recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Dingle** er et tettsted i Munkedal kommune i Västra Götalands län i landskapet Bohuslän i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 900 innbyggere.

Bohusbanan går rett gjennom tettstedet. Tidligere gikk også E6 rett gjennom stedet, men i 2000 ble den nye motorveistrekningen mellom Håby og Rabbalshede vest for Dingle innviet. Det ligger en landbruksskole i Dingle.

Historie
--------

I 1753 var bebyggelsen i Dingle samlet der *Lantbruksskolan* og *Gammelgården* ligger i dag. Bohusbanan fra Strömstad til Uddevalla, som ble ferdig i 1903, med en stasjon i Dingle, betød mye for at det skulle bli et tettsted her. Men det var framfor alt på 1920-tallet at stedet begynte å vokse med forretninger, hotell, bakerier og kafé. På 1920-tallet ble en rekke veier bygget som nødhjelpsarbeid. SJ ledet arbeidet med disse såkalte *AK-veiene* for senere å kunne starte bussruter der. Den førsta bussruten, som gikk til Kungshamn, ble startet i 1921 med tilknytning til Bohusbanan i Dingle. Noen år senere ble veien og dermed bussruten til Fjällbacka klar, og etter ytterligere noen år til Hedekas og Vassbotten ved grensen til Norge.

Referanser
----------

1. 1 2   (på sv) *Statistiska tätorter 2020, befolkning, landareal, befolkningstäthet per tätort*, Statistiska centralbyrån, 24. november 2021, Wikidata Q112914414,
2. ↑  «Sveriges tätorter 2010» (PDF). Statistiska centralbyrån. Arkivert fra originalen (PDF) 16. juni 2011. Besøkt 30. mars 2016.
3. ↑  Gustaf Hermansson: «Lite om Dingle och Dingles historia». I Gunnar Dahlqvist og Alfred Carlsson: *Fem socknar i Munkedal, del II*, side 451-, 1986

  


| * v
* d
* r
Munkedal kommune i Västra Götalands län i Sverige |
| --- |
|  | Dingle **·** Hedekas **·** Hällevadsholm **·** Munkedal **·** Torreby |  |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Fylkeskultursjef Per Norstrøm overrekker stipendet til Signe Løvland Solberg i 2011. Foto: Olaug Thortveit (AAbk), 2011 
**Aust-Agder fylkeskommunes kunstnerstipend** er et arbeidsstipend som tildeles kunstnere innen billedkunst, kunsthåndverk og tilgrensende kunstuttrykk innen visuell kunst en gang i året. Kunstnerstipendet som ble etablert i 2007 tildeles av fylkesrådmannen. Tildelingen skjer ifølge en innstilling fra en fagkomité på tre personer: fylkeskommunens kultursjef og direktørene ved Sørlandets kunstmuseum og Bomuldsfabriken Kunsthall.

Målet er at stipendet skal bidra til å dekke søkerens kostnader til kunstnerisk virke i stipendperioden, og at de(n) tildelte skal utvikle seg kunstnerisk, å sørge for kunstnerisk nyskaping og økt kunstnerisk mangfold i fylket. Stipendet tildeles først og fremst kunstnere som bor og arbeider i Aust-Agder, men unntak kan gjøres dersom prosjektet har tilknytning til eller skal realiseres i fylket. Stipendbeløpet er på 205.000 kroner.

Blant kravene er også at kunstnerisk kompetanse må kunne dokumenteres, og at stipendperioden avsluttes med et kunstnerisk produkt, eventuelt at arbeidene stilles ut. En stipendrapport som blant annet beskriver prosjektet og gjennomførelsen av det er en obligatorisk del av helheten. Dersom arbeidet ikke er startet innen seks måneder etter tildelingen, trekkes stipendet tilbake.

Prismottagere
-------------

* 2007 – Tarjei Bodin Larsen, utstilling på BK i desember 2009 og separatutstilling på SKMU i oktober 2010
* 2008 – Espen Dietrichson
* 2009 – Michal Nygren
* 2010 – Regien Cox
* 2011 – Signe Løvland Solberg
* 2012 – Magnie Liv Nilsen
* 2013 – Elin Igland og Gunnhilde Høyer
* 2014 – ikke tildelt
* 2016 – Johanne Hestvold
* 2017 – Marte Gunnufsen
* 2018 – Terje Abusdal

Referanser
----------

1. ↑  Aust-Agder fylkeskommune: «Kunstnerstipend» Arkivert 25. februar 2015 hos Wayback Machine. (besøkt 13. februar 2015).
2. ↑  «Aust-Agder fylkeskommunes kunstnerstipend 2018 - Aust-Agder Fylkeskommune». *www.austagderfk.no*. Arkivert fra originalen 22. desember 2017. Besøkt 19. desember 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Aust-Agder fylkeskommune: «Kunstnerstipend»
**Aleksandr Artemjevitsj Bekzadjan** (Александр Артемьевич Бекзадян, født 1879 i Sjusja, død 1. august 1938 utenfor Moskva) var en sovjetisk diplomat og politiker. Han var Sovjetunionens sendemann til Norge fra 1930 til 1934.

Før revolusjonen
----------------

Bekzadjan stammet fra en embetsmannsfamilie. Han deltok på bolsjevik-partiets møte i Paris i 1911, hvor han ble innvalgt som medlem av komitéen for bolsjevikenes utenlandsorganisasjon (KZO). Han deltok også på kongressen i Basel i 1912, og var Det russiske sosialdemokratiske arbeiderpartiets utsending til Det tyske sosialdemokratiske partiets landsmøte i Jena i 1913. I 1914 vendte han tilbake til Russland, hvor han drev partiarbeid i Transkaukasus.

Etter revolusjonen
------------------

Etter februarrevolusjonen arbeidet han først i Baku, og senere i Nord-Kaukasus. Fra 1920 til 1921 var han visepresident i den revolusjonære komitéen (Revkom) og folkekommissær for utenrikssaker i Den armenske sosialistiske sovjetrepublikken. I 1921 var han blant delegatene på den tiende kommunistpartikongressen, og i 1922 blant medlemmene av den sovjetiske delegasjonen til Genova-konferansen. Han arbeidet ved den sovjetiske handelsrepresentasjonen i Tyskland fra 1922 til 1926, og var visepresident i folkekommissærenes råd (Sovnarkom) og folkekommissær for handel i Den transkaukasisiske sosialistiske føderative sovjetrepublikken fra 1926 til 1930. Fra 1930 var han Sovjetunionens sendemann til Norge, og fra 1934 til 1937 i Ungarn.

