recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Wayfarers Chapel**, også kjent som «Glasskapellet», ligger i Rancho Palos Verdes i California. Den er kjent for sin unike og moderne arkitektur, samt beliggenheten på klippene ovenfor Stillehavet. Kirken er en del av Swedenborgian Church of North America, og er et minnesmerke til stifteren, Emanuel Swedenborg.

Kirken ble designet av Lloyd Wright, sønnen til Frank Lloyd Wright, på slutten av 1940-tallet, og ble bygget mellom 1949 og 1951. Tilbygg er blitt lagt til senere, inkludert et tårn og et besøksrom.

I likhet med mange av Wrights bygninger har kirken geometrisk design, og inkorporerer det naturlige landskapet i designet. Kirken er inkludert på National Register of Historic Places.

Det er populært å gifte seg både i selve kapellet og på området utenfor, grunnet den gode utsikten.

I TV-serien *The O.C.* ble kirken brukt både til bryllup og begravelser. Den ble også såvidt vist i TV-serien *Sliders*.

Referanser
----------

1. ↑  The O. C. Filming Locations Arkivert 8. april 2008 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Wayfarers Chapel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
San Marino har en av verdens minste militære forsvar. De forskjellige delene av forsvaret tar seg av seremonielle oppdrag, grenseovervåkning, vaktoppdrag ved regjeringsbygg og hjelper politiet i kriminalsaker. Forsvaret har også et Gendarmeri. Forsvaret er basert på profesjonelle soldater og reservestyrker (*Corpi Militari Volontari*). Forsvar mot utenlandske makter er Italias ansvar.

Guardia di Rocca
----------------

Guardia di Rocca er hovedavdelingen i San Marinos forsvar. De har ansvar for grensekontroll, og å stå vakt ved Palazzo Pubblico i San Marino by. Det er i denne rollen avdelingen er best kjent blant turister, blant annet gjennom vaktskifteseremonier.

Guardia di Rocca bærer rød/grønne uniformer med svart kepi. Under seremonielle oppdrag benytter avdelingen Karabiner 98k. 

Avdelingen har også et kompani av reserven (*Compagnia di Artiglieria*) som utfører salutter ved Palazzo Pubblico.

Gendarmeri
----------

En Subaru utenfor en gendarmeristasjon.
Gendarmeriet (*Corpo della Gendarmeria della Repubblica di San Marino*) ble etablert i 1842 og er en militær politimyndighet under utenriksministeren. Enheten består av profesjonelle soldater og har ansvaret for å holde lov og orden.

Referanser
----------

1. ↑  «CIAs Factbook». Arkivert fra originalen 1. mai 2020. Besøkt 5. juli 2012.

Eksterne lenker
---------------

* Guardia del Consiglio Grande e Generale
**WayBack** er en organisasjon som arbeider for å hjelpe fengselsinsatte til å klare overgangen til en rus- og kriminalitetsfri hverdag etter fengselsopphold. Navnet «WayBack» er engelsk, og viser til å komme tilbake til samfunnet.

Organisasjonen har en fadderordning bestående av tidligere fanger som har klart overgangen til et liv uten kriminalitet og rus. De jobber etter likemannsprinsippet og alle WayBacks faddere har selv bakgrunn fra soning i fengsel. I dette prinsippet ligger det at den innsatte sees på som en likemann, og ikke en klient. Fadderne har fokus på et lovlydig liv, og en fadder er en kamerat som besøker den innsatte under- og etter soning og er opptatt av å gi håp i en ellers tung situasjon. Fadderen har fokus på det enkelte mennesket, jobber sammen med den innsatte, er resultatorientert og setter klare rammer for samarbeidet. Ærlighet og redelighet i samarbeidet med WayBack er en forutsetning for at det skal fungere.

WayBack er en verdinøytral stiftelse og arbeider ut ifra et humanistisk menneskesyn.

Jussgruppen WayBack
-------------------

Jussgruppen WayBack gir gratis rådgivning til innsatte i Bergen fengsel og Bjørgvin fengsel, samt stiftelsen WayBack på regionalt og nasjonalt plan. De bidrar innen en rekke rettsfelt og offentlig forvaltning. Brorparten av hjelpen de gir er basert på å forklare innsatte deres rettigheter og plikter, samt navigeringshjelp i det offentlige. Jussgruppen er et rent rådgivende organ innad i WayBack da de anser «hjelp til selvhjelp» som et viktig moment for innsatte.

Gruppen består våren 2014 av 20 jusstudenter fra Det juridiske fakultet ved Universitetet i Bergen. Den ble startet i mai 2009 og var i gang med pilotprosjektet i Bergen fengsel i oktober 2010.

Referanser
----------

1. ↑  Om Wayback Arkivert 7. november 2011 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Waybacks hjemmeside
**Rudolf Wilhelm Muus** (født 19. februar 1862 på Aasen gård ved Grefsen, død 9. november 1935 i Oslo) var en norsk forfatter som skrev store mengder folkelige og spennende underholdningsbøker.

Muus var i sin tid kanskje Norges mest solgte og leste forfatter, selv om hans samlede produksjon er vanskelig å beregne sikkert. Han opererte med flere titalls pseudonymer, blant andre «Julius» og «Rollo». Nøyaktige salgstall vanskeliggjøres dessuten av at han ble publisert av en rekke tildels obskure forlag. At han solgte i milliontall er imidlertid hevet over tvil. Flere av bøkene solgte dessuten svært godt som oversatte piratutgaver i andre land. 

Det antas at Muus skrev om lag 50 romaner, mange av disse svært lange. Dette var gjerne triviallitterære detektivromaner, med skumle forfølgelsesscener og en dose lett romantikk som faste ingredienser. Mange av fortellingene har sin handling lagt til datidens Kristiania. I tillegg skrev han flere hundre kortere bøker og populære hefter, både romaner, historiske fortellinger, skuespill, viser og dikt,

I Muus fortellinger kommer gjerne skurkene fra lavere sosiale lag, mens heltene representeres av personer fra overklassen. Likevel vektlegger John Korsell i en artikkel i *Arbeidermagasinet for alle* at «det nye og verdifulle ved Rudolf Muus' fortellinger er at det åndet sosial medfølelse med de små i samfunnet gjennom dem».

Av hans titler kan nevnes *Dronningen i Vaterland, Abelones 100 eventyr* (1895), *Akerselvens kolonier*, *Ilddronningen* (1892), *Maggi West eller Solgt som hvid Slavinde* og *Loelvens datter eller Amanda Fritjofsens Hævn*.

I mange av Muus' fortellinger skildres tidens Kristiania-miljøer på en autentisk måte. Av kulturhistorisk interesse er *Gamle Kristiania-minder* fra 1923 og *Dikterliv i gamle Kristiania* fra 1932.

