosamlingen.

Fotoutstyret til Berg ble i sin tid lånt ut til en fotoforretning i Trondheim til en utstilling, men forretningen gikk konkurs og det gamle utstyret forsvant.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Ole Ingebrigtsen Killingberg i Fotografregisteret.
**Ole Ingebrigtsen Reitan** (født 22. oktober 1833 i Soknedal i Sør-Trøndelag, død 5. januar 1916 samme sted) var gårdbruker på Fløtta og ordfører i Soknedal i 23 år.

Han var født utenfor ekteskap som sønn av Ingebrigt Evensen Anshus og Kjersti Olsdatter Kjønnum. Faren var gårdbruker på Reitan og Fløtta (Anshusflåtten) i Soknedal. Ole Reitan giftet seg i 1859 med Kjersti Olsdatter Garli, som også var hans firmenning. På den tiden kjøpte han også farens andel av Fløtta, og overtok etter hvert hele gården.

Han var ordfører i Soknedal 1864–1865, 1870–1877, 1882–1885 og 1890–1898. Han frasa seg til slutt gjenvalg som ordfører på grunn av svekket helbred. Han var også styreformann i Soknedal sparebank 1890–1895, forlikskommissær og lagrettemann. Han var også valgmann ved flere stortingsvalg, som høyremann.

Ole og Kjersti Reitan fikk syv barn og ble kårfolk hos sønnen Olaf på Fløtta i 1899. Ole Reitan var tippoldefar (i direkte mannslinje) til Odd Reitan. Gården er senere kjøpt og ombygget til kurs- og konferansesenter for Reitangruppen.

Referanser
----------

1. 1 2  Holst, Arne (2015). «Fløtta. Historien. Viktige navn og årstall» (PDF). Reitangruppen. Besøkt 23. februar 2019.
2. 1 2  «Dødsfald». *Trondhjems Adresseavis*: 6. 6. januar 1916.
3. ↑  Snøfugl, Jon O. (1985). *Soknedal sparebank 1885–1985*. Soknedal. s. 51.
4. ↑  Utheim, John (1889). *Oversigt over Valgmands- og Storthingsvalgene 1888*. Horten: C. Andersens bogtrykkeri. s. 45.
5. ↑  Utheim, John (1892). *Oversigt over Valgmands- og Storthingsvalgene 1891*. Kristiania: Steenske bogtrykkeri. s. 48.
6. ↑  Utheim, John (1895). *Oversigt over Valgmands- og Storthingsvalgene 1894*. Kristiania: Steenske bogtrykkeri. s. 58.
7. ↑  Utheim, John (1898). *Oversigt over Valgmands- og Storthingsvalgene 1897*. Kristiania: Steenske bogtrykkeri. s. 58.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**James Joseph Donahue** (født 20. april 1886, død 29. mai 1937) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm. 

Donahue vant en olympisk bronsemedalje i friidrett under 1912 i Stockholm. Han kom på tredjeplass i femkamp bak sin landsmann Jim Thorpe og Ferdinand Bie fra Norge. Året etter ble Thorpe diskvalifisert, ettersom han hadde brutt amatørreglene og mottatt betaling for å spille baseball. Dette førte til at Ferdinand Bies sølvmedalje ble oppgradert til gull og Donahue ble sølvmedaljevinnere. I 1982 bestemte IOC seg for at Jim Thorpe likevel vant konkurransen og han ble tildelt den olympiske tittelen i både fem- og tikamp uten at de andre plasseringene ble påvirket.

OL-medaljer
-----------

* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Sølv Sølv i friidrett, femkamp USAs flagg USA

Eksterne lenker
---------------

* (en) James Donahue – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) James Donahue – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) James Donahue – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) James Donahue – Track and Field Statistics Rediger på Wikidata
**Lake** er en salt- eller sukkerløsning som har vært brukt til preservasjon og konservering av matvarer.

Laken kan også inneholde sukker og ev. krydderurter. Saltet er lett bakterisid og bidrar dermed til å hindre at kjøttet eller fisken blir hurtig bedervet. Maten gjennomgår likevel en modningsprosess som endrer konsistensen og til en viss grad fordøyeligheten.

Lake kan også benyttes til å avise glatte veier.

Saltlake
--------

Saltlake er vann som er mettet eller nesten mettet med salt (NaCl). Den kan benyttes til å bevare grønnsaker, fisk og kjøtt. Saltlake blir også benyttet til å modne halloumi- og fetaost. Selv om saltlake kan benyttes til bevaring på samme måte som sukker eller eddik er den mye bedre å bruke under transport. Ved å tilsette salt til vann reduseres frysepunktet til vannløsningen og man kan med større effektivitet transportere varer.

Med en saltkonsentrasjon på 23,3 blir frysepunkt til vann redusert til -21 °C (252,15 K). Ved 15,5 °C (288,65 K) inneholder mettet saltlake 26,4 %, mens den ved 0 °C kan inneholde 26,3 % salt. []

Når sjøvann fryser til havis, blir saltet i vannet skilt ut og vannet like omkring isen blir til saltlake. Saltere vann har høyere tetthet enn mindre salt vann, så dette kalde og salte vannet er tungt nok til å synke helt til bunnen av havet og er medvirkende til å drive havstrømmene i havet.

| Salinitet i vann basert på hvor mange promille salt det inneholder |
| --- |
| Ferskvann | Brakkvann | Saltvann | Saltlake |
| < 0, | 0,5- 35 | 35 - 50 | > 50 |

Referanser
----------

1. ↑  Panagopoulos, Argyris; Haralambous, Katherine-Joanne (1. oktober 2020). «Minimal Liquid Discharge (MLD) and Zero Liquid Discharge (ZLD) strategies for wastewater management and resource recovery – Analysis, challenges and prospects». *Journal of Environmental Chemical Engineering*. 5 **(engelsk)**. 8: 104418. ISSN 2213-3437. doi:10.1016/j.jece.2020.104418. Besøkt 14. september 2020.
2. ↑  Dennis L. Hartmann: *Global Physical Climatology*, s. 196 – Academic Press, Seattle, Washington, USA, 2004.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
Landsbyen **Lajia** (kinesisk: 喇家, pinyin: *Lǎjiā*) i storkommunen Guanting er et arkeologisk funnsted nordvest i Qinghai-provinsen i Kina. 