21. november 1937 ble Bekzadjan arrestert, beskyldt for kontrarevolusjonær virksomhet og dømt til døden av militærkollegiet i Sovjetunionens høyesterett (VKVS). Dommen ble fullbyrdet 1. august 1938 på skytefeltet Kommunarka. Han ble rehabilitert i 1956.

Referanser
----------

1. 1 2   Who is Who: Armenians[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4 5 6   Armenske sovjetiske encyklopedi[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Store sovjetiske encyklopedi (1969–1978), avsnitt, vers eller paragraf Бекзадян Александр Артемьевич, besøkt 27. september 2015[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND
 |
**Charles Robert Cecil Augustine Allberry** (født 9. november 1911 i Sydenham, død 3. april 1943 i Nederweert i Nederland) var en engelsk egyptolog og forsket på språket koptisk. Som en venn av forfatteren C.P. Snow ble Allberry modellen for Roy Calvert i Snows roman, *The Light and the Dark*.

Allberry studerte ved St Dunstan's College, Catford og Christ's College, Cambridge, og ble stipendiat ved Christ's i 1935.

Allberry oversatte manuskripter innen manikeismen, og er spesielt kjent for å ha oversatt og redigert den første utgaven av *A Manichean Psalm-Book*, Part II, i 1938. Han utarbeidet også en koptisk ordbok, som ikke var fullført ved hans død. Han var redaktør for *Journal of Egyptian Archaeology* (fra 1939).

Under andre verdenskrig, sluttet Allberry seg til Royal Air Force og døde i kamp i Nederweert i Nederland 3. april 1943.

Han var gift med Patricia Katherine Grace Sandbach. De hadde to sønner sammen.

Kilder
------

* CA Charles Robert Cecil Augustine Allberry (1911-43), Egyptologist, Faculty of Oriental Studies, University of Cambridge
* Cambridge Universities Libraries Information Bulletin 47, 2000
* Mani and Manichaeism in the BPH, Bibliotheca Philosophica Hermetica, J.R. Ritman Library
* Snow P (2006) C. P. Snow *Christ's College Magazine* 231, 67–9

Portaler: Arkeologi | Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
Bărăgan i Romania med to deler   
 (1) Bărăganul Călmățuiului   
 (2) Bărăganul Ialomiței
**Bărăgan**, eller **Bărăgansletten**, (rumensk: *Câmpia Bărăganului*) er en lavlandsslette i den sørøstlige delen av Romania og omfatter fylkene Călărași, Ialomița og delvis Brăila. Bărăgan er en del av den valakiske lavlandssletten.

Geografi
--------

Bărăgan blir geomorfologisk inndelt av elven Ialomița i *Bărăganul Călmățuiului* i nord og *Bărăganul Ialomiței* i sør. Det blir gjerne kalt Romanias kornkammer som følge av den næringsrike svartjorden som for det meste består av løss. 

Geografisk er dette et tynt befolket steppelandskap, hvor bl.a. de vernede trappefuglene, en slags traner, ennå kan finne livsrom.[] Klimaet er kontinentalt preget. Somrene er varme og tørre og vintrene kalde. Beryktet om vinteren er den såkalte Crivăț, en kald kontinental vind fra nord, hvis utgangspunkt er i uralfjellene og som bringer med seg vedvarende vind, snø og kulde.

Historie
--------

Bărăgan ble etter den andre verdenskrigen endestasjon for deportasjoner av politisk forfulgte personer. Det gjaldt bl.a. de såkalte banatschwaberne som var en tyskspråklig gruppe fra den rumenske delen av Banat. De fleste av dem mistet det meste av sine eiendeler, men kunne etter noen år flytte tilbake til sine hjemsteder. Forvisningene rammet også andre folkegrupper. I juni 1951 ble 12 791 personer forvist til Bărăgan fra et grenseområde mellom Romania og daværende Jugoslavia. Forvisningen skjedde som følge av spenninger mellom på den ene side Jugoslavia under dette landets ledelse Josip Broz Tito og resten av østblokken under ledelse av Josef Stalin. Det rumenske kommunistpartiet forviste personer de anså kunne være til hinder for utviklingen av kommunismen i området. Det dreide seg om gårdeiere, industrialister, handelsfolk, bessarabiske og makedonske flyktninger og deres familier, tidligere medlemmer av Wehrmacht, utlendinger, kontrarevolusjonære, politiske aktivister og ledere av det etniske tyske samfunn. Bărăgan ble valgt fordi det ble det ansett gunstig å kolonialisere dette tynt befolkete område.

Totalt ble 40 320 personer forvist til Baragan; deportasjonene omfattet mer enn 30 000 rumenere, serbere, bulgarere og ungarere, samt 9 410 tyskere. Til minne om Bărăgandeportasjonene ble det 23. juni 2001 reist et minnesmerke i Fundata ved Slobozia med navnene på de deporterte.

Bărăgan i kunsten
-----------------

* Panait Istrati: *Tistlene på Baragan*. Oslo 1930. Oversatt av Lorentz Eckhoff.

Referanser
----------

1. ↑  Wilhelm Weber. «Baragan-Deportation». Kulturraum Banat. Besøkt 10. oktober 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Hertugdømmet Bytom** (tysk **Beuthen**) var et av mange schlesiske hertugdømmer. Det ble etablert med hovedbyen Bytom omkring 1281 i forbindelse med delingen av hertugdømmet Opole mellom sønnene av Władysław Opolski. Hertugdømmet eksisterte i litt over to hundrede år, inntil det igjen ble en del av Opole.

Den første hertug av Bytom ble Kasimir, som regjerte sammen med broren Bolko I av Opole, men fra 1284 var enehersker. Konflikter med hans fetter Henrik IV Probus av Wrocław førte til, at Kasimir søkte beskyttelse fra kong Wenceslaus II av Böhmen, og i 1289 ble han den første schlesiske hertug av Piast-slekten, som underkastet seg böhmisk overherredømme.

Ved hans barnebarn Bolesławs død i 1355 døde Bytom-greinen av Piast-slekten ut, og i striden om arvefølgen måtte hans enke Margareta av Sternberg avstå den nordlige del av hertugdømmet med Koźle til Konrad I av Oleśnica, mens resten gikk i arv til Kasimir I av Cieszyn. Bytom forble oppdelt inntil 1459, da Wenceslaus I av Cieszyn solgte sin del til Konrad 9 den Svarte av Oleśnica. Bytom var nå samlet under Konrads styre. 

