recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Eidsvoll kirke
**Eidsvoll prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Øvre Romerike prosti i Borg bispedømme i Den norske kirke. Det omfattet Eidsvoll kommune i Akershus fylke, og hovedkirken var Eidsvoll kirke.

Eidsvoll prestegjeld og dets sogn er nå en del av Eidsvoll og Hurdal kirkelige fellesråd underlagt Øvre Romerike prosti.

Historikk
---------

*Eiðsvǫllr sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Den antatt første Eidsvoll kirke, *Eiðsvalla Kross, Petri & Pauli kirkja*, ble viet til det hellige kors, St. Peter og St. Paulus på jomfru Scolasticas dag, 10. februar.

Middelalderkirken er omtalt i Biskop Eysteins jordebok fra 1397 som *Eiðsvalla kirkja*.

### Prestegjeldet

Eidsvoll prestegjeld går antakelig tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden. I middelalderen omtales to kirker i prestegjeldet:

* Eidsvold
* Tønsaker

Senest rundt reformasjonen ble Eidsvoll hovedkirke, med Hurdal og Feiring tillagt som annekskirker, mens Tønsaker antas nedlagt før reformasjonen.

Prestegjeldet er oppført i Skattematrikkelen 1647 som *Edtzwold sougen* i Offuer Rommeriegis fougderie.

### Nyere tid

Ved kgl.res. av 12. mars 1777 ble prestegjeldet delt ved utskillelsen av Hurdal prestegjeld, gjeldende fra 1. juli 1777.

Eidsvoll prestegjeld dannet grunnlaget for Eidsvoll formannskapsdistrikt opprettet i 1837.

Feiring anneks ble overført fra Hurdal prestegjeld til Eidsvold 1. oktober 1970.

Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket.

Menigheter
----------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende menigheter:

* Eidsvoll
* Langset
* Feiring
* Råholt

Referanser
----------

1. ↑  Rygh, O. (Oluf) (1898). *Norske Gaardnavne*. Kristiania: Fabritius. s. 369.
2. ↑  Eidsvoll kirke, norgeskirker.no
3. ↑  Hole, Ivar (1950). *Hosanger kyrkje og Hosanger prestegjeld gjennom 200 år*. s. 18-19.
4. ↑  Christie, Sigrid (1969). *Norges kirker*. Land og kirke. s. 278.
5. ↑  (no) «Tønsaker kirkested». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
6. ↑  Prestegjeld og sogn i Akershus
7. ↑  *Kommune- og fylkesinndelingen i et Norge i forandring*. no#: Statens forvaltningstjeneste, Seksjon Statens trykking. 1992. s. 364-70. ISBN 8258302612.
8. ↑  *Feiring kjerke, 1875-1975*. Menighetsrådet. 1975. s. 27.
9. ↑  Endringer i gravferdsloven og kirkeloven - Rundskriv 20.12.2011. regjeringen.no
10. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
Ludvig Holbergs *Erasmus Montanus* i en utgave fra 1884.
***Erasmus Montanus*** er en satirisk karakterkomedie om akademisk tilgjorthet skrevet av Ludvig Holberg i 1723. Stykket ble publisert først i 1731 og oppført i 1747.

Roller
------

* Erasmus Montanus / Rasmus Berg, hovedperson
* Jeppe Berg, hans far
* Nille, hans mor
* Jacob, hans bror
* Lisbed, hans forlovede
* Jeronimus, hennes far
* Magdelone, hennes mor
* Per Degn, bygdens klokker
* Jesper Ridefogd
* En løytnant

Handlingen
----------

Hovedpersonen Rasmus Berg er en bondesønn som foreldrene har gitt en kostbar akademisk utdannelse i København. Da han kommer hjem etter studiene, er han blitt innbilsk og distanserer seg fra sin opprinnelige stand ved bl.a. å kalle seg selv *Erasmus Montanus* (Rasmus Berg på latin) og briske seg med latinske uttrykk som de ulærde i hjembygda ikke skjønner. Han vil dessuten bare «disputere» samtidig som han undervurderer nødvendigheten av praktisk arbeid. Han imponerer de ulærde ved å misbruke syllogismeformen, og "bevise" at moren er en stein, at fyll er bra og at Per Degn er en hane. Broren Jacob gjennomskuer sin lærde bror, og Erasmus blir etter hvert en smule imponert over brorens skarpsinn. Ironisk nok blir Erasmus trodd når han bevisst leker med syllogismer og bruker dem uredelig, og mistrodd når han snakker sant om jordens form og bevegelse. Uttalelsene om jordens form blir ansett som farlig kjetteri, og hans fremtidige svigerfar nekter ham å ekte datteren Lisbed, som Erasmus er forlovet med. Lisbed trygler ham om at han skal ta tilbake utsagnet om at jorden er rund, men dette vil ikke Montanus, og situasjonen tilspisser seg.

Men så dukker det opp en virkelig studert mann, en løytnant. Han fanger Erasmus Montanus med hans egne metoder og gjør ham til soldat. Erasmus kan denne gangen ikke vri seg ut av vanskeligehetene ved retoriske knep, og må finne seg i hardhendt behandling av en korporal. En gråtende Erasmus innser at han har misbrukt sin lærdom og brakt studeringer i vanry. Han blir tvunget til å tilbakekalle sine i bunn og grunn sanne påstander om jordens form. Bergets innbyggere triumferer, og Erasmus må tåle ydmykelsen. Situasjonen er tvetydig.

Det som dypest sett skjer, er at Erasmus innser sitt hovmod, og at studeringers rette frukt, er selverkjennelse, ikke lettvinte seire ved hjelp av retoriske knep overfor ulærde som ikke kan forsvare seg. Jf. løytnantens tale mot slutten.

Eksterne lenker
---------------

Skuespillteksten
* Ludvig Holbergs Skrifter *Erasmus Montanus Eller Rasmus Berg* tekstkritisk og kommentert nettutgave
* Ludvig Holberg: *Erasmus Montanus ; med Indledning og Anmærkninger udgivet af Henrik Jæger* (Aschehoug, 1884)
* Ludvig Holberg: *Jeppe på Berget ; Erasmus Montanus ; Niels Klims forunderlige reise til den underjordiske verden* (oversatt fra latin av Kjell Heggelund, 1997)

Teateroppsetninger
* *Erasmus Montanus* (programhefte, Nationaltheatret, 1996)
* *Erasmus Montanus* (programhefte, Sogn og Fjordane teater, 1999)

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
**Abdul Rashid Ghazi** (født 29. januar 1964, død 10. juli 2007) var en radikal pakistansk islamistleder. 