Laija var en del av Qijiakulturen (2400 f.Kr. – 1900 f.Kr.), altså tidlig bronsealder. Landsbyen ble oppdaget i år 2000, og dekker et område på ca. 200.000 m². Arkeologer mener at landsbyen ble forlatt da den ble rammet av et jordskjelv og en påfølgende oversvømmelse. 

I 2002 ble verdens eldste intakte nudler funnet her, fra rundt 2000 f.Kr. Disse var laget av hirse.

Her ble det også oppdaget en klangstein (91 x 61 x 4 cm) (*Huang He qing wang*, 黄河磬王), og den gjelder som landets største.

Lajia-funnstedet står oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Referanser
----------

1. ↑  Ye, Maolin; Lu, Houyuan. «The earliest Chinese noodles from Lajia». *The Institute of Archaeology*. Chinese Academy of Social Sciences. Arkivert fra originalen 21. oktober 2013. Besøkt 12. oktober 2011.
2. ↑  Oldest noodles found in China, BBC News,12- oktober 2005
3. ↑
**Ust Ilimsk-demningen**  er en demning ved byen Ust-Ilimsk i elva Angara, ei sideelv til Jenisej, nord for det ovenforliggende Bratsk-reservoaret. Vannkraftverket ble ferdigstilt 1970–1979. Operatør er Irkutsk Power Generation and Distribution Company (Irkutskenergo) OAO.

Kart over vannkraftverkene i Jenisej. Eksisterende kraftverk i fylt firkant, planlagte utbygginger i konturfirkant.
Demningen er en 1 475 meter lang, og 105 meter høy gravitasjonsdam i betong.

Kraftverket er et av verdens største målt etter installert effekt, som er inntil 4 320 MW fordelt på 16 turbiner (alle på 270 MW hver). Den praktiske utnyttelsen er omkring 3 840 MW, og midlere kraftproduksjon er 21 700 GWt årlig. Kraftverket gir kraft til industrien i Sibir.

Anleggets reservoar er den 1 873 km² store ***Ust Ilimsk-sjøen*** i Krasnojarsk kraj (som grovt sett dekker Jenisej-vassdraget). Normal dybde blir 31,7 meter, vannmengde er anslagsvis 59,3 km³. Reservoaret strekker seg nesten helt opp til byen Bratsk.

Se også
-------

* Liste over verdens største vannkraftverk

Eksterne lenker
---------------

* Ust-Ilimsk Hydroelectric Dam - *Global Energy Observatory*.
* Rushydro – operatørselskapets websider.


| * v
* d
* r
Demninger i Angara |
| --- |
| Irkutsk **·** Bratsk **·** Ust Ilimsk **·** Bogutsjansk | Russlands flagg |
**HMS «Royal Charles»** var et engelsk førsteklasse 80-kanoners linjeskip. Fartøyet ble opprinnelig kalt Naseby og ble bygget av Peter Pett ved Woolwich dockyard i 1655 for marinen i Det engelske samveldet. Skipets navn var til ære for Oliver Cromwells avgjørende seier i 1645 over rojalistene under den engelske borgerkrigen.

Fartøyet ble bestilt i 1654 som en av fire andreklasse linjeskip, som skulle utrustes med 60 kanoner. Under byggingen ble planene endret slik at hun fikk et fullt sett med kanoner på øvre dekk og dermed ble omklasset til et førsteklasse linjeskip.

I tiden før gjeninnføringen av monarkiet var hun ankret i The Downs ved Deal i Kent, hvor baugsprydet med Oliver Cromwell ble fjernet før hun seilte til De forente Nederlandene for å hente Karl II av England tilbake. Ved ankomst til Scheveningen ble hun omdøpt til HMS «Royal Charles» og tok Karl og hans følge (inkludert Samuel Pepys) ombord og satte dem i land ved Dover.

Med sitt nye navn sluttet hun seg til Royal Navy som formelt ble etablert i 1660. Med sine 1249 tonn var «Royal Charles» større enn «Sovereign of the Seas», det første tre dekks linjeskipet, bygget av Phineas Pett, Peter Petts far. Til forskjell fra «Sovereign of the Seas» lange tjenestetid kom «Royal Charles» til å ha bare 12 års tjenestetid.

Fartøyet deltok i andre anglo-nederlandske krig og kjempet i 1665 i slaget ved Lowestoft under kommando av James Stuart, hertugen av York, mens fartøyssjef var William Penn. I slaget ødela hun sannsynligvis det nederlandske flaggskipet «Eendragt». I 1666 deltok hun i ytterligere to engasjement; firedagersslaget og seieren over admiral Michiel de Ruyter i slaget ved North Foreland utenfor kysten av Kent.

I 1667 ble Englands synkende moral ytterligere svekket ved raidet på Medway, hvor en nederlandsk styrke invaderte munningene av elvene Thames og Medway og tok «Royal Charles». Fartøyet ble tatt til Hellevoetsluis i De forente Nederlandene, men ble ikke satt inn i landets marine da dypgående ble ansett som for stort for bruk langs den nederlandske kysten. Hun ble auksjonert bort som skrap i 1673. Metallbeslaget akter, med Englands våpenskjold er nå på utstilling i Rijksmuseum i Amsterdam.