I 1472 annekterte den selvutnevnte ungarske konge av Böhmen, Matthias Corvinus, Bytom og pantsatte det til Jan av Zierotin. I 1498 ble Bytom igjen innlemmet i hertugdømmet Opole under hertug Jan II den Gode. Jan hadde underskrevet en arveavtale med markgreve Georg av Brandenburg-Ansbach, som i 1526 ble forlenet med Bytom av Ludvig II av Böhmen.

Georgs styre ble imidlertid avvist av Ludvigs etterfølgere fra Habsburg-slekten, som med mistenksomhet betraktet den økende innflytelsen som Hohenzollern-slekten var i ferd med å få i Schlesien. Etter slaget ved det Hvite fjellet i 1620 benyttet den habsburgske Ferdinand II muligheten til å avsette kurfyrst Georg Vilhelm av Brandenburg-Preussen som hersker over Bytom. Det forble en stat i Habsburgmonarkiet, til det ble en del av kongeriket Preussen i 1742.

Litteratur
----------

* Historische Kommission für Schlesien (Hrsg.): *Geschichte Schlesiens*, Bd. 1, Sigmaringen, 1988, ISBN 3-7995-6341-5, S. 8891, 124, 130, 133, 138ff. 144, 149 og 383.
* Hugo Weczerka (Hg.): Handbuch der historischen Stätten *Schlesien*. Stuttgart 1977, ISBN 3-520-31601-3, S. 20–25 og stamtavle på s. 596–597.
* Rudolf Žáček: *Dějiny Slezska v datech*. Praha 2004, ISBN 80-7277-172-8, S. 84, 414–415.

Eksterne lenker
---------------

* Genealogi
**Dmitrij Gennadjevitsj Ipatov** (russisk Дмитрий Геннадьевич Ипатов, født 30. juni 1984 i Magadan) er en russisk skihopper.

Ipatov debuterte i verdenscupen 29. november 2003 i Kuusamo med en 43.-plass. Ipatov hadde sin hittil beste sesong i 2006/07, da han endte på 21.-plass i sammendraget. 

Under OL 2006 i Torino kom Ipatov på 19.-plass i normalbakken og 27.-plass i storbakken. I laghoppingen deltok han på det russiske laget som endte på åttendeplass.

Under vinter-Universiaden 2007 i Torino tok Ipatov gull i normalbakken (K95) og bronse i storbakken (K125). I verdenscupen var en 5.-plass i Lahtis hans beste plassering.

Referanser
----------

1. ↑  K95 Official Results Arkivert 27. september 2007 hos Wayback Machine. www.universiadetorino2007.org 19.1.2007
2. ↑  K125 Official Results Arkivert 27. september 2007 hos Wayback Machine. www.universiadetorino2007.org 22.1.2007

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dmitrij Ipatov – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Dmitrij Ipatov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Dmitrij Ipatov – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
* Informasjon om Ipatov på www.eurosport.de[*død lenke*]
**Jose II. Cojuangco** (egentlig **Jose Chichioco Cojuangco**, populært kalt **Don Pepe**, født 3. juli 1896 i Malolos på Filippinene, død 21. august 1976 i Manila) var far til Filippinenes president fra 1986 til 1992 Cory Aquino.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Cojuangcoene er en fremstående og rik filippinsk familie. Ekteparet som på Filippinene ble kjent som Jose Cojuangco I og Antera Estrella, var kinesiske innvandrere fra Zhangzhou i Fujian-provinsen, og ankom Paniqui, en by i provinsen Tarlac, omkring 1870. Cojuangco antas å ha vært Jose seniors fullstendige kinesiske navn sammendratt til ett ord, slik vanlig var blant kineserne på Filippinene. Jose og Antera fikk sønnen Melecio, som 34 år etter giftet seg med en velstående kinesisk mestiza, Tecla Chichioco. Melecio og Tecla fikk fire sønner. Den andre var Jose II. 

### *Hacendero*

Jose Cojuangco var *hacendero* (storgodseier) i provinsen Tarlac nord for Manila. Han var gift med Doña Demetria Sumulong og sammen fikk de fire barn. Corazon var det siste. Barna vokste opp i velstand på godset *Hacienda Luisita* i provinsen Tarlac. 

Hacienda Luisita er en 5 000 hektar store plantasje som Cojuangco kjøpte for 16 mill peso fra det spanskeide firmaet *Tabacalera* i 1958. Den ble den første sukkerplantasjen på Filippinene som ble eid og drevet av filippinere. 

Foruten å bli *hacendero* har Jose II Cojuangco vært parlamentsrepresentant for Tarlac, sukkermagnat og bankier.

Referanser
----------

1. 1 2   Geni.com[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Våpen for hertugene av Teck
**Hertugene av Teck** var fra 1187 til 1439 en sidelinje av huset Zähringen, med navn etter Burg Teck i dagens Baden-Württemberg.

Adalbart av Teck, en sønn av Konrad I av Zähringen, arvet en rekke besittelser omkring denne borgen. Etter sin brors død tok Adalbert tittelen hertug av Teck.

Enkelte historikere tror at Konrad II av Teck ble valgt til konge av romerne etter keiser Rudolf Is død, men at han ble myrdet av sine motstandere under reisen til Frankfurt am Main.

I det 13. århundre delte linjen seg i *Teck-Oberndorf* og *Teck-Owen*. Den førstnevnte døde ut i 1363. Dens besittelser ble arvet av Fredrik av Teck-Owen og solgt til grevene av Hohenberg i 1374. Linjen *Teck-Owen* kom 1365 i besittelse av herskapet Mindelheim, men måtte allerede 1386 selge sitt stamland rundt Burg Teck. Linjen av hertuger døde ut med Ludwig II av Teck, som fra 1412 til sin død i 1439 var patriark av Aquileia.

I 1495 fikk Eberhard I av Württemberg tildelt tittelen *hertug av Teck* av keiser Maximilian I. Tittelen ble senere ført av en sidelinje av fyrstehuset i Württemberg. Et medlem av denne sidelinjen, Maria av Teck (1867–1953), ble britisk dronning gjennom sitt ekteskap med Georg V av Storbritannia.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
**Bălțiplatået** (rumensk *stepa Bălțului*, *stepa Bălților*) er en vid treløs slette nord i Moldova, oppkalt etter byen Bălți.

Den dekker et område på 1 920 km², der 2,7 % (51,1 km²) er dekket av skog.[] Sletten er dominert av gress og kratt med svart jordsmonn innimellom kalt svartjord. De eneste skogsområdene ligger langs elvene Dnestr og Răut.