Abdul Rashid vegret seg til å begynne med, til forskjell fra sin eldre bror Abdul Aziz Ghazi, mot å ta noen formell muslimsk utdannelse.[] Han begynte studier i en madrassa under påvirkning fra sin far maulana Muhammad Abdullah Ghazi men hoppet snart av denne.

Abdul Rashid valgte i stedet å kle seg vestlig og å gjennomføre en masterutdanning i internasjonale relasjoner ved det sekulære Quaid-e-Azam-universitetet i Islamabad. Deretter ble han ansatt i utdanningsdepartementet.

Faren var så misfornøyd med Abdul Rashids livsstil at han gjorde broren Abdul Aziz til enearving. Men mordet på Muhammad Abdullah kom dog til å bli et vendepunkt i Abdul Rashids liv. Oppmuntret av sin eldre bror begynte han å studere islam, anla skjegg og engasjerte seg i Den røde moske og de tilhørende koranskolene Jamia Hafsa og Jamia Faridia. 

Ghazi var en av lederne for en koalisjon av organisasjoner som i 2001 protesterte mot USAs krig i Afghanistan.

I 2004 tok Abdul Rashid Ghazi og mange andre religiøse ledere avstand fra militærets kamp mot pro-talibanske stammer på den pakistanske landsbygden. Den røde moské sendte på hans initiativ ut en fatwa hvor det ble sagt at de islamister som ble drept under denne konflikten av de pakistanske militære, skulle betraktes som martyrer.

Dette provoserte president Musharraf som hevdet at Abdul Rashid hadde planlagt et mordattentat mot ham. Abdul Rashid ble tvunget til å gå under jorden til regeringsanklageren senere drog tilbake anklagene mot ham.

Sammen med broren Abdul Aziz Ghazi ledet han i 2007 konflikten mot regjeringen ut fra den Røde moske i Islamabad. Etter at broren ble tatt til fange under en mislykket flukt, ledet Abdul Rashid opprøret alene til han ble drept av de stormende pakistanske militærstyrkene i moskeens kjeller den 10. juli 2007.

Referanser
----------

1. ↑   news.sympatico.msn.ctv.ca[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Om Abdul Rashid Ghazi hos BBC engelsk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Rævkrok** eller **revkrok** er en brytelek utført som en duell mellom to personer. De to utøvende personene ligger på rygg, andføttes med hoftene omtrent ved siden av hverandre. Utøverne løfter det beinet som er nærmest den andre og hekter beina i hverandre ved kneleddet. Konkurrentene hekter seg sammen ved et solid håndgrep eller ved albuene. Målet med leken er å presse beina mot hverandre til den andre personen kommer ut av balanse, eller at motstanderen vipper rundt i en baklengs kollbøtte, .

Etymologisk fikk øvelsen navnet revkrok etter kampen om å være slu som en rev, men er siden endret til rævkrok trolig siden taperen ender med rumpen i været. Krok kommer av knehasene som er kroket sammen.

I 2016 ble det arrangert et lokalt mesterskap i rævkrok på Frosta i Trøndelag.

Referanser
----------

1. ↑  Frostaporten (19. mars 2016). «Frostamesterskap i rævkrok». *Frostaporten*. Besøkt 4. oktober 2021.

Eksterne lenker
---------------

* *Rævkrok, sekkeløp og blindefotball* artikkel fra Avisa Nordland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Demel** (egentlig **K. u. k. Hofzuckerbäcker Ch. Demel's Söhne**) er et konditori i 1. Bezirk i Wiens Innere Stadt. Firmaet ble grunnlagt i 1786, og benytter fortsatt sin opprinnelige betegnelse som hoffleverandør, «K. u. k. Hofzuckerbäcker», («Keiserlig og kongelig hoffsukkerbaker»).

Historikk
---------

Demel er blant annet kjent for sine forseggjorte vindusutstillinger, her fra påsken 2009.
I 1786 ble konditoriet grunnlagt av Ludwig Dehne, som var innvandret fra Württemberg i 1778. Bedriften hadde lokaler ved Michaelerplatz i umiddelbar nærhet av keiserresidensen Hofburg. Efter hans død i 1799 giftet hans enke seg med konditoren Gottlieb Wohlfahrt, og i 1813 kjøpte de bygningen Michaelerplatz 14. Imidlertid fikk firmaet økonomiske problemer i de kommende årene, og det var først i 1826, året for Wohlfahrts død, at enken sammen med August Dehne, en sønn fra første ekteskap, lyktes i å forbedre den finansielle situasjonen. Dehne var en begavet forretningsmann som opparbeidet en betydelig formue han blant annet investerte i byeiendommer. Hans sønn var ikke interessert i å overta bedriften, slik at Dehne i 1857 solgte den til sin ledende medarbeider Christoph Demel.

Firmaets fremgang fortsatte under Demel, og ved hans død i 1867 overtok sønnene Joseph og Karl, slik at bedriften fikk sitt nåværende navn «Christoph Demel's Söhne». I 1874 fikk konditoriet status som leverandør til keiser Franz Josephs hoff og kunne således benytte tittelen «Keiserlig og kongelig hoffleverandør», som fortsatt er i bruk, enda monarkiet ble avskaffet i Østerrike i 1918. Beliggenheten like ved keiserslottet Hofburg bidro til å befeste Demel som institusjon, også fordi hoffet iblant gjorde bruk av konditoriets bestikk, porselen og arbeidskraft ved spesielle anledninger, slik som ball. Det var også kjent at konditoriet nøt popularitet hos keiserfamilien selv, landets aristokrati og storborgerskap.

Da den gamle teaterbygningen til nasjonalteateret Burgtheater ble revet i 1888, og plassen fikk en ny byarkitektonisk utforming, måtte Demel flytte fra sine lokaler ved Michaelerplatz. De nye fasilitetene i Kohlmarkt 14, hvor konditoriet fortsatt holder til, er innredet i nyrokokko.

Referanser
----------

1. ↑  Roland Mischke (12. juli 2003). «Hier war der Kaiser Kunde» **(tysk)**. Handelsblatt. Arkivert fra originalen 24. juni 2009. Besøkt 28. mars 2016.
2. ↑  Oswald M. Klotz: *Nostalgie mit Proksch und Plüsch: Konditorei Demel, Treff der Snobs*. fra *Die Presse*. K.u.k. Hoflieferanten heute (II)/27. desember 1976. (Tysk)
3. ↑  Bryan Dearsley. «Demel Konditorei, Vienna» **(engelsk)**. PlanetWare. Besøkt 29. mars 2016.
4. ↑  Eva Gründel og Heinz Tomek (2004). *Wien* **(tysk)**. DuMont Reiseverlag. ISBN 3770165004.
5. ↑  «Geschichte» **(tysk)**. Demel. Arkivert fra originalen 30. mars 2016. Besøkt 2. april 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ch. Demel’s Söhne – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
*Pentimenti* (av italiensk «anger») er synlige rettelser og omarbeidinger i ferdige malerier. I Diego Velázquez' «Hoffnarren Calabacillas» (*El bufón Calabacillas*) fra 1637 er kalabassen til høyre i bildet, rytmeinstrumentet som ga narren tilnavnet, malt over et tidligere forsøk.
**Pentimento** (flertall **pentimenti**, italiensk for «anger», av *pentirsi*, «å angre») er en synlig rettelse i et ferdig maleri. Endringene kan være overmalte deler av et bilde der det er spor av utkast eller tidligere detaljer under. Justeringer og omarbeidinger kan gjelde enkeltdetaljer eller hele komposisjoner.