Eksterne lenker
---------------

* (en) HMS Royal Charles (ship, 1655) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Gardsjøen** er en innsjø i Grue kommune i Innlandet. Gardsjøen er en hesteskosjø, det vil si at den er en gammel meandersving eller elvesving, som i tidens løp har blitt skilt fra Glåma. Den opprinnelige meanderen kan følges videre vestover fra nordenden av sjøen gjennom Veslekila.

Den største tilløpselva til Gardsjøen er Tjuraåa. Sjøen har utløp til Glåma gjennom Kongshovnoret, hvor det er bygget en pumpestasjon for å holde vannstanden i sjøen stabil ved flom i Glåma.

Hele sjøen er omfattet av Gardsjøen naturreservat, som ble opprettet i 1993 for å verne det rike fuglelivet. Det er påvist 137 fuglearter, hvorav 22 vadefugler og 10 andearter.

Det er veldig bra med fisk i sjøen, spesielt gjedde, som trekker mange folk.[]

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 24. april 2015
2. ↑  (no) Gardsjøen naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
Studentene går i tog til Wartburg i 1817. Etsning av ukjent kunstner
Artikkel i studentavisen Isis, med fortegnelse over det som gikk på bokbålet
**Wartburgfesten i 1817** er navnet på en studentdemonstrasjon som fant sted 18. oktober 1817 på borgen Wartburg ved Eisenach i den tyske delstaten Thüringen.

Foranledningen
--------------

Demonstrantene på Wartburg var ca. 500 medlemmer av studentbevegelsen die Burschenschaft, som hadde samlet seg i anledning trehundreårsminnet for reformasjonen og fireårsminnet for slaget ved Leipzig, tyskernes avgjørende seier over Napoleon. Studentene kom fra alle deler av Tyskland og utgjorde en åttendedel av landets studentmasse. Ingen av deltakerne kom fra Østerrike, hvor studentforeningene (Burschenschaftene) var forbudt.

Den umiddelbare foranledning til demonstrasjonen var imidlertid studentenes skuffelse over at Fredrik Vilhelm III av Preussen ikke hadde innført noen forfatning slik han hadde lovet. Studentene mente at Det tyske forbund som var opprettet på Wienerkongressen i 1815, var uten makt og at Forbundsdagen bare tjente adelen.

Festens forløp
--------------

Studentenes kamprop var *Ehre – Freiheit – Vaterland* (norsk: *Ære – Frihet – Fedreland*) og demonstrasjonen regnes som den første borgerlig-demokratiske forsamling i Tyskland.

Under demonstrasjonen ble det avholdt et skuespill i form av et bokbål, der blant annet Code Napoleon, verker av forfatteren og Russlands generalkonsul August von Kotzebue og annen litteratur som ble vurdert som i strid med den tyske ånd, ble brent. Friedrich Ludwig Jahn var ikke tilstede under Wartburgfesten, men antas å ha vært den åndelige far for bokbålet. Forøvrig forløp Wartburgfesten fredelig, men skremte myndighetene. I årene som fulgte ble det grepet hardt inn mot professorer og studenter.

Etterspill
----------

Heinrich Heine uttalte seg kritisk til bokbålet på Wartburg: 

> *På Wartburg skrek fortiden sine mørke ravneskrik, og i fakkellyset ble dumheter sagt og begått, som skulle de være fra den dummeste middelalder!*   
> (*Auf der Wartburg krächzte die Vergangenheit ihren obskuren Rabengesang, und bei Fackellicht wurden Dummheiten gesagt und getan, die des blödsinnigsten Mittelalters würdig waren!)*
> 
> 
> 

Karl Ludwig Sand var deltaker under Wartburgfesten, men ble siden mer kjent for å ha myrdet August von Kotzebue, hvis bøker også var gått med i bokbålet. Som et etterspill til bokbålet på Wartburg og i tillegg andre hendelser, fulgte Karlsbad-beslutningene i 1819. Dekretene fra Karlsbad innskrenket blant annet pressefriheten og ga hjemmel for å bekjempe liberale og nasjonale strømninger i landet. Dekretene ble vedtatt under ledelse av den østerrikske utenriksminister Metternich.

Referanser
----------

1. ↑  *Burse* i duden.de
2. 1 2 3 4 5 6  Carl Grimberg: Menneskenes liv og historie, bind 18.
3. ↑  Wartburgs internettside
4. ↑  Google books: Heinrich Heine: *Über Ludwig Börne* s. 226 besøkt 21. april 2013
5. ↑  Wikikilden med originaltekst fra Karlsbad-dekretene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
En gate i Mekele
**Mekele** (eller **Makale** eller **Makele**) er hovedstaden i Tigrayregionen i Etiopia. Mekele ligger 110 km fra den eritreiske grense. Mesteparten av handelen gikk nordover før Eritrea løsrev seg fra Etiopia i 1993, men nå er grensen stengt. Avstanden fra hovedstaden Addis Abeba er 777 km, og til Aksum er det 260 kilometer

Klima
-----

Mekele ligger på 2000 moh og kan besøkes året rundt. Selv om Etiopia ligger i Afrika er det ikke tropisk klima. Den beste tiden å besøke Mekele er i den kalde tida mellom desember og februar. Regntiden bør unngås da mye av vegnettet er jordveger og blir vanskelig framkommelig når det er regn. Den korte regntida er mellom januar og mars, da faller det ikke regn hvert år. Den lange regntida er mellom juni og midten av september, men i denne regionen slutter ofte regnet allerede i august.

Severdigheter
-------------

Kirkene i Lalibela ligger i nærheten av Mekele. Saltkaravaner fra Danakilørkenen.

Borgerkrigsmonumentet er et minnemerke om kampen mot militærjuntaen Derg som styrte Etiopia 1974 til 1987.

Monument over falne i krigen mot Dergue.
Johanneslottet ble bygget av keiser Yohannes IV i 1870, etter at han hadde valgt Mekele som sin hovedstad, og bygde et praktfullt palass i 1870. Palasset er godt vedlikeholdt og brukes i dag som museum, hvor Keiserens trone, keiserlige seng, seremoniklær og rifler kan bli sett.