Referanser
----------

1. ↑  *Folkeskribenten Rudolf Muus og hans forleggere* s. 12
2. ↑  *Folkeskribenten Rudolf Muus og hans forleggere* s. 98
3. ↑  Sitert i *Folkeskribenten Rudolf Muus og hans forleggere* s. 108

Kilder
------

* Hans P. S. Knudsen: *Folkeskribenten Rudolf Muus og hans forleggere*, Bladkompaniet 1995, ISBN 82-509-3364-8

Eksterne lenker
---------------

* (no) Digitalt tilgjengelig innhold hos Nasjonalbiblioteket: bøker av Rudolf Muus, bøker om Rudolf Muus
* *Gamle Kristiania-minder*, bokselskap.no
* *Dikterliv i gamle Kristiania*, bokselskap.no
* *Kristiania forstadsscener og deres skuespillere*, bokselskap.no
* *Gamle Kristiania-originaler*, bokselskap.no

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |
Volvo 9700 fra Nettbuss Møre.  Foto: Halvard Hatlen 
**Nettbuss Møre** var et busselskap som var en del av Nettbuss, som er det største busselskapet i Norge. Nettbuss Møre drev busstransport i Møre og Romsdal, for det meste i Romsdal og Nordmøre. Selskapet hadde hovedkontor i Ålesund, og avdelingskontor i Molde, Kristiansund, Smøla, Aure, Tustna, Sunndalsøra og Oppdal. Nettbuss Møre ble innlemmet i Nettbuss Midt-Norge fra 1. januar 2013.

Merkevaren TIMEkspressen, linje 11, ble kjørt av Nettbuss Møre mellom Volda og Kristiansund.

Nettbuss Møre var det største busselskapet i Møre og Romsdal, med 389 ansatte og 294 busser. I 2007 reiste 10,3 millioner med Nettbuss Møre. Omsetningen i 2007 var 279 millioner kroner.

Historikk
---------

Aarø Automobilselskap var først med ordinær rutebil drift i Norge og ble stiftet 12. mai 1908 av Johan Aarø sammen med sønnen Ole B. Aarø. I dag er selskapet, via flere oppkjøp og fusjoner, en del av *Nettbuss Møre*. Selskapet hadde base ved Årø, litt øst for Molde. Samme dag som selskapet ble stiftet, gikk første turen, den 36 kilometer lange veien fra Molde til Batnfjordsøra. En rute som ble kjørt med en nyinnkjøpt sju-seters *UNIC* 1907-modell. Batnfjordsøra var endestasjon med korrespondanse videre nordover til Kristiansund og Trondheim med dampbåt. Batnfjordsøra ligger midt mellom Molde og Kristiansund. I dag er denne veistrekningen en etappe av E-39. 

Nettbuss Møre var aktivt med i ekspressruter gjennom NOR-WAY Bussekspress. Det skjedde gjennom tre ruter:

1. Mørelinjen – som er den eldste og ble etablert av Surnadal Billag alt i 1935. Videreført av Nettbuss Møre fra 2003.

2. Dag- og Nattekspressen Ålesund/ Molde – Åndalsnes – Oslo (samarbeid med Lesja Bilruter og Veøy Buss)

3. Nordmørsekspressen Kristiansund – Sunndalsøra – Oppdal – Oslo, som startet 1. juni 2004.

Referanser
----------

1. ↑  Tallmateriale: Ebbestad, Alf Vidar. 2008. *Bussarven kjøres videre.* Romsdals Budstikke 11. april 2008. side 18-19.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Norsk Sangerforbund** ble stiftet 1. mai 1908 og er den eldste landsdekkende sangerorganisasjon. Forbundet var opprinnelig et forbund for arbeiderkor. I dag er Norsk Sangerforbund et forbund med sterke tradisjoner som ikke har politisk eller religiøs tilknytning. Alle damekor, mannskor og blanda kor kan ha medlemskap i NSF. Forbundet har også et eget utvalg for barne- og ungdomskor.

Forbundet gir ut medlemsbladet «Tonens makt», som i dag kommer ut med fire nummer i året.

Forbundets innledende historie er beskrevet i Aksel Zachariassen: Med sang mot felles mål. Norsk Arbeidersangerforbund gjennom 50 år. (Oslo 1971) (Som det framgår, har forbundet en periode hett Norsk Arbeidersangerforbund, men er siden gått tilbake til det opprinnelige navnet.)

Aksel Zachariassen har også omtale av Norsk Sangerforbund i Hampus Huldt-Nystrøm (red.): Sangerliv, bd. I-II (Oslo 1958).

Eksterne lenker
---------------

* Norges Sangerforbund

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Jacinto Zamora y del Rosario** (født 14. august 1835 i Pandacan ved Manila på Filippinene, henrettet 17. februar 1872 i Manila) var en filippinsk katolsk sekularprest som del av «Gomburza»-trioen ble urettmessig dømt for opprør av de spanske kolonimyndigheter og henrettet.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Jacinto Zamora var sønn av Venancio Zamora og Hilaria del Rosario. Familien bodde i Pandacan, som senere er blitt bydel i Manila. I ungfomdtiden gikk han for å bære opprørsk. Han avførte i 1860 en studentprotest, og måtte for dette sone i to måneder i fengsel. Deretter gjorte han tjeneste i mindre menigheter i Marikina, Pasig og i provinsen Batangas. Atter senere var han repetitor for yngre prester ved katedralen i Manila. 

Han studerte ved det teologiske fakultet ved Det pavelige og kongelige universitet Santo Tomás de Aquino i Manila, der han kom under innflytelse av Pedro Pelaez tenkning.

### Gomburza

Han samarbeidet tett med medprestene Mariano Gomez og Jose Burgos i en reformkommisjon. De tre skulle bli kjent som den såkalte GOMBURZA-trio som figurerer stort i filippinsk historie. 

Da det fant sted et mytteri i Cavite den 20. januar 1872, ble kronens og kirkens lederskap raskt enige om at fader Mariano Gómez, José Burgos og Jacinto Zamora var involvert og skyldige i separatisme. De tre prestene ble stilt for retten og utsatt for en rekke fabrikkerte påstander og falske vitneutsagn, og deres egne forsvarsadvokater forrådte dem. Den 5. februar 1872 ble de henrettet ved garottering på Bagumbayan-feltet (nå Luneta Park) i Manila. 

Henrettelsen av de tre var en skjellsettende begivenhet for de nasjonalistiske strømninger i landet, blant annet fordi dr. José Rizal ble inspirert til å skrive sin annen nasjonalistiske roman, *El Filibusterismo*, der han enda klarere enn før inn for den nasjonale sak.