Steppen ligger mellom 150 og 200 meter over havet og har ustabile årstider med generelt særdeles varme somre og kalde vintre. []

På 400-tallet f.Kr besøkte Herodotos området mellom de to elvene Dnestr og Prut og beskrev det som «en slette med dyp svartjord, rik på gress og godt vannet».[] Naturressursene fra Bălțisteppa har alltid trukket til seg nomader, som ofte har drevet bort de innfødte.[]

Arkeologiske funn på Bălțisteppa
--------------------------------

Arkeologiske utgravninger har gitt spor etter tidlige bosetninger på Bălțisteppa så tidlig som fra steinalderen.[]

Eksterne lenker
---------------

* Den pontiske sletta (World Wildlife Fund)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Italia rundt år 1000
**Hertugdømmet Benevento**, og senere **Fyrstedømmet Benevento** var det sørligste langobardiske hertugdømmet i Italia. Det var basert rundt byen Benevento, sentralt beliggende i Sør-Italia. Hertugdømmet var i praksis selvstyrt og bare i regjeringstiden til Grimoald I av Benevento og kongene fra Liutprand var hertugdømmet nært knyttet til langobardernes kongedømme. Etter kongedømmets fall var området værende en reststat og var *de facto* selvstendig de neste trehundre årene, selv om det var delt etter 849.

En er ikke sikker på hvordan og når hertugdømmet oppstod, men enkelte historikere mener det skjedde i 571.[*hvem?*] Uansett var Zotto den første hertugen, som ledet en langobardisk styrke på fart nedover langs Campania-kysten. Etterfølgerne til Zotto, som Arechis, tok flere områder fra Østromerriket, blant annet Capua og Crotone, før de plyndret Amalfi.[*når?*] Napoli klarte de derimot ikke å innta. Etter hans regjeringstid[*hvem?*] hadde bare Østromerriket Napoli, Amalfi, Gaeta, Sorrento og enden av Calabria, i tillegg til kystbyene i Puglia igjen i Italia. I 680 ble det fred mellom hertugdømmet og Østromerriket.

Da Karl den store erobret langobardernes kongerike i 773 ble hertug Arechi II opphøyet til fyrste under det nye Frankerriket som kompensasjon for at noen av områdene hans var tilbakelevert Kirkestaten.

I 1022 erobret Henrik II både Capua og Benevento, men reiste tilbake etter at han ikke klarte å ta Trioa. Normannerne kom til Sør-Italia i løpet av denne perioden og Robert Guiscard erobret Benevento i 1053 etter keiser Henrik III hadde gitt sin tillatelse, og overrakte fyrstedømmet til paven og Kirkestaten.

Se også
-------

* Langobardkongedømmet

Referanser
----------

1. 1 2 3  historyfiles.co.uk

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Dmanisi** (georgisk: დმანისი) er en bymessig bosetning og et arkeologisk område i regionen Kvemo Kartli i Georgia, omtrent 93 km sørvest for hovedstaden Tbilisi i elvedalen Mashavera.

Det har vært bosetning i området siden tidlig i bronsealderen. På 500-tallet ble Dmanisi sioni-katedralen bygd i Dmanisi av den ortodokse kirke. På 800-tallet er byen omtalt som en del av det arabiske emiratet i Tbilisi. Lokalisert langs en handelsrute med mange kulturelle påvirkninger, var Dmanisi et større handels-sentrum i middelalderens Georgia. Byen ble erobret av Seljuq-tyrkerne på 1080-tallet, men ble senere frigjort av de georgiske kongene Kong David IV og Demetre I mellom årene 1123 og 1125. På 1300-tallet ble byen lagt øde av de tyrkisk-mongolske styrkene til Timur Lenk. Etter å ha blitt ødelagt på nytt av turkmenere i 1486, klarte aldri Dmanisi å gjenvinne sin storhet. Byen forfalt til å bli en lite befolket landsby på 1700-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  .

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Dmanisi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** NKC **·** GeoNames
 |
Våpenet til hertugene av Nysa/Neisse
**Hertugdømmet Nysa** (polsk), **Neiße** (*Neisse*, tysk) eller **Nisa** (tsjekkisk) var et schlesisk fyrstedømme og høystift som bestod fra 1200- til 1800-tallet. Det ble oppkalt etter residensbyen Nysa/Neiße/Nisa i dagens Polen.

Området kom i besittelse av Wrocławs biskop i 1199. Da Schlesien på 1200-tallet ble delt opp i en rekke små hertugdømmer, fikk også Nysa status som hertugdømme, slik at Wrocławs biskop ble anerkjent som verdslig hersker (fyrstbiskop) over området. Hertugdømmet Nysa ble dermed **Wrocławs (*Breslaus*) høystift**. Hertugrangen ble imidlertid ikke anerkjent av den tysk-romerske keiseren, og Nysa ble heller aldri riksumiddelbar, men lå først under Polens hertug og fra 1342 under Böhmens konge. Fyrstbiskopene utvidet etter hvert hertugdømmet med Otmuchów (*Ottmachau*) og Grodków (*Grottkau*).

På grunn av gruvedriften i området tiltrakk hertugdømmet seg fra 1200-tallet mange tyske bosettere. Hertugdømmet ble derfor etter hvert overveiende tysktalende.

Da mesteparten av Schlesien ble erobret av Preussen i 1742, havnet også 1231 km² av hertugdømmet Nysa under prøyssisk forvaltning. Denne delen ble sekularisert i 1810. De resterende 900 km² lå i østerriksk Schlesien og forble i fyrstbiskopens besittelse inntil 1850, da også denne delen ble sekularisert. Dermed sluttet fyrst(bisp)edømmet Nysa å eksistere, selv om biskopene av Wrocław/Breslau fikk lov til å føre fyrstetittelen frem til 1918.

Den østerrikske delen av det forhenværende hertugdømmet kom i 1918 til Tsjekkoslovakia (fra 1993 Tsjekkia), den prøyssiske delen i 1945 til Polen.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** NKC
 |
**Dinglingmausoleet** (kinesisk: 定陵, pinyin: *Dìnglíng*) er et mausoleum der den kinesiske keiseren Zhongzong er begravd. Dingling er 15 km nord for Fuping utenfor Xi'an i Shaanxiprovinsen i Kina. Dingling er en av atten keisergraver fra Tangdynastiet (618–907) som er plasserte langs et drøyt 140 km langt perlebånd av graver nord for Xi'an.

Keiser Zhongzong, som døde og ble begravet i år 710, var Tangdynastiets fjerde keiser. Likesom en stor del av Tangdynastiets keisere er også keiser Zhongzong begravd inne i et naturlig berg.

Navnet Dingling er også i bruk for andre kinesiske keisergraver. Mingdynastiets keiser Wanli (død 1620) er begravd i Dingling nord for Beijing, og Qing-dynastiets keiser Xianfeng (død 1861) er begravd i Dingling i de østlige Qinggravene øst for Beijing.