Samferdsel
----------

Mekele har flyplass med daglige forbindelser med Addis Abeba, Lalibela og Aksum. Flyplassen ligger på et høydedrag 9 km øst for bykjernen og heter **Alula Aba Nege**. Den ligger på 2250 moh og har en rullebane på 3604 meter som er asfaltert. Det ligger fremdeles flyvrak på flyplassen (2006) etter kampene mot Eritrea.

Historie
--------

1300-tallet: Byen etablert
1800-tallet: Hovedstad i Etiopia, og byens glansperiode
1984 – 1985: Hungersnød i Etiopia, og byen var omkranset av flyktninger.
5. juni 1998: Eritreisk luftvåpen bombet byen.
Mai 2000: Mekelle University ble etablert gjennom sammenslåingen av to etablerte høgskoler.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 7. november 2007. Besøkt 2. juli 2007.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
**HMS «Repulse»** var en slagkrysser av Renownklassen i den britiske marinen i perioden 1916 til 1941. Skipet deltok i begge verdenskriger inntil det ble senket av japanske fly utenfor Britisk Malaya i desember 1941. Søsterskip var HMS «Renown».

«Repulse» ble fullført i 1916 ved Clydebank i Skottland, og opererte i Nordsjøen resten av den første verdenskrig. Etter fredsslutningen fikk skipet en nødvendig oppgradering av pansringen som økte vekten med om lag 6 000 tonn. Etter at arbeidet var fullført i 1922 begynte den sin fredskarriere med flåteøvelser og langdistansetokt.

I perioden 1933–36 ble «Repulse» igjen modernisert, med økt dekkspansring, hangar og katapult for fly, og forbedret luftvernskyts. De to første årene av den andre verdenskrig opererte skipet sammen med den britiske flåten i Nordsjøen og Atlanteren. Skipet tok del i jakten på det tyske slagskipet «Bismarck» i mai 1941.

HMS «Repulse» angripes av japanske bombefly
Senere i 1941 ble «Repulse» sendt til Det fjerne østen sammen med det nye slagskipet HMS «Prince of Wales». De to skipene ankom Singapore like før Japan startet Stillehavskrigen. Da fiendtlighetene startet seilte de nordover for å avskjære en rapportert invasjonsstyrke. På returen til Singapore 10. desember 1941 ble skipene angrepet av japanske bombe- og torpedofly. Tidlig i angrepet ble «Repulse» skadet av bomber og sank etter å ha blitt truffet av flere torpedoer. I løpet av en time sank også «Prince of Wales».

Eksterne lenker
---------------

* (en) HMS Repulse (ship, 1916) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) HMS Repulse (1916) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Ahmed Ismail Hussein Hudeidi** (somalisk: *Axmed Ismaaciil Xudeydi*; født 15. april 1928 i Berbera i Britisk Somaliland, død 7. april 2020 i London), kjent som **Hudeidi** eller **Xudeydi**, var en somalisk musiker som spilte oud og komponerte og skrev sanger.

Lib og virke
------------

Xudeidi ble født i Berbera i 1928 men fikk sin oppvekst i Aden-protektoratet (Jemen), der faren var politisersjant. Xudeidi var alltid fascinert av musikk, og ble betatt av strengeinstrumentet oud da faren tok ham med på et selskap i Aden der en arabisk mann spilte på det. Han lærte seg å spille på det fra Abdullahi Qarshe, som rådet Xudeydis far til å kjøpe et instrument og plekter til sin sønn, såvel som bøker og skrivesaker til den skolegang han burde få.

I 1950- og 1960-årene bodde Xudeidi i Jemen, Somaliland og Djibouti. Han spilte oud og havnet i konflikter med rivaliserende musikanter og for å synge politiske opprørssanger. I 1973 flyttet han til Storbritannia, og opptrådte der i private sammenhenger som familieselskaper og bryllupsfester, og underviste andre i å spille oud.

Han trakk seg tilbake etter en siste konsert ved Kayd Somali Arts and Culture i februar 2020. Han hadde da forlengst fått tilnavnet «The King of Oud».

Død
---

Xudeidi døde 7. april 2020 i London av covid-19, åtte dager før han ville ha fylt 92 år.

Referanser
----------

1. ↑   www.bbc.co.uk, besøkt 19. april 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   www.garoweonline.com[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  ; besøksdato: 19. april 2020.
4. ↑  Dahir, Abdi Latif (8. april 2020). «Ahmed Ismail Hussein, Venerable Somali Musician, Dies at 91». *The New York Times*. Besøkt 31. mai 2020.
5. ↑  «Radio 3 World on Your Street - Musicians' Stories». BBC. Besøkt 4. april 2014.
6. 1 2 3  Mary Harper (19. april 2020). «Hudeidi: The Somali 'king of oud' who was felled by coronavirus». BBC News.
7. 1 2  «'King of Oud' Somali musician Hudeydi dies from coronavirus». RFI. 9. april 2020. Besøkt 18. april 2020.
8. ↑  «Somalia: Legendary musician succumbs to COVID-19 in London». Garowe Online. Besøkt 8. april 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Xudeidi på MusicBrainz Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
***The Reward of Patience*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Robert G. Vignola.

Handling
--------

Den velstående sivilingeniøren Robert Penfield reiser til en liten kveker-by i Pennsylvania. Der møter han Patience, som snart blir forelsket i ham. Men Robert er allerede forlovet med Edith, som planlegger å gifte seg med ham bare for å få tak i alle pengene hans. Patience velger å reise tilbake til byen sammen med Robert, og skaffer seg jobb som sekretær.

Etter Robert og Ediths bryllup, og etter fødselen av barnet deres, tar Patience seg av babyen mye mer entusiastisk enn den virkelige moren gjør. Edith er i mellomtiden mer opptatt av Paul Dunstan, en tidligere frier som tidligere ikke var velstående nok til å gifte seg med henne - men som siden den gang har arvet en større formue.