Forandringer som er foretatt underveis i arbeidet, kan bli synlige når kunstneren har brukt tynn eller transparent maling over foregående strøk. Tidligere versjoner kan også komme til syne når en dekkende overflate krakelerer eller blir gjennomsiktig over tid. Omarbeidinger av elementer og former i malerier kan i tillegg bli avdekt ved hjelp av røntgenfotografering eller belysning med infrarød stråling.

Pablo Picassos berømte «Den gamle, blinde gitarspilleren» (*El viejo guitarrista ciego*) fra 1903–04 er malt oppå to tidligere malerier på samme lerret. Penselstrøkene i kvinnefiguren under kan skimtes i deler av bildet. Overmalinger med helt nye motiver kalles vanligvis ikke *pentimento*.
Noen kunstnere lar bevisst undertegninger, hjelpelinjer og skisser fra tidligere stadier i arbeidet stå igjen eller skinne gjennom. Slike *pentimenti* kan gi bildet et uferdig, røft og friskt preg. Streker og figurer kan framstå som mer livlige, og flater kan få rikere og mer stofflige strukturer. Håndverket kan også bli synliggjort og dokumentert som en dynamisk arbeidsprosess.

Bilder som er overmalt med helt nye motiver på samme lerret, kalles vanligvis ikke *pentimenti*.

Se også
-------

* Palimpsester, overskrevne manuskripter
* Retusjering, etterbehandling av bilder for å fjerne feil eller forandre detaljer

Referanser
----------

1. ↑  *Dreyers kunstleksikon*. Oslo: Dreyer. 1991. s. 66. ISBN 8209103431.
2. ↑  *Italiensk-norsk, norsk-italiensk ordbok*. Oslo: Distribuert av Gyldendal. 1998. s. 95. ISBN 8205116083.
3. ↑  Lucie-Smith, Edward (1990). *Illustrert kunstordbok*. Oslo: NKS-forlaget. s. 146. ISBN 8250811712.
4. ↑  Mørstad, Erik (1950-) (1996). *Malerileksikon: teknikker, motivtyper og estetikk*. Oslo: Ad notam Gyldendal. s. 299. ISBN 8213019040.
5. ↑  *Gyldendals kunsthåndbok: en komplett guide til maling og tegning, materialer og teknikker*. Oslo: Gyldendal fakta. 1997. s. 246. ISBN 8252527965.
6. ↑  Johnston, Gordon (1977). *Maling*. Oslo: Bladkompaniet. s. 7. ISBN 8250905040.
7. ↑  *Hvordan er det mulig?*. Oslo: Det Beste. 1991. s. 91. ISBN 8270102199.
8. ↑  *Berømte malerier: hvordan ble de malt? : de store mesteres teknikk*. Oslo: Aschehoug. 1982. s. 187. ISBN 8203107052.
9. ↑  Thurmann-Moe, Jan (1995). *Edvard Munchs "hestekur": eksperimenter med teknikk og materialer*. Oslo: Munch-museet. s. 50. ISBN 9788290128277.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis
 |
**Helge Bjønsaas** (født 21. mai 1968, i Haugesund) er en tidligere fotballspiller. I løpet av karrieren spilte han for klubbene SK Haugar, IK Start, Viking FK og FK Arendal. Han er mest kjent som midtstopper hos Start.

Sommeren 2008 overtok han treneransvaret for tredjedivisjonsklubben FK Donn.

Eliteseriekamper
----------------

Han spilte for Start i fem sesonger, fra 1992 til og med 1996. I den tiden spilte han 101 kamper og scoret 10 mål. Fra 1997 hadde han to sesonger for Viking hvor han spilte 46 kamper og scoret 2 mål. Så spilte han for Start igjen i 1999 til 2003. Han fikk 46 kamper de sesongene og scoret 7 mål. Totalt har han spilt 193 kamper i eliteserien og scoret 12 mål.

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Helge Bjönsaas, www.transfermarkt.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Krisetider i Start  Bjønsaas blir». *Haugesunds Avis* **(norsk)**. 9. november 2001. Besøkt 30. mai 2023.  C1 control-tegn i `|tittel=` på plass 20 (hjelp)
3. ↑  Helge Bjønsaas hos Aftenposten fotball[*død lenke*]
**Haverstingen** er en åsrygg nær - og til dels langs - grensa mellom Krødsherad og Ringerike kommuner, øst for Krøderen i Buskerud. Åsryggen har en rekke toppunkter, det høyeste ligger sør på åsryggen, 777 meter over havet. Det nest høyeste ligger nord på ryggen, 773 moh. og imellom ligger Dugurdsnatten, 770 moh. Berggrunnen er hovedsakelig gneis med tallrike feltspat- og kvartsårer.

Hele østhellingen og deler av vesthellingen er vernet som Haverstingen naturreservat.

Åsen er gjennomboret av Haverstingtunnelen på Bergensbanen, og Ørgenviktunnelen på riksvei 7.

Fotnoter
--------

**Type numrering**
1. ↑  Haverstingens referansesadel er på vannskillet mellom Svartlitjernan i nord, 435 moh.

Referanser
----------

1. ↑  Haverstingen på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  Haakon Nyhuus, red. (1909). «Haverstingtunnelen». *Illustreret norsk konversationsleksikon*. III (første utg.). Kristiania: H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard). s. 1581.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Wollert Krohn-Hansen** (født 28. desember 1889 i Kristiansund, død 3. april 1973) var en norsk biskop. Han er særlig kjent som biskop fra okkupasjonstiden, og som pådriver for oppdelingen av Hålogaland bispedømme.

Liv og virke
------------

Krohn-Hansen ble cand.theol. ved Det teologiske fakultet, Universitetet i Oslo i 1914. Han gjorde tjeneste som sokneprest i Værøy og Røst fra 1915, Ofoten fra 1922 og Narvik fra 1929. I 1936 ble han domprost i Tromsø. I 1940, 14 dager før invasjonen av Norge, ble han biskop i Hålogaland.

