recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Fanfare for the Common Man** er et musikkstykke komponert av den amerikanske komponisten Aaron Copland i 1942 og er et av hans mest kjente verk. Det er et ganske kort stykke, skrevet for messingblåsere og slagverk. Stykket har en kjent åpning i F, B og F#.

Stykket har følgende instrumentering:

* fire valthorn (i F)
* tre trompeter (i B)
* tre tromboner
* en tuba
* en pauke
* en basstromme
* en gong

Copland skrev stykket etter oppfordring som en hyllest til den folkelige krigsinnsatsen under andre verdenskrig. Stykket ble tidlig et av hans mest populære og ble inkludert som hovedtemaet i den fjerde satsen i hans tredje symfoni. Copland uttalte senere at utfordringen var å komponere en tradisjonell fanfare som var direkte og kraftig, men allikevel var et samtidsuttrykk. Stykket har senere blitt regnet blant USAs patriotiske musikk.

Annen bruk av stykket
---------------------

I 1977 kom også stykket i en rockeversjon gjennom den engelske progrock-gruppen Emerson, Lake & Palmer på albumet *Works Vol. 1*. Som Copland hadde også denne gruppen en meget stor suksess med stykket, og singelen fra samme året har senere blitt brukt ved idrettsarrangementer og idrettsendinger på TV, blant annet av ABC i USA, av TV Azteca i Mexico og av australske og britiske kanaler.

Blant andre de engelske fotballklubbene Oldham Athletic AFC og Wolverhampton Wanderers FC bruker den innledende fanfaren når laget kommer på banen.

Rolling Stones brukte også et utdrag av stykket på albumet *Love You Live* fra 1977 og som en del av åpningen av konsertene under turneen i 1976 etter utgivelsen av *Black and Blue*-albumet.

Den amerikanske rockegruppen Styx brukte elementer av stykket på et album fra 1972.

Den engelske rockegruppen Asia, hvor også Carl Palmer fra Emerson, Lake & Palmer er med, spiller ofte rundt temaet fra stykket både på konserter og på flere album er elementer fra dette stykket med.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Gardeparken** er en park på Huseby i Oslo. Parken ligger ved Husebyskogen og Sørkedalsveien, mellom Huseby leir og USAs ambassade i Oslo. Parken ble anlagt i 2012 av Forsvarsbygg, som et kompenserende tiltak for byggingen av ambassaden i friområdet Husebyskogen.

Parken inneholder en liten hinderløype, en sirkelformet plass med benker, akebakke, en bålplass og et amfi opparbeidet i terrenget.

Bakgrunn for anleggelsen
------------------------

Forsvarsbygg solgte i 2004 en del av Husebyskogen til USA, for bygging av ny amerikansk ambassade. Reguleringsplanen for ambassadetomten ble godkjent av Oslo bystyre med marginalt flertall, under forutsetning om at en rekke kompenserende tiltak ble innfridd før ambassaden åpnet. Disse tiltakene blir i reguleringsplanen også kalt «rekkefølgebestemmelsene». I forhandlinger mellom Forsvarsbygg og USAs ambassade fikk Forsvarsbygg ansvaret for de fleste av tiltakene.

Ett av disse tiltakene var å opparbeide en park og en støyvoll mot Sørkedalsveien. Parken ble lagt i et område som tidligere huset en midlertidig ekserserhall for Hans Majestet Kongens Garde, og som også ble brukt som snødeponi og tidligere plantedeponi. Parken skulle fungere til både Gardens og publikums behov i sambruk.

Opprinnelig var det en plan om å bygge en gangbro over Sørkedalsveien fra Persbråtan, for å gjøre parken mer tilgjengelig. Planen ble endret til at fotgjengerfeltet over veien fikk trafikkøy og bedre belysning.

Kritikk
-------

Gardeparken er blitt kritisert av flere grunner. For det første var det stor folkelig motstand mot hele salget og reguleringsprosessen av ambassadetomten. Videre er beplantningen i parken blitt kritisert, på grunn av at planten praktmarikåpe, som senere ble svartelistet, ble satt ut. Forsvarsbygg er blitt kritisert for å bruke mye penger på å profilere parken, uten at pengebruken så ut til å være nyttig. Det har også dannet seg et inntrykk av at parken ikke blir brukt av befolkningen, noe som forsterker kritikken av prosessen og anlegget.

Referanser
----------

1. ↑  «Siste tiltak på Huseby ferdigstilt 4. juni 2015». Forsvarsbygg. 8. juni 2015. Besøkt 15. mai 2017.
2. ↑  «Aktivitetsområde Huseby». Forsvarsbygg. 20. september 2011. Besøkt 15. mai 2017.
3. 1 2  «Ambassadesalget på Huseby blir stadig dyrere for staten». Aftenposten. 14. november 2013. Besøkt 15. mai 2017.
4. ↑  «I god tro plantet staten ut praktmarikåpe på Huseby – så ble den svartelistet». Aftenposten. 5. oktober 2013. Besøkt 15. mai 2017.
5. ↑  «Brukte 115.000 på park-PR og Facebook-side med 47 følgere». Aftenposten. 18. november 2014. Besøkt 15. mai 2017.
6. 1 2  «Husker du denne Facebook-siden? Nå er den slettet». Aftenposten. 21. september 2015. Besøkt 15. mai 2017.
7. ↑  «Var det verdt det?». Akersposten. 11. juni 2016. Besøkt 15. mai 2017.
Nøklene gjengitt på pave Bonifatius VIIIs gravstatue
**Nøkkelmakten** er et teologisk begrep innen katolisismen, og dreier seg især om den stilling apostelen Peter fikk i disippelflokken, og som Peters etterfølgere, pavene, besitter på en særlig måte.

