recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Eggelikør med kanel.
Eggnog med whiskey servert som en cocktail i en bar
**Eggelikør**, eller **eggnog**, er en fyldig, kremete og søt drink laget av melk eller kaffefløte, eggeplommer, sukker og sprit (oftest vodka, rom eller whiskey). Eggelikør blir tradisjonelt sett på som en jul- eller påskedrink, mens i Canada og USA drikkes det tradisjonelt fra Thanksgiving til slutten av juleferien. Eggelikør blir hovedsakelig drukket i USA, Canada, Storbritannia og Luxemburg. Eggelikør­smaken brukes også som tilsetning i andre typer drinker som kaffe (for eksempel eggnog-latte), te og desserter.[]

Historie
--------

Historien og opprinnelsen rundt eggelikør er usikker. Det første eksempelet stammer fra 1775, da Maryland-presten og filolog Jonathan Boucher skrev et dikt om en drink kalt eggnog, som ikke ble publisert før rundt 30 år etter hans død. Den første trykte bruken av begrepet var i 1788 i New-Jersey Journal som refererte til en ung mann som drikker et glass eggnog. Eggelikør kan ha utviklet seg fra posset, en middelaldersk europeisk drikke laget av varm melk blandet med vin eller øl og smaksatt med krydder. Tysk eggelikør, kalt *biersuppe*, er laget med øl. *Eierpunsch* er også en tysk versjon av eggelikør laget med hvitvin, egg, sukker, nellik, te, sitron eller lime juice og kanel. En annen oppskrift som stammer fra 1904 inneholder egg, sitronsaft, sukker, hvitvin, vann og rom. På Island serveres eggelikør uten alkohol, og varm som en dessert. Se advocaat for den nederlandske versjonen.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. 1 2
**Wilhelm August Jebsen** (1874–1958) var en norsk skipsreder og investor fra Bergen.

Yrkesliv
--------

Etter å ha gått ut fra handelsgymnaset i 1892 arbeidet Jebsen ved skipsmeglerkontorer i London, Paris og Hamburg i perioden 1892–1896. Han etablerte Wilhelm Jebsens rederi i 1896. 

### Virksomhet i Bremanger

Senere etablerte han og Kristen Faye Bremanger Kraftselskap og rujernsverket hvor han var styreformann og periodevis stedfortredende administrerende direktør i mange år. Her samarbeidet han etter hvert mye med Gunnar Schjelderup i Christiania Spigerverk.[]

Jebsen var formann i styret for henholdsvis Æolus, AS Norsk Blikkvalseverk, Bergens Blikktrykkeri, International Farvefabrikk, Rødsand Gruber og Rederforbundet. Styremedlem Arne Fabrikker.[]

Politisk virke
--------------

Jebsen var medlem av Bergen bystyre og formannskap. Han ble også oppnevnt til medlem av Statens fraktråd, skattelovskomiteen, Statens ullsentral og Rikstrygdeverkets appellkomité.

Familie
-------

Wilhelm Jebsen var sønn av skipsreder og politiker Peter Jebsen. Eldre bror av Elkem-direktøren Gustav Adolf Jebsen (1884–1951). En annen bror, Christian Gerhardt Sundt Jebsen (1872–1950), var direktør i Bergens Privatbank.

Den 10. april 1900 giftet Wilhelm Jebsen seg med sin kusine Johanne Smit (1881–1978), som var datter av overrettssakfører Didrik Lyder Smit og Johanne Jacoba (født Sundt). Ekteparet fikk syv barn. Familien bodde i Kalvedalsveien 45a på Kalfaret. 

Wilhelm Jebsen er gravlagt i en familiegrav på Møllendal gravplass i Bergen.

Referanser
----------

1. ↑  Jebsen, Kaare R. (2004). *Slekten Jebsen fra Broagerland, Danmark*. John Grieg.
2. ↑  Lund Diderich H. Fra Norges fjell til fjerne kyster. Aschehoug 1972, side 56.

Litteratur
----------

* Bergen børs og dens mænd. John Griegs Boktrykkeri Bergen 1913.
* Bergen byarkiv.
* Bergen byleksikon.
* Diderich H. Lunds private arkiv på Norsk Teknisk Museum.
* Faye, Kristen: Kort omrids av Møhlenpris historie. – Oslo, 1927.
* Fra Norges fjell til fjerne kyster. Diderich H. Lund 1972.
* Industriutviklinga i Svelgen. Sverre Nesbø 1978.
* Kulturhistorisk leksikon.
* Merkesmenn i Bergens næringsliv. John Griegs forlag 1948.
* Norsk biografisk leksikon.
* Slekten Jebsen fra Broagerland. Kåre R. Jebsen 2004.
* The Faye family of Norway. Axel Faye 2002.
**Jens Johan Peter Stibolt Raabe** (født 14. mai 1861 på Østre Toten, død 18. september 1939 i Oslo) var en norsk lektor og sakprosaforfatter. 

Raabe tok examen artium i 1880 og ble cand. philol. i 1886. Fra 1897 til 1900 var han den siste redaktør i opplysnings-tidsskriftet Folkevennen (1852–1900). Han ble i 1901 overlærer ved Christiania Borgerskole (1812–1932) og i 1916 lektor ved Fagerborg skole (1915–2014). Jens Raabe utga flere titalls lærebøker og historiebøker.

Jens var sønn av distriktslege Frants Christian Raabe (1820–1885) og Augusta Donata Mathilde Friis (1827). Han var bror til skolemannen Halfdan Raabe (1852–1945) og ble gift med Anna Amalie Louise von Hanno (1865–1935; se von Hanno for hennes slekt) som var sangpedagog. Sønnen Anton Frantz Christian Raabe (1889–1959) ble lege og en tid gift med skuespilleren Tore Segelcke, mens sønnen Gunnar Raabe (1896–1969) ble forfatter og inspektør i Turistforeningen.

Bokutgivelser
-------------

Raabe utga flere titall bøker om historie, populærvitenskap og annet til bruk i skolen, deriblant:

* Raabe, Jens (1861-1939) (1907). *Den store revolution: la terreur : historiske skildringer fra rædselstiden*. Kristiania: Cammermeyer.
* Raabe, Jens (1861-1939) (1918). *Gironden under den store franske revolution: en historisk studie*. Kristiania.
* Raabe, Jens (1861-1939) (1919). *Evenrud i hundrede aar 1819 - 1919*. Kristiania: Det Mallingske Bogtrykkeri.  [Om slekta Raabe og gården de bebodde på Østre Toten]

*Se digitaliserte bøker av Raabe hos Nasjonalbiblioteket*

Referanser
----------

1. ↑  Se gravferdsetaten i Oslo
2. ↑  Raabe, Jens i Salomonsens Konversationsleksikon, anden utgave (1915–1930).