Referanser
----------

1. ↑   www.philstar.com[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Guerrero, León María. 1998. *Something to Remember. The First Filipino*. Guerrero Publishing.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
Det tyske nazistpartiets tredje rikspartidag ble avholdt i 1927, og for første gang i Nürnberg. Omkring partifanen sees blant andre partiføreren Adolf Hitler og Rudolf Hess, Heinrich Himmler, Franz Pfeffer von Salomon og Gregor Strasser.  Foto: Deutsche Bundesarchiv 
**De 3. rikspartidagene** for det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderparti (NSDAP) ble gjennomført i Nürnberg 19. – 21. august 1927. Det var det første året partidagene ble gjennomført i Nürnberg, som fra 1933 fikk status som offisiell by for Rikspartidagene.

Møtet startet fredag 19. august hvor deltakerne ankom Nürnberg og ble tatt imot av den lokale lederen av NSDAP i Franken, Julius Streicher. Fra den offisielle boken fra arrangementet fremgår det at deltakerne kom fra alle deler av "Stor-Tyskland", dvs. at man også hadde deltakelse fra de områder og land som nazistene mente var "stjålet" fra Tyskland etter 1. verdenskrig og som senere skulle bli okkupert av den tyske hær under Nazi-regimet.

Fredag kl. 16.00 ble det avholdt en rekke møter i Kulturforeningshuset (Kulturvereinshaus) som var senteret for rikspartidagene i 1927. En rekke av  Gauleiterne og partiets medlemmer av Riksdagen holdt taler.

  

Lørdags ettermiddag var det fakkeltog i Nürnberg sentrum. 15 – 20 000 deltok i toget ifølge den offisielle boken fra arrangementet.

Søndag morgen samlet man seg på Luitpold-arenaen. Her ble 12 nye bannere tatt i ed av Adolf Hitler. 40 000 mennesker skal ha deltatt. 

Deretter marsjerte man tilbake til Nürnberg sentrum

Avslutningsseremoniell ble holdt sent søndag ettermiddag. Følgende talte: Riksdagsmedlemmene  Dr. Frick og  Dr. Buttmann og Bystyremedlem rapporterte om partiets parlamentariske virksomhet. Partimedlemmene Grev Ernst Reventlow, Gottfried Feder,  Dr. Dinter og Joseph Goebbels diskuterte tysk utenrikspolitikk, den generelle korrupsjonen innen politikk og næringsliv, rasespørsmål og nasjonalsosialistisk propaganda. 
Alfred Rosenberg talte om den internasjonale verdensorden. 
Adolf Hitler avsluttet kongressen og snakket i sin tale om Tysklands behov for å utvide sine grenser og tysklands rolle i verden etter den første verdenskrig.

Program
-------

### Fredag 19. august

* 16.00: Start på de 13 spesialkonferansene.

### Lørdag 20. august

* 11.00 Åpning av delegatkongressen i storsalen på Kulturhuset (*Kulturvereinshaus*). Tidlig lørdag ankomst av de 25 spesialtogene.
* 15.00 – 16.00: *Standmusik* i 17 plasser i byen.
* 18.00: Slutt på kongressens første dag.
* 18.00 – 19.00: Hilsningsfeiring i Herkulessalen i Colosseum.
* 20.00 – 20.45: *Standmusik* på hovedmarkedet (senere kalt Adolf-Hitlers-platz.)

Gammel prøyssisk tattoo fra SA Berlin (150 tambur og korps)

* 21.00: Stort fakkeltog starter fra plassen ved jernbanestasjonen.

### Søndag 21. august

* 08.00 – 09.00: Godkjenning av faner i Luitpold-arenaen
* 09.30: SA festmarsj fra Wotanplatz med deltakelse 40 SA-musikkorps.
* 10.50: SA marsjerer forbi føreren på hovedmarkedet hvor det er plassert en tribune.
* 15.00: Kongressen fortsetter
* 18.00: Kongressen avsluttes med avslutningstale av Adolf Hitler.
* 18.00: Massemøte

Eksterne lenker
---------------

* Adolf Hitlers tale
* Joseph Goebbels tale
**TouchStream LP** er en input-enhet som fungerer som et tastatur og en avansert styreplate. Enheten er utviklet av FingerWorks. 

Tastaturet består av to flater som måler 12,7 x 16,5 cm og ligger med langsidene mot brukeren. For at brukeren skal ha noe å sikte etter, har flatene bilder av taster.
Tastaturet er imidlertid helt flatt, og de eneste taktile referansepunktene er to små nupper som skal ligge under hver pekefinger ved touch-skriving.

Flatene er forbundet med hverandre via en flatkabel, og kobles til PC-en med USB.

Noe av det som gjør dette tastaturet spesielt, er bruken av såkalte gestures.
Så lenge brukeren berører flatene med én finger av gangen, fungerer TouchStream LP som et vanlig tastatur, men hvis man lar to fingre gli over den ene flaten, har man plutselig kontroll over muspekeren, på samme måte som med en styreplate.

Produsenten hevdet at den flate formen og de motstandsløse tastetrykkene reduserer belastningsskader ved bruk av tastatur. 
Det at brukeren slipper å flytte hånden mellom tastasturet og musen er en stor fordel for grensesnitt-krevende oppgaver som programmering, bildebehandling og lignende.

Funksjonaliteten til dette tastaturet er imidlertid langt større enn en vanlig styreplate som kun takler ett berøringspunkt av gangen. Bruker man tre, fire, eller fem fingre på TouchStream LP, kan man blant annet endre størrelser på vinduer ved å presse dem sammen eller dra dem utover med intuitive bevegelser.

Tastaturet er programmerbart, og ble levert med programvare for Windows og Linux som gjorde at brukeren kunne tilpasse tastene og gesturene selv, eller dele opp tastaturet i andre soner enn det som var standard. Forhåndsinnstillinger for ulike standardoppsett som AZERTY, Dvorak og QWERTY fulgte med som standard.

FingerWorks er ikke lenger på markedet. 
På grunn av funksjonaliteten og det elegante (skjønt noe spinkle) designet til TouchStream LP går pent brukte eksemplarer vanligvis for høyere priser på bruktmarkedet enn hva tastaturet noensinne kostet nytt.

Eksterne lenker
---------------

* (en) FingerWorks.com Arkivert 9. januar 2007 hos Wayback Machine. - offisiell side
* (en) The TouchStream LP - omtale
* (en) makezine.com - omtale
Ubehandlet dyvelsdrek til venstre og tinktur til høyre
Asa foetida-pulver
**Dyvelsdrek** er en harpiks som fremstilles fra *Ferula assa-foetida* og andre *Ferula*-arter. Slekta *Ferula* tilhører skjermplantefamilien.