Uttrykket henger sammen med Jesu ord til Simon (Peter) i Matt. 16,13-20, med fokus på vers 19a (uthevet):

*Da Jesus kom til distriktet rundt Cæsarea Filippi, spurte han disiplene sine: «Hvem sier folk at Menneskesønnen er?» De svarte: «Noen sier døperen Johannes, andre Elia, og andre igjen Jeremia eller en annen av profetene.» «Og dere,» spurte han, «hvem sier dere at jeg er?» Da svarte Simon Peter: «Du er Messias, den levende Guds Sønn.» Jesus tok til orde og sa: «Salig er du, Simon, sønn av Jona. For dette har ikke kjøtt og blod åpenbart deg, men min Far i himmelen. Og jeg sier deg: Du er Peter, og på denne klippen vil jeg bygge min kirke, og dødsrikets porter skal ikke få makt over den. **Jeg vil gi deg himmelrikets nøkler**; det du binder på jorden, skal være bundet i himmelen, og det du løser på jorden, skal være løst i himmelen».*
Her tilkjennegir Jesus etter katolsk forståelse at han skal «bygge» sin kirke på Peter (det navnet Jesus i v. 18 gir Simon, er Peter / Kefas, som betyr klippe). Peter får en styringsfullmakt, og en enestående sendelse. Denne forstår den katolske kirke som en fullmakt som overdras fra Peter til hans etterfølgere (som etterhvert kalles paver), og innebærer myndigheten til å styre Kirken, og vokte den («vokt mine får», Joh 21, 15ff), til å dømme om læren og til å øve kirketukt. Katolikker tror at Kirken på jorden ledsages og styres fra himmelen (Matt 28,20) så den kan stå som sannhetens søyle og grunnvoll (1 Tim 3,15; Joh 16,13) 

At denne styringsfullmakten også har med syndenes tilgivelse å gjøre, fremgår av leddet etter *nøkler* - *det du binder på jorden, skal være bundet i himmelen*. Selv om det favner vidt, favner det også syndenes tilgivelse. 

Men mens nøkkelmakten er noe som Jesus gir til Peter alene, er, ifølge katolsk teologi, ikke syndstilgivelsesfullmakten som utøves av prester og biskoper som sådan forankret i nøkkelmakten. Den er jo gitt til Peter, og han er den eneste Herren uttrykkelig betrodde himmelrikets porter til. Skriftemålssakramentet anses innstiftet av Jesus etter oppstandelsen og gitt til alle apostlene - ikke bare til én (som fremgår av Joh 20,22-23). Når nøkkelmakten nevnes i samband med skriftemålet, gir det derfor mest mening i sammenhenger der det dreier seg om reguleringer knyttet til administrasjonen av skriftemålet (f.eks. dens liturgiske normal- og unntaksformer, visse bannstraffer, at en prest ikke kan absolvere fra seksuelle synder han selv har vært delaktig i, og en rekke andre ordningsspørsmål).

Referanser
----------

1. ↑  CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: Power of the Keys
2. ↑  Den katolske kirkes katekisme om Himmelrikets nøkler
3. ↑  Scott Hahn og Curtis Mitch: I *Ignatius Catholic Study Bible: Matthew*, San Francisco:. Ignatius Press, 2000
4. ↑  Den katolske kirkes katekisme om Himmelrikets nøkler
5. ↑  KKK 1445
Portal: Alternativ behandling

Alexander Beydemans allegoriske «Homøopatien betrakter allopatiens redsler» fra 1857 framstiller homøopatien som overlegen datidens skolemedisin. Homøopatiens skaper Samuel Hahnemann sees helt til høyre. Homøopatiens overlegenhet skyldtes at den var virkningsløs, et alternativ som var bedre enn ofte livsfarlige medisiner og feilaktig behandlig.
**Allopati** er et begrep dannet 1810 av homøopatiens grunnlegger Samuel Hahnemann (1755–1842) for det han mente var behandlingsfilosofien til sin samtids skolemedisin. Ordet er dannet av de greske ordene *allos*, som betyr «annen», og *pathos*, «lidelse» og ble brukt for å markere motsetningen til Hahnemanns egen metode, homøopati.

Ifølge Hahnemann går den allopatiske metode ut på å behandle sykdom med midler som på en frisk person fremkaller symptomer som er motsatte av sykdommens egne. Et eksempel er å behandle forstoppelse med et middel som fremkaller diaré hos en frisk person. Ifølge Hahnemann erstatter en da en sykdom med en annen uten å påvirke den egentlige årsaken til den opprinnelige sykdommen. Med den av Hahnemann foretrukne homøopatiske metoden behandler en i stedet den syke med fortynnede løsninger av midler som på en frisk person gir lignende symptomer som sykdommens egne. Hahnemann mente at dette styrket kroppens evne til å helbrede seg selv.

Hahnemann virket i en tid som ikke kjente sykdomsfremkallende mikroorganismer, og som heller ikke i større grad forsto seg på mangelsykdommer årsaket av feilernæring. Hans beskrivelse av konvensjonell medisinsk behandling er derfor i dag foreldet og grovt feilaktig. 
Allikevel blir ordet «allopati» brukt i dag av homøopatiens tilhengere, gjerne i uttrykk som «allopatisk medisin» for å beskrive konvensjonell medisinsk behandling, s.k. skolemedisin.

Se også
-------

* Skolemedisin
* Homøopati

Referanser
----------

1. 1 2  Artikkelen «allopati» i *Store medisinske leksikon* (28.02.2013)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
**Ufrivillig barnløshet**, **infertilitet** eller **ufruktbarhet** vil si at et kvinnelig og et mannlig individ mangler evnen til å få barn sammen på naturlig måte, til tross for ønske om dette. Det kan være mange grunner til dette, blant annet sterilitet hos en av partene, men fortsatt er mange av årsakene ukjente for medisinen. Infertilitet rammer omtrent 10–15 % av norske par.

Gjennom tidene har folk utført ulike ritualer for å blant annet øke sjansen for å få barn. Par eller kvinner som ikke fikk barn kunne for eksempel besøke hellige steder eller utføre særskilte ofre. I dag finnes det mange medisinske metoder som kan hjelpe ufrivillig barnløse par å få unger likevel, for eksempel prøverørsmetoden. En annen måte å behandle barnløse på kan være gjennom adopsjon eller oppfostre unger andre ikke kan ta vare på.

Primær og sekundær infertilitet
-------------------------------

Primær infertilitet er en betegnelse som brukes om kvinner hvor graviditet aldri er oppnådd, mens sekundær infertilitet benyttes om kvinner som tidligere har vært gravid – enten hvor svangerskapet endte i normal fødsel, for tidlig fødsel, spontanabort eller svangerskapsavbrytelse.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** BNE **·** BBC Things
 |
**Anne Geneviève de Bourbon** (født 28. august 1619 i Vincennes, død 5. april 1679 i Paris) var en politisk aktiv fransk adelsdame, hertuginne av Longueville; gift 1642 med Henri II av Orléans, hertug av Longueville. Hun er kjent for sine kjærlighetsaffærer og for sin deltagelse i den franske borgerkrigen Fronden. Hun var datter av Henrik II av Bourbon og Charlotte de Montmorency og søster til Louis II Condé.