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Christian Ramus** (født 3. januar 1765 i Maribo, død 11. juli 1832) var en dansk numismatiker med norsk farfar.

Han var sønn av Christian Ramus (1725–1794) og dennes andre hustru Barbara Thestrup (1732–1771). Farfaren var den norskfødte Christian Ramus (1687–1762) som var biskop i Fyns stift. Fra 1776 til 1781 gikk Christian (han som var født i 1765) på skole på Herlufsholm, før han tok sin filologiske eksamen i 1784. og teologisk eksamen i 1786. Han var også ved Borchs Kollegium og latinlærer. Fra 1789 til 1793 reiste han i Europa, blant annet filologi hos Christian Gottlob Heyne (1729–1812) i Göttingen, over til oldtidens numismatikk i Wien hos den tyske jesuittnumismatker Joseph Hilarius Eckhel (1737–1798) og ditto i Italia hos den danskfødte Georg Zoëga (1755–1809) og kardinal Stefano Borgia (1731–1804). Ved hjemkomsten i 1793 ble han gitt en doktorgrad på en avhandling om athenernes liktaler. Fra 1795 til 1831 var han bibliotekar ved Det Classenske Bibliotek som akkurat stod ferdig. Fra 1799 hadde han også vært tilknyttet Den Kongelige Mønt- og Medaillesamling (myntkabinettet), der han var direktør fra 1821 til sin død i 1832 (epilepsi). Fra 1802 hadde han tittelen professor og i 1816 ble han innvalgt i Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab (etablert 1742).

Hans bror Frants Ramus (1766–1807) ble amtsforvalter i Nykøbing og far til matematikeren Christian Ramus (1806–1856).

Referanser
----------

1. 1 2   archive.org[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Christian Ramus i Dansk Biografisk Lexicon.
3. ↑  Frants sitt føde- og dødsår er fra Frants Ramus i slektsdatabasen geni.com, sist lest den 13. november 2016.
4. ↑  At broren Frants var far til matematikeren Christian er nevnt i *Ramus, Christian* i Dansk biografisk lexicon, sist lest den 13. november 2016.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Hjalmar Krag** (født 2. juli 1867 i Vestre Aker, død 25. april 1954) var en norsk offiser, idrettsleder og Kong Haakon VIIs første adjutant.

Han vokste opp i Oslo der han etter examen artium 1886 meldte seg inn i SK Ull (etablert 1883). Krag var offiser frem til 1912 da han hadde blitt major, og gjort unna Den militære høyskole i 1893. Han var nevø av Ole Herman Krag (1837–1916) som omkring 1890 hadde funnet opp Krag-Jørgensen (gevær). Krag var fra 1896 til 1897 ansatt ved geværkontrollen hos den store våpenprodusenten *Österreichische Waffenfabriksgesellschaf* (etablert 1864), i dag kjent som Steyr Mannlicher. De hadde i 1895 fått kontrakt på produksjon av tyve tusen Krag-Jørgensen med bajonett. Vel tilbake derfra jobbet han ved Krigsskolen som lærer i skyting. 

Etter unionsoppløsningen i 1905 ble han adjutant til den nyinnsatte Kong Haakon VII (1872–1957), mens kona Mimi var hoffdame *ad interim* (inntil videre) for Dronning Maud (1869–1938). Begge mottok kroningsmedaljen 1906 for å ha vært med på forberedelsene. Han mistet denne jobben i 1908, men fikk i stedet jobbe for landkadettkompaniet inntil han i 1913 måtte slutte som offiser.

Krag satset fra 1913 på et privat agentur, *Hj. Krag* som solgte brukt krigsmateriell fra den første verdenskrig, foruten agentur for det tyske optikkfirmaet Carl Zeiss AG og Krupp (konsern). I 1945 måtte Krag se det solgt til elektroingeniøren Lorentz Gjersøe (1893–1967), en redersønn som etter fem år hos *Heyerdahl A/S* hadde sluttet seg til firmaet i 1921.

Krag var kongelig tilsynsmester (revisor) ved de kongelige hestestaller fra 1905 til 1940 da krigen brøt ut. Kongen beordret ham i 1919 til å sitte i *Norges skytterstyre*. Samme året tiltrådte Krag som president i *Norges Landsforbund for Idræt*, i dag kjent som Norges idrettsforbund og var derved formann for den norske olympiske komité. Han ga seg i 1925. For alt dette fikk han St. Olavs Orden i 1935 pluss mange utenlandske ordener.

Krag var sønn av veidirektør Hans Hagerup Krag (1829–1907) og Anna Petersen. I 1896 ble han gift med Claudine Emilie (Mimi) Heiberg (1872–1968) av Heiberg-slekten. Hun var oppvokst på Bjølsen hovedgård og datter av juristen Carl Johan Heiberg (1844–1914) og dyreaktivisten Claudine Sophie Emilie Meinich (1850–1932). Kona ble altså hoffdame og skrev flere kokebøker.

Referanser
----------

1. ↑  Hjalmar Krag i Hvem er Hvem, 1948.
2. ↑  Norheim, Per Terje (1941-) (2000). *Våpen i Norge: fra spyd og luntelåsmuskett, til Krag-Jørgensen og bajonett*. [Oslo]: Damm. ISBN 8251205239.
3. ↑  Lorentz E. Gjersøe i Lokalhistoriewiki.
4. ↑  Munthe, C. M. (1875-1939) (1958). *Vore fælles ahner*. Oslo: Børsums forlag og antikvariat.
5. ↑  Se nasjonalbiblioteket for konas bøker

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hjalmar Krag – Olympedia Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Herman Frederik Amberg Gjør** (født 2. november 1828 i Saude, Sauherad, død 1905) var en norsk lege, kjent for sin forskning på syfilis.

Etter å ha gått på hjembyens latinskole (i dag Stavanger katedralskole) i 1847 ble han cand.med. ved Det Kongelige Frederiks Universitet i 1853. Han var fra 1855 *candidat* ved Rikshospitalet og knyttet til Fødselsstiftelsen. Gjør fikk i 1856 H.K.H. Kronprinsens gullmedalje for avhandlingen *Om Callusdannelsen*, som omhandlet det å få tykk hud under føttene. Ellers skrev han om nervesykdommer forårsaket av syfilis samt en drøfting av den luetiske arteritt (betennelser i arteriene forårsaket av syfilis). Med stipend reiste han i 1858 til Wien, Paris, Berlin og Praha. Tilbake fra turen ble han forfremmet til reservelege ved Rikshospitalet. Han var også amanuensis for lege og senere professor Carl Wilhelm Boeck (1808–1875), som var kjent for forskning på syfilis. I 1861 etterfulgte han Boeck som overlege ved det kommunale sykehus i Christiania. Han drev også privatpraksis i Christiania. Han var formann for Det norske medicinske Selskab i 1902.