Utvinningen skjer ved at en skjærer et snitt i rothalsen på levende planter. Tappingen skjer om våren, og sårflaten tildekkes så sollys ikke ødelegger melkesafta. Fersk melkesaft er hvit, men den blir rød- eller brunaktig når den utsettes for luft. Dyvelsdrek selges både som harpiksklumper, og som et pulver som er utblandet med gummi arabicum, ris og gurkemeie. Produksjonen foregår i Afghanistan, Pakistan og det østlige Iran.

Harpiksen inneholder mer enn 20 forskjellige svovelforbindelser og har en avskyelig lukt. Ordet *dyvelsdrek* kommer fra høytysk *Teufelsdreck* eller lavtysk *Düwelsdreck*, som betyr «djevlemøkk». Tilsvarende navn finnes på mange språk, for eksempel *merde du diable* på fransk og *şeytan tersi* på tyrkisk. Et annet navn er *asa foetida*, der *asa* kommer fra persisk *aza*, «harpiks» og *foetida* er latin for «illeluktende». I Afghanistan og India kalles den *hing*, som kommer fra sanskrit *han*, «drepe», sannsynligvis ytterligere en referanse til lukta.

Den eldste dokumenterte bruken av dyvelsdrek er fra Assyria rundt 2000 år f.Kr. I kinesiske og hinduiske skrifter er den nevnt i det 7. århundre e.Kr. I middelhavslandene var et lignende produkt, silfion, lenge viktig, men det forsvant etter 200 e.Kr. Dyvelsdrek overtok som en erstatning, og i det seine romerriket og i europeisk middelalder ble den mye brukt både som medisin og krydder.

Dyvelsdrek er brukt som medisin mot en rekke lidelser. Den skal hjelpe mot astma, bronkitt, hoste, kolikk, kramper, epilepsi, klimakteriebesvær og svulster. Urten skal også hjelpe mot innvollsorm og andre plager i fordøyelseskanalen. Dyvelsdrek var mye anvendt også i norsk folkemedisin og ble regnet som et universalmiddel. Den ble brukt som beskyttelse mot onde krefter, og det var vanlig å ha dyvelsdrek i en pose som ble hengt rundt halsen. Den skulle også beskytte mot farlige dyr som bjørn, ulv, hoggorm og sjøorm.

Etter middelalderen er dyvelsdrek lite brukt som krydder i Europa, men den er viktig i indisk matlaging. Når små mengder av dyveldrek varmes opp, forsvinner den vonde lukta, og den får en god, løklignende duft og smak. Den brukes mye av braminer og jainer som av religiøse grunner ikke kan spise løk. Dyvelsdrek er en av ingrediensene i worcestersaus.

Kilder
------

* L. Borgen (2006). *Urtegleder: krydderplanter i Urtehagen i Botanisk hage*. Naturhistorisk museum: Universitetet i Oslo. s. 95. ISBN 82-7970-007-2.
* T. Alm (2004). «Dyvelsdrek *Ferula assa-foetida* i folketradisjonen i Norge – med noen klassiske sidesprang» (PDF). *Blyttia*. 62 (1): 14–48. ISSN 0006-5269.
* C. Rossetti (2009). «Devil’s dung: the world’s smelliest spice». *Saudi Aramco World*. 60 (4): 36–43. ISSN 2376-1075.
* «Dyvelsdrek». Urtekildens planteleksikon. Besøkt 24. september 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** TasteAtlas
 |
**Touchmetoden** er en metode for å skrive på maskin eller tastaturer, utviklet av rettsstenografen Frank Edgar McGurring, som underiviste i maskinskriving i Salt Lake City. Metoden baserer seg på at man finner de riktige tastene ved å bruke den taktile sansen, altså ved å kjenne hvor tastene er med fingrene fremfor å bruke synet. Skriving etter touch-metoden tar utgangspunkt i at man plasserer de åtte fingrene i en horisontal rekke midt på tastaturet, *hjemmerekken* eller *ledetastene*, og strekker fingrene etter de andre tastene ut fra denne. De fleste datatastaturer har en liten forhøyet prikk på F- og J-tasten, slik at maskinskriveren kan kjenne når fingrene hviler over riktig tast.

Historie
--------

Metoden vakte oppsikt da McGurrin vant en overlegen seier i en maskinskrivekonkurranse i Cincinnati den 25. juli 1888. Etter store avisoppslag ble metoden raskt svært utbredt.

Alternative metoder
-------------------

Den mest utbredte alternative metoden for maskinskriving er «Lete, finne, trykke», eller tofinger-metoden. Dette går mye langsommere, fordi man da er nødt til å bruke synet til å lete opp tastene i stedet for å støtte seg på den innlærte posisjonen for hver enkelt tast. Dessuten medfører bruken av to fingre større belastning for skjelett og muskler dersom man skriver mye, ettersom denne skrivemetoden medfører langt større håndbevegelser og en mindre gunstig sittestilling.

Hjelpemidler for å lære seg touchmetoden
----------------------------------------

Det finnes en lang rekke dataprogrammer for bidra til å lette prosessen med å lære inn og automatisere plasseringen av tastene på tastaturet, og for å oppøve hastigheten og nøyaktigheten i touch-skrivingen.
**Rikskommissær**, noen steder også skrevet **rikskommisar**, (tysk: *Reichskommissar*) er en tittel som har blitt brukt dels om ledere for administrative regjeringer og dels om sivile administratorer av kolonier, spesielt mindre kolonier, i flere land.

Betegnelsen *Reichskommissar* ble brukt i Det tyske keiserriket fra 1871 til 1918 og i Det tredje riket fra 1933 til 1945. Etter kuppet mot Preussens sosialdemokratiske statsminister Otto Braun i 1932, benyttet hans etterfølgere tittelen rikskommissær. Tittelen ble i tillegg brukt for guvernørene i de tyske protektorater (tysk *Schutzgebiete*), og også brukt i de tyske koloniene. 

Under andre verdenskrig ble de sivile administratorene av noen tyske okkuperte områder titulert som reichskommissar. *Reichskommissarat für die besetzten Norwegischen Gebiete* var den øverste tyske sivile administrasjon i Norge fra 24. april 1940 med Josef Terboven som reichskommissar og øverste leder til 7. mai 1945. Terboven bestemte at tittelen reichkommisar ikke skulle oversettes til norsk.

Se også
-------

* Kommissær, person med offentlig fullmakt og myndighet
* Stattholder, embetsmann som står i spissen for styret i et land eller en provins på vegne av en fyrste
* Guvernør, person som styrer en provins, en koloni eller en annen del av et rike

Fotnoter og referanser
----------------------

1. ↑  på norsk *rikskommissariat for de besatte norske områder*
2. ↑  Ole Kristian Grimnes (2018). *Norge under andre verdenskrig*. Aschehoug. s. 111. ISBN 9788203297526.