Biografi
--------

Anne Geneviève de Bourbon ble oppdratt i et kloster men debuterte i selskapslivet i 1635, da hun gjorde suksess i salongen hos Catherine de Vivonne, markise de Rambouillet innen hun ble bortgiftet i 1642. Ekteskapet var ulykkelig. Gjennom sin familie - hennes far var medlem av formynderregjeringen og hennes bror ble berømt for sitt militære talent fra 1643 - fikk hun en innflytelsesrik stilling. Hun gjorde sin ektemake selskap under fredsforhandlingene i Münster i 1646. 

Hun presenterte sin elsker François de La Rochefoucauld for sin bror. Hun var den utløsende faktoren bak den første Fronden i 1648 da hun overtalte sin mann og yngste bror til å slutte seg til opposisjonspartiet. Under Fronden residerte hun i Paris' rådhus og erklærte seg som gudmor til alle barn som ble født der. Hun tok initiativ til den andre Fronden i 1651 da den første fredstraktaten ikke tilfredsstilte henne, og overtalte Condé og Turenne til å slutte seg til opposisjonspartiet. La Rochefoucauld avsluttet forholdet og innledet et nytt med hertuginnen av Chevreuse da hun ble eskortert til Akvitania av hertugen av Nemours i 1653. 

Etter Fronden levde hun med sin mann i Rouen i Normandie, der han var guvernør, og viet seg til gode gjerninger. Ved mannens død i 1663 vendte hun tilbake til Paris, der hun ble benådet av kongen. Hun ble senere kjent for sin interesse for jansenismen, og tok dets tilhengere under sitt vern.

Referanser
----------

1. ↑   Encyclopædia Britannica Online, oppført som Anne Genevieve de Bourbon Conde Duchesse de Longueville, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Anne-Genevieve-de-Bourbon-Conde-Duchesse-de-Longueville, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 27. april 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Collective Biographies of Women, oppført som Madame de Longueville, Collective Biographies of Women ID 9641, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   The Peerage, oppført som Anne Genevieve de Bourbon-Condé, Duchesse de Longueville, The Peerage person ID p41221.htm#i412209, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 31. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   The Peerage person ID p41221.htm#i412209, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]

  



|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** HDS
 |
**Christian Jaksjø** (født 18. desember 1973 i Oslo) er en norsk musiker (trombone og eufonium) og komponist, fortrinnsvis innen jazz der han siden 1999 har vært med i Bob Brookmeyer «New art orchestra» (*New works* 1999; årets jazzplate i England). Vinner av solistpris ved storband-festivalen Imatra i Finland 1992,
utdannet 1992-96 ved Jazzlinja (NTNU) der han også ledet Kjellerbandet en periode. Senere studert komposisjon ved Norges musikkhøgskole (1996–99) og skribent til Danmarks Radiostorband.
Han har også medvirket nasjonalt, da i 
Magni Wentzel sekstett,
Søyr,
Geir Lysne «Listening ensemble»,
Oslo Groove Company.
Han er tilknyttet Norges musikkhøgskole som timelærer i trombone, såvel som komponistgruppen i Ny Musikk (2006).

Referanser
----------

1. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 673439, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* CV hos tordg.no/basunstedet Arkivert 12. april 2016 hos Wayback Machine.

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
Emishi hyller Prince Shotoku. Produsert i 1324, basert på Shotokutaishi e-den e-maki, laget i 1069.
Emishienes område i nordlige Tōhoku på Japan.
**Emishi** (japansk: 蝦夷) er en japansk betegnelse på et urfolk som bodde nordøst på øya Honshū i Japan, i det som i dag er Tōhoku-regionen i Japans Asuka-, Nara- og Heian-periodene (ca. 500-1200). Regionen kalles for *michi no oku* (道の奥) i samtidige kilder. Opprinnelsen til emishifolket er ukjent, men historikerne antar de nedstammet fra jōmonkulturen. 

Den første kjente omtalen i litteraturen er datert til rundt 400 e.Kr. hvor de omtales som «det hårete folket» i kinesiske nedtegnelser. Noen emishistammer motsatte seg den japanske keiserens autoritet i sen nara- og tidlig Heian-perioden (700-1000-tallet). Det synes som de var stedegne til nordlige delen av den japanske hovedøya Honshu og etterkommere av det folket som utviklet oldtidens jōmonkulturen i denne regionen. De er også antatt å være beslektet med ainofolket. Den adskilte etniske statusen til emishiene ved at de hadde et eget språk adskilt fra japansk.

Referanser
----------

1. 1 2  «Who Were the Emishi?», *Emishi-ezo.net*
2. ↑   Hudson, Mark (1999): *Ruins of Identity: Ethnogenesis in the Japanese Islands*, University of Hawaii Press, s. 98

Litteratur
----------

* Aston, W.G. Nihongi (1924): *Chronicles of Japan from Earliest Times to A.D. 697*. London: Kegan Paul,førstegang utgitt i 1896. Engelsk oversettelse av gammeljapansk tekst kjent som 続日本紀, *Shoku Nihongi*.
* Farris, William Wayne (1996): *Heavenly Warriors: The Evolution of Japan's Military: 500–1300*. Harvard: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-38703-4, ISBN 978-0-674-38704-1.
* Hudson, Mark (1999): *Ruins of Identity: Ethnogenesis in the Japanese Islands*, University of Hawaii Press.

Eksterne lenker
---------------

* Khan, Razib (24. mars 2011): «The shadow of the Emishi», *Discover*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** NDL
 |
**Walter Huppenkothen** (født 31. desember 1907 i Haan i Tyskland, død 5. april 1979 i Lübeck) var en tysk jurist, *Regierungsrat*, SS-offiser og SD- og Gestapo-medarbeider. Han var også tilknyttet Einsatzgruppen. 

Huppenkothen ble etter krigen siktet for drap og tortur, men ble kun dømt til noen få års fengsel for tortur.

Biografi
--------

Huppenkothen ble medlem av NSDAP og Allgemeine-SS i 1933. Han var i 1937 sjef for Stapostelle (Staatspolizeileitstelle) Lüneburg. Etter Tysklands invasjon av Polen den 1. september 1939 ble Huppenkothen stedfortredende kommandant for Einsatzgruppe I under Bruno Streckenbach. Huppenkothen fungerte som forbindelseoffiser mellom Einsatzgruppen (enheter som forfulgte jødene i øst) og 14. armé. 