Han var sønn av sogneprest og misjonsleder Magnus Andreas Gjør (1801–1874) og Martine Schaft (1799–1843). Faren var sogneprest i Saude i Sauherad på den tid Herman ble født. Moren var datter av justisråd Andreas Schaft (1760–1826) i Kristiania; etter hennes død giftet faren seg med morens søster (og Hermans tante), Andrea Schaft (1803–1847), som heller ikke ble gammel. Lillebroren Fredrik Julius Emil Gjør (1839–1916) ble sogneprest. Herman på sin side, ble gift med sin kusine (mors niese), Valborg Tostrup (1836–1886), datter av trelasthandler Christopher Henrik Holfeldt Tostrup (1804–1881).

Referanser
----------

1. ↑  Kiær, F.C. (1835-1893) (1873). *Norges læger i det nittende aarhundrede: (1800-1871)*. Christiania: Alb. Cammermeyer.
2. ↑  At det var latinskolen er nevnt i Gjør, Herman i Norsk Forfatter-Lexikon 1814-1880, Andet Bind. C-H
3. ↑  H. F. A. Gjør, *Om Callusdannelsen*, Norsk magasin for lægevidenskaben, 2de række, bind 11, 1857.
4. ↑  Schønberg, E. (1897). *Oversigt over den norske medicinske literatur i det nittende aarhundre*. Kristiania: Biglers forl.
5. ↑  Grøn, Fredrik (1933). *Det norske medicinske selskab, 1833-1933: festskrift ved selskapets 100-års jubileum*. Oslo: Selskapet.
6. ↑  Medisinsk foreningsliv i Selskabet i *Michael* (online medisinsk journal)
**Ole A. Storstein** (født 16. juli 1909, død 11. august 1998) var en norsk professor i medisin, kjent som ekspert på hjerte- og karsykdommer (kardiologi).

Han var oppvokst i Sunnfjord og på Hellesylt. Mellomskolen gikk han i Førde med uteksaminering i Florø. Etter examen artium 1928 og cand.med. 1936 startet han sin praksis, først som vikar for 2. assistentlege ved sykehuset i Florø, så kommunelege i Skånland i Lofoten fra 1937 til 1940, så noen korte opphold ved Dikemark sykehus og Kysthospitalet i Hagevik utenfor Bergen i 1941.

Fra 1941 til 1944 var han ved Haukeland sykehus i Bergen før han tilbrakte to år som assistentlege ved Bodø sykehus. Fra 1946 var han tilbake i Bergen, men innledet nå en studieperiode i hjertesykdommer, som innebar opphold ved Sabbatsbergs sjukhus i Stockholm i 1946, ved Hammersmith Hospital i London i 1947, slik at han i 1948 erklæres som spesialist i indremedisin.

Han ble i 1951 forfremmet fra reservelege til overlege ved Haukeland sykehus. I 1952 mottok han dr.med. fra Universitetet i Bergen på avhandlingen «The effect of pure oxygen breathing on the circulation in anoxemia», hvorpå han ble lege i Stokmarknes. Fra 1954 til 1959 var han tilbake i Bodø, før han i 1959 ble tilknyttet Rikshospitalet i Oslo som dosent i kardiologi (hjertelære), fra 1963 som professor.

Han mottok en St. Olavs Orden i 1980.

Ole var sønn av utskiftningsformann Arne Olai Ole Berntsen Storstein (1881–1961) og Karoline Stadheim (1884–1947). Han ble i 1937 gift med Ragnhild Eldbjørg Langva (1916–) fra Ålesund. Deres datter Liv Storstein (1938–1996) fulgte i farens fotspor og ble en anerkjent kardiolog.

Utgivelser
----------

* Storstein, Ole (1969). *Klinisk cardiologi*. Oslo: Gyldendal.
* Storstein, Ole (1980). *Når hjertet svikter*. Oslo: Gyldendal. ISBN 8205123241.

Referanser
----------

1. ↑  Storstein, Ole i Hvem er Hvem, 1973.
2. ↑  Kobro, I. (1938). *Norges læger: 1926-1936*. Oslo: Aschehoug.
3. ↑  «Dr. Ole Storstein overlækjar». *Firda Folkeblad 1951.11.26*. 1951-11-26.
4. ↑  *Studentene fra 1928: biografiske opplysninger, statistikk og artikler samlet til 25 års jubileet 1953*. Oslo. 1953.
5. ↑  *Norges leger: 1967*. Oslo: Centraltrykkeriet. 1968.
6. ↑  «St. Olav til professor Storstein». *Firda Folkeblad 1980.06.02*. 1980-06-02.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Peder Olsen Bogen** (født 16. desember 1861 i Stokke i Vestfold, død 13. august 1914) var en norsk overrettssakfører, hvalfangstreder og politiker (H).

Han var sønn av skipsreder Richardt Martin Olsen og Sibille Maren Andersen fra Bogen i Stokke. Faren eide Øvre Gokstad gård i Sandar. Moren var datter av skipsreder Even Andersen Haughem. Peder Bogen giftet seg i 1894 med Christine Iversen, datter av bokhandler og ordfører Hans Severin Iversen i Sandefjord. Ekteparet fikk fem barn sammen.

Peder Bogen hadde studentereksamen fra 1882 og juridisk embedseksamen fra 1888. Etter å ha vært sorenskriverfullmektig, var han overrettssakfører i Sandefjord fra 1890. Som overrettssakfører var han en tid i kompaniskap med den senere statsråd Johan Bredal. Ved århundreskiftet hadde Bogen konsentrert sin virksomhet om hvalfangstrederier. Da den første verdenskrig brøt ut, var han disponent i syv forskjellige hvalfangstselskaper.

Bogen var eier i en rekke industriforetak, styreformann i Sandefjords Aktiekreditbank og flere hvalfangstselskaper, styremedlem ved Framnæs Mekaniske Værksted, styreformann i Hvalfangernes Assuranceforening 1912–1914 samt den første formannen i Den norske Hvalfangerforening.

Bogen var medlem av Sandefjord bystyre for Høyre, medlem av formannskapet 1899–1902 og 1908–1910, ordfører i 1899 samt varaordfører i 1901. Han var tett involvert i gjenoppbyggingen etter bybrannen i 1900.