Sammen med de andre av Den norske kirkes biskoper nedla han sitt statlige embete i 1942 i protest mot Quisling-regimet. Han fortsatte imidlertid den rent kirkelige tjenesten til han i 1943 ble internert på Helgøya i Mjøsa. Under tiden på Helgøya forrettet han en ordinasjonsgudstjeneste i Helgøya kirke der han presteviet 18 teologiske kandidater som også var internert.

Interiør fra Domkirken i Bodø, vigslet av Krohn-Hansen i 1956
Etter krigen reiste han svært mye innenfor bispedømmet i forbindelse med gjenreisningsarbeidet. 

Krohn-Hansen var en pådriver for at Hålogaland bispedømme skulle deles inn i to mindre bispedømmer. Hans arbeide for dette førte fram, og i 1952 ble bispedømmet delt i Nord-Hålogaland (tilsvarende Finnmark og Troms fylker) og Sør-Hålogaland bispedømme (tilsvarende Nordland).
Han valgte selv å flytte fra Tromsø til Bodø og fortsette som biskop i Sør-Hålogaland, mens Alf Wiig ble den første biskop i Nord-Hålogaland.

Krohn-Hansen vigslet den nye Domkirken i Bodø i 1956. I 1959 gikk han av for aldersgrensen. Etter at han ble pensjonist fortsatte han som prestevikar, og var også i en interimperiode rektor ved det Praktisk-Teologiske Seminar ved Universitetet i Oslo.

Utmerkelser
-----------

Wollert Krohn-Hansen var hedret med kommandørkorset av St. Olavs Orden. Han var også kommandør av 1. klasse av Finlands hvite roses orden, og hadde Kong Haakon VIIs jubileumsmedalje.

Bibliografi
-----------

* *Den brente jord : Dagboksoptegnelser fra krigen og kirkekampen i Nord-Norge*  Oslo, Aschehoug, 1945

Referanser
----------

1. 1 2   Vårt Land, side(r) 2, type referanse nyhetsartikkel, utgitt 5. april 1973[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Biskop Wollert Krohn-Hansen død». *Aftenposten*, 5. april 1973.

Litteratur
----------

* Bjarne Odd Weider. «*Biskop Wollert Krohn-Hansen til minne*» I: *Vår kirke i Nord, Årbok for Hålogaland*, 1973


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Sigurd Johan Normann** | **Biskop i Hålogaland**(1940–1952) | Etterfølger:**Alf Kristian Theodor Wiigsom biskop i Nord-Hålogalandhan selv som biskop i Sør-Hålogaland** |
| Forgjenger:**han selv som biskop i Hålogaland** | **Biskop i Sør-Hålogaland**(1952–1959) | Etterfølger:**Hans Edvard Wisløff** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
Banken ble innfusjonert i 2020. For dagens bank, se Skue Sparebank.

**Hønefoss Sparebank** var en sparebank på Søndre torv i Hønefoss i Viken, som i dag er en del av Skue Sparebank.

Historie
--------

Bankens opprinnelse stammer fra etableringen av en «laaneindretning» som kom i stand 30. mars 1851 etter initiativ fra hattemaker Halsten Knudsen og Hønefoss Arbeiderforening. Hensikten var et ønske om at det skulle opprettes en låneinnretning for å hjelpe fattige og arbeiderklassen med gunstige lån.

Låneinnretning ble den direkte forløperen til *Hønefoss Sparebank*, som ble offisielt etablert 6. mai 1876. Hønefoss Sparebank ble offisielt godkjent av departementet som bank den 24. november 1876. Banken hadde et grunnfond på 253 speciedaler og en forvaltningskapital på 2 500 spd. Ved årsslutt var forvaltningskapitalen økt til 12 000 spd.

Fram til banken i 1915 flyttet inn i sine nåværende lokaler ved Søndre torv 3, holdt den til flere steder i byen. I 1914 besluttet banken seg for å bygge ved torvet, og nybygget ble tegnet av arkitekt Sverre Knudsen og sto ferdig året etter. Til å begynne med var det i tillegg til bank også postkontor i første etasje i det nye bankbygget, mens det var kontorer i andre og leiligheter i tredje.

I 1962 åpnet banken en filial på Nordre torv, hvor også bankens eiendomsselskap, *Hønefoss Eiendom*, holdt til etter etableringen i juni 1988. I 1996 fikk banken et nytt tilbygg på baksiden av gården.

I forbindelse med bankens 100-årsjubileum i 1976 ga banken skulpturen «Oppgangssaga» av Knut Steen i gave til Ringerike kommune.

15. april 2020 vedtok styret en avtale om å fusjonere inn i Skue Sparebank. Fusjonen ble juridisk gjennomført 3. august 2020.

Referanser
----------

1. ↑  Skarsgård, Marianne Løland (15. april 2020). «Styrene i Skue Sparebank og Hønefoss Sparebank har vedtatt avtale om fusjon». Finansavisen. Besøkt 3. august 2020.
2. ↑  «Gjennomføring av fusjon». Enhetsregisteret. 3. august 2020. Besøkt 3. august 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Hønefoss Sparebank – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
Philippe av Belgia
**Belgias monark** er statssjef i Belgia og er formelt titulert *belgiernes konge* (nederlandsk: *Koning der Belgen*, fransk: *Roi des Belges*, tysk: *König der Belgier*).

Den regjerende monarken er Philippe av Belgia, som etterfulgte faren Kong Albert II da han abdiserte i 2013. Fremst i arvefølgen er Elisabeth av Belgia.

Ifølge den belgiske grunnloven «[A]nsetter og avskjediger [kongen] sine ministre». I realiteten har monarken i hovedsak bare en seremoniell rolle i belgisk politikk, og kan kun komme med råd, innspill og advarsler. Monarken har allikevel det formelle ansvaret for å sanksjonere nye lover og er øverstkommanderende for landets væpnede styrker.

Den belgiske føderasjonens utøvende makt ligger hos regjeringen, som ledes av en statsminister. Statsministeren utpekes av monarken etter råd fra en såkalt *informatør*, en kongelig utpekt politiker som har som oppgave å sondere det politiske landskapet etter et valg for å finne et styringsdyktig flertall.