Han nådde graden Standartenführer i SS. 

Etter attentatet mot Adolf Hitler den 20. juli 1944 ble Huppenkothen medlem av den særkommisjonen (*Sonderkommission 20. Juli*), som hadde som oppgave å oppspore og reise tiltale mistenkte sammensvorne. I andre verdenskrigs siste fase fikk Huppenkothen i oppdrag å gjøre tjeneste som aktor ved standrettsprosessen mot Dietrich Bonhoeffer, Hans Oster, Karl Sack, Ludwig Gehre, Wilhelm Canaris og Hans von Dohnanyi.

I 1956 ble Huppenkothen dømt av Bundesgerichtshof til seks års fengsel, men ble løslatt i 1959. Under tiden som alliert krigsfange arbeidet han tett med amerikanske myndigheter og gav dem informasjon om kommunistene på Østfronten. Dette kan ha vært en årsak til den lave straffen han fikk.

Referanser
----------

1. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000005131, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Braunbuch: Kriegs- und Naziverbrecher in der Bundesrepublik: Staat, Wirtschaft, Armee, Verwaltung, Justiz, Wissenschaft[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* *Das Personenlexikon zum Dritten Reich* **(tysk)**. Frankfurt am Main: Fischer Taschenbuch Verlag. 2007. s. 276. ISBN 978-3-596-16048-8.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC **·** Munzinger (iba)
 |
***Dyden driver dank*** (dansk tittel: *Daarskab, Dyd og Driverter*) er en dansk stumfilmkomedie fra 1923 i regi av Lau Lauritzen sr. Manuset ble skrevet av A.V. Olsen. I hovedrollene ser vi Carl Schenstrøm og Harald Madsen som Telegrafstolpen og tilhengeren. Dette var debutfilmen til den norskfødte skuespilleren Greta Ruszt-Nissen, som senere i 1920-årene ble kjent i USA under navnet Greta Nissen.

*Dyden driver dank* ble i 1935 gjenutgitt i en lydfilmversjon. Holger-Madsen stod for ettersynkroniseringen.

Bakgrunn
--------

Den danske regissøren Lau Lauritzen sr. var i Norge under en filminnspilling og overvar en opptreden med Ruszt-Nissen på *Casino* i Kristiania. Den grasiøse danserinnen gjorde et sterkt inntrykk på ham. Lauritzen sr. innbød henne til Danmark for å spille i hans nye film, *Dyden driver dank*. Niels Petter Solberg skriver i boka *Norske filmdivaer i Hollywood* at regissøren ble enda mer grepet av den unge norske kvinnen da han fikk se hvordan filmkameraet fanget inn hennes vakre bevegelser og mimikk.

Handling
--------

Det er sommer. Telegrafstolpen og Tilhengeren flykter vekk fra storbyens solglødende steinørken og ut til landlige omgivelser. Gjennom deres medfødte freidighet og et hjemmekonstruert fotoapparat håper de å kunne tjene penger til livets opphold. Det går imidlertid ikke så godt for dem. Folk kan nok være villige til å bli fotografert, men ikke til å betale på forskudd. En dag går det galt når Telegrafstolpen havner i klørne på en sint slakter og kameraet blir ødelagt.

Rolleliste
----------

* Carl Schenström - Telegrafstolpen, omreisende fotograf
* Harald Madsen - Tilhengeren, omreisende fotograf
* Stina Borg - Mor Hulda
* Greta Ruszt-Nissen - Greta
* Gorm Schmidt - Erik
* Victor Montell - Poul
* Viggo Wiehe - Greven
* Svend Melsing - Grevens sønn

Mottakelse
----------

*Aftenposten*s anmelder skrev dette om *Dyden driver dank*:

> Grethe Ruszt-Nissens oppgave i filmen er å være en søt og naturlig ung pike. Dette falt henne selvfølgelig meget lett å illudere. Hun gikk omkring i seks uker og var søt og naturlig og smilte et blygt ungpikesmil. En eneste gang hadde forfatteren laget et tilløp til sjelelig dramatikk, og da gråt hun sine glycerintårer nesten like godt som Betty Nansen.
> 
> 
>

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Daarskab, Dyd og Driverter». *Filmdatabasen*. Det Danske Filminstitut. Besøkt 28. juli 2016.
2. 1 2  Solberg, Niels Petter (2002). Engstad, Brita Møystad, red. *Norske filmdivaer i Hollywood*. Oslo: Det Norske Samlaget. s. 13, 17. ISBN 82-521-6110-3.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Dyden driver dank* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Dyden driver dank* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Dyden driver dank* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Dyden driver dank* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata
**Aasta Voss** (født 26. oktober 1914 i Volda, død 1994) var en norsk skuespiller.

Hun debuterte i 1935 som Georgine i Oskar Braatens *Den store barnedåpen* på Det norske teatret hvor hun siden var ansatt, bortsett fra to korte opphold ved Rogaland Teater og Riksteatret. Med skarp realistisk følelse spilte Voss en rekke kvinneroller i Braatens skuespill, Nastja i Maksim Gorkijs *Nattherberget*, fru Buch i Helge Krogs bearbeidelse av Cora Sandels *Kranes konditori* og Indiana i Olav Duuns *Medmenneske.* Hun viste seg også som en sikker stiliseringskunstner, blant annet i Federico García Lorcas *Yerma*, Bertolt Brechts *Den kaukasiske krittring* og *Det gode mennesket i Sezuan* og i pantomimisk stil i Eugene O'Neills *Keiser Jones*.

Hun filmdebuterte som Josefine i *Bør Børson jr.* (1938), etterfulgt av rollen som Inga i *Godvakker-Maren* (1940) samt flere større og mindre biroller.

Filmografi (i utvalg)
---------------------

* 1938: *Bør Børson Jr.*
* 1940: *Godvakker-Maren*
* 1940: *Tørres Snørtevold*

Referanser
----------

1. 1 2   Internet Movie Database, IMDb-nummer nm0903689, besøkt 15. juli 2016[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* «Aasta Voss» i Store norske leksikon
* *Filmens stjerner*. Oslo: Chr. Schibsted. 1953. s. 370.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aasta Voss på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Aasta Voss hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (en) Aasta Voss hos The Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Bolgbørra** er et hull tvers gjennom fjellet på øya Bolga i Meløy kommune i Nordland, ca 80 meter over havet. Bolgbørra er formet av hav og is i løpet av den siste istiden for ca 9-10 000 år siden. Strandlinjen gikk da på nivå med Bolgbørra.