Skuespillere
------------

* Louise Huff som Patience.
* John Bowers som Robert Penfield.
* Lottie Pickford som Edith Penfield.
* Kate Lester som Mrs. Penfield.
* Adolphe Menjou som Paul Dunstan.
* Gertrude Norman som Osborn.

Referanser
----------

1. ↑  THE REWARD OF PATIENCE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Reward of Patience* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Reward of Patience* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Bill Pursell** (født William Whitney Pursell 9. juni 1926 i Oakland i California i USA, død 3. september 2020 i Nashville i Tennessee) var en amerikansk pianist og arrangør.

Liv og virke
------------

Pursell bokste opp i Tulare og studerte komposisjon i Baltimore, Under andre verdenskrig gjorde han militætrtjeneste i et US Air Force-band. Etter krigen avsluttet han sitt studium av klassisk komposisjon under Howard Hanson ved Eastman School of Music og fikk mastergrad i midten av 1950-årene. Semere spilte han i Nashville Symphony Orchestra.

I 1962 spilte han inn albumet *Our Winter Love* hos Columbia Records;det nådde påå på plass 15 på *Billboard 200*; singleplaten ble nr. 9 på spilleoversiktene. Oppfølgersingelen «Loved» nådde Billboard-plass 121. Pursell zspilte også inn hos Epic Records og Dot Records.

I 1960-årene spilte han klaver på noen albumer av Johnny Cash, og var sesongarbeider og arrangør for Patsy Cline, Johnny Paycheck, Joan Baez, Eric Andersen, Scotty Moore, JJ Cale, Willie Nelson, Dan Fogelberg og andre.

I 1985 ble Pursell hedret som årets konponist av Tennessee Music Teachers Association.

Pursell var fra 1980 fakultetsmedlem på Belmont University. I 1996 fikk han doktorgrad i «Musical Arts (DMA)" ved Eastman School of Music / University Rochester.

Den 3. september 2020 bekjentgjorde Pursells datter Laura at han dadde dødd på Vanderbilt Hospital i Nashville aetter å ha blitt rammet av COVID-19- Han ble 94 år gammel.

Album
-----

* 1963: *Our Winter Love*
* 1963: *Chasing A Dream*
* 1974: *Try A Little Kindness* (The Young Church Singers & Bill Pursell)
* 1977: *The Sweat Sound* (Bill Pursell & The Nashville Sweat Band)

### Singler

* 1963: *Our Winter Love*

Referanser
----------

1. ↑  Julia Edenhofer: *Das Große Oldie Lexikon*. S. 489
2. ↑   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
3. ↑  «William Pursell, Grammy-Nominated Composer, Dies at 94». The Hollywood Reporter. 5. september 2020. Besøkt 6. september 2020.

Litteratur
----------

* Julia Edenhofer: *Das Große Oldie Lexikon*. Bastei-Lübbe 1991, ISBN 3-404-60288-9.
* David Dicaire: *The First Generation of Country Music Stars: Biographies of 50 Artists Born Before 1940.* McFarland 2007, ISBN 0-7864-8558-2.

Eksterne lenker
---------------

* 

* (en) Pursell/{{{2}}} Bill Pursell på Discogs
* Bill Pursell hos worldcat, besøkt 11. november 2014

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Open Directory Project** (ODP), også kjent som **DMOZ** (fra det opprinnelige domenenavnet **d**irectory.**moz**illa.org), var en flerspråklig nettkatalog drevet av frivillige og eid av Netscape (som ble kjøpt opp av AOL). Katalogen ble stitet av Rich Skrenta og Bob Truel i 1998, først som **Gnuhoo** og senere som **Newhoo**. Disse to navnene ble forlatt fordi Richard M. Stallman og Free Software Foundation reagerte på bruken av *Gnu* (siden det ble hevdet at prosjektet ikke hadde noe med fri programvare å gjøre) og fordi Yahoo! reagerte på bruken av *Hoo*. Navnet ODP kom da de ble kjøpt opp av Netscape Communications Corporation sent i oktober 1998.

ODP-data var tilgjengelige for fri distribusjon og bruk under betingelsene i Open Directory-lisensen. Denne lisensen krever at hver eneste side som bruker ODP-data har en boks med lenker (tilpasset kategorien som vises på siden) som peker tilbake til ODP. Lisensen gjør at kreativ bruk av ODP-data er meget vanskelig uten å bryte betingelsene. 

Ved starten i oktober 1998 hadde katalogen cirka 100 000 sider. Ett år etter var tallet steget til en million sider. Siden var det en jevn vekst, og i desember 2003 hadde katalogen indeksert fire millioner sider. 

Hvem som helst kunne søke om å bli redaktør i ODP, og hvis søknaden ble godkjent, kunne de fritt legge inn lenker i den kategorien i katalogen hvor de søkte. Som en naturlig konsekvens av katalogens struktur var redaktørmodellen i ODP hierarkisk. Man startet med en liten kategori og etter man har holdt på en stund og fått litt erfaring, kunne man søke om flere eller større kategorier. Erfarne redaktører kunne få ekstra rettigheter knyttet til sin redaktørrolle. *editall* gav rett til å redigere hvor som helst. *meta* gav i tillegg rett til å behandle redaktørsøknader og rapporter om misbruk. *cateditall* var det samme som *editall* begrenset til en kategori (med underkategorier), og *catmod* var det samme som *meta* begrenset til en kategori. I tillegg fantes *catmv* som gav en rett til å flytte eller endre navn på kategorier.

Nettstedet ble stengt 17. mars 2017 og er ikke lenger tilgjengelig.