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel om Reichskommissariat i Norsk Krigsleksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GND
 |
**Catharina Dolgorucki** (født 24. desember 1810 i Russland, død 7. desember 1883 i København) var en norsk (opprinnelig dansk) skuespiller.

Catharina Dolgorucki var datter av kokk Ivan Dolgorucki. Hun ble 1. september 1838 gift på Frederiksberg med senere stiftsprost Sophus Wilhelm Claudi (1818-1891).

Dolgorucki var ansatt ved Christiania Theater i Christiania i 1820- og 1830-årene. Sesongen 1831-1832 var hun hos Orlamundt & Müller (Carl Wilhelm Orlamundt og Jens Peter Müller) i Trondheim.

> Blandt de kvindelige Sujetter omtales Jfr. Dolgorucki som en Skuespillerinde med et smukt Udvortes og et frit, let og jovialt Spil, men med et mindre heldigt Organ. Hun spillede de Holbergske Perniller.
> 
> 
> Christiania theaters historie 1827-1877
> 
>

Referanser
----------

1. 1 2  Blanc, Tharald Høyerup: *Christiania theaters historie 1827-1877*, J.W. Cappelen Christiania

Kilder
------

* Jensson, Liv (1981). *Biografisk skuespillerleksikon*. Universitetsforl. s. 46. ISBN 8200056228.
**Catharine von Storm** (født 5. november 1756, død 12. april 1802) var en norskfødt adelsdame, gift grevinne Wedel Jarlsberg.

Hun var yngste datter av kammerherre og stiftamtmann Caspar Herman Storm og Ida Sophie von Mangelsen (1736–1766). 15 år gammel ble hun sommeren 1772 i København gift med gardekaptein, senere dansk minister, Frederik Anton Wedel-Jarlsberg (1748–1811). De fikk flere barn, men ekteskapet var ikke lykkelig.

Reiser i Europa
---------------

Wedel Jarlsberg oppga sin militære karriere pga. svakelighet, og skiftet i stedet over til diplomatiet. Familien flyttet med ham rundt i Europa; barna fødtes i forskjellige land og fikk derved en rekke fyrstelige gudfedre og gudmødre. I Haag betrodde grevinnen til legasjonssekretær Herman Schubart, at hennes ektemann var en hustyrann som mishandlet sine tjenere og lot sitt onde lune gå ut over familien.

Flukt og skilsmisse
-------------------

I 1791 fikk grevinnen sitt siste barn, Helene Margrethe (1791–1857) i London, hvor hele familien var samlet. Greven oppdro barna strengt, lot dem gå i gamle filler og holdt dem fra å pleie omgang med andre jevnaldrende. Han hadde ingen sans for tidens nye sosiale og politiske strømninger, imotsetning til grevinnen, som var liberal og tilhenger av kvinnens rettigheter. Spenningen steg mellom ektefellene og etter er voldsomt opptrinn, hvor en av sønnene måtte gå imellom, besluttet grevinnen seg for å flykte med sin eldste datter, komtesse Juliane (1775–1861). På vei mot kysten ble de overfalt og frarøvet pengene, men det lyktes dem allikevel å komme seg på et skip mot Danmark.

I januar 1798 ble paret separert ved kongelig bevilling. Sønnene fikk føle farens stokk, og under dramatiske omstendigheter flyktet også de fra ham i 1799 og reiste via Norge etter moren, som de gjenså i Esrom på Sjælland.

Grevinnen døde 12. april 1802 på Esrom, og ble bisatt den 19. ds. i Holmens kirkes gravkapell. Kisten ble stående i mange år før den i 1884 førtes til gravkapellet på Jarlsberg.

Referanser
----------

1. 1 2   Genealogics, genealogics.org person ID I00327531[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   Genealogics[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Meyer, Ulla (1945). *Norske mødre*. Oslo: Dybwad. s. 17.
4. 1 2  Nielsen, Yngvar (1901). *Lensgreve Johan Caspar Herman Wedel Jarlsberg*. Fabritius. s. 7–20.
5. ↑  Kavli, Guthorm (1983). *Jarlsberg*. Universitetsforlaget. s. 161. ISBN 8200063240.
6. ↑  Jesper Thomassen (2000). «Wedel» (PDF). *Danmarks Adels Aarbog*. 1997–99: 623.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Martham** er en landsby og et verdslig sogn i distriktet Great Yarmouth i Norfolk i England. Den ligger i Broads National Park. Innbyggertallet i 2001 var 3126. Nærmeste byer er Great Yarmouth, som ligger 15 km sørøst for Martham, og Norwich som ligger 30 km sørvest. I henhold til folketellingen i 2011 har landsbyen og sognet en befolkning på 3 569 innbyggere.

Landsbyen har flere georgianske hus, en stor landsbypark (*village green*) og to andedammer. I nærheten av den anglikanske sognekirken St Mary's går veien Ferrygate Lane til Martham Ferry hvor en uvanlig flytende svingbro krysser elven Thurne. Broen fører til øya Heigham Holmes som er et naturreservat og som kun er tilgjengelig for folk flest ved særskilte anledninger.

Referanser
----------

1. ↑  Ordnance Survey (2005): *OS Explorer Map OL40 - The Broads*. ISBN 0-319-23769-9.
2. ↑   «Parish population 2011» Arkivert 11. oktober 2016 hos Wayback Machine. *Neighbourhood Statistics*. Office for National Statistics
3. ↑   «Highham Holmes open day» Arkivert 28. september 2011 hos Wayback Machine. *Broads Authority*.

Eksterne lenker
---------------

(en) Martham – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


* Martham Parish Council
* «Martham», *Genuki Norfolk*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** GeoNames
 |
For byen i Ukraina, som tidligere het Dzerzjinsk, se Toresk

**Dzerzjinsk** (Дзержи́нск) er den nest største byen i Nizjnij Novgorod oblast, Russland langs elva Oka 400 km øst for Moskva. Byen er et viktig senter for russisk kjemisk industri, og var inntil nylig stengt for besøkende fra utlandet.

Plassering på kartet: .

Historie
--------

Byen er oppkalt etter Felix Dzerjinski, tsjekaens første leder.

I 1941 ble fabrikken *Kaprolactam (eller Caprolaktam) organisk glassfabrikk* for produksjon av kjemiske våpen opprettet. Produksjonen var først og fremst lewisitt med giftvirkning fra innholdet av arsen trioksid, og sennepsgass. I tillegg ble det produsert hydrogencyanid og fosgen.

Produksjonen av stridsgass opphørte i 1945. Det meste av lageret ble da gravd ned på fabrikkområdet. Sennepsgass-fabrikken ble demontert i 1994, men produksjonen av lewisitt var fortsatt ikke avsluttet i 1998.