Naturfenomen
------------

Bolgbørra er et naturfenomen, og et godt besøkt utfartssted for tilreisende og fastboende. Fra Bolgbørra har man utsikt nordover helt til Lofoten på godværsdager og langt sørover Helgeland.

Man kan gå gjennom hullet til og fra øyas nordside/sørside. Bebyggelsen er på sørsiden av fjellet. Turveien opp til Bolgbørra, og videre langs nordsiden av fjellet, er merket. 

  

* Utsikt nordover fra BolgbøraUtsikt nordover fra Bolgbøra
* Utsikt sørover fra BolgbørraUtsikt sørover fra Bolgbørra

Eksterne lenker
---------------

* Bolgbørra - en fortelling av Kristin Bolgård, på Digitalt fortalt
* Bolgbørra - naturens egen katedral. Fortelling av Beate Heide, på Digitalt fortalt
* «DigitaltMuseum: Søk: 'bolgbørra'».
* Beste hilsen: post & kort fra Meløy av Anfinn Myrvang
* Bolgbørra - Meløy historielags postkortsamling
* Turkart over Bolga
**Per Dybvig** (født 27. januar 1964 i Stavanger) er en norsk tegner, illustratør og billedkunstner. 

> Det er dette som er kjernen i tenkningen og metoden hans; insisteringen på å være åpen for spontanitet. (...) Temperatur, det er et nøkkelord i Per Dybvigs verk. Det er stort tempo i dem, stor fart. Det er uvørent, det er ufiltrert, enten han jobber for voksne eller for barn.
> 
> 
> Tore Renberg om Per Dybvig i intervju om Bokkunstprisen 2013.
> 
> 

Dybvig har utdannelse fra grafisk formgivningslinje ved Bergeland videregående skole 1983-1985. Han har siden tegnet for Rogalands Avis fra 1987 og for Stavanger Aftenblad på 1990-tallet,, illustrert en lang rekke bøker og arbeidet med fri tegnekunst. Dybvig regnes som en av de fremste barneboktegnerne i Norge, og har samarbeidet blant annet med forfatterne Marit Nicolaysen om den populære serien om *Svein og rotta*, Bjørn F. Rørvik om bildebøkene om *Reven og grisungen*, Ingvar Ambjørnsen, Trond Brænne, Klaus Hagerup og Jo Nesbø. Han har også illustrert flere av bøkene til humoristen Per Inge Torkildsen.

Dybvig har en karakteristisk sikker, fri og energisk tegnestil, både i blyant og penn, med mange streker, mye hvitt papir og ofte ville, humoristiske figurer. 

Han har deltatt på en rekke utstillinger i Norge og utlandet. I 2016 åpnet han sin første separate museumsutstilling *Per Dybvig - Look What the Bird Found* på Stavanger kunstmuseum. Utstillingen viste bredden og utviklingen i Dybvigs kunstnerskap og inkluderte arbeider fra 2002 til 2016, i tillegg til eldre illustrasjoner. I forbindelse med utstillingen ble det utgitt en katalog med tekster av Hanne Beate Ueland og Thomas Miessgang samt et intervju av Jimmie Durham og Maria Thereza Alves. Per Dybvig bor og arbeider i Stavanger.

Priser (utvalg)
---------------

* 2005: Kulturdepartementets billedbokpris for barnebøker for bøkene om *Reven og grisungen (2001–2005)* (sammen med Bjørn Rørvik)
* 2010: Kulturdepartementets illustrasjonspris for barnebøker for illustrasjoner til Jo Nesbøs bok *Doktor Proktor og verdens undergang. Kanskje*
* 2013: Bokkunstprisen
* 2014 Stavanger kommunes kulturpris.

Referanser
----------

1. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 2592776, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  Intervju i forbindelse med bokkunstprisen 2013 Arkivert 7. april 2016 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Per Dybvig i BIBSYS
* (no) Per Dybvig hos Sceneweb Rediger på Wikidata
* Cappelen Damms presentasjon av Per Dybvig Arkivert 27. august 2013 hos Wayback Machine.
* Per Dybvig om bildeboka Gnu[*død lenke*]
* Om Dybviks sepraratutstilling i Tegnerforbundet 2004
* Norsk barnebokinstitutts minipresentasjon med bildeeksempler
* TV-intervju (tysk)[*død lenke*]


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forrige mottaker:Tronsmo bokhandel | **Vinner av Bokkunstprisen**(2013) | Neste mottaker:Anna Fiske |

Portaler: Litteratur | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC **·** KulturNav **·** Discogs
 |
**Boligbygg Oslo KF** er et kommunalt foretak som eier, drifter og leier ut de kommunale boligene i Oslo kommune. Foretaket har sin historie tilbake til Leiegårdskontoret som ble opprettet i 1898.

Boligbygg Oslo har ansvar for forvaltning, drift og vedlikehold av ca.11 700 boliger. Til sammen bor det over 25 000 mennesker i boligene. Med en million kvadratmeter boligareal er Boligbygg Norges største utleier av boliger. Det er Oslos bydeler som tildeler boligene, på bakgrunn av kriterier vedtatt av Oslo bystyre. Boligbygg Oslo forteller bydelene om hvilke boliger som til enhver tid er ledig, stiller boligene til disposisjon for bydelene og inngår leiekontrakt med den som har fått tildelt bolig.

Eiendomsforetaket ble etablert i forbindelse med Eiendomsreformen i 2003, og foretaket ble etablert 1. januar 2004. I 2020 ble Oslobygg KF etablert, og overtok ansvaret for utbyggingsvirksomheten i Boligbygg.

Boligmassen
-----------

Om lag 3 % av boligene i Oslo er kommunale, og de fleste kommunale boligene ligger i de østlige bydelene. Bydelen med flest kommunale boliger er bydel Sagene med 2 099 boliger, fulgt av Gamle Oslo med 1 701 og Grünerløkka med 1 324. Bydel Ullern har bare 248 kommunale boliger. Litt over to tredeler av Boligbyggs boliger ligger i heleide kommunale eiendommer, og en tredel er boliger i borettslag og sameier. I overkant av 80 prosent er ordinære boliger uten spesiell tilrettelegging, mens ca. 20 prosent er omsorgsboliger tilpasset eldre, eller HC/PU-boliger for personer med spesielle behov. UngBo er 124 boliger for personer mellom 17 og 23 år.