Liste over Belgias monarker
---------------------------

* Kong Leopold I (21. juli 1831–10. desember 1865)
* Kong Leopold II (17. desember 1865–17. desember 1909)
* Kong Albert I (23. desember 1909–17. februar 1934)
* Leopold III (23. februar 1934–16. juli 1951)
	+ Prinsregent Karl (20. september 1944–20. juli 1950)
* Kong Baudouin I (17. juli 1951–31. juli 1993)
* Kong Albert II (9. august 1993–21. juli 2013)
* Kong Filip (21. juli 2013–)

Referanser
----------

1. ↑  Den belgiske grunnloven, nederlandsk utgave, kapittel III, avdeling II, artikkel 96, på Wikisource
2. ↑  Den Belgiske grunnloven, nederlandsk versjon, kapittel III, avdeling III, artikkel 109: «Kongen sanksjonerer og kunngjør lover.»
3. 1 2  «Kongens politiske rolle» (nederlandsk), på de belgiske myndighetenes informasjonsside *.be*
**Denis Komivi Amuzu-Dzakpah** (født 10. oktober 1943 i Kpogame Tahasi i Fransk Togoland) er en togolesisk katolsk geistlig og erkebiskop emeritus av Lomé.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Etter å ha gått på barneskolen i Tarasi og Tsévié, studerte Amuzu-Dzakpah ved *St. Joseph's High School* i Lomé fra 1957 til 1965. Fra 1965 til 1972 studerte han filosofi og katolsk teologi ved *Urbaniana* i Roma. 

### Prest

Han ble presteviet den 22. mai 1972, og var deretter professor ved *St. Joseph de Lomé* internat til 1978. Mellom 1978 og 1979 var han kapellan i Aného.

Deretter studerte han for doktorgrad i filosofi ved University of Saint Paul i Ottawa i Canada til 1984. Etter hjemkomsten til Togo var han åndelig leder ved storseminaret i Lomé til 1997, generalsekretær for CERAO i Abidjan mellom 1992 og 1998 og deretter dekan og generalvikar i Lomé og sekretær for Bispekonferansen til 2003; og generalvikar i Lomé fra 2003.

### Erkebiskop

Den 8. juni 2007 ble Amuzu-Szakpah utnevnt av pave Benedikt XVI til erkebiskop av Lomé til etterfølger etter Philippe Fanoko Kossi Kpodzro. 

Den 23. november 2019 innvilget pave Frans hsans aldersbetingede avskjedssøknad.
**Anette Marie Solli** (født 15. januar 1962 i Fetsund) er en norsk politiker (H) som har vært politisk aktiv på fylkesnivå. Fra høsten 2023 er hun fylkesrådsleder i Akershus fylke. Fra 2013 til 2019 var hun fylkesordfører i Akershus.

Hun var medlem av Akershus fylkesting fra 1992 til 2019. I 2013 ble hun ny fylkesordfører etter Nils Aage Jegstad, valgt gjennom et samarbeid mellom Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Før dette var Solli partiets gruppeleder fra 2007 og leder i hovedutvalget for samferdsel. Hun har også ledet hovedutvalget for plan, miljø og næring. I perioden 2001–2005 var hun 3. vararepresentant til Stortinget fra Akershus, og møtte i 17 dager.

Anette Solli er gift med Høyre-politiker Bjørn Røtnes og bosatt på Rykkinn i Bærum.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Svenningsen, Jens (21. september 2013). «Anette Solli ny fylkesordfører». *Budstikka*. Besøkt 23. september 2013.
2. ↑  Nils H. Harnes (9. juni 2010). «Nesten ingen vet hvem disse er». *Budstikka*. Besøkt 23. september 2013.
3. ↑  Lie, Kjersti Kanestrøm (12. september 2011). «De borgerlige leder i Akershus». NRK Østlandssendingen. Besøkt 23. september 2013.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Anette Solli hos Stortinget Rediger på Wikidata
* «Anette M. Solli». Høyre. Arkivert fra originalen 22. oktober 2020. Besøkt 27. juli 2017.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Nils Aage Jegstad** | **Akershus' fylkesordfører**(2013–2019) | Etterfølger:**Roger Ryberg (i Viken)** |

Portal: Konservatisme

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget
 |
**Nordre Heggelivann** (også skrevet **Nordre Heggelivatnet**) er en innsjø på Krokskogen i Ringerike kommune i Buskerud. Sjøen ligger 502 moh. og har et areal på 1,21 km².

Nordre Heggelivann ligger mellom innsjøene Skamrek i nord og Søndre Heggelivann i sør. Vassdraget ble tidligere brukt til tømmerfløting. Dagens Nordre og Søndre Heggelivann ble tidligere kalt henholdsvis Lille eller Øvre Heggelivann og Store eller Nedre Heggelivann. På grunn av at retningen for tømmerfløtingen ble snudd fra sør til nord, ble det lille, øvre vannet oppdemmet og hevet 2,5 meter i 1935, og Nordre Heggelivann økte dermed i størrelse.

Siden 1964 har Nordre Heggelivann sammen med Søndre Heggelivann, Skamrek og Skotta vært en del av Bærum kommunes drikkevannforsyning. Ifølge tillatelsen kan Nordre Heggelivann reguleres mellom 501,45 og 496 moh. men i praksis blir innsjøen sjelden senket. Mellom Nordre Heggelivann og Skamrek, som ligger på samme høyde som Nordre Heggelivann, ble det i 1969 bygd en terskel for å hindre at Skamrek blir uttappet når Nordre Heggelivann senkes.

Nordre Heggelivann har en bestand av ørret, og fiskeklubben Ørretklubben (stiftet 1924) satte ut yngel fra 1925. Senere satte også Bærum kommune ut ørretyngel i Nordre Heggelivann. I dag (2013) er det imidlertid forbudt å fiske i både Nordre Heggelivann, Skamrek og Skotta.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 11. april 2015
2. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Regine-enhet.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 11. april 2015
3. ↑  «Nordre Heggelivatnet». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 4. november 2016.

Kilder
------

* Eigil Reimers og Jon Bredal (red.): *Ørretklubben ved dens 75 års jubileum 24. juni 1999* (s. 46-48, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
* Skiforeningen: Nordre Heggelivann[*død lenke*] (besøkt 16. juni 2013)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Hellefjord** er ei lita bygd i Hellefjorden nord på Sørøya i Hammerfest kommune, i Troms og Finnmark fylke i Norge.

Pr. 30.06.2020 er det 7 bofaste i Hellefjord, og bygda huser hver helg inntil 50 hyttebesøkende, hvorav ca. 40 er aktive året gjennom.

Hellefjord Bygdelag som ble stiftet i 1995, jobber med å ivareta bygdas interesser, og har sørget for at bygdelagets medlemmer kan benytte seg av blant annet grillstue, flytebrygge, kaihus med mer.

Bygdas eneste offentlige kommunikasjon til kommunesenteret er hurtigbåten Sørøysundxpressen (tidl. navn Bygderuta). Sommerstid går det en liten lokal buss til Skarvfjordhamn, via Hønsebyvik, på utsiden av Sørøya som korresponderer med hurtigbåten. Alle biler som kjører på de kommunale veiene mellom Skarfjord og Hellefjord fraktes med hurtigbåten.