Referanser
----------

1. ↑  «Mätningar och observationer i Google Earth, Krister Blomberg (2015)» (Mjukvara). Besøkt 1. mars 2015.
2. 1 2  *Zhaoling: The Mausoleum of Emperor Tang Taizong* (PDF) **(engelsa)**. SINO-PLATONIC PAPERS. 2009. s. 241.

Litteratur
----------

* *Zhaoling: The Mausoleum of Emperor Tang Taizong* (PDF) **(engelsk)**. SINO-PLATONIC PAPERS. 2009.
Ducato di Urbino
**Hertugdømmet Urbino** var et uavhengig hertugdømme i det tidligmoderne Sentral-Italia, med et omfang som tilsvarer den nordlige halvdel av den moderne regionen Marche. Det tilkom i år 1443 og ble annektert av Kirkestaten i 1625. 

I øst lå det mot Adriahavet, i vest mot republikken Firenze, og i sør mot Kirkestaten. Mot nordvest vekslet det litt mellom forskellige småstater tilknyttet pavens domener. 

Urbinos første herskere var av adelsslekten Montefeltro. Keiser Fredrik II gjorde dem i 1213 til grever av Urbino. Den første hertug av Urbino var Oddantonio da Montefeltro, som fikk tittelen i 1443 av pave Eugenius IV.

I 1523 ble hovedstaden flyttet fra Urbino til Pesaro. Etter at Cesare Borgia hadde hersket over hertugdømmet noen korte år fra 1502 til 1508, falt det inn under den pavelige slekt della Rovere, som beholdt det til 1625, da pave Urban VIII annekterte det til Kirkestaten som *Legazione del Ducato di Urbino* (senere *Legazione di Urbino*).

Referanser
----------

1. ↑  Bernd Roeck, Andreas Tönnesmann: *Die Nase Italiens.*

Litteratur
----------

* James Dennistoun (1851). *Memoirs of the Dukes of Urbino, Illustrating the Arms, Arts, and Literature of Italy, from 1440 to 1630: In Three Volumes*. Longman, Brown, Green and Longmans.  Volume One, Volume Two, Volume Three
* *History of the popes; their church and state (Volume III)* by Leopold von Ranke (Wellesley College Library, 2009)
* Franceschini, G. (1970), *I Montefeltro*. Milano.
* Ugolini, Filippo, (1859). *Storia dei conti e duchi d'Urbino*. Florence.
* Ugolini, Filippo, *Storia dei conti e duchi d'Urbino - volume 2*.
Dingxi i Gansu
**Dingxi** (kinesisk: 定西市; pinyin : *Dìngxī Shì*) er et byprefektur i den kinesiske provins Gansu. Det hadde i 1999 et folketall på ca. 2,86 millioner innbyggere.

Prefekturet ligger helt øverst i Wei He-dalen. Det er i området gjort en rekke arkeologiske funn som går tilbake til forskjellige tidlige steinalderkulturer.

Administrative enheter
----------------------

Byprefekturet Dingxi har jurisdiksjon over ett distrikt (区 *qū*) og 6 fylker (县 *xiàn*).

| Kart |
| --- |
|  |
| # | Navn | Hanzi | Hanyu Pinyin | Befolkning (2004 est.) | Areal (km²) | Tetthet( /km²) |
| **Distrikter** |
| 1 | Anding | 安定区 | Āndìng Qū | 460 000 | 3 638 | 126 |
| **Fylker** |
| 2 | Tongwei | 通渭县 | Tōngwèi Xiàn | 450 000 | 2 905 | 155 |
| 3 | Lintao | 临洮县 | Líntáo Xiàn | 530 000 | 2 851 | 186 |
| 4 | Zhang | 漳县 | Zhāng Xiàn | 190 000 | 2 164 | 88 |
| 5 | Min | 岷县 | Mín Xiàn | 450 000 | 3 578 | 126 |
| 6 | Weiyuan | 渭源县 | Wèiyuán Xiàn | 340 000 | 2 065 | 165 |
| 7 | Longxi | 陇西县 | Lǒngxī Xiàn | 490 000 | 2 408 | 203 |

Økonomi
-------

Dingxis hovednæringsveier er jordbruk og naturressurser og den industri som baserer seg på disse ressursene. Det finnes her over 300 planter som er etterspurt i tradisjonell kinesisk medisin. Anding fylke er landets fremste produsent av yam. *Zanthoxylum* (også kalt sichuanpepper), valnøtter, villaprikos og anoen andre frukter er viktige og kjente produkter.

Samferdel
---------

I Dingxi stanser togene på Longhaibanen, Kinas viktigste jernbanelinje i øst-vest-retning, som løper fra Lianyungang til Lanzhou via blant annet Xuzhou, Kaifeng, Zhengzhou, Luoyang og Xi'an.

Kinas riksvei 312 løper gjennom området. Den fører fra Shanghai og ender ipå grensen mot Kasakhstan, og passerer blant annet Suzhou, Nanjing, Hefei, Xinyang, Xi'an, Lanzhou, Jiayuguan og Ürümqi.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Dingxi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
***300*** er en grafisk roman eller tegneserie, skrevet og illustrert av Frank Miller. 

Den ble utgitt i tiden mai-september 1998 i USA. Serien omhandler slaget ved Thermopylene og hendelsene som ledet opp til slaget, sett fra Leonidas I, kongen av Spartas, øyne. Serien tar seg, imidlertid, store friheter i fortellingene, og beskriver, for eksempel, Xerxes I av Persia som en skallet svart mann med piercinger, og forræderen Efialtes som en pukkelrygget. Serien er spesielt inspirert av filmen *De 300 spartanerne* fra 1962, en film som Miller så på som ung.

Filmen *300*, som kom i mars 2007, er direkte basert på denne tegneserien.

Handling
--------

I år 480 før Kristus samler kong Leonidas I av Sparta 300 av hans beste soldater for å bekjempe den kommende persiske invasjonen. I det som sannsynligvis blir et selvmordsoppdrag, planlegger Sparta og deres allierte å stoppe Xerxes I av Persia og hans invasjon ved de smale klippene i nærheten av Thermopylene. Terrenget forhindrer grekerne fra å bli overveldet av Xerxes og hans større styrker. Før konflikten bryter løs ber Efialtes, en misdannet spartan, kong Leonidas om å la ham slåss. Men blir avvist på grunn av hans fysiske form, noe som forhindrer Efialtes i å løfte skjoldet høyt nok til å være en nyttig del av en falanks. Efialtes blir så desperat på grunn av dette, at han forsøker å begå selvmord ved å kaste seg ned fra en høy klippe. 