Peder Bogen var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden. Peder Bogens gate i Sandefjord er oppkalt etter ham.

Referanser
----------

1. ↑  Aarøe, Anna Marie (1933). *Slekten Olsen Bogen fra Stokke*. Oslo. s. 60–62.
2. 1 2  Steenstrup, Bjørn (1912). «Bogen, Peder Olsen». *Hvem er Hvem?*. Kristiania: Aschehoug. s. 29.
3. 1 2 3 4  Hougen, Knut (1932). *Sandefjords historie*. 2. Oslo: Cammermeyers Boghandel. s. 411.
4. 1 2  Hoffstad, O.A. (1914). *Sandefjord. Byens udvikling og nuværende standpunkt*. Kristiania: A.M. Hanches Forlag. s. 21–22.
5. ↑  «Hvalfangernes Assuranceforening». Den norske Forsikringsforening. Besøkt 26. desember 2014.
6. ↑  Helberg, Leif (1958). *Høire i Vestfold. Fra omkring 1870 til 1958*. Tønsberg: Vestfold Høyre. s. 283.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Geni
 |
Forsiden av første utgave av den liberale svenske avisen *Aftonbladet* fra 1830, den utfordret den svenske regjeringens forsøk på sensur av pressen.
**Indragningsmakten**, svensk myndighets rett til å forhindre spredning av en avis eller et tidsskrift gjennom å trekke tilbake tillatelsen for videre utgivelse.

Da sensuren ble avskaffet i Sverige den 2. desember 1766 ble skrive- og trykkefriheten beskyttet av loven. I 1772 la kong Gustav III frem en ny regjeringsform som de facto opphevet forordningen om trykkefrihet (svensk: Tryckfrihetsförordningen). Det ble gjort gjentatte endringer av loven og til slutt måtte alle trykksaker underkastes regjeringens kontroll og utgivelsene ble dermed helt avhengig av kongens godkjennelse. Etter mordet på Gustav III fortsatte sensuren.

Med regjeringsformen av 1809 ble trykkefriheten igjen innført formelt, men hovkansleren hadde fremdeles rett til å innstille et skrift om han anså den krenkende eller skadelig for allmenn sikkerhet. I årene 1835 til 1838 ble indragsningsmakten forandret fjorten ganger for å stoppe utgivelsen av den liberale avisen *Aftonbladet*. Utgiveren Lars Johan Hierta fortsatte å utgi avisen, men etter hver indragning endret han avisens navn og hadde en ny ansvarlig utgiver. Andre aviser gjorde tilsvarende for å omgå loven, blant annet *Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning*, og ettersom den hadde mistet sin praktiske betydning ble loven opphevet i 1844.

Referanser
----------

1. ↑  Nationalencyclopedin, indragningsmakten

Eksterne lenker
---------------

* Om indragningsmakten, fra *Nordisk familjebok*
**Rotorua** er en by på New Zealand, beliggende ved den sørlige kysten av Lake Rotorua på Nordøya i regionen Bay of Plenty. 

Byen har ca. 56 000 innbyggere. Herav består omtrent en tredjedel av maorier. Byen er velkjent for den geotermiske aktiviteten i området. Her finnes atskillige vulkaner og geysirer, blant annet den tyve meter høye Pohutu-geysiren. Varme mudderpøler ses også rundt omkring i byen og omegn. Rotorua går ofte under kallenavnet «Rotten-rua» på grunn av den sterke lukten av svovel som kan ligge i luften.

Historie
--------

Navnet Rotorua kommer fra maorienes språk. Det fulle navn er *Te Rotorua-nui-a-Kahumatamomoe*. Ordet *roto* betyr «sjø», og *rua* betyr «to». Med navnet menes det derfor «Den annen sjø». Forklaringen på dette er at en høvding ved navn Ihenga var den første til å oppdage og utforske sjøen som Rotorua er grunnlagt ved siden av. Dette var den andre sjøen Ihenga oppdaget, og han dediserte sjøen til sin onkel, som bar navnet Kahumatamomoe.

Opprinnelig var området befolket av maorier fra Te Arawa-stammen. Mange skjærmysler fant sted i nærheten av sjøen under New Zealand-krigene i perioden 1845-1872. I 1880-årene ble det opprettet et spesielt bydistrikt for å støtte Rotoruas potensial som kursted. I 1894 ble den såkalte Rotorua Branch-jernbane og begynnelsen til Rotorua Express-togene opprettet, og byen var nå forbundet med Auckland. Dette bevirket at befolkningstallet og turismen steg kraftig i løpet av de neste årene. I 1922 ble Rotorua etablert som kjøpstad.[]

Referanser
----------

1. ↑  «New Zealand». *Pinterest*. Besøkt 13. mars 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Rotorua – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
En statue av Delamuraz i Lausanne.
**Jean-Pascal Delamuraz** (født 1. april 1936 i Vevey i Vaud i Sveits, død 4. oktober 1998 i Lausanne) var en sveitsisk politiker og medlem av Forbundsrådet mellom 1983 og 1998. 

Delamuraz studerte statsvitenskap i 1960 ved Universitetet i Lausanne. Samme år ble han utnevnt til visedirektør for Den sveitsiske nasjonale utstillingen (Expo 64).[*klargjør*] Delamuraz var medlem av bystyret i Lausanne i ti år mellom 1960 og 1970. I 1970 ble Delamuraz valgt inn i kommunestyret hvor han hadde ansvar for byens offentlige arbeider. Delamuraz ble valgt inn som medlem av Det sveitsiske forbundsrådet den 7. desember 1983, og han forlot embetet etter femten år den 30. mars 1998. 

Delamuraz var tilknyttet Det frie demokratiske partiet. Delamuraz begynte bilaterale forhandlinger som førte til vedtaket av syv avtaler mellom Sveits og EU. Under hans tid i embetet hadde Delamuraz ansvaret for flere forskjellige politiske institutter, avdelinger og departementer blant annet for det sveitsiske økonomidepartementet. Delamuraz satt også president i den sveitsiske konføderasjonen i to perioder fra 1989 og fra 1996. Delamuraz ble utnevnt til ærespresident i Nouveau mouvement européen suisse (NOMES). Delamuraz døde kun noen få måneder etter hans avgang som medlem av Forbundsrådet. Ved hans død etterlot Delamuraz seg enken Catherine Delamuraz, en sønn og en datter.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 26. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   Sveitsisk historisk leksikon, HDS ID 004736[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 13774143r[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id delamuraz-jean-pascal, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** HDS **·** Munzinger (iba)
 |
**Nylig avdød:** Artikkelen handler om en person som døde nylig. Slike biografier kan bli hyppig endret og oppdatert. Les som vanlig Wikipedia med kritisk sans.