Bygda har også et kulturminne fra 1600 tallet, ikke langt fra bygdelagets grillhytte.

Referanser
----------

1. ↑  Se norgeskart
2. ↑  Hellefjord Bygdelag
3. ↑  Hellefjord bygdelag
4. ↑  SørøysundXpressen
5. ↑  Bygderuta i Sørøysund
6. ↑  Skarvfjordhamn
7. ↑  Hønsebyvik
8. ↑  Sørøya
9. ↑  kulturminne

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
Kart som viser Obbukta (Gulf of Ob) og Karahavet
Øyer ved Obs munning i Obbukta.
**Obbukta** (russisk: О́бская губа́ – *Obskaja guba*) er ei enorm bukt i Nord-Russland. Den ligger i provinsen Jamalo-Nenetsk, nordøst for de nordlige Uralfjellene.

Obbukta starter ved Karahavet i Nordishavet, og strekker seg sørover til munningen av elva Ob, som den er oppkalt etter. Den er rundt 1000 km lang, og bredden varierer mellom 50 og 80 km. Bukta er relativt grunn, med en gjennomsnittlig dybde på 10 til 12 meter, noe som legger begrensninger på tung sjøtransport. Omtrent midt i bukta ligger Tazbukta, en østlig sidegrein dannet av elva Taz. Vest for bukta ligger Jamalhalvøya.

Ved Obs munning innerst i bukta ligger flere flate og lave øyer, som er vernet som våtmarker under Ramsar-konvensjonen. Forøvrig er det ingen øyer i Obbukta før den munner ut i Karahavet.

Økonomisk betydning
-------------------

Det er oppdaget enorme forekomster av naturgass og olje i denne regionen. Olje og gass fra feltene i området blir sendt sørover via rørledninger og jernbane. Jamburg-gassfeltet anses som et av verdens største, og ligger mellom den sørlige delen av bukta og Taz-elva mot øst. 

Området rundt bukta er svært tynt befolket, og den største bosetningen er Novyj Port på vestsiden av bukta, med rundt 1800 innbyggere. Jamburg er nest størst med rundt 300 fastboende.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gulf of Ob – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Øyer ved munningen av Ob
* Vernede våtmarker
* Om transport av olje og gass i regionen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GeoNames
 |
**Landsskogtakseringen** ble opprettet i 1917 for å gjennomføre en systematisk taksering av skogen for å være sikker på at den ikke ble for hardt belastet. Målet var å sørge for en bærekraftig forvaltning av skogene, som man på den tiden fryktet stod i fare for å bli borte. Den første verdenskrig førte til stor etterspørsel etter tømmer.

Bakgrunnen var en artikkel av Agnar Barth i *Tidsskrift for skogbruk* sterkt uttrykk for bekymring for tilstanden i norske skoger blant annet ved at hogsten ikke var bærekraftig («De norske skoger med stormskritt mot undergangen»). Barth var særlig skeptisk til det planløse høstingsskogbruket. Han ba politikerne om å utarbeide en god skoglov. Agnar Barth var til forskjell fra sin J.B. Barth motstander av snauhogst. På bakgrunn av Barths bekymring satte Stortinget i gang nasjonal skogtaksering (Landsskogtakseringen) som var den første i verden, på 1920-tallet ble tilsvarende satt i gang i Sverige, Finland og USA.

Den første landsskogtaksten ble avsluttet i 1932. Etter den tid er det blitt gjennomført åtte mer eller mindre landsdekkende takster.

Landsskogtakseringen benytter seg av representative prøveflater fordelt utover hele landet. Disse flatene blir gjennomgått, målt og tellet, og sammenholdt med data fra tidligere år. På denne måten fås en god og representativ forståelse av de norske skogenes tilstand.

Institusjonens første ledere bestod av forstkandidaten Olaf Skøyen og Aasmund Vigerust. I våre dager[*når?*] er landsskogtakseringen innlemmet i Norsk institutt for skog og landskap.

Referanser
----------

1. ↑  «Landsskogtakseringen». Norsk institutt for bioøkonomi. Arkivert fra originalen 14. mai 2021. Besøkt 1. desember 2019.
2. ↑  Dalen, Publisert: 03 09 2018 Av: Lars Sandved. «Har målt skog i 100 år – nå skal det feires!». *Nibio* **(norsk)**. Besøkt 17. oktober 2023.
3. ↑  Lund, Bjørn (1997). *Skogstut og bonde*. [B. Lund]. ISBN 8299425808.
Nyt Norge
**Nyt Norge** er en merkeordning for norske matvarer som ble etablert av Stiftelsen Norsk Mat i 2009. Ordningens mål er å synliggjøre at produkter er av norsk opprinnelse og gjøre det enkelt for forbrukere å velge norske matprodukter i butikken.

Matprodusenter kan selv søke om å få merke produktene sine med «Nyt Norge» så lenge de oppfyller tre krav som stilles: 

1. Maten må bestå av norske råvarer
2. Bonden må ha fulgt norske regler (KSL)
3. Produktet må være pakket og produsert i Norge

* For kjøtt, melk og egg gjelder 100 % norsk opprinnelse
* For sammensatte produkter er det tillatt med inntil 25% ikke-norske ingredienser, som for eksempel salt, ris og sukker

Per 1. januar 2020 var 4300 produkter Nyt Norge-merket.

I november 2014 igangsatte EFTAs overvåkingsorgan undersøkelsessak om merkeordningen Nyt Norge under henvisning til EØS-avtalens artikkel 11 om at «Kvantitative importrestriksjoner og alle tiltak med tilsvarende virkning skal være forbudt mellom avtalepartene». Overvåkningsorganet viste til avgjørelser i EU-domstolen som slår fast at reklameframstøt som kun fremmer omsetning av innenlandske næringsmidler, kan være i strid med dette forbudet, dersom reklamen finansieres av det offentlige. Saken ble løst høsten 2015.

Nyt Norge finnes nå på over 4000 matvarer i Norge.

I 2024 kom det frem at meieriprodukter merket med Nyt Norge inneholder tysk melkepulver.

Se også
-------

* Made in Norway

Referanser
----------

1. ↑  *Regjeringen.no:* ESA ber om informasjon om merkeordningen Nyt Norge
2. ↑  «EU/EØS-nytt - 7. oktober 2015». *Stortinget* **(norsk)**. 7. oktober 2015. Besøkt 31. mars 2020.
3. ↑

Eksterne lenker
---------------

* www.nytnorge.no
* Krav til bruk av Nyt Norge for bedrifter
**Norsk Illustrasjonsfond** er et fond som deler ut stipender og gir økonomisk støtte til illustratører og illustrasjonskunst i Norge. Det forvalter en del av midlene fra bibliotekvederlaget. Fondet ble opprettet i 1979 etter forhandlinger mellom Staten og kunstnerorganisasjonene. Initiativet ble tatt av tegneren Randi Monsen som da var leder av Tegnerforbundet.