Spartanerne og deres allierte klarer å holde perserne tilbake i to dager og netter. I løpet av en pause under kampene møtes Xerxes og Leonidas, for å tilby rikdom og makt i bytte for deres overgivelse. Men kong Leonidas avviser forslaget, og kampene fortsetter. I mellomtiden våkner Efialtes etter selvmordsforsøket, og bestemmer seg for å forråde grekerne ved å fortelle perserne om hvordan de få overtaket ved å angripe Xerxes bakfra. Før Leonidas engasjerer perserne for siste gang, beordrer Leonidas en spartaner å vende hjem slik at han kan overleve for å fortelle historien deres.

Referanser
----------

1. ↑  FactBehindFiction.com - *300: The Battle at Thermopylae* Arkivert 26. juli 2018 hos Wayback Machine. besøkt 24. januar 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Sparta Pages - Review: 300

Portal: Tegneserier

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Hertugdømmet Lothringen** (tysk: *Herzogtum Lothringen*, fransk: *Duché de Lorraine*), egentlig **hertugdømmet øvre Lothringen** (tysk: *Herzogtum Ober-Lothringen*, fransk: *Duché de Haute-Lorraine*), var et hertugdømme som ble etablert i 959 som en stat innenfor det hellige romerske rike av den tyske nasjon. Hertugdømmet befant seg hovedsakelig i området Lorraine i det nordøstlige Frankrike, men omfattet også deler av dagens Tyskland og Luxembourg. Det kalles derfor også **hertugdømmet Lorraine** og – mer korrekt, **hertugdømmet øvre Lorraine**. De sentrale byene var Metz, Verdun, Epinal og den historiske hovedstaden Nancy (eldre tysk: *Nanzig*).

Hertugdømmet hadde sin historiske opprinnelse i kongedømmet Lotharingia, som ble grunnlagt av Lothar I av Det tysk-romerske rike i året 843. I året 959 ble Lotharingia delt i øvre og nedre Lothringen av Bruno av Sachsen, og den første hertugen var Friedrich I av Bar. Øvre Lothringen ble først opprettet under navnet **hertugdømmet Mosell**, og hertugen hadde tittelen *dux Mosellanorum*. Bruken av navneformene *Lotharingia Superioris* og *Lorraine* i offisielle dokumenter begynner langt senere, omkring 1400-tallet. Som navn på en historisk region er *Mosell* siden 1790 blitt adoptert og tatt i bruk av det franske departementet Mosell. 

Nedre Lothringen ble snart splittet opp i mange mindre territorier. De ble stort sett styrt av hertugene av Brabant, med den mer eller mindre den tomme tittelen hertug av Lothier. Omkring ruinene av et gammelt fort, med det gammelhøytyske navnet *Lucilinburhuc*, oppstod i 963 grevskapet og deretter i 1354 hertugdømmet Luxembourg.

På 1600-tallet begynte franske konger å gjøre krav på hertugdømmet Lothringen. Etter tredveårskrigen, som hadde svekket den tyske keisermakten, tok kardinal kardinal Richelieu i 1641 til orde for å okkupere det. I 1648 gjorde Frankrike igjen krav på området under freden i Westfalen, men vant i stedet flere viktige posisjoner i Alsace. I 1670 ble det okkupert av Frankrike på nytt, men landet måtte oppgi det under freden i Rijswijk, som endte med niårskrigen i 1697. Under den spanske arvefølgekrigen ble deler av Lothringen okkupert av Frankrike, men hertug Leopold Joseph fortsatte likevel å styre ved Château de Lunéville.

Etter den polske tronfølgekrig i 1733 ble Lothringen gitt til den tidligere kongen av Polen, Stanisław I Leszczyński. Ved hans død den 23. februar 1766 ble området annektert av Frankrike og omdannet til en fransk provins.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**John Davis** (født ca. oktober 1550 i Sandridge i Devon i England, død 29. desember 1605 i Bintan) var en engelsk oppdagelsesreisende. Han har gitt navn til Davisstredet mellom Grønland og Nord-Amerika som han passerte i 1587 på leting etter Nordvestpassasjen. Han var i årene 1585–87 tre ganger på Grønland, og han var den første som beskrev øya og beboerne.

I perioden 1591–1593 deltok han på en ekspedisjon med fire skip fra England til Stillehavet, ledet av Thomas Cavendish. Før de nådde Magellanstredet, forliste Davis' skip «Daintie», og han overtok da kommandoen over «Desire». I et nytt forsøk på å nå Magellanstredet, kom skipet på avdrift, og den 14. august 1592 fikk de Falklandsøyene i syne. Dette er den første sikre observasjonen av øygruppen, men et kart fra 1522 viser at portugisere kan ha kjent til øyene.

John Davis var den første engelskmann som skrev en bok om navigasjon: *The Seamans Secrets* (1595 og flere senere utgaver). Han er kjent for oppfinnelsen av daviskvadranten, et navigasjonsredskap til bestemmelse av breddegraden.

John Davis ble drept av japanske pirater ved øya Bintang i nærheten av Sumatra 29. desember 1605.

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, oppført som John Davis (English explorer), SNAC Ark-ID w6z34bkt, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Robert K. Headland (2009). *A Chronolgy of Antarctic exploration*. London: Quaritch. s. 80. ISBN 978-0-9550852-8-4.

Eksterne lenker
---------------

* *The Seamans Secrets* Utgaven fra 1657

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Canadian Encyclopedia **·** Encyclopædia Universalis **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** SUDOC **·** BPN
 |
Tyskerne satte i gang utbygging av rullebanen på Værnes allerede i april 1940. Norske arbeidsfolk hjalp således tyskerne med å bygge ut krigsviktig infrastruktur mens felttoget i Norge fortsatt pågikk.
**Brakkebaroner** var en folkelig betegnelse på norske forretningsfolk som stod for bygging av anlegg for den tyske okkupasjonsmakten under andre verdenskrig.

Etter angrepet på Norge i 1940 var det i flere år gode tider i bygge- og anleggsbransjen og i trelastindustrien, og i perioden 1940-42 ble omsetningen i disse bransjene fordoblet. Også luftfart-, jernbane- og veinett ble bygget ut på oppdrag fra tyske militære myndigheter, og mellom 100 000 og 150 000 nordmenn arbeidet for brakkebaronene. Oppsvinget i disse bransjene var faktisk den viktigste grunnen til at massearbeidsløsheten fra 1920- og 1930-tallet forsvant.