**William Arthur Parkin** (1952–2023) var en newzealandsk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1972 i München, 1976 i Montréal og 1984 i Los Angeles.

Parkin ble olympisk mester i landhockey under Sommer-OL 1976 i Montréal. Han var med på det newzealandske laget som vant landhockeyturneringen. I semifinalen slo de Nederland 2-1 og i finalen vant de over Australia med 1-0. Parkin spilte fire kamper i turneringen.[]

OL-medaljer
-----------

* Gull 1976 Canadas flagg Montréal - **Gull** i landhockey New Zealands flagg New Zealand

Referanser
----------

1. ↑   notices.nzherald.co.nz, besøkt 17. november 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.legacy.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Arthur Parkin – Olympedia Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
Systemteknikk brukes i komplekse prosjekter som utforming av romfartøy, design av databrikker, roboter, programvareintegrering og brobygging. Systemingeniører tar i bruk en rekke verktøy for blant annet modellering og simulering, kravanalyse og planlegging for å håndtere høy kompleksitet.
**Systemteknikk** er et tverrfaglig felt innen ingeniørvitenskap og ledelse som fokuserer på hvordan man designer, integrerer og administrerer komplekse systemer gjennom deres livssyklus. Kjernen av systemteknikk går ut anvendelse av prinsipper for systemtenkning for organisering av kunnskap. Utfallet av arbeidet kan defineres som et konstruert system bestående av en kombinasjon av komponenter som virker i synergi for å utføre en nyttig funksjon. 

Spørsmål som kravspesifikasjon, pålitelighet, logistikk, koordinering av ulike lag, testing og evaluering, vedlikeholdbarhet og mange andre disipliner er nødvendige for å lykkes. Systemdesign, -utvikling, -implementering og til slutt nedstengning blir vanskeligere når man arbeider med store og komplekse prosjekter, og i systemteknikk håndterer man arbeidsprosesser, optimeringsmetoder og verktøy for risikostyring i slike prosjekter. Faget overlapper med tekniske og menneskesentrerte fag som industriell økonomi, prosessystemteknikk, maskinteknikk, produksjonsteknikk, reguleringsteknikk, programvareutvikling, elektroteknikk, kybernetikk, luft- og romfartsteknikk, organisasjonsvitenskap, byggeteknikk og prosjektledelse. Systemteknikk sikrer at alle sannsynlige aspekter av et prosjekt eller system blir vurdert og integrert i en helhet.

Systemteknikk er en utforskningsprosess som er ganske ulik en produksjonsprosess. Mens produksjonsprosessen fokuserer på repeterende aktiviteter for å oppnå høy kvalitet til minimal tid og kostnad, fokuserer systemingeniører istedet på å oppdage de virkelige underliggende problemene som må løses, identifisere de mest sannsynlige eller mest innvirkningsfulle feilene som kan oppstå, og finne løsninger på disse problemene.

Se også
-------

* Systemteori
* Reguleringsteknikk
* Teknisk ledelse
* Industriell økonomi
* Tverrfaglighet
* Driftsledelse
**Nylig avdød:** Artikkelen handler om en person som døde nylig. Slike biografier kan bli hyppig endret og oppdatert. Les som vanlig Wikipedia med kritisk sans.

**Heinrich «Heini» Messner** (født 1. september 1939 i Obernberg am Brenner, død 19. oktober 2023) var en østerriksk alpinist.

Messner vant historiens første renn i verdenscupen. Dette ble også hans eneste seier. Han havnet på seierspallen 17 ganger og hadde 50 plasseringer blant de ti beste.

Karrierens høydepunkt var bronsemedaljen i storslalåm under OL 1968 i Grenoble, der han også ble nummer 3 i kombinasjonen og nummer fire i utfor. I VM 1970 i Val Gardena ble han nummer fire i storslalåm, og i OL 1972 i Sapporo tok han bronsemedaljen i utfor. Heini Messner vant fem østerrikske seniortitler i løpet av karrieren.

Heini Messner la opp som aktiv 33 år gammel, og slo seg inn på en trenerkarriere. I to år trente han det østerrikske damelandslaget med profiler som Annemarie Moser-Pröll, Monika Kaserer, Wiltrud Drexel, Brigitte Totschnig og flere andre toppalpinister.

Meritter
--------

**OL**

* Vinter-OL 1968: Bronse i storslalåm
* Vinter-OL 1972: Bronse i utfor

**Nasjonale mesterskap**

* Østerriksk mester i utfor: 1961
* Østerriksk mester i slalåm: 1964, 1965, 1966
* Østerriksk mester i storslalåm: 1967

Referanser
----------

1. ↑   www.neveitalia.it[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Ski-DB.com, Ski-DB skier ID heini\_messner\_aut\_msshe, besøkt 10. mai 2022[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   (på en) *Olympedia*, 2006, Wikidata Q95606922,

Eksterne lenker
---------------

* (en) Heinrich Messner – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Heinrich Messner – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Heinrich Messner – ski-db.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Unionen av høyrekrefter** (russisk: Союз правых сил, СПС; *Sojuz pravykh sil*, SPS) var et nyliberalistisk politisk parti i Russland. Partiet stod for en økonomisk liberal og ellers liberalkonservativ politikk, og regnet seg som en del av en høyreorientert demokratisk opposisjonen mot president Vladimir Putin. Partiet var assosiert medlem av Den internasjonale demokratiske union, og var slik sett å regne som et søsterparti av Høyre i Norge.

SPS ble dannet som en valgallianse av uavhengige partier og politiske bevegelser før det russiske parlamentsvalget i 1999, og ble forbundet med markedsliberalisme, privatisering og politikken fra de såkalte unge reformatorene i 1990-årene, Anatolij Tsjubajs, Boris Nemtsov og Jegor Gajdar. Unionen fikk 8,3 % av stemmene ved dette valget. Den 20. mai 2000 ble det stiftet som politisk parti. De første medlemmene av det øverste rådet i partiet var Jegor Gajdar, Sergej Kirijenko, Boris Nemtsov, Irina Khakamada og Anatolij Tsjubajs. Kirijenko og Gajdar hadde vært statsministre i Russland under president Boris Jeltsin, og Nemtsov og Tsjubajs hadde også hatt høye regjeringsposisjoner under de økonomiske reformene i 1990-årene. I desember 2001 ble Nemtsov valgt til leder av partiet, med Khakamada, Gajdar og Tsjubajs i andre ledende stillinger.