Referanser
----------

1. ↑  Danny Sullivan (17. mars 2017). «DMOZ has officially closed after nearly 19 years of humans trying to organize the web» **(engelsk)**. Search Engine Land. Besøkt 5. februar 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* Offisiell blogg Rediger på Wikidata

* Mate-URL Rediger på Wikidata

* (en) DMOZ – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Statisk speil av DMOZ
***The Right to Be Happy*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Rupert Julian.

Handling
--------

Scrooges tidligere partner, Jacob Marley, hadde vært død i mer enn syv år når den begivenhetsrike julaften i En julefortelling finner sted. Han hadde blitt så gjennomsyret av grådighet etter penger. Han hadde ikke tenkt på Marley siden den dagen han begravde partneren sin. Men han feirer denne dagen ved å gjøre de beste forretningskuppene han klarer. På denne julaften hadde Bob Cratchit, hans trofaste kontorist, blitt sendt hjem etter en diskusjon med Scrooge, i stedet for å ønske ham en «god jul»

Scrooges nevø hadde ringt sin onkel for å be ham å spise middag sammen med familien hans. Men Scrooge hadde vært i hans vanlige dårlige humør, og nektet å være sammen med familien sin i julen. Godhjertede medlemmer av en veldedighet hadde også tatt kontakt, men Scrooge hadde sendt dem vekk. Scrooge har aldri hatt noen julestemning, og spiser heller et ensomt måltid. Men om natten får han besøk av spøkelset til hans tidligere partner Jacob Marley, og Marley sender også tre spøkelsesaktige budbringere til ham. Disse åpenbaringene fører Scrooge gjennom hans barndom, ungdomsår og manndom.

Scrooge husker de forskjellige fasene av karrieren hans, og fremtidens spøkelse viser ham hvordan fremtiden hans kommer til å se ut. Når Scrooge våkner igjen, har han forvandlet seg til en snill mann og arbeidsgiver, som nærmest bobler over av julestemning. Han er nå en elskelig og vennlig gammel mann, utelukkende opptatt av veldedige og humane gjerninger for å veie opp for de bortkastede årene hvor han bare var opptatt av å tjene mest mulig penger hver eneste dag.

Skuespillere
------------

* Rupert Julian som Ebenezer Scrooge.
* John Cook som Bob Cratchit.
* Claire McDowell som Mrs. Cratchit.
* Frankie Lee som Tiny Tim.
* Harry Carter som Jacob Marley.
* Emory Johnson som Fred, nevøen til Scrooge.
* Roberta Wilson som Caroline.
* Francelia Billington som kjæresten til Scrooge.
* Lydia Yeamans Titus som Mrs. Fezziwig.
* Wadsworth Harris som fortidens spøkelse.
* Richard L'Estrange som nåtidens spøkelse.
* Tom Figee som fremtidens spøkelse.

Referanser
----------

1. ↑  The Right to Be Happy
2. ↑  Alan Goble. *The Complete Index to Literary Sources in Film*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Right to Be Happy* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Right to Be Happy* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Right to Be Happy* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Right to Be Happy* på Silent Era Rediger på Wikidata
For fotballstadionet i Trondheim som tidligere het DNB Arena, se EXTRA Arena.

**DNB Arena** ligger ca. 200 meter vest for Siddishallen i Stavanger og er den nye hjemmearenaen til Stavanger Oilers. Arenaen ble åpnet 1. oktober 2012.

Kapasiteten er 4 250 (tidligere 4 377) på ishockeykampene og 5 500 ved konserter. Det er restaurant med 164 sitteplasser og 36 VIP-losjer. VIP-losjene har et areal på 560 kvadratmeter, mens det er syv garderober. Isflaten er mindre enn andre europeiske baner, etter mal av de nordamerikanske banene i National Hockey League, NHL.

Før DNB kjøpte rettighetene til arenanavnet gikk den kommende hallen under navnet *Oilers Arena*. De to ishallene DNB Arena og Siddishallen ligger for øvrig på hver sin side av den gamle kommunegrensen mellom Stavanger og Hetland med DNB Arena på Hetlandsiden og Siddishallen på Stavangersiden.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) DNB Arena (Stavanger) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Dragsumsjøen i Gongbo'gyamda
Gongbo'gyamda (rosa) i prefekturet Nyingthri (gult)
**Gongbo'gyamda** (kinesisk: 工布江达县 ; pinyin: *Gōngbùjiāngdá Xiàn*; tibetansk: ཀོང་པོ་རྒྱ་མདའ་རྫོང་ ; Wylie: *Kong po rgya mda' rdzong*) er et fylke i prefekturet Nyingchi i den autonome region Tibet i Folkerepublikken Kina.

Folketallet var på 23 818 innbyggere i 1999.

Geografi
--------

Milhapasset over til Gongbo’gyanda fylke
Gongbo'gyamda ligger sør for Nyainqentanglhafjellene og nord for Yarlung Tsangpo-elven og ved Nyangelvens idtre avgreninger. Arealet er på 12.886 kvadratkilometer. Gjennomsnitts høyde over havet er på 3.500 meter. Gonggosjøen - også kalt Pagsum- eller Dragsumsjøen, på 26 kvadratkilometer, er i dette fylket.

Administrative enheter
----------------------

**Storkommuner:**

* Jinda 金达镇, Gongbujiangda 工布江达镇, Bahe 巴河镇.

**Kommuner:**

* Jiaxing 加兴乡, Niangpu 娘蒲乡, Jiangda 江达乡, Zhongsha 仲莎乡, Zhula 朱拉乡, Cuogao 措高乡.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 318, en av Folkerepublikken Kinas lengste hovedveier, løper gjennom området. Den begynner i Shanghai og fører blant annet innom Wuhan og Chengdu på sin vei inn i Tibet og Lhasa og helt frem til en kinesisk grenseovergang mot Nepal i Zhangmu.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside
**The Revelers** var en vokalkvartett fra USA som var svært berømt sent i 1920-årene og tidlig i 1930-årene. Kvartetten var også populær i Europa og var forbilde for den tyske gruppa Comedian Harmonists

Historie
--------

The Revelers utviklet seg fra gruppa "The Shannon Four" med medlemmene Charles Hart (tenor), Harry Hindermyer (tenor), Elliot Shaw (baryton) og Wilfried Glenn (bass). Fra 1917 spilte denne gruppa inn plater for selscapet Victor. Senere byttet den navn og besetning med Lewis James (tenor) og Franklin Baur (tenor) under navnet "Shannon Qartett".