I landssvikoppgjøret etter krigen ble omtrent 16 000 nordmenn etterforsket for økonomisk landssvik, og omtrent 20 % av disse ble straffet. Dette var et lavt antall sammenlignet med de som ble straffet for ideologisk landssvik (medlemskap i N.S. o.l.), og brakkebaronene ble alt i alt relativt mildt behandlet i rettsvesenet. Totalt ble 3355 personer straffet som krigsprofitører, av disse fikk 777 fengselsstraff eller tvangsarbeid, mens omtrent to tredjedeler slapp unna med bøter.

Referanser
----------

1. ↑  «Da tyskerne tok Værnes». NRK Trøndelag. 12. april 2010. Besøkt 6. september 2014.
2. ↑  Eriksen, Tore Linné (1998). *Norge og verden etter 1940*. [Oslo]: Gyldendal undervisning. s. 42. ISBN 8205243778.
3. ↑  Ellingsen, Dag (1993). *Krigsprofitørene og rettsoppgjøret*. Oslo: Gyldendal. s. 125-126. ISBN 8205216053.
4. ↑  Ellingsen (1993), side 130

Portal: Andre verdenskrig
**Industrimineraler** er fellesbetegnelse for *ikke-metalliske* mineraler og bergarter som har industriell anvendelse på grunn av sine *fysiske og kjemiske egenskaper*. Mineralene brytes og oppredes (det vil si knuses og oppkonsentreres til mineralkonsentrater) før de videreforedles.

Energimineraler (kull), metalliske mineraler (malmer), bergarter som benyttes som byggeråstoff (pukk, naturstein) og edelsteiner regnes ikke som industrimineraler.

Industrimineraler i Norge
-------------------------

I Norge skilles det ikke på om det bare er et mineral i bergarten eller hele bergarten som brukes. Norge har en rekke forekomster av industrimineraler av internasjonal betydning som har gitt grunnlag for en sterk industrimineralbransje. Fra 1980-tallet ble industrimineraler ved siden av naturstein, pukk, sand og grus viktigere økonomisk enn de tradisjonelle malmene. 

Eksempler på industrimineraler er:

* Feltspat (mineral)
* Kvarts (mineral) og kvartsitt (bergart)
* Muskovitt (mineral)
* Nefelinsyenitt (bergart) på Stjernøya
* Karbonater (kalkstein og dolomitt) Kalkforekomsten i Tromsdalen drevet av Verdalskalk og den krystalline Hustadmarmor i Velfjord og Eide som er basis for Omyas GCC (Ground Calsium Carbonate) til papir. Dolomittforekomstene på Fauske og Ballangen er Europas hviteste. De drives av Norwegian Holding og Franzefoss Miljøkalk.
* Olivin (mineral) på Åheim, Bryggja og Raubergvika; alle drevet av North Cape Minerals.
* Talk (mineral)
* Grafitt (mineral)

De viktigste eksportproduktene er etter avtagende verdi: kalksteinsfiller, olivin, nefelinsyenitt, kvarts, feltspat, dolomitt, talk og grafitt.

Se også
-------

* Gruvedrift

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata*
* Noregs geologiske undersøkelse
* Institutt for geologi og bergteknikk på Norges Teknisk-Naturvitenskapelege Universitet
* Mindat.org – The mineral database
* Webmineral.com – Mineralogy database

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
***Disniland i de tusen hjem*** fra 1981 er bandet The Aller Værste!s andre og siste ordinære plate.

Om utgivelsen
-------------

Plata var opprinnelig ment å være en 12" maxi-singel der sangene på side A, samt dub-versjonen av «Ideal, ideal», skulle være med. Resten av låtene, som er spilt inn live i studio med publikum, var ment å utgjøre en 7" EP som skulle følge med. Denne planen måtte forlates da singeltrykkeriet som skulle brukes, gikk i stykker. Resultatet er at kun titlene og tekstene til sangene på side A står på coveret, der plata også presenteres som en en-sides LP. Den ble også gitt ut som lavpris-LP. Plata var først og fremst ment som et mellomspill før neste LP, men ble, med unntak av 7" med sangene «Hakk» og «Bare feiginger», bandets siste utgivelse mens de eksisterte. Plata gikk inn på VG-lista, men oppnådde ikke på langt nær salgstallene til forgjengeren *Materialtretthet* (1980).

Platecoveret
------------

Coveret består av en rekke tegninger av Mikke Mus-lignende figurer i en rekke Picasso-inspirerte varianter. Musikalsk følger plata i samme spor som forgjengeren *Materialtretthet*, men bandet begir seg også ut på nye musikalske retninger. Blant annet er dub-versjonen av «Ideal, ideal» trolig Norges første dub-låt. Ska-inspirasjonen er også mer fremtredende enn på forgjengeren. LP-en ble nyutgitt på CD i 2004 av Rec 90.

Gjenbruk
--------

På denne utgivelsen var også bandets to første singelutgivelser med som bonusspor. Sangene «Spisse sko» og «Albatross» er også med på The Aller Værstes konsertplate *Live 1980*.

Andre artisters coverversjoner
------------------------------

«Spisse sko» er senere spilt inn av Hopalong Knut til samle-CD-en *Dans til musikken*.

Sporliste
---------

   **Side A**
1. «Disniland i de tusen hjem»
2. «Et par timer»
3. «De fornøyde»
4. «Får det ikke til»
5. «Store sterke damer»
6. «Sterk og stor»
7. «Ideal, ideal»
8. «Slutt»
Side B
9. «Ideal, ideal» (dub)
10. «Albatross» (live)
11. «Spisse sko» (live)
12. «Hva skal du gjøre?» (live)
13. «Øynene som ser» (live)
14. «Ikke kom til meg» (live)
Ekstraspor på CD-utgaven
15. «Blålys»
16. «På vei hjem»
17. «Dans til musikken»
18. «Rene hender»
19. «Søster, søster»
20. «Ingen vei tilbake»

Medvirkende
-----------

### The Aller Værste!

* Chris Erichsen, gitar, sang
* Ketil Kern, trommer
* Sverre Knudsen, bass, orgel, sang, produsent (som «Freddi Fiord»)
* Lasse Myrvold, gitar, orgel, sang
* Harald Øhrn, bass, orgel, sang

### Øvrige

* Kim Augestad, produsent
* Svein Paulsen, munnperkusjon, produsent
* Lars Lauritzen. spansk gitar, gurke, kor, håndklapp
* Audun Strype, mastering (2004)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Disniland i de tusen hjem på Discogs

  



|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
Flensmuttere med serratering.
En **flensmutter** er en type mutter med en bred flens i den ene enden som fungerer som en integrert skive. Flensens formål er å fordele kraften som mutteren er festet med over et større areal på delen den er festet til, og dermed redusere sjansen for å skade delen samt gjøre det mindre sannsynlig at mutteren løsner som følge av en ujevn festeflate. De fleste flensmuttere har sekskantet hode, er laget av herdet stål og belagt med sink.