Ved parlamentsvalet i 2003 fikk SPS 3,9 % av stemmene, og havnet dermed under sperregrensen på 5 % for representasjon i Dumaen. Partiet fikk likevel inn tre representanter i enkeltmannskretser. Alle de fire fremste politikerne i partiet, Nemtsov, Khakamada, Gajdar og Tsjubajs, gikk av i januar 2004 som et resultat av dette, og et kollektivt lederskap tok over. SPS stilte ingen kandidat til presidentvalet i 2004, som en protest mot det de hevdet var uregelmessigheter ved valget i 2003. Irina Khakamada meldte seg da ut av partiet og stilte som uavhengig kandidat. Hun fikk 3,9 % av stemmene.

I mai 2005 ble 29-åringen Nikita Belykh, lederen for SPS i Perm oblast og viseguvernør i Perm oblast, valgt til ny leder for partiet. På årsmøtet i 2004 erklærte SPS seg klare til å delta i en større demokratisk allianse ved parlamentsvalget i 2007. Det var spesielt snakk om å samarbeide med det liberale partiet Jabloko. Den 16. desember 2006 erklærte imidlertid Belykh at at samtalene hadde brutt sammen, i og med at «Jabloko ikke betraktet SPS som en likeverdig partner.» Ved valget til byparlamentet i Moskva stilte SPS felles liste med Jabloko. Dette samarbeidet fikk 11,1 % av stemmene, og de var bare ett av tre partier, sammen med Forent Russland og Kommunistpartiet, som havnet over sperregensen. I 2007 fikk 0,96 % av stemmene, og ble således ikke representert i Dumaen.

I 2008 gikk Belykh av som partileder, og Leonid Gozman fungerte i hans sted. Den 1. oktober 2008 vedtok partiet å slå seg sammen med Borgermakt og Russlands demokratiske parti for å danne det liberale partiet Rett sak.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Union of Right Forces – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
Edward Thornton seilte med HMS «Victory» til Sverige, forhåpentligvis var været ikke så friskt som vist i dette maleriet  Malt av: Thomas Buttersworth (1768–1842) 
**Edward Thornton** (født 22. oktober 1766 i London, død 3. juli 1852 i Plymouth i Devon i England) var en britisk diplomat, for ettertiden mest kjent for sitt arbeide som Storbritannias utsending til Sverige under Napoleonskrigene.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han ble født i London som tredje sønn av en vertshusholder og ble foreldreløs i ung alder. Han fikk utdannelse ved Christ's Hospital og deretter ved Pembroke College i University of Cambridge.

### Karriere

Thornton ble britisk visekonsul i Maryland i juni 1793 og var Storbritannias ambassadør til USA fra 1800 til 1804. Han ble deretter stasjonert i Sverige som minister i desember 1807 til november 1808, med oppgaven å etablere en allianse mot Napoléon Bonaparte.

I oktober 1811 seilte Thornton med HMS «Victory» på et spesialoppdrag til Sverige og han forhandlet frem allianseavtaler med både Sverige og Russland, avtalene ledet frem til den sjette koalisjonen mot Frankrike og dets allierte under Napoléon Bonaparte. Thornton var med som britisk representant under forhandlingene i Kiel i januar 1814 som resulterte i Kielfreden hvor Danmark måtte avstå Norge til Sverige. 

Edward Thornton fulgte den svenske kronprinsen Karl Johan under felttoget i Europa og var med han ved inntoget i Paris i 1814.

Han ble medlem av det kongelige råd (engelsk: Privy Council) i 1816. I juli 1817 ble han utnevnt til britisk minister til Portugal og sluttet seg til det portugisiske hoffet som da var i Brasil. 

Fra april 1819 til mars 1821 var han ambassadør til Portugal, hvorpå han returnerte til Storbritannia. Thornton var igjen britisk ambassadør til Portugal fra august 1823 til august 1824. I perioden overrakte han Hosebåndsordenen til kongen av Portugal og ga assistanse til styresmaktene i forbindelse med opprøret i landet. Av den portugisiske kongen Johan VI ble Thornton utnevnt til greve av Cassilhas.

Edward Thornton ble innvalgt i Royal Society i juni 1810 og i 1822 ble han utnevnt til Knight Grand Cross, Order of the Bath. Han trakk seg tilbake fra diplomatiet i august 1824. I 1812 giftet han seg med Wilhelmina Kohp fra Hannover og de fikk en datter og seks sønner. 

Etter han hadde trukket seg tilbake bodde han i Wembury House, Plymouth, Devon hvor han døde i 1852.

Referanser
----------

1. 1 2   CERL Thesaurus, CERL-ID cnp02161570, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, oppført som Edward Thornton (1766–1852), SNAC Ark-ID w68s521d, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Oxford Dictionary of National Biography[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Om Edward Thornton, fra *Nordisk familjebok*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Malawisjøen sett fra rommet. Foto: NASA 
**Malawisjøen** (engelsk: *Lake Malawi*), også kalt **Lake Nyasa** eller **Niassa**, er den sørligste innsjøen i det store afrikanske Riftdalen-systemet. Den regnes også som en av De store sjøer i Afrika.
Den ble besøkt av den skotske oppdageren David Livingstone, og blir derfor av engelsktalende folk noen ganger kalt «Livingstone's Lake».

Innsjøen er ca. 580 kilometer lang og 75 km bred på det bredeste, med en total overflate på ca. 29 544 km², og grenser mot Mosambik, Malawi og Tanzania. Den renner ut i Shire, og dens største kilde er Ruhuhu.

Malawisjøen ligger i Riftdalen, og ble trolig dannet for ca. 40 000 år siden.

Det finnes mange arter av ciklider som er endemiske til Malawisjøen, blant andre *Melanochromis auratus*. På grunn av dette er Malawisjøen nasjonalpark erklært som verdensarvområde.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6  Lake Malawi *Lakepedia.com*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Lake Malawi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Lake Malawi – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** BNE
 |
**Saint Lucia Labour Party** (SLP) er et sosialdemokratisk politisk parti i Saint Lucia.

Partiet ble etablert i 1949. Partiets ideologi er moderat sosialistisk.[]

Det hadde flertall i nasjonalforsamlingen i Saint Lucia fra 1951 til 1964, men led så et valgnederlag og gikk i opposisjon til 1979. Partiet satt i regjering fra 1979 til 1982, da det igjen tapte valget. Det var da i opposisjon inntil 1997, og var regjerende parti fra 1997 til 2006.

I valget 3. desember 2001 fikk partiet en oppslutning på 54,2 % og fikk dermed 14 av 17 mandater. Kenny Anthony ble fremmet som statsminister. I valget som ble avholdt 11. desember 2006 oppnådde SLP 6 av 17 mandater og tapte dermed makt til UWP.