Med pianostemme og arrangementer av Ed Smalle som også delvis sang tenor buffo, oppsto The Revelers, som spilte inn for flere plateselskap. På  Columbia kalte gruppa seg "The Singing Sophomores" og på Brunswick "The Merrymakers". Gruppa tjente mye penger på platesalg. Mellom 1925 og 1932 ble rundt 150 titler gitt ut.

Kjente sanger (utvalg)
----------------------

* *I am gonna back to Charleston* (13. januar 1926)
* *Dinah* (4. september og 13. januar 1926)
* *Who?*  fra musikalen "Sunny", som "The Singing Sophomores" på Columbia (27. januar 1926)
* *Valencia* (2. juni 1926)
* *The Blue Room* (8. juni 1926)
* *Birth of the Blues* (14. juli 1926)
* *Baby Face* als "The Merrymakers" på Brunswick (23. juli 1926)
* *Ol' Man River* fra musikalen "Show Boat" (11. januar 1928)
* *When Yuba played the Rumba on the Tuba* (24. juli 1931)

Eksterne lenker
---------------

* (en) The Revelers – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) The Revelers på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) The Revelers på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) The Revelers på Songkick Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
Kart over områder hvor Čakavisk snakkes
**Čakavisk** (kroatisk:*čakavica, čakavski*) er en av tre hoveddialekter i Kroatia. De øvrige to er štokavisk og kajkavisk. Čakaviske dialekter brukes først og fremst i de nordøstlige adriaterhavsområdene, i Istria, området rundt Kvarnerbukten, på flere av adriaterhavsøyene og mer sporadisk i Dalmatia og sentrale deler av Kroatia.

Navnet på dialekten kommer fra spørreordet «hva» som er «ča» (eller «ca») på čakavisk.[]

Čakavisk hadde tidligere et betydelig større utbredelsesområde i middelalderen. Da omfattede det hele kystlandet, Lika, Dalmatias innland og Zagora, helt til elven Kupa, ned til elven Una og strakk seg langt inn i Bosnia-Hercegovina.[] Etter den tyrkiske ekspansjonen i området fra 1400-tallet kom det til demografiske forandringer, noe som bidro til at čakavisk ble trengt til siden og erstattet av štokavisk.[]

Čakavisk er den eneste dialekten som er unik for kroatisk, da kajkavisk benyttes i Slovenia og štokavisk anvendes i Serbia, Bosnia-Hercegovina og Montenegro.[]

*Burgenlandkroatisk* som tales av kroatene i Burgenland (Østerrike) og *molisekroatisk* som tales av kroatene i Molise (Italia) er basert på den čakaviske dialekten med ikavisk uttale.[] Čakavisk har også sterkt farget den lokale variant av venetiansk som tales i Rijeka og langs Kvarnerbukten og som kalles fiumansk.[]

Sangeren Alen Vitasović synger på čakavisk.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Gongshu** (kinesisk: 拱墅区; pinyin: *Gǒngshù Qū*) er et bydistrikt i den subprovinsielle by Hangzhou, hovedstaden i provinsen Zhejiang i Folkerepublikken Kina. 

Det har et areal på 87,73 km² og talte 429.292 innbyggere i 2000.

Administrativ inndeling
-----------------------

Distriktet var i 2000 inndelt i seks gateområder/subdistrikter, som utgjør en del av Hangzhous sentralområde, samt fire storkommuner.

**Gateområder (*jiedao*):**

* Daguan, Gongchen, Hemu, Hushu, Mishixiang, Xiaohe

**Storkommuner (*zhen*):**

* Banshan, Kangqiao, Shangtang, Xiangfu

Den største byen i distriktet, utenfor sentralområdet Hangzhou, er Shangtang med 80 911 innbyggere i 2000.

Referanser
----------

1. 1 2 3  National Bureau of Statistics, China (**på kinesisk**) Arkivert 12. november 2017 hos Wayback Machine. Zhejiang; innbyggertall i gateområder (*jiedao*), storkommuner (*zhen*) og kommuner (*xiang*) ved folketellingen 1. november 2000.

Eksterne lenker
---------------

* Infoside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**The Ritz Hotel** er et femstjerners hotell i Piccadilly i London, i en vernet bygning. Hotellet er et symbol på overklasse og luksus, og det er et av de mest prestisjefulle og berømte hoteller i verden.[] Det er medlem av det internasjonale konsortiet The Leading Hotels of the World.

Hotellet ble åpnet av den sveitsiske hotelleieren César Ritz i mai 1906, åtte år etter han hadde etablert Hôtel Ritz Paris. Etter en langsom start begynte hotellet å bli oppulært mot slutten av første verdenskrig, og det ble særlig ettertraktet blant tidens politikere, forfattere og skuespillere. David Lloyd George holdt en rekke hemmelige møter på Ritz i den siste halvdel av krigen, og det var på Ritz at han besluttet å gripe inn på vegne av Hellas overfor Tyrkia. Noël Coward var en kjent gjest på Ritz i 1920- og 1930-årene.

Det var eiet av Bracewell-Smith-familien en lang periode frem til 1976, da The Ellerman Group of Companies kjøpte det for 80 millioner pund fra Trafalgar House i oktober 1995. De brukte åtte år og 40 millioner pund på å restaurere det til dets tidligere storhet. I 2002 ble hotellet det første til å bli utnevnt til hoffleverandør for prinsen av Wales for bankett- og cateringvirksomhet.