Fondsmidlene blir forvaltet av et styre på tre medlemmer som velges av Tegnerforbundets årsmøte.

Norsk Illustrasjonsfond gir blant annet støtte til Tegnerforbundet og foreningens tidsskrift *Numer* og deler ut reisestipender til barnebokmessa i Bologna.

Mottakere av illustrasjonsfondets æresstipend
---------------------------------------------

Norsk illustrasjonsfonds æresstipend deles ut til personer som har gjort en stor innsats for ilustrasjonskunsten på det kunstfaglige eller -politiske området, utadvendt eller innad i en organisasjon.

* 1991: Fredrik Matheson (1908-1999)
* 1992: Borghild Rud (1910–1999)
* 1993: Hans Gerhard Sørensen (1923–1999)
* 1994: Ørnulf Ranheimsæter (1919-2007)
* 1995: Olav Mosebekk 1910–2001)
* 1996: Fredrik Stabel (1914–2001)
* 1999: Oscar Reynert Olsen (født 1925)
* 1999: Hans Normann Dahl (født 1937)
* 2002: Ingrid Jangaard (født 1932) og Odd Ousland (1931-2015)
* 2003: Finn Graff (født 1938)
* 2008: Ingerlise Kongsgaard (født 1947)
* 2014: Bjørg Omholt (født 1941)
* 2016: Svein Nyhus (født 1962)

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Norsk illustrasjonsfonds egenpresentasjon Arkivert 25. april 2016 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Karasjok** er et tettsted og administrasjonssenteret i Karasjok kommune i Finnmark. Tettstedet ligger ved elva Kárášjohka, omkring møtepunktet mellom veiene E6 og riksveg 92, om lag 13 kilometer fra riksgrensa til Finland. Karasjok har 1 746 innbyggere per 1. januar 2023 og det meste av bosetningen i kommunen er konsentrert til tettstedet. Karasjok tettsted blir lokalt også kalt for Kirkestedet.

I Karasjok utkommer den samiskspråklige avisa *Ávvir* fem dager i uka. Tettstedet er sete for en rekke sentrale samiske institusjoner, deriblant Sametinget, NRK Sápmi, museet De Samiske Samlinger og Samisk spesialbibliotek. Karasjok har produksjon av jernvarer og trevareindustri. Like nord for tettstedet ligger en seismologisk stasjon. Det er to kirker på tettstedet: Karasjok kirke og Karasjok gamle kirke, som er den eldste trekirken i Finnmark.

Fra Karasjok går E6 nordover til Lakselv og østover til riksgrensa til Finland. Fra Kautokeino i sørvest kommer riksvei 92 og går fra Karasjok tettsted videre langs sørbredden av elva Kárášjohka.

Se også
-------

* Karasjok (kommune)
* Okkupasjonsmaktens fangeleirer i Norge

Referanser
----------

1. ↑  «Tettsteders befolkning og areal». Statistisk sentralbyrå. 12. desember 2023. Besøkt 12. desember 2023.
2. 1 2  «Karasjok». Store norske leksikon. 7. april 2016. Besøkt 26. mai 2017.
3. ↑  «Karasjok - Samenes hovedstad». FEIDE. Arkivert fra originalen 5. april 2018. Besøkt 26. mai 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Viulkastet naturreservat** (cirka 192 daa) ble opprettet ved kgl.res. 10. juni 2016 med hjemmel i lov 19. juni 2009 nr. 100 om forvaltning av naturens mangfold (naturmangfoldloven) § 34, jf. § 37 og § 62. Fremmet av Klima- og miljødepartementet. Naturreservatet ligger i Ringerike kommune i Viken.

Naturreservatet skal bevare en elveskråning med kalkrik sandfuruskog og med flere ulike, sjeldne kildeskogsamfunn som skavgras-kildeskog og kildepåvirket gråorskog. Videre er formålet å bevare områdets betydning for sjeldne naturtyper og rikt biologisk mangfold. Området har store forekomster av kalkkrevende karplanter og sopparter. Det er en målsetting å beholde verneverdiene i mest mulig urørt tilstand, og eventuelt videreutvikle dem.

Naturreservatet omfatter de bratte, østvendte sandskråningene fra Eggemoen og ned mot Randselva nord for Viul, like nordøst for Rankedal naturreservat. Her er det store arealer velutviklet, brattlendt kalksandfuruskog. Øverst er det en meget rik kalksandfuruskog, nedenfor er det frisk lågurtblandingskog dominert av bjørk og gran, deretter forekomster av sesongfuktig skavgras-kildeskog dominert av furu og gråor, og nederst mot elva fuktig, mer eller mindre kildepåvirket gråorskog. Flere kildeframspring finnes noen meter ovenfor vannivå.

Se også
-------

* Naturvernområder i Ringerike

Referanser
----------

1. 1 2 3  (no) Viulkastet naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
2. 1 2  Klima- og miljødepartementet (2016-06-10) Forskrift om vern av Viulkastet naturreservat, Ringerike kommune, Buskerud fylke[*død lenke*]. *Klima- og miljødepartementet*, 10. juni 2016

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
*Denne artikkelen er om bygda. For fjorden, se Karlebotn (fjord).*
**Karlebotn** (nordsamisk: *Stuorravuonna*, kvensk: *Isovuono*) er ei bygd og en grunnkrets i Nesseby kommune i Troms og Finnmark. Den ligger innerst i Karlebotn, en fjordarm på sørsida av Varangerfjorden, og rundt 8 kilometer sør for kommunesenteret Varangerbotn. Grunnkretsen Karlebotn, som også omfatter grenda Sirddagohppi et par kilometer mot sørøst, hadde 118 innbyggere pr. 1. januar 2017.

Europavei 6 passerer en kilometer vest for Karlebotn, som er knyttet til hovedveien via Fv 311.

På Angsnes, rundt tre kilometer øst fra Karlebotn, ligger en steinformasjon kalt Bigganjarggatilitten. Bigganjargatillitten på Oaibáhčannjárga er forsteinet morene fra den omkring 600 millioner år gamle Varangeristiden. Denne verdensberømte forekomsten er fredet.

Under nøytralitetsvakten i 1939-1940 var det en feltflyplass på stedet.