Referanser
----------

1. ↑  Oslo kommune. «Boligbygg Oslo KFs nettsider». Besøkt 22. februar 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Oslo kommune |
| --- |
| Oslo bystyre **·** Bystyrets sekretariat **·** Oslo byråd |
| Kommunevåpen | Etater | Barne- og familieetaten **·** Beredskapsetaten **·** Brann- og redningsetaten **·** Byantikvaren **·** Bymiljøetaten **·** Deichman bibliotek **·** Eiendoms- og byfornyelsesetaten **·** Fornebubanen **·** Gravplassetaten **·** Helseetaten **·** Innkrevingsetaten  **·** Klimaetaten **·** Kommuneadvokaten **·** Kommunerevisjonen **·** Kulturetaten **·** Munchmuseet **·** Næringsetaten **·** Origo **·** Plan- og bygningsetaten **·** Renovasjons- og gjenvinningsetaten **·** Rådhusets forvaltningstjeneste **·** Sykehjemsetaten **·** Utdanningsetaten **·** Utviklings- og kompetanseetaten **·** Vann- og avløpsetaten **·** Velferdsetaten |
| Foretak | Boligbygg Oslo **·** Oslo Havn **·** Oslobygg |
| Bydeler | Alna **·** Bjerke **·** Frogner **·** Gamle Oslo **·** Grorud **·** Grünerløkka **·** Nordre Aker **·** Nordstrand **·** Sagene **·** St. Hanshaugen **·** Stovner **·** Søndre Nordstrand **·** Ullern **·** Vestre Aker **·** Østensjø |

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** VIAF **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Per Elvestuen** (født 14. august 1962) er en norsk tegner.

Liv og virke
------------

Per Elvestuen var i mange år særlig kjent for sine karikaturer i *Dagens Næringsliv* (DN), der han var fast avistegner fra 1988 til 2009. Han skrev også reportasjer, artikler og kommentarer, som ble illustrert med egne tegninger eller fotografier, særlig i DNs Magasinet på lørdager. Elvestuen har også vært fast spaltist i e24 der han ukentlig kommenterte norske forhold med tegning og tekst.

Han har illustrert og gitt ut flere bøker, deriblant en egen barnebok i 1995, *Pytte, gutten som ville bytte*. I 1999 utga han *Rampestreker*, en samling på hundre «sarkastiske og hardtslående» tegninger innenfor politikk og næringsliv fra *Dagens Næringsliv*. I 2004 kom en tilsvarende bok: *Norsk reality - tegninger fra Dagens næringsliv*. Han utga en bok om hundekjøring i Alaska sammen med Bjørn Gabrielsen i 2005. Elvestuen ble kåret til Årets avistegner i 2003. 

Per Elvestuen er bror av politiker Ola Elvestuen.

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Monsteret Nav». *e24.no*. Besøkt 15. desember 2021.
3. ↑  «SAMBOK søkeresultat». *nabo.nb.no*. Besøkt 15. desember 2021.
4. ↑  «Nasjonalbiblioteket». *www.nb.no*. Besøkt 15. desember 2021.
5. ↑  «Nasjonalbiblioteket». *www.nb.no*. Besøkt 15. desember 2021.
6. ↑  Dyrenett.no. «Hundekjøernes Alaska Hund Bøker». *dyrenett.no*. Besøkt 15. desember 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Avistegninger av Per Elvestuen


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forrige mottaker:Inge Grødum | **Vinner av Årets avistegning**(2003) | Neste mottaker:Finn Graff |

Portaler: Litteratur | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** KulturNav
 |
*For bygda med samme navn i Kristiansund kommune, se Bolga (Kristiansund).*
*Bolga er også en vanlig betegnelse på byen Bolgatanga i Ghana.*
**Bolga** er ei øy på kysten av Helgeland, ytterst i Meløy kommune i Nordland fylke. Øya har et areal på 2,4 km².

Bolga preges av det 339 meter høye Bolgfjellet, som strekker seg over øya fra nordøst til sørvest. Bolgfjellets karakteristiske form har vært seilingsmerke for sjøfolk som har ferdes langs skipsleden (*leia*) til alle tider. 

To av øyas severdigheter er Bolgbørra, et hull i Bolgfjellet som man kan gå tvers gjennom for å komme til nordsida av øya og Klippfiskbergan med Ruggesteinen på vestsiden av øya. 

Foruten fjellet preges øya av en større flate over Bolgas sydøstlige del. Denne flaten er dyrket mark, og det er også her øyas bebyggelse er. Bolgas nordlige side (*Nordsia*) består av ulendt og kupert terreng, og er ubebygd.

Bolgas form og geografiske plassering med nær tilgang til fiskefelt, har gjort at det har bodd folk på Bolga i lange tider. Det har blant annet blitt gjort funn fra vikingegraver på øya. 

Ifølge Statistisk sentralbyrå hadde Bolga 91 innbyggere pr. 1. januar 2020. Bolgværingene livnærer seg først og fremst av havbruk. Dette vil i hovedsak si lakseopdrett, fiskebruk og fiske. Øya har også skole, barnehage, butikk, post og mekanisk verksted. Et nytt tilskudd til øya er et topp moderne rorbueanlegg, med utleie av båter. 

Bolga har flere daglige båtanløp med blant hurtigbåt til Bodø og Sandnessjøen. Til kommunesenteret Ørnes går det både lokalhurtigbåt og ferje.

Sør, nord og vest for Bolga finner man en større skjærgård som tidligere var bebodd. Skjærgården rundt Bolga er oppdelt og har ulike navn som *Bolgværet, Snyen* og *Flatvær*. Totalt består den av over 300 mindre holmer og skjær.

Eksterne lenker
---------------

* turliv.no - informasjon og bilder fra båthavna på Bolga
* 17. mai ute på ei lite øy - digital fortelling om 17. mai-feiring på Bolga på 1960 og 1970-tallet
* Ka du førtæl'?! - en digital fortelling om fortellertradisjoner, basert på minner om mennesker og fortellinger på Bolga
* Turkart over Bolga
* -Båtruter til og fra øya

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Tysk våpenskjold som viser tilhørighet til hattemakerlauget (1895)
**Hattemaker** er et tradisjonsrikt håndverksyrke som ble praktisert av fagfolk som var spesialister i fremstilling av hatter. Allerede i 1363 ble det registrert et hattemakerlaug i Nürnberg. På 1700-tallet var det ett av minst 60 håndverksfag som ble praktisert i Norge. I likhet med mange andre håndverksyrker ble også dette utkonkurrert av industriell produksjon. I dag er hattemakerfaget karakterisert som «verneverdig» både i Norge og Tyskland slik at fagkunnskapen holdes i hevd og det er mulig å få en utdannelse i faget.