De viktigste fabrikkene har vært Korund (opprettet 1915. Den første fabrikken i Russland som produserte cyanid. Fortsatt i drift), Kaprolaktam, Chemmash (I drift. Mekanisk utstyr), Syntez (I drift. Produserer nå elektronikk), Oka, Yava, Orgsitilen, Orgsteclo (Produserte tidligere glassartikler til fly), Zarya. En fabrikk oppkalt etter Sverdlov er plassert under bakken i den vestlige delen av byen. Dette er antagelig Dzerzhinsks største anlegg. Produksjonen er av eksplosiver. (Fortsatt i drift).

Konsortiet Kaprolactam er omorganisert og produserer nå kjemisk utstyr, saltsyre, etylenoksid, polymerkuler og plastartikler.
Gjennom en joint-venture-avtale med tyske Wella AG omfatter produksjonen også såpeartikler, akrylglass og bildeler.

Befolkningen ble anslått til 285 000 i 1995.

Forurensning
------------

Byen er blitt utpekt av Blacksmith Institute til en av de ti verst forurensede steder i verden, med tall som at gjennomsnittlig forventet levealder er 42 år for menn og 47 år for kvinner. Instituttet angir at 300 000 tonn kjemisk avfall i perioden 1930 – 1998 ble disponert på miljømessig uheldige måter. Konsekvensen er at grunnvannet som også er den viktigste drikkevannskilden, nå inneholder høye konsentrasjoner av dioksin og fenoler.

Referanser
----------

1. ↑  Liste fra Blacksmith Institute Arkivert 26. oktober 2006 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (ru) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Dzerzhinsk, Russia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


| * v
* d
* r
Byer i Nizjnij Novgorod oblast |
| --- |
| Administrativt senter: Nizjnij Novgorod |
|  | Arzamas **·** Balakhna **·** Bogorodsk **·** Bor **·** Dzerzjinsk **·** Gorbatov **·** Gorodets **·** Knjaginino **·** Kstovo **·** Kulebaki **·** Lukojanov **·** Lyskovo **·** Navasjino **·** Pavlovo **·** Perevoz **·** Pervomajsk **·** Sarov **·** Semjonov **·** Sergatsj **·** Sjakhunja **·** Tsjkalovsk **·** Uren **·** Vetluga **·** Volodarsk **·** Vorsma **·** Vyksa **·** Zavolzje | Russlands flagg |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
Rikskanselliet i 1895Rikskanselliet i 1895
Det nye Rikskanselliet i 1939
Æreskompani i det nybyggede Rikskanselliets gård. Ved inngangen ses Arno Brekers skulpturer «Die Partei» og «Die Wehrmacht» Foto: Deutsches Bundesarchiv 
**Rikskanselliet** (tysk *Reichskanzlei*) betegnet den tyske kanslerens kontor og embedsverk fra 1871 til 1945. Siden 1875 hadde Rikskanselliet sitt sete i det såkalte gamle Rikskanselliet i Wilhelmstraße 77 i Berlin, i det radziwillske palé på Wilhelmplatz. Rikskanselliet ble innrettet i det radziwillske palé fra 1871 etter påtrykk fra Otto von Bismarck. Rikskanselliet hadde hovedsakelig ansvaret for kanslerens kommunikasjoner med de andre riks- og statsorganene. Det ble ledet av en statssekretær.

Det gamle rikskanselliets hovedbygning var oppført 1738–1739 av Carl Friedrich Richter. I 1869 ble paléet kjøpt av den prøyssiske statsregjering. Det ble overdratt til det tyske rike i 1875. I årene 1875–1878 ble det bygget om etter planer av Georg Joachim Wilhelm Neumann. Fra 1878 benyttet Bismarck paléet som residens.

Berlin-kongressen 1878 som avgjorde Balkanproblemene ble holdt i paléets festsal.

Fra 1932 til 1933 ble bygningen forbigående brukt som tjenestebolig for rikspresident Paul von Hindenburg mens presidentpalasset ble renovert. 1934–35 fulgte en ombygning ledet av Paul Ludwig Troost, Gerdy Troost og Leonhard Gall. I denne sammenheng ble det oppført et sal-tilbygg i kanselliets have, med bombesikre rom under.

1945 ble kanselliet gjennom bombardering og kamphandlinger fra februar til april totalt ødelagt. Det ble gjennom magistratsbeslutning gitt status som kunsthistorisk minnesmerke i 1947, men dets status betegnet som ruin. Ruinene ble fjernet i 1949.

I 1938/39 oppstod etter planer av arkitekten Albert Speer det nye rikskanselliet ved hjørnet ved Wilhelmstraße og Voßstraße. Den nye bygningen var oppført i nasjonalsosialistisk arkitektur og var i tråd med denne tenkningen tegnet for å imponere og hadde en lengde på hele 441 meter. I nybyggets have ble det dessuten oppført en bunker. Også det nye kanselliet ble ødelagt ved slutten av krigen.

Et nytt kanselli ble ferdigstilt i det sentrale Berlin i 2001. Det går under betegnelsen Kanzleramt.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Reichskanzlei – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* 3D-rekonstruksjon av det gamle rikskanselliet (Det radziwillske palé)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NLA **·** CiNii
 |
**Hoøya naturreservat** er et naturreservat i Beitstadfjorden, nordøst for Skarnsundet i Inderøy kommune, Trøndelag. Området ble vernet i 2003. Formålet med vernet er å ta vare på en øy og tilgrensende sjøområder, med sitt naturlige plante- og dyreliv, i et område som ellers er preget av høy menneskelig aktivitet. Hoøya har særlig verdi som hekkeområde for sjøfugl. 

Øya er kupert. I den bratte utilgjengelige skrenten fra toppen (45,6 moh) og ned i sjøen på vestsiden hekker gråmåse, noe som gir øya karakter av fuglefjell. Øya er en viktig ærfugllokalitet og et viktig hekkeområde for gråmåse og svartbak i Trondheimsfjorden. 

Vegetasjonen består av blandingsskog med gran og furu der det er innslag av rogn, bjørk, selje og hegg. I busksjiktet er det einer, nype, bringebær og rødhyll. Vanlige plantearter ellers er hundekjeks, matsyre, markjordbær, stemorsblomst, løvetann og geitrams. På rabbene er røsslyng, blåbær og tyttebær vanlig. 

Hoøya er viktig hekkeområde for ærfugl, gråmåse og svartbak.