Referanser
----------

1. ↑  Bernd Hillebrands og Dieter Nohlen: «Saint Lucia», i Dieter Nohlen (red.): *Elections in the Americas. A Data Handbook. Vol. 1: North America, Central America, and the Caribbean*, Oxford University Press, 2005, s. 581.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN
 |
Maleri av Hermenegildo Miralles (1910) som viser drapet på Dalmau de Queralt, greve av Santa Coloma, på Corpus de Sang.
Kart over Catalonia med oppdelinga etter Pyreneene-traktaten.
**Det katalanske opprøret** (på katalansk kjent som *Guerra dels Segadors*; spansk: *Guerra de los Segadores*; engelsk: *Reapers' War*) var en konflikt som påvirket fyrstedømmet Catalonia mellom årene 1640 og 1659. Det hele endte med en traktat i kjølvannet av den fransk-spanske krigen (1635–1659), som kalles Pyreneene-traktaten, som gjorde at området Roussillon og halvparten av Cerdanya ble overført til Frankrike, og dermed splittet den katalanske befolkningen og de nord-katalanske territoriene fra fyrstedømmet Catalonia og Aragóns kronvelde, og trakk dermed grensene til Spania tilbake til fjellkjeden Pyreneene.

Opprøret hadde sine røtter i misnøyen blant den katalanske befolkingen over tilstedeværelsen til kastiljanske tropper under krigene som utspant seg mellom Spania og Frankrike som del av tredveårskrigen. Under krigen ble en katalansk republikk utropt i den selvstyrende spanske regionen Catalonia. Ved begynnelsen av opprøret i 1640 var det et samtidig opprør i det da spanskkontrollerte Portugal. De samtidige opprørene mot spansk styre i to motsatte hjørner av den iberiske halvøy, samt konflikten med Frankrike, gjorde at det portugisiske opprøret var vellykket og at Portugal etter 60 år som en del av Spania var i stand til å gjenopprette sin status som et selvstendig land.

Referanser
----------

1. ↑  Sparks, Tori : «The Reaper’s War: A Peasant Uprising in Catalunya», *Metropolitan Barcelona*

Se også
-------

* «Els Segadors», Catalonias nasjonalsang.

Litteratur
----------

* Corteguera, Luis R. (2002): *For the Common Good: Popular Politics in Barcelona, 1580-1640*. Cornell University Press. ISBN 0801437806; s. 188.
* Elliott, J.H. (1963): *The Revolt of the Catalans: a Study in the Decline of Spain (1598-1640)*. Cambridge.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Peter Caspar Wessel-Brown** (født 16. mars 1757 i Trondhiems stift, død 20. juni 1840 i København) var en offiser i den dansk-norske marine.

Han var sønn av Christiane Augusta Parelius (1720–1766) og sogneprest i Stjørdal Peter Wessel-Brown, en søstersønn av Peter Wessel Tordenskiold. Han ble sekondløytnant i 1776, hvoretter han avanserte til kontreadmiral i 1826. Ved sin avgang seks år senere fikk han rang av viseadmiral.

I sine yngre år seilte han mye. I 1789 var han sjef for stykkprammen «Lindormen», 1796 for briggen «Glommen» i Norge, 1798–99 for fregatten «Freia» i Vestindia og i 1801 for fregatten «Iris».

I 1788 ble han gift med Anna Sophie Henriksen (1768–1855). Han døde i 1840 og ble begravet på Holmens kirkegård sammen med sin kone.

Referanser
----------

1. ↑  *Wessel-Brown, Peter Caspar*. Dansk biografisk Lexikon. Besøkt 5. mars 2015
2. ↑  *Kirkegårdens historie / Skibskirkegården*, holmsenskirke.dk. Besøkt 5. mars 2015

Eksterne lenker
---------------

* (en) Peter Caspar Wessel-Brown – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Engelbrektskyrkan** er en menighetskirke i Engelbrekts menighet i Stockholms prestegjeld Den ligger ved det gamle Kvarnberget i Lärkstaden på Østermalm.

Kirkebygget
-----------

Kirken som ble tegnet av arkitekt Ivar Tengbom i jugendstil og nasjonalromantisk stil ble innviet i 1914. Stilistiskt kan den nærmest sammenlignes med Uppenbarelsekyrkan i Saltsjøbaden som stod klar året før. Wahlman er også ansvarlig for utformningen av inventaret, så som alteret, døpefonten, kirkesølvet og tekstiler. 
Olle Hjortzberg malte koret og dekorerte dåpskapellets vegger. Tore Strindberg gjorde stukksturelieff og Filip Månsson kalkmalinger.

Hvelvet som er det høyeste i Skandinavia er 32 meter høyt og hviler på åtte søyler som har innskrifter fra Bergprekenenens «åtte saligheter».
Kirken rommer ca. 1 400 personer.
For mindre gudstjenester benyttes et kapell på sørsiden.

Tårnet rager 99 meter over bakken Avslutningen, en gyllen brudkrone som symboliserer Kristi brud.

Inventar
--------

* Nord for koret står prekestolen på et granittfundament. Prekestolen med kurv og lydtak er utført i røket eik.
* Bak alteret står syv store sølv spydmenn på et fundament. Midterste i et Kristusmotiv. Disse er tegnet og laget av Olga Lanner.
* I et dåpskapell syd for koret står en åttekantet døpefont av granitt. I fonten finnes en stor døpeskål av sølv, messing og edle stener.

Orgelet
-------

Engelbrektskyrkans orgel omfatter 86 stemmer og er et av Sveriges største kirkeorgel. Der er orgelbyggerfirmaet Grönlunds Orgelbyggeris *magnum opus* og stod ferdig i 1964.

I korets søndre del finnes et kororgel av eik med 17 stemmer, bygget i 1961 av det danske firma Marcussen & Søn.

Eksteriør
---------

* TårnspirrtTårnspirrt
* EntrénEntrén
* ForsamlingssalenForsamlingssalen
* Trapper opp til kirkenTrapper opp til kirken

Interiør
--------

* OrgeletOrgelet
* AlteretAlteret
* DåpsalteretDåpsalteret
* PrekestolenPrekestolen

Referanser
----------

1. 1 2   Wiki Loves Monuments' database, tools.wmflabs.org, utgitt 6. mai 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Engelbrektskyrkan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Engelbrektskyrkan – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Bebyggelseregistrets anläggningspresentation
* Engelbrektskyrkan, Stockholm 2008, © Stockholms stift, Text: Suzanne Lindhagen Arkivert 19. september 2016 hos Wayback Machine.
Kragerø kirke
**Kragerø prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Bamble prosti i Agder og Telemark bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet sogn i Kragerø kommune i Telemark fylke, og hovedkirken var Kragerø kirke.