Tittelen hattemaker brukes av håndverkere som både lager og selger hatter – i første rekke snakker man da om hatter til menn. Hatter til kvinner ble i første rekke laget av modister. Hattemakeren bruker materialer som filt, lerret, tekstil, lær, pels eller strå som råvarer til å fremstille og forme de hodeplaggene som skal produseres.

I folketellingene fra 1801, 1865 og 1875 er det registrert fra ca. 100 til 150 personer med hattemakervirksomhet og relaterte yrker i Norge. 1900-tellingen viser at hattefabrikkene er kommet for fullt og alt i alt er ca. 450 personer registrert med et yrke relatert til hatteproduksjon og -salg. Etter andre verdenskrig har hattens popularittet vært synkende og hattemakere og hatteforretningene har stort sett forsvunnet også i Norge. Hattemakeriet i Trondheim og Hatteholm i Oslo er to unntak.

Klassiske hatter produseres nå oftest av store hattemakervirksomheter som har store deler av verden som marked. Blant disse er f.eks Stetson og Borsalino. Men det finnes fortsatt håndflettede stråhatter på markedet som da selvsagt lages av hattemakere i lavkostland.

Jørgen Hattemaker
-----------------

Om ikke hodeplagget han laget er udødelig, er hattemakeren udødeliggjort i det norske språk av dikteren Alf Prøysen gjennom tittelen *Kong Salomo og Jørgen Hattemaker*. Det brukes i en rekke sammenhenger for å beskrive forskjellene mellom rik og fattig, mellom en betydningsfull og en ubetydelig person.

Litteratur
----------

* Tord Buggeland: Maihaugens bok om handverk. Kap. Hattemaker. Maihaugen 2000.

Se også
-------

* Hatt
* Modist

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GND
 |
**Fiolettbrunt jordfly** (*Euxoa recussa*) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er funnet spredt nord til Nord-Trøndelag i Norge.

Utseende
--------

Et middelsstort (vingespenn 32 – 40 mm), mørkt gråbrunt nattfly, vingene kan ha et fiolettaktig skjær. Arten kjennes lettest på at det er tre mørke flekker på rad langs forvingens framkant – svarte flekker mellom indre mellomlinje og ringmerket og mellom ringmerket og nyremerket, og en svartbrun flekk utenfor nyremerket. Nyre- og ringmerkene er bare tydelig avgrensede fra de mørke flekkene, ikke fra resten av vingen. Mellomlinjene er doble og mørke, men gjerne mer eller mindre utydelige. Bakvingen er gråhvit med grå årer, grå langs ytterkanten.

Levevis
-------

Larvene lever nede i bakken på røttene av ulike gras (Poaceae). De voksne sommerfuglene flyr om natten fra slutten av juli til september.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i den palearktiske sone, fra Vest-Europa østover til Amur. I Norge forerkommer den nord til Nord-Trøndelag, men er sjelden på Vestlandet.

Kilder
------

* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) *Catalogus Lepidopterorum Norvegiae*. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri:

Eksterne lenker
---------------

* (en) *fiolettbrunt jordfly* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *fiolettbrunt jordfly* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *fiolettbrunt jordfly* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *fiolettbrunt jordfly* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *fiolettbrunt jordfly* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *fiolettbrunt jordfly* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Euxoa recussa* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Euxoa recussa* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
**Boligaksjonen (BA)** er en løst sammensatt selvhjelps- og interesseorganisasjon for boligløse, leietakere og andre som har problemer med å finne eller beholde et bosted.

Gruppen har i perioder vært aktiv både i Bergen, Stavanger, Trondheim og Oslo.  Gruppen har hatt en flat og åpen organisasjon og ikke hatt noe medlemsregister. Gruppens navn har også variert noe med ulike innslag av folk opp gjennom tidene helt siden 1960-tallet, da de første kjente boligaksjonene manifesterte seg.

BA har utført direkte aksjoner og brukt sivil ulydighet som virkelmiddel for å markedsføre sine synspunkter. 

Oslo Boligaksjon oppnådde ved en større aksjon å nå ut med sitt budskap ved å komme på direktesendt TV gjennom å okkupere Kråkeslottet i forbindelse med realityserien på TV3, uten å ødelegge serien. 

I Bergen okkuperte aksjonen i slutten av 1990-tallet i flere måneder et område kjent som Nedre Nygård i Bergen sentrum og på begynnelsen av 2000-tallet blant annet *Jonsvollskvartalet*, som hadde stått tomt over lengre tid. BA produserte også en *Okkupasjonsguide* om hvordan man med ulike framgangsmåter kan okkupere tomme hus med hell. 

Gjennom aksjonene sine kommer BA ofte i konflikt med politiet, fordi aksjonen setter menneskeretten til å bo foran eiendomsrett. 

På begynnelsen av 2000-tallet i Oslo ble *Unginfo* via aviser truet med å få trukket kommunaltilskuddet av en sentral høyrepolitiker, fordi Unginfo propaganderte for Boligaksjonen ved å plassere et flyveblad av type *Hvermannsen* i vinduet på sine lokaler.

Dessuten hadde Oslo Boligaksjon utarbeidet en serviceside på nettet hvor aktuelle okkupasjonsobjekter ble publisert, inspisert, fotografert og rangert etter egnethet. Der det manglet illustrasjonsfoto ble et bilde av Det kongelige norske slott brukt. OBA hadde også en egen bemannet servicetelefon i drift fram til september 2001, så folk og journalister kunne få oppdatert informasjon om relevante aksjoner.

Organisasjonen har hatt et samarbeid med Juss-Buss, et rettshjelpstiltak drevet av jusstudenter ved Universitetet i Oslo tilknyttet Institutt for Rettssosiologi.