Referanser
----------

1. ↑  (no) Hoøya naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
**YO! Sushi** er en britisk restaurantkjede som ble startet i 1997. Kjeden er eid av Quilvest (hovedinvestor) og toppledergruppen i YO! Sushi. YO! Sushi spesialiserer seg på servering av sushi til kundene ved hjelp av transportbånd, såkalt kaitensushi (回転寿司) på japansk. Hver restaurant lager forskjellige sushiretter og annen japansk tilberedt mat på kjøkkenet rett foran kundene. Maten plasseres deretter på det smale samlebåndet mellom kundene og kjøkkenet. Båndet frakter maten rundt i ring slik at gjestene kan plukke ut matrettene de ønsker fra båndet. En etikett klistres på lokket til retten for å indikere siste forbruksdag.

Restaurantene er for det meste lokalisert i Storbritannia, med flertallet i London. Deres første restaurant i Norge ble åpnet den 6. februar 2012 på Oslo lufthavn, Gardermoen. Den 5. februar 2015 ble deres første restaurant i Oslo sentrum åpnet blant de nye restaurantene i Østbanehallen.

Historie
--------

YO! Sushi åpnet sin første restaurant i Soho, London i januar 1997. I 2000 ble Robin Rowland administrerende direktør i YO! Sushi, og i 2002 åpnet de sin første restaurant utenfor London, i Manchester. I 2003 hadde YO! Sushi totalt 12 restauranter, og samme år åpnet deres første franchise i Dubai, De forente arabiske emirater. To nye franchiser åpnet i 2007, en i Dublin og den andre i Moskva. I 2010, åpnet deres 50. selskapseide restaurant i London.

YO! Sushi har planer om ekspansjon i Europa, Midtøsten og USA. Selskapet etablerte seg i Norge den 6. februar 2012 på Oslo lufthavn Gardermoen, og vil åpne 10 restauranter på østkysten av USA fra 2012, den første i Washington, D.C.

Galleri
-------

* YO! Sushi på Bluewater kjøpesenter utenfor LondonYO! Sushi på Bluewater kjøpesenter utenfor London
* YO! Sushi på Paddington stasjon, LondonYO! Sushi på Paddington stasjon, London
* YO! Sushi i ManchesterYO! Sushi i Manchester

Referanser
----------

1. ↑  «About YO! Sushi». Arkivert fra originalen 5. februar 2012. Besøkt 6. februar 2012.
2. ↑  Yo! Sushi sold for £51m (11. mars 2008). The Telegraph.
3. ↑  YO! Sushi Restaurant Locations
4. ↑  YO! Sushi (6. februar 2012). Twitter.
5. ↑  Heidi Anne Johnsen (16.01.2015). «Østbanehallen skinner igjen». Aftenposten.
6. ↑  Sushi for every one (22. januar 1997). The Independent.
7. ↑  «YO! Food Study Day (4. juli 2011). Ian Turner, Health and Hygiene Manager at YO! Sushi.». Arkivert fra originalen 14. mars 2016. Besøkt 6. februar 2012.
8. ↑  YO! Sushi's US expansion plan rolling on (3. september 2006). The Independent.
9. ↑  Yo! Sushi set to launch in the USA (8. september 2011). Caterer & Hotelkeeper.[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Yo! Sushi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* YO! Sushi
* Quilvest
Moderne panamahatt
**Panamahatt** er en bredbremmet herrehatt laget i Ecuador. Hatten er vevet av fibre fra *Carludovica palmata*, en palmeaktig plante. Hattene er vanligvis hvite eller strågule. Materialet i hatten gjør at hatten puster, slik at den er behagelig å bruke i varme strøk. Ofte bæres panamahatt sammen med lys dress i lin eller silke. Fra begynnelsen av 1900-tallet har hatten blitt assosiert med varme strøk langs kusten og er ofte brukt av lokalbefolkningen i tropiske områder.

Panamahatter er tross navnet ikke produsert i Panama. Stråhatter som ble vevet i Ecuador på 1800- og begynnelsen av 1900-tallet ble i utgangspunktet skipet til Panama for videre eksport til Asia, Amerika og Europa. Resultatet var at handelsnavnet på hattene refererte til Panama i stedet for opprinnelsesstedet. Allerede i 1834 var «panamahatt» blitt det normale uttrykket for denne typen hatter.

Hatter av panama-typen ble laget i Ecuador allerede på 1600-tallet. Hatter helt opp til og med begynnelsen av 1900-tallet hadde flat brem. Utover på 1900-tallet ble det vanlig å presse hattene i mer moderne form tilsvarende en fedora-hatt. Hattene er likevel lette å forme, siden fibrene blir føyelige når de fuktes, slik at bæreren kan fukte hatten og forme den etter sitt eget ønske.

Den amerikanske presidenten Theodore Roosevelt inspiserer arbeidet med Panamakanalen 1904, her med panamahatt.
Panamahattens fortrinn i tropiske strøk førte til at den ble vanlig blant briter i koloniene i Afrika på 1800-tallet. I USA ble hatten mye brukt under gullrushet i California på midten av 1800-tallet, der mange av gullgraverne reiste via Panama. Populariteten økte ytterligere ved at president Theodore Roosevelt ble avbildet med panamahatt under sitt besøk i Panama under byggingen av Panamakanalen i 1904.

De finere panamahattene er vevet for hånd. Kunsten å veve slike ble registrert av UNESCOs liste over immateriell kulturarv i 2012.

Referanser
----------

1. 1 2  «Panama hat, n.». Oxford English Dictionary. Besøkt 21. februar 2012.  (Abonnement påkrevet)
2. ↑  Miller, Tom (1986). *The Panama Hat Trail*. s. 1.
3. ↑  «JP Panama Hats». Besøkt 8. juli 2013. [*død lenke*]
4. ↑  Traditional weaving of the Ecuadorian toquilla straw hat

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Catharina Ingelman-Sundberg** (født 1948) er en svensk forfatter og journalist. I 1991 ble hun belønnet med Anders Franzéns stiftelse for sine nasjonale og internasjonale marinarkeologiske innsatser. I 1999 ble hun tildelt Lars Widdings pris som årets svenske forfatter av historiske romaner og populærhistorie.

Hun har studert historie, kunsthistorie, arkeologi og etnologi og har arbeidet på Sjöhistoriska museet i Stockholm samt på Norsk sjøfartsmuseum i Oslo.

Ingelman-Sundberg har arbeidet blant annat på Western Australien museum i Perth i Australia, der hun ledet utgravningen av den hollandske ostindiefararen Zeewijk (1727) og deltok i bergingen av den hollandska ostindiefareren *Batavia*.

Hon er datter av Axel Ingelman-Sundberg og Mirjam Furuhjelm og søster av Magnus Ingelman-Sundberg.