Flensmuttere (og flensbolter) er mye brukt i biler og elektroniske produkter.

Varianter
---------

### Serratering

Flensen kan være serratert på undersiden for ekstra låsing, og serrateringene er da ofte vinklet slik at den skal hindre mutteren fra å rotere i retningen som vil løsne den. Flensmuttere med serratering bør ikke brukes med skiver eller på overflater man ikke ønsker å skrape opp. Serrateringene motvirker at mutteren løsner på grunn av vibrasjoner, og opprettholder dermed mutterens holdekraft.

### Roterende flens

På noen flensmuttere er flensen en roterende skive. Disse brukes gjerne på produkter av tre eller plast hvor man ikke ønsker å ripe opp overflaten.

### Sfærisk flensmutter

En sfærisk mutter er en type mutter som brukes på steder hvor skruen ikke står vinkelrett på overflaten den er festet til. Virkemåten går ut på at den sfæriske flensmutteren festes over en skive med tilsvarende uthulet oppside. Sfæriske flensmuttere brukes ofte i luftfartsindustrien. Alternativet til å bruke en sfærisk flensmutter vil ofte være å lage en spotface vinkelrett på festeskruen.

Standarder
----------

Følgende spesifikasjoner definerer flensmuttere:

* ISO 4161
* DIN EN 1661 (som har erstattet den tidligere DIN 6923)
* JIS B 1190
* JASO F 126 (brukt av den japanske bilindustrien)

Se også
-------

* Navmuttere er noen ganger utformet som en flensmutter, en kronemutter eller en kombinasjon av disse.

Referanser
----------

1. ↑  Barrett, Rich, *Fastener Design Manual*, besøkt 2012-08-03 .
2. ↑   *Spherical nuts & washers*, .
3. ↑   *Carroll Smith's Nuts, Bolts, Fasteners, and Plumbing Handbook*, .
4. ↑   *DIN 6923 - flange nut specification*, .
Langmuirsirkulasjon der konvergensstripene er markert med grå. Merk at det i illustrasjonen ikke vises sirkulasjonens vinkling på ca. 15° i forhold til vinden.
De hvite skumstriper i viken skyldes Langmuirsirkulasjonen.
**Langmuirsirkulasjon** er en vinddreven spiral sirkulasjon i sjøen og større innsjøer. Navnet kommer av fenomenets oppdager Irving Langmuir, som hadde observert striper av tang og skum parallelt med vinden på et tokt i Sargassohavet i 1938.

Sirkulasjonen er ca. 15° til høyre for vinden på den nordlige halvkule og danner band med divergens og konvergens på overflaten. Som Langmuir observerte samles tang, skum og flytende avfall i konvergensbandene. I overflaten dannes det en strøm mot disse band fra divergensbandene hvor avstanden mellom bandene er i størrelsesordenen 15–300 m. Under stripene dannes det smale og kraftige vertikale strømmer som har en fart sammenlignbar med overflatestrømmen, men vil bare strekke seg noen meter eller ti-talls meter ned og aldri dypere enn pyknoklinen. Under divergensbandene er det oppstrømning over et generelt større område og følgelig med lavere vertikal fart.

Det er ikke gjort så mange observasjoner av fenomenet, men i en studie viste i 14 m/s vind en avstand mellom bandene på 20 m. Den største vertikale strøm ble målt til –18 cm/s under konvergensbandene.

Referanser
----------

1. ↑  The open university, *Ocean circulation* Butterworth Heinemann second edition 2001
2. ↑  Stewart, Robert H. *Introduction To Physical Oceanography*, Copyright 2002 Fall 2002 Edition

Eksterne lenker
---------------

* (en) Langmuir circulation – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Hærens Materielkommando** (**HMAK**) var fra 1967 til 2006 en dansk kommandomyndighet direkte under Forsvarskommandoen med ansvar for å anskaffe og drive landmilitært materiell. HMAK hadde hovedkontor i Hjørring og hadde en generalmajor som sjef.

Hærens Materielkommando ble opprettet den 1. juli 1967 ved en sammenslåing av Hærens Tekniske Korps, som kunne føre sin historie tilbake til Christian IVs tøyhuskompleks, Ingeniørteknisk Tjeneste, Hærens Signaltekniske Tjeneste og Våbenarsenalet. Den 1. november 1968 fikk HMAK hovedkvarter i Hjørring som ledd i den store utflytning av militæret fra hovedstaden.

Hærens Tekniske Korps hadde inntil da hatt lokaler på Ny Tøjhus og Våbenarsenalet på Bådsmandsstrædes Kaserne og Artillerivejens Kaserne, alle i København.

HMAK opphørte med å eksistere med utgangen av 2006, idet hovedparten av oppgavene ble overført til Forsvarets Materieltjeneste.

HMAK hadde tre underordnede regimentlignende myndigheter med driftsoppgaver:

* Hærens Parkområde, som drev hoveddepot og HMAKs etablissementer
* Hærens Hovedværksted, som etterså, reparerte og modifiserte materiell samt
* Ammunitionsarsenalet, som produserte og nedbrøt ammunisjon.

Sentralledelsen var inndelt i tre divisjoner; planlegningsdivisjonen med ansvar for koordinering, materielldivisjonen med ansvar for anskaffelser og logistikkdivisjonen med ansvar for overordnet materielldrift.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF
 |
**Flerfødsel** (*multippelt svangerskap*) vil si at to eller flere avkom blir til samtidig i samme svangerskap. For de fleste pattedyrs vedkommende er dette det vanlige. Hos noen pattedyr, deriblant hos mennesket, er det ikke det. Hos dem blir det derfor sett på som bemerkelsesverdig.

Den vanligste formen for flerfødsel er at to avkom fødes, de kalles tvillinger. Hvis tre avkom fødes kalles det trillinger, videre kalles det firlinger, femlinger, sekslinger og så videre.

Én av 85 fødsler hos mennesket er tvillingfødsler. Omkring én av 7000 fødsler er trillingfødsler. Fødsler med enda flere avkom er enda sjeldnere. Premature fødsler, dødfødsler og lav fødselsvekt forekommer oftere jo høyere antall barn er.

Tvillinger kan være eneggede eller toeggede, trillinger kan være enten eneggede, toeggede eller treeggede, firlinger kan være alt fra en- til fireeggede, og så videre. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** NKC
 |