Referanser
----------

1. ↑  Marianne Billing (17. april 2001). «Puss opp - bo gratis». *Aftenposten*: 10.
2. ↑  «Boligaksjonen -77». *Aftenposten*: 13. 2. november 1977.
3. ↑  «Husløs ungdom mot Oslo Byfornyelse». *Aftenposten*: 10. 8. oktober 1983.
4. ↑  «Rop om boliger». *Aftenposten*. 13. 26. februar 1998.
5. ↑  Leif Welhaven (14. oktober 1999). «Hausmanns gate 40 skal rives - Okkupanter motsetter seg utkastelse». *Aftenposten*: 13.
6. ↑  Wenche Fuglehaug (13. oktober 2005). «-Vi gir oss aldri -Husokkupanter kastet ut av politiet». *Aftenposten*: 13.

Eksterne lenker
---------------

* Boligaksjonen okkuperte Kråkeslottet
**Fiolettbrunt metallfly** (*Autographa pulchrina*) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er vanlig nord til Nordland i Norge.

Utseende
--------

Et middelsstort (vingespenn 36–40 mm), fiolettaktig brunt nattfly. Den kan kjennes på forvingenes fiolette fargetone med markerte tegninger, vanligvis to-delt sølvhvit flekk og på at nyre- og ringmerkene er mørke og tydelige. Forkroppen (thorax) er fiolettaktig brun med en høy tverrkjøl av oppstående, håraktige skjell foran og en dusk over scutellum. **Forvingen** er rødbrunlig med et markert, fiolett skjær. Midt i vingen er det to sølvhvite flekker (en sjelden gang sammenvokst), den ytterste er oval og den innerste v-formet. Bak og utenfor den ovale sølvflekken er det en diffus, brunoransje flekk. Ringmerket, som sitter i munningen av den v-formede sølvflekken, er mørk-kantet, bønneformet og tydelig. Nyremerket er mørkt og kommaformet. Mellomlinjene, som avgrenser midtfeltet, er lyse med brune kanter. Bølgelinjen langs vingens ytterkant er mørkbrun, tydelig i den fremre halvdelen der den er S-formet. Vingens ytterkant er smalt brun. **Bakvingen** er brunhvit med gråbrun ytterkant, markert skille mellom de to fargene.

Levevis
-------

Arten finnes i skogkanter, lysninger i skogen, hager og ruskemark. Larvene, som ovevintrer, lever på ulike lave planter, særlig brennesle (*Urtica dioica*). De voksne sommerfuglene flyr i juni–august.

Utbredelse
----------

Den er utbredt i hele Europa og det nordlige Asia østover til Japan. I Norge er den vanlig nord til Rana i Nordland, det finnes spredte funn til Kvæfjord i Troms.

Kilder
------

* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) *Catalogus Lepidopterorum Norvegiae*. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
* Norges sommerfugler, fiolettbrunt metallfly:
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri:
* *Autographa pulchrina* på UK moths:

Eksterne lenker
---------------

* (en) *fiolettbrunt metallfly* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *fiolettbrunt metallfly* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *fiolettbrunt metallfly* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *fiolettbrunt metallfly* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *fiolettbrunt metallfly* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *fiolettbrunt metallfly* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Autographa pulchrina* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Autographa pulchrina* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
***Boletín Oficial del Estado*** (**BOE**) er en spansk statlig publikasjon for kunngjøring av lover, forskrifter, andre vedtak og kunngjøringer. BOE offentliggjør også vedtak fattet av de autonome regionene. Utgiver er Agencia Estatal Boletín Oficial del Estado med sete i Madrid.

Spania har hatt offentlige lysingsblad siden 1661 og BOE har hatt forgjengere med forskjellige titler. Fra 1697 til 1936 var tittelen *Gaceta de Madrid*. Tittelen ble endret til *Boletín Oficial del Estado* i 1936. Mellom 1961 og 1986 het publikasjonen *Boletín Oficial del Estado: Gaceta de Madrid*.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Gazeta, colección histórica: ayuda y contenido», Agencia Estatal Boletín Oficial del Estado.

Eksterne lenker
---------------

* (es) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Boletín Oficial del Estado – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** OCLC **·** LCCN **·** ISSN **·** ISNI **·** SUDOC **·** BNE
 |
*Den røde pilen*, nattoget med sovevogner som kjører mellom Moskva og St. Petersburg.
*Den røde pilen* forlater St. Petersburg-stasjonen da «Hymne til den store byen» blir spilt.
***Den røde pilen*** (russisk: Кра́сная стрела́) er et russisk natt-tog med sovevogner på Moskva- og St. Petersburg-jernbanen

Historie
--------

*Den røde pilen* går fra Leningrad-stasjonen i Moskva til Moskva-stasjonen i St. Petersburg. Det startet i 1931 ble bare blitt avbrutt mellom 1941 og 1943 under beleiringen av Leningrad. I 1962 ble den dype røde fargen på togetvedtatt. Siden 1965 har sangen «Hymne til den store byen» blitt spilt når *Den røde pilen* forlater St. Petersburg klokken 23:55. Den ble komponert av Reinhold Glière i 1949, og ble i2002 adoptert som en hymne til St. Petersburg i 2003.

For å øke kapasiteten  ble et nytt nattkg med sovevogner kalt *Megapolis*, introdusert av Tverskoy Express-selskapet. Dette forlater Moskva eller St. Petersburg like etter *Rød pil* og *Express*.

Fasiliteter ombord
------------------

Selv med all sin retro-sjarm, er dette enestående luksuriøse russetoget like oppdatert og moderne som en sovende vogn som finnes i omtrent alle land. Passasjerer med togbilletter fra Red Arrow kan glede seg over fasiliteter med høy komfort mens de glir gjennom natten mellom Russlands historiske hovedbyer på et overnattingstog fra Moskva og St. Petersburg.

Dagens reise med luksustog oppfyller kravene fra de fleste jernbanere reisende, særlig de som søker spesielle og unike togreiseopplevelser fra hele verden. Røde Pils livlige røde vogner gløder nesten mot landskapets grønne omgivelser, og er like mye en del av russisk kultur som borsch!

Viktige hendelser
-----------------

I anledning 75-årsjubileet for jernbanen ble et spesielt T-banetog kalt *Rød pil - 75 år* lansert i 2006 på Moskvas metro den 29. mars 2010 T-bane tog ble bombet i terrorangrepet på Lubyanka-banestasjon. I juni 2010 var toget reparert og i drift .

Referanser
----------

1. ↑  "Russian Red Arrow Luxury Train, Overviw" (English), *Mark Van-Anderson*, 12.05.2020.

Eksterne lenker
---------------

* Jernbanestasjoner i Leningrad (russisk) (Encyclopedia of Leningrad)