Bibliografi
-----------

### Skjønnlitterære bøker

* *Kampen mot bränningarna* (1991)
* *Vikingablot* (1995)
* *Vikingasilver* (1997)
* *Vikingaguld* (1999)
* *Mäktig mans kvinna* (2001)
* *Brännmärkt* (2006)
* *Förföljd* (2007)
* *Befriad* (2009)
* *Tempelbranden* (2010)
* *Kaffe med Rån* (2012)
* *Låna är silver Råna är Guld* (2014)

*Vikingablot*, *Vikingasilver* og *Vikingaguld* er en trilogi, liksom *Brännmärkt*, *Förföljd* og *Befriad*.

### Faktabøker

* *Marinarkeologi - dykaren, arkeologen, fynden* (1985)
* *Boken om vikingarna* (1998)
* *Stockholms dolda museer* (2000)
* *Forntida kvinnor* (2004)

### Øvrige bøker

* *Den svarta ejderungen* (1991)
* *Bland hajar, karlar och vrak* (1995)
* *Tantlexikon* (2004)

Eksterne lenker
---------------

* Catharina Ingelman-Sundbergs nettsider

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC
 |


1. ↑   *Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase*, NKC-identifikator hka2014824728, Wikidata Q13550863,
**Adam Fredrik Trampe Bødtker** (født 5. november 1866 på Inderøy, død 1944) var en norsk filolog og professor i engelsk filologi ved Universitetet i Oslo fra 1914 til 1936.

Familie
-------

*Se også slekten Bødtker*
Han var sønn av Christian Fredrik Bødtker (1829–1903) og Aline Louise Emilie Caroline Trampe (1835–1909). Morfaren var Adam Johan Frederik Poulsen Trampe, som var amtmann i Nord-Trøndelag. Han vokste opp i Kristiansund, hvor faren var byingeniør fra 1869.

Adam giftet seg i 1901 med Anne Marie Farup (1876–1926) og ble således svoger til kjemikeren Peder Farup.

Karriere
--------

Etter cand. mag. 1890, jobbet han i Tyskland og Frankrike, ved Gjertsens skole og fra 1903 til 1910 ved Kristiania Handelsgymnasium. Studieopphold i Frankrike og Italia (romansk filologi) gjorde at han i 1904 kunne innkassere doktorgraden med en avhandling om *Partonopeus de Blois*, et langt fransk eventyrdikt fra 1170-årene. Han ble i 1907 tildelt H.M. Kongens gullmedalje for «Om franskens Inflydelse paa den engelske Syntaks», og ble i 1908 innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi. Bødtker ble dosent ved universitetet i 1910 og var professor fra 1914 til 1936. Bødtker bidro til den norske oversettelsen av Shakespeares skuespill (1923–1935), stiftet den norske avdelingen av Alliance française og mottok den franske Æreslegionen og den tuniske Iftikhar-ordenen.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Arthur O. Sandved, *Adam Trampe Bødtker* i Norsk biografisk leksikon.
3. ↑  «Bødtker, Adam Fredrik Trampe», i *Norsk allkunnebok*, 2. bandet. Oslo: Fonna, 1949.
4. ↑  *Vore fælles ahner*. Oslo: Ringstrøms antikvariat. 1988. s. 21.
5. ↑  *BByen vår : Kristiansund i bilder. 1 : 1865-1940*. Kristiansund: K.O.M.s forlag. 1989. s. 153.
6. ↑  Isaksen, Asbjørn (1911). *Professorer, docenter, amanuenser, stipendiater samt øvrige lærere og tjenestemænd 1911: kortfattede biografier med 164 portrætter og et gruppebillede av Det akademiske kollegium*. Kristiania: Gyldendal.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NLA
 |
Slottet *Nebillau* (tsjekkisk: *Nebílovy*) i region Plzeň i Böhmen som Steinau bygget etter at han trakk seg tilbake fra aktiv krigstjeneste
**Adam Heinrich Graf von Steinau** (født 1653, død 1712) var en tysk greve, og en saksisk og polsk offiser og feltmarskalk. Han ble 27. august 1699 utnevnt til generalfeltmarskalk i Sachsen.

Han tjenestegjorde først for Bayern, og deltok senere som sjef for en brigade i krigen mot Det osmanske riket i Ungarn i årene 1685–1688, samt i krigen mot Frankrike hvor han under hertug Karl V av Lorraine ledet beleiringen av Mainz i 1689.

Senere gikk han i tjeneste hos Republikken Venezia og utmerket seg her i republikkens krig mot osmanene i 1695. Det følgende året gikk han inn i den tyske keiserlige hæren, som under ledelse av kurfyrsten av Sachsen, August den sterke, var i strid mot osmanene i Ungarn. Som saksisk og polsk feltmarskalk deltok han i den store nordiske krig og vant i juli 1700 med en hovedsakelig saksisk hær et slag ved Riga, men ble selv slått av Karl XII i slaget ved Düna 19. juli 1701, slaget ved Kliszów 19. juli 1702 og slaget ved Pułtusk 1. mai 1703.

Han vendte etter dette tilbake til venetiansk tjeneste, men tok etter kort tid avskjed. Han trakk seg tilbake til et herresete i Böhmen hvor han levde resten av livet.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator pna2008482489, besøkt 23. november 2019[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   LIBRIS, oppført som genom then lyckeliga öfwerfarten öfwer Düna-strömen Steinau Kort berättelse om then härliga seger och framgång hwarmed Gu, SELIBR 286635, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** LIBRIS **·** NKC
 |

Portal: Tyskland
**Sonic Bandits** er et rockeband fra Oslo som startet i 2002 under navnet «Thunder Express». Først i 2004 endret bandet navn til «Sonic Bandits»

Etter deres første konsert på «Skuret» i Oslo 2003, har bandet spilt en rekke konserter i Norge. I 2003 kom også deres første demo «The First Recordings»". Samme år forlot bassist Andy Assfire bandet. Han ble umiddelbart erstattet av Bandit #5.

I 2006 kom bandets første utgivelse. «One Track Mind EP» ble utgitt på 7" vinyl og resulterte i umiddelbar suksess.

Sonic Bandits har i løpet av karrieren underholdt på Audunbakkenfestivalen, Kongsberg Rock Festival, Böghockeyfestivalen og Lyngdal Rock Festival.

Medlemmer
---------

* Bandit #1 (Even Berg) – vokal
* Bandit #2 (Stein Olav Bø) – gitar
* Bandit #3 (Knut Sigmund Wettre) – trommer
* Bandit #4 (Morten Peter Gottschalk) – gitar
* Bandit #5 (Kristoffer Sjøwall Oftedal) – bass

Utgivelser
----------

* One Track Mind EP (2006)
* Demo 2005 (2005)
* Demo 2004 (2004)
* The First Recordings (2003)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sonic Bandits på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Sonic Bandits på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* Sonic Bandits offisielle nettsider

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz **·** Discogs
 |