Eksteriøret er både strukturelt og visuelt i fransk-amerikansk stil, med små spor av engelsk arkitektur, og det under sterk innflytelse av arkitektoniske tradisjoner fra Paris. Fasaden mot Piccadilly er omkring 70 m lang, herav omkring 30 m på Arlington Street og 27 m på Green Park-siden. På hjørnene av paviljongtakene har Ritz store grønne løver i kobber. Hotellet har 111 værelser og 23 suiter.

The Ritz Club, som har vært eiet av Ritz Hotels eiere siden 1998, er et casino i hotellet kjeller, som er innrettet i det tidligere Ritz Bar and Grill. Her finnes rulett, blackjack, baccarat og poker, samt spillemaskiner.

Interiøret, som hovedsakelig er tegnet av folk fra London og Paris, er i Ludvig XVI-stil. Forfatteren Marcus Binney beskriver den store suiten i stueplan som «en av de største mesterverker innenfor hotellarkitektur», og sammenligner det med kongelige slott med dets «store utsikter, høye proporsjoner og glimtende lysekroner».

The Ritz' mest kjente etablissement er Palm Court, hvor det avholdes det berømte «Tea at the Ritz». Den er overdådig dekorert i Ludvig XVI-stil med store forgylte speil og flødefarvede paneler. Hotellet har seks private spisestuer, Marie Antoinette Suite, med utskårne loftspaneler, og værelser i William Kent House. The Rivoli Bar, som er oppført i art deco-stil, ble designet i 2001 av Tessa Kennedy for å ligne baren på Orientekspressen.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) The Ritz London – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Strand på Tuamasagas nordkyst. Foto: Teinesavaii 
**Tuamasaga** er det nest største og mest folkerike av Samoas elleve distrikter. Distriktet dekker sentrale deler av øya Upolu, og har et areal på 479 km². I folketellinga i 2001 hadde Tuamasaga ei befolkning på 83 191; mange av disse bor i landets hovedstad Apia, som ligger nord i distriktet. Distriktet grenser til Atua i øst og A'ana i vest, samt til en eksklave av Gaga'emauga i sørvest og en annen eksklave av Gaga'emauga som ligger nord i Tuamasaga.

Faleolo internasjonale lufthavn, som er Samoas hovedlufthavn, ligger i distriktet. Apia havn er også den mest trafikkerte havna i Samoa.

| * v
* d
* r
Samoas distrikter |
| --- |
| A’ana **·** Aiga-i-le-Tai **·** Atua **·** Fa’asaleleaga **·** Gaga’emauga **·** Gaga’ifomauga **·** Palauli **·** Satupa’itea **·** Tuamasaga **·** Va’a-o-Fonoti **·** Vaisigano | Samoas flagg |
| ISO 3166-2:WS |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Gōngsūn Zàn** (tradisjonell kinesisk: 公孫瓚; forenklet kinesisk: 公孙瓒; død 199 AD), stilnavn **Bóguī** (伯珪), var en kinesisk krigsherre fra Liaoxi aktiv under slutten av Han-dynastiet og forspillet til de tre rikers tid i Kinas historie. Hans yngre brødre het Yue og Fan. 

Man vet lite om Zàns tidlige liv, men man vet at han studerte sammen med Lu Zhi og Liu Bei. Siden satte He Jin ham til å slå ned opprør i nord, noe han også klarte. Etter en misforståelse mellom Zàn og hans herre Liu Yu angrep han Yu og tok kontrollen over det omliggende området, men til tross for den folkelige oppfatningen fikk han aldri formelt tittelen prefekt. På denne tiden kom hans tidligere medstudent Liu Bei til ham og gikk i Zàns tjeneste, og ble satt til å forsvare byen Pingyuan. To halvbrødre holdt nå mye av makten i Kina; Yuan Shao i nord, Zàns konkurrent, og Yuan Shu i sørøst. Etter en uenighet mellom brødrene inngikk Zàn en allianse med Shu og sendte Gongsun Yue for å hjelpe Shus general Sun Jian å gjeninnta Yangcheng, men Yue døde i felttoget. Med dette som unnskyldning kjempet Zàn mot Shao etter at en plan om å overta Han Fus landområder mislyktes. Gōngsūn Zàn tapte krigen og begikk selvmord, og drepte også sin kone og sin sønn Gongsun Xu.

Fiktiv biografi
---------------

I 1300-tallsromanen *Beretningen om de tre kongedømmer*, skrevet av Luo Guanzhong, var Zàn lederen for en Hàn-kavaleristyrke som tjente ved Kinas nordlige og østlige grenser, og som kjempet mot diverse ikkekinesiske folkeslag. I 191 deltok han i felttoget mot Dong Zhuo, krigsherren som hadde inntatt Luoyang og som holdt keiseren som gissel og brukte sin stilling til å ta kontrollen over et stadig større territorium. Sent samme år utnevnte Zàn Zhao Yun til general, men Yun slo seg senere sammen med Liu Bei, som i romanen tjente under Zàn sammen med sine brødre Guan Yu og Zhang Fei i felttoget mot Dong Zhuo. Zàn og Bei hadde kjent hverandre i mange år og hadde studert sammen da de var yngre. I 190-åra utkjempet han en rekke slag mot krigherren Yuan Shao om kontrollen over Nord-Kina, hvorav det første var slaget om Jieqiao. Han ble endelig beseiret av Yuan i slaget ved Yijing i 199, og begikk selvmord ved å brenne pagoden han befant seg i.

Gōngsūn Zàn var også kjent som "Baima-generalen," og særlig kjent for elitekavaleribrigade fra Baima, som kun brukte rene hvite hester (Baima = "Hvit hest"). Han begynte tilsynelatende med dette da det viste seg at stammefolkene han kjempet mot regnet hvite hester som hellige, og ville heller flykte fra dem enn å kjempe mot dem.