Referanser
----------

1. ↑  «Karlebotn». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 11. august 2017.
2. ↑  Karlebotn på Norgeskart.no fra Statens kartverk
3. ↑  «Tabell: 04317: Folkemengde, etter grunnkrets». *20270109 Karlebotn*. Statistisk sentralbyrå. Besøkt 11. august 2017.
4. ↑  «Bigganjargga». *Geoportalen.no*. Arkivert fra originalen 11. oktober 2010.
5. ↑  Henriksen, Vera (1927-) (1994). *Luftforsvarets historie: (juni 1912 - juni 1940)*. Oslo: Aschehoug. ISBN 8203220681.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Væleren** er et innsjø på Holleia, et åsdrag nordvest for Tyrifjorden. Vannet ligger i Ringerike kommune i Viken. Det er drikkevannskilde for Tyristrand. Vannet viktigste tilsig er Svartvannselva, som kommer fra Svartvann og renner inn i Væleren fra nord. I dette området ligger også bygdeborgen Tjuenbor'n, som er datert til jernalderen. Like ved ligger også blant annet Grytingen og Ullerentjern Innsjøen har avløp til Vælerelva, som siden renner sammen med Skjærsjøelva og Aklangselva og danner Skjærdalselva. Skjærdalsvassdraget drenerer til Tyrifjorden ved Skjærdalen.

Væleren har flere øyer. De største er, fra nord mot sør, Geitøya, Flatøya, Lomøya og Høgøya.

Væleren biotopvernområde
------------------------

Væleren biotopvernområde (106 daa, hvorav cirka 16 daa landareal) ble fastsatt ved kgl. res. 22. juni 2018 med hjemmel i lov 19. juni 2009 nr. 100 om forvaltning av naturens mangfold (naturmangfoldloven) § 34, jf. § 38 og § 62. Fremmet av Klima- og miljødepartementet. Området inngår i Tyrifjorden våtmarkssystem IBA.

Biotopvernområdet dekker holmene Geitøya, Flatøya, Lomøya med Nordre, Midtre og Søndre Lomøyskjæret, Smalskjæret og Gåseskjæret i Væleren og en sone på 50 m rundt hver holme. Sør for Søndre Lomøyskjæret, mot Høgøya, går grensen for verneområdet midt i sundet. Vest for Gåseskjæret, mot fastlandet, går grensen for verneområdet midt i sundet.

Se også
-------

* Holleia
* Åsterudtjernet
* Ertelien
* Ringerikes Nikkelverk
* Tjuenbor'n

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 17. september 2018
2. ↑  Klima- og miljødepartementet (2018) Kart over Væleren biotopvernområde. *Klima- og miljødepartementet*, juni 2018
3. 1 2 3  Forskrift om vern av Væleren biotopvernområde, Ringerike kommune, Buskerud fylke. *Klima- og miljødepartementet*, 22. juni 2018

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Bjarne Slapgard** (født 11. november 1901 i Verdal, død 25. desember 1997 i Levanger) var en norsk forfatter og folkehøgskole-lærer.

Han ble født på gården Halset i Verdal. Han tok lærereksamen ved Levanger lærerskole i 1924, og arbeidet først som lærer i Øyestad og Skaun, deretter lærer ved Nordmøre folkehøgskole i Surnadal fra 1931 til 1938. Slapgards hovedvirke i skolen var som rektor ved Hardanger Folkehøgskole fra 1938 til 1957, og deretter på Frosta til 1966.

Slapgard skrev over 70 bøker, for det meste romaner, men også noen essays og 18 barne- og ungdomsbøker. Han debuterte med romanen *Liv av leir* i 1942. For den romanen fikk han norsk førstepris i en nordisk konkurranse. I 1945 kom romanen *Frende og varg*, og i 1948 *Blind kamp*. For *Dagen du gav oss* (1950) fikk han Melsomprisen. Slapgard vant konkurransen om beste manus til Stiklestadspelet, men måtte se at arrangørene valgte å fortsette med Olav Gullvågs stykke. I 1961 gav han ut en biografi om dikteren Edin Holme.

Han var aktiv i den frilynde ungdomsrørsla, i målsaken, i avholdssaken, i fredsbevegelsen og som medlem av Bjørgvin bispedømmeråd. Han var aktiv i Norges Fredslag, var en periode formann i Noregs Mållag.

Slapgard mottok Nord-Trøndelag fylkes kulturpris i 1986.

Han var bestefar til NRK-journalisten og forfatteren Sigrun Slapgard.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Bjarne\_Slapgard[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Sambok 98 treff på bøker og særtrykk
* Stavseth, Arnt. «Å møte kvelden er å møte dagen. Minneord om Bjarne Slapgard, 1901-1997». I: *Nord-Trøndelag historielag. Årbok*, 1998

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel i Norsk biografisk leksikon
* Minneord, Verdal historielag Arkivert 18. oktober 2019 hos Wayback Machine.
* Bjarne Slapgards private arkiv finnes ved NTNU Universitetsbiblioteket

  

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |
**Valery Carrick** (født 1869, død 27. februar 1943) var en norsk/russisk illustratør, tegner og oversetter.

Carrick ble født i St. Petersburg i Russland. Forfedrene kom fra Skottland. 
Som en konsekvens av oktoberrevolusjonen, kom Valery Carrick og hans russiske kone Olga Mikhajlovna til Norge som flyktninger i 1917. Deres første bosted var Gol i Hallingdal, deretter Brandbu før de slo seg ned i Asker. I begynnelsen leide de et lite hus i Holmebukten, på Hvalstad. I 1926 flyttet de til Kunstnerdalen og bodde der i samme hus som Marta og Rasmus Steinsvik hadde bodd i tidligere.

Kunstnerisk karriere
--------------------

Carrick markerte seg rundt i 1905 som karikaturtegner i russiske satiriske tidsskrift som Zupel (svovel] og Lesij (skogtrollet). Under et opphold i England i 1908 fikk han sine karikaturer av forfattere og engelske politikere trykket i flere aviser. I The Manchester Guardian fikk han trykket en karikatur av tsaren og Leo Tolstoj som førte til at han ble arrestert og sittende fengslet i 10 uker.

Carrick er også kjent som samler, gjenforteller og illustratør av folkeeventyr. Disse eventyrene ble først gang utgitt i 1909 og senere oversatt og utgitt i England, USA, Nederland og Tyskland.

Valery Carrick var også sentral i arbeidet med å spre kunnskap om russisk kultur i Norge. Han utga blant annet den selvtrykte avisen Svyaz’ (forbindelse, kommunikasjon) som et ledd i dette arbeidet.

Referanser
----------

1. ↑   RKDartists, rkd.nl, besøkt 23. august 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   rkd.nl, besøkt 23. august 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Kulturnett.no om Valery Carrick

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC **·** KulturNav **·** MusicBrainz
 |