Det tidligere Kragerø prestegjeld og dets sogn er fra 2004 en del av Kragerø kirkelige fellesråd, som er underlagt Bamble prosti.

Historikk
---------

Strandstedet Kragerø vokste frem på 15- og 1600-tallet og sognet til Sannikedal som var anneks til Bamble prestegjeld, men kirkeveien var lang og besværlig med bruk av båt og landevei. Det var likevel et beskjedent antall oppsittere i Kragerø da det i 1650 ble sendt søknad til slottsherren på Akershus, Sivert Urne, om å oppføre en egen kirke. Den 30. januar 1651 ble søknaden innvilget, og 1. november 1652 ble Kragerøs første kirke, *Christi kirke*, innviet av biskop Henning Stockfleth. Noen år senere ble det gitt kjøpstadsprivilegier, ved kgl.res. av 16. januar 1666, publisert til borgerne den 12. juli s.å.

---

Kragerø prestegjeld med Sannikedal ble utskilt fra Bamble prestegjeld ved kgl. res. av 12. desember 1738.

Sannikedal ble utskilt fra Kragerø ved kgl. res. av 21. mars 1868.

Skåtøy prestegjeld ble slått sammen med Kragerø prestegjeld fra 1. januar 1968, etter vedtak i Kragerø kommunestyre. Det var i den sammenheng foreslått å skille ut fire av kretsene i Skåtøy prestegjeld og slå dem sammen med Sannidal prestegjeld, men flertallet i kommunestyret forkastet dette forslaget.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Kirkesogn
---------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende sogn og kirker:

* Kragerø
* Levangsheia
* Skåtøy

Referanser
----------

1. ↑  Gausdal, Tobias (1995). *Kragerø kirke*. [Kragerø menighetsråd]. s. 5.
2. ↑  Steffens, Haagen Krog (1977). *Kragerø by's historie 1666-1916*. no#: [Kragerø kommune]. s. 16-17.
3. ↑  «Prestegjeld og sogn i Telemark». *Arkivverket* **(norsk)**. 10. juli 2017. Besøkt 5. mars 2023.
4. 1 2  «Hele Skåtøy prestegjeld slås sammen med Kragerø : Mens Sannidal opprettholdes som nå, vedtar Kragerø kommunestyre». *Vestmar*. Kragerø. 6. februar 1967. s. 2.
5. ↑  Endringer i gravferdsloven og kirkeloven - Rundskriv 20.12.2011. regjeringen.no
6. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
**Sameiningarflokkur alþýðu – Sósíalistaflokkurinn** (*Sosialistpartiet*) var et islandsk politisk parti i perioden 1938–1968, da partiet ble en del av *Alþýðubandalagið* (*Folkealliansen*).

Historie
--------

I 1916 ble det islandske sosialdemokratiske partiet Alþýðuflokkurinn dannet. Partiet ble splittet i 1930, der utbryterne dannet Kommúnistaflokkur Íslands (*Islands kommunistiske parti*) som ble islandsk seksjon av Komintern. I 1937 opplevde sosialdemokratene en ny splittelse og utbryterne etablerte i 1938 sammen med kommunistene det nye partiet *Sameiningarflokkur alþýðu – Sósíalistaflokkurinn* (*Sosialistpartiet*), men uten å bli medlem av Komintern, men i tråd med Kominterns retningslinjer.

Sosialistpartiet beholdt forbindelser med Sovjetunionens kommunistiske parti. I 1939 ble Einar Olgeirsson partileder etter at en ikke-kommunist hadde forlatt partiledervervet i protest mot Sovjetunionens angrep på Finland.

Partiets innflytelse vokste under den andre verdenskrigen og ved alltingsvalget 1942 ble partiet større enn Sosialdemokratene. Partiet var tilhenger av å opprette den islandske republikken i 1944. I landets første to år deltok partiet i en bred samlingsregjering, men trakk seg på spørsmålet om USAs militærbase på Keflavik, noe partiet var sterkt uenig i.

4. april 1956 etablerte Sosialistpartiet sammen med en utbrytergruppe fra det sosialdemokratiske partiet den nye Alþýðubandalagið (*Folkealliansen*), med Hannibal Valdimarsson som første leder. Alliansen ble etablert som politisk parti i 1968.

Partiledere
-----------

* Héðinn Valdimarsson, 1938-1939
* Einar Olgeirsson, 1939-1968

Valgresultat
------------

| Alltingsvalg |
| --- |
| Valg | Oppslutning | Plasser |
| 1942 (juli) | 16,2 | 6 |
| 1942 (oktober) | 18,5 | 10 |
| 1946 | 19,5 | 10 |
| 1949 | 19,5 | 9 |
| 1953 | 16,1 | 7 |

Se også
-------

* Politiske partier på Island

Referanser
----------

Portal: Island

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Saab-Scania AB** var en sammenslåing av de to svenske selskapene **Saab AB** og **Scania AB**.

Historie
--------

Saab-Scania ble stiftet i 1. september 1969, da fly- og bilprodusenten Saab og lastebil- og bussprodusenten Scania slo seg sammen. Saab og Scania hadde begge eierinteresser fra familien Wallenberg, og man ville skape et svensk storkonsern innen industri. Selskapets styreleder ble Marcus Wallenberg. Selskapets to deler delte blant annet utvikling og produksjon. I 1983 skapte Carl Fredrik Reuterswärd selskapets nye logo, med Scanias skånegriff sentralt. Selskapets mest lønnsomme del var lastebildivisjonen (Scania) og flyproduksjonen hos Saab, mens personbildivisjonen ofte stod i fokus med sin ulønnsomhet. I 1977 hadde man langsiktige planer om å slå sammen Saabs personbildivisjon med Volvo, men planene ble skrinlagt etter protester fra Saab.

Saabs personbildivisjons etterhvert prekære økonomiske situasjon krevde forandringer mot slutten av 1980-tallet, og i 1992 ble personbilproduksjonen solgt til amerikanske General Motors. Dette sørget også for at en deling av storkonsernet Saab-Scania måtte gjennomføres, og Saab måtte også igjen deles i flere deler. Skånegriffen er fortsatt en del av begge selskapers logo (selv om de for øvrig er ulike), til tross for at merket historisk tilhører Scania.

### Styreledere i Saab-Scania

* Marcus Wallenberg (1969–1992)

Referanser
----------

1. ↑  Berg, Jørgen Seemann (1995). *King of the road i femti år: Norsk Scania AS 1945-1995*. Oslo: Norsk Scania AS. s. 85. ISBN 82-993693-0-4.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |