recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Mesopotamia to tusen år før Kristus.
**Der** (også **Dêr**, **Dêru** eller **Diri**) var en viktig sumerisk by i det østlige Mesopotamia, i området øst for elven Tigris på veien fra Babylonia til Elam.

Historie
--------

Byen nevnes i mange kilder fra ca 2300 f.Kr. frem til seleukidenes tid (4. til 1. århundre f.Kr.).

Sargon av Akkad (2340–2284 f.K.) erobret byen på grunn av omina, hans sønn Rimuš (2284–2275) tok prestekongen av Dêr til gange og ødela byen. Etter at den ca. 2005 f.K. ble uavhengig fra det tredje Ur-dynasti, regjerte atter en autonom konge der.

Dêr nevnes senere svært ofte som grenseby mot Elam. Kong Nebukadnesar I av Babylon (1125–1104) benyttet festningen i Dêr som springbrett for sitt felttog mot Elam. Byen var stadig omstridt om skiftet hyppig mellom elamittisk og assyrisk kontroll. Rundt 720 f.Kr. marsjerte den assyriske konge Sargon II mot 
Humbanigash I av Elam og Marduk-Apla-Iddina II av Babylon. Sargon IIs arme ned lederlag. 

Byens lokale gud het Ishtaran som på jorden ble representert av hans minister, slangeguden Nirah. 

Den moderne byen Al-Badra i Irak er rett ved det gamle Der (som også kalles *Badrah*).

Arkeologi
---------

Ingen arkeologisk utgravning er foretatt av Der, men en rekke bemerkelsesverdige artefakter er vitner om stedet, som en kudurru (funnet i Sippar) som bekreftet navnet på stedet. Stedet selv er blitt så sterkt skadet av vann over århundrene at det ikke anses verdt strevet å foreta utgravninger der.

Litteratur
----------

* Erich Ebeling, Bruno Meissner u. a. (utg.): *Reallexikon der Assyriologie (und vorderasiatischen Archäologie)*. Berlin, Leipzig 1932-2005
* Michael Roaf: *Mesopotamien*. Bechtermünz Verlag, Augsburg 1998.

Referanser
----------

1. ↑   Kassite kudurru at the British Museum
2. ↑  Sidney Smith: «An Egyptian in Babylonia», *Journal of Egyptian Archaeology*, vol. 18, nr. 1/2, s. 28-32, 1982
*Giring videresendes hit. For rotasjonen innen fartøydynamikk, se giring (rotasjon)*

***Giring*** i økonomi brukes om justering av egenkapital ved å ta opp eller betale ned gjeld. Uttrykket kommer fra analogien om fysiske gir (som på en sykkel) i form av tannhjul, desto høyere gir desto flere runder vil du oppnå med f.eks. sykkelhjulet per runde pedalhjulet går. 

Investorer girer egenkapital med gjeld for å forsterke investeringsevnen sin. Giring omtales vanligvis som gjeldsgraden målt i prosent. Altså betyr 65% giring en egenkapital på 35% og en gjeldsgrad på 65%. 

Giring på 25% vil gi giringsfaktoren 4 *(hvor mange ganger man girer)*, som er {\displaystyle {\frac {1}{(0.25)}}}, altså én delt på gjeldsgraden i desimaltall. 

  

Gjeldsgraden uttrykkes som {\displaystyle Gjeldsgrad=\left({\frac {Gjeld}{Egenkapital}}\right)}. 

Egenkapitalandel uttrykkes som {\displaystyle Egenkapitalandel=\left({\frac {Egenkapital}{Sumeiendeler}}\right)}.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** LCCN
 |
***Der Mann ohne Namen*** er en tysk stumfilm fra 1921, regissert av Georg Jacoby.

Handling
--------

Peter Voss er en meget sjarmerende og veltalende globetrotter. Men hans ekstremt rike onkel Axel Voss er i alvorlige problemer: For å unngå konkurs med sin private bank ber han Peter hjelpe ham. Voss har allerede en plan: Onkelen burde rane sin egen bank, for å få penger fra forsikringsselskapet. Peter Voss hjelper ham derfor med å stjele 25 millioner, som i realiteten ikke eksisterer lenger. For å dekke over eventuelle spor, forfalsker Peter til og med sin egen død ved å ta en tur på sjøflyet sitt som visstnok styrter. Bankens forsikringsselskap har imidlertid blitt mistenksomme, og de sender detektiven Bobby Dodd for å spore opp de savnede 25 millionene og tyven.

Peter deltar deretter, i forkledning, på en fest hos Frederik Nissen. Peter er forelsket i datteren hans Gert. Når Peter blir avslørt under festen kommer han seg unna, og forkler seg som sjømann og kommer seg på et skip som kan frakte ham ut av landet. Dodd følger etter ham over hele Europa: til Venezia, Trieste og til Scheveningen. Men Peter kommer seg alltid unna i siste sekund. I Afrika møter Gert en person som kaller seg prins Achmed som kaller seg «keiseren av Sahara» men Gert forstår ikke at det i virkeligheten er Peter Voss som står bak denne maskeraden. Når Gert kjenner ham igjen, er det nesten for sent for Peter når Dodd dukker opp igjen. Men Peter og Gert vokser etter hvert nærmere hverandre, og bestemmer seg for å gifte seg med hverandre.

Skuespillere
------------

* Harry Liedtke som Peter Voß
* Paul Otto som Alexander Voss
* Jakob Tiedtke som Frederik Nissen
* Mady Christians som Gert
* Lori Leux som Mabel
* Georg Alexander som Bobby Dodd
* Erich Kaiser-Titz som Abdul Hassan
* Karl Harbacher som James Morton

Referanser
----------

1. ↑  «Peter Voss, Thief of Millions (1921)» **(engelsk)**. Besøkt 9. juni 2023.
2. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 9. juni 2023.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for filmdatabaser i Wikidata*
Fjellpartiet Moganshan er et yndet turistmål i fylket Deqing
Moganshan
**Deqing** (kinesisk: 德清县; pinyin:  *Déqīng Xiàn*) er et fylke i provinsen Zhejiang i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Huzhou.

I 1999 var folketallet på 422 681 innbyggere.

Porselen
--------

Området er av betydning innen den kinesiske porselens historie.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 104 løper gjennom fylket. Den begynner i Beijing, løper sørover via Dezhou og så til Jinan, Xuzhou, Nanjing, Hangzhou, Wenzhou og ender opp i Fuzhou.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Deqing County, Zhejiang – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Zhejiang was the birthplace of ancient Chinese porcelain

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Hans Herlofsen** (født 1729, død 1802) var en norsk skipsreder og kjøpmann fra Arendal. Han var sønn av skipsreder Herlof Rasmussen og Aase Stiansdatter og vokste opp i Kolbjørnsvik ved Arendal. Som voksen flyttet han inn til kjøpstaden Arendal og slo seg opp innen trelasthandel og skipsfart. Han ble gift med Mette Margrethe Steen (1739–1808). I 1780 kjøpte han også Langsæ og Torsbudalen utenfor Arendal sentrum. Hans Herlofsen hadde flere skuter som fraktet varer mellom Europa og Dansk Vestindia.

Herlofsens slave Adam
---------------------

Rundt 1782 kjøpte Hans Herlofsen en slave på St. Croix. Slaven het Adam, ble kjøpt for 300 riksdaler og 13 år gammel ble han transport til Arendal på et av Herlofsens skip. Sommeren 1791 rømte Adam fra Herlofsens hjem. Noen dager senere meldte han seg for byfogd Berg og klagde over at han ble dårlig behandlet av sin eier. Adam ønsket å dra tilbake til sin mor på St. Croix. Hans Herlofsen ønsket ikke å gi slipp på slaven sin, men han ville heller ikke ha ham i sitt hus og ønsket Adam satt i tukthus. Resultatet ble at Adam ble satt i arresten, mens byfogden undersøkte saken videre. Flere vitner ble avhørt, og til slutt konkluderte byfogden med at Adam ikke kunne straffes for å ha rømt og satte ham fri.

Arkiv
-----

Arkivet etter Herlofsons forretningsdrift befinner seg på KUBEN i Arendal. Arkivet omfatter kopibøker, innkomne brev, skipsbygingsbok, skipsregnskap og hovedbøker.

Referanser
----------

1. ↑  Hilde L. Austarheim *Krakket i Arendal 1886*, 2016, side 19
2. ↑  Fra Arendal til dansk Vestindia, *Avtrykk.no*, 01.04.2017
3. ↑  Gustav Sætra, *Adam - Herlofsons negerslave*, 1992, Aust-Agder Arv 1992 side 7 og 8
4. ↑  Gustav Sætra, *Adam - Herlofsons negerslave*, 1992, Aust-Agder Arv 1992 side 11
5. ↑  Gustav Sætra, *Adam - Herlofsons negerslave*, 1992, Aust-Agder Arv 1992 side 14 og 15

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arkiv etter Hans Herlofsen på Arkivportalen
**Der Deutsche Hof** var et hotell i Nürnberg sentrum. Hotellet er best kjent som  Hitlers innkvartingssted under Rikspartidagene i byen.

Der Deutsche Hof ble bygget i 1913 og var plassert like i nærheten av byens jernbanestasjon. Hotellet ble Hitlers favorittsted når han besøkte Nürnberg og etter den nasjonalsosialistiske maktovertakelsen i 1933 ble eieren tvunget til å selge hotellet til det nasjonalsosialistiske partiet, NSDAP. 

Frem til 1936 bodde Hitler i et stort rom i andre etasje og kunne følge paradene fra hotellvinduet. I 1936 ble det bygget et tilbygg med en egen "Fører-balkong." 

Hotellet ble delvis ødelagt under den allierte bombingen av Nürnberg, men ble gjenoppbygget i tilnærmet lik form.

Der Deutsche Hof bestod som hotell frem til 2005. I dag står lokalene ubenyttet.

Se også
-------

* Arrangementsområdene under Rikspartidagene i Nürnberg, anleggene for de tyske nazistenes partikongresser og massemønstringer på 1930-tallet

Eksterne lenker
---------------

* Bilder og tekst (tysk) om Nazimonumenter i Nürnberg
**Maison Gélas** er et armagnachus. Eiendommen heter Château de Martet, og ligger i Vic-Fézensac i regionen Bas-Armagnac. 

De bruker deuetypene ugni blanc, folle blanche og bacco, og har spesialisert seg på bl.a. årgangsarmagnacer, der de også angir hvilken drue armagnacen er produsert av, og fra hvilken eiendom den kommer fra. 

I tillegg til egne vinmarker kjøper de også inn fra andre produsenter.

Historie
--------

Huset ble grunnlagt i 1865 av Baptiste Gélas. 

De har en unik samling armagnac; hvert år siden 1887 har de tatt vare på armagnac fra årets produksjon, så de sitter på et lager med årgangsarmagnacer fra 1887 til i dag. De eldste årgangene selges for mellom 3000 og 5000 euro (2007). 

Fra 1952 har de kjøpt inn og lagret armagnacer fra hver årgang fra 25 andre produsenter. Disse selges med navnet på den eiendommen armagnacen kommer fra, f.eks. «Ch. de Martet 1976», «Domaine de Pantagnan 1965 Labeyrie» og «Domaine de Beoulaygues 1950». 

Huset drives i dag av 4. generasjons etterkommere av grunnleggeren. Fra grunnleggeren har huset gått i arv til han sønn Louis, deretter Pierre, og fra 2001 Philippe. Dette gjør Gélas til det siste av de store gjenlevende familieeide armagnachusene.

Utvalg
------

* 5 year old
* 10 year old
* 20 year old
* Hors d'Age
* En lang rekke årgangsarmagnacer

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**NHO Mat og Bio** var en landsforening tilsluttet Næringslivets Hovedorganisasjon (NHO). Foreningen fusjonerte i 2015 med landsforeningen NHO Mat og Drikke. Foreningen var en medlemsstyrt kombinert arbeidsgiver- og næringspolitisk organisasjon. NHO Mat og Bio omfattet bedrifter og bransjer innen landbruksbasert industri og bioproduksjon, med hovedbasis i et innenlandsk jordbruk og/eller arealbruk.

Historie
--------

Foreningen ble etablert 10. april 1991 som Kjøttindustriens Fellesforening (KIFF), med utgangspunkt i felles arbeidsgiver-/tariffspørsmål for henholdsvis kjøttsamvirket (Gilde Norsk Kjøtt) og privat kjøttbransje (ved KLF). Over tid sluttet andre landbruksbaserte bransjer seg til foreningen, først på fjørfesiden og senere korn-/kraftfôrbransjen. 

Våren 2008 ble det inngått en samordningsavtale med Skogbrukets Landsforening (SL), og som kombinert med øvrig utvikling i medlemsmassen, ledet til dannelsen av NHO Mat og Bio 30. april 2008. Våren 2009 ble det inngått en samordningsavtale også med Norkorn.

Medlemmer
---------

Foreningen hadde nærmere 400 medlemmer, med i alt 12.000 årsverk bak seg. Hovedtyngden av medlemmene kom fra henholdsvis kjøtt- og fjørfebransjen, korn- og kraftfôrbransjen og skogbransjen. Det er imidlertid også medlemmer innen annen landbruksbasert virksomhet.

Foreningen karakterisertes av at den som eneste landsforening i NHO-fellesskapet omfatter både aksjeselskap (AS), samvirkebedrifter (SA/BA) og enkeltpersonforetak. Foreningen har et tett samarbeidsforhold til de tilknyttede bransjeorganisasjoner både på AS- og BA-siden; Kjøtt- og fjørfebransjens Landsforbund (KLF), Norges Skogeierforbund, Norskog, Norkorn, Nortura og Felleskjøpet Rogaland Agder (FKRA).

Organisering
------------

Generalforsamlingen var foreningens øverste organ. Generalforsamlingen avholdtes ordinært hvert år innen utgangen av juni, men normalt i april måned. Styret var besluttende organ mellom generalforsamlingene. Styret består av 10 medlemmer, som velges på generalforsamlingen. Styreplassene er likt fordelt i antall mellom landbrukssamvirket (SA/BA) og privat/uavhengig side, og i tillegg fordelt mellom bransjene etter størrelse (kjøtt- og fjørfebransjen 6 plasser, korn- og kraftfôrbransjen 2 plasser og skogbransjen 2 plasser).

NHO Mat og Bio hadde 2 bransjeforeninger direkte tilknyttet, og som hadde samme administrasjon som NHO Mat og Bio:

* Norkorn (organisasjonen for bygdemøller og kornsiloer i Norge)
* Skogbrukets Landsforening (SL)

Foreningen hadde 5 hovedarbeidsområder: Arbeidsgiverspørsmål/Tariff, Helse, miljø og sikkerhet (HMS), Kompetanse/Rekruttering/Fagutdanning, Næringspolitikk og Matpolitikk/Klima/Miljø.

Eksterne lenker
---------------

* NHO Mat og Bios hjemmeside Arkivert 13. januar 2011 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Storbritannias flagg Storbritannia |
| Friidrett: |
| Friidrett Europamesterskap |
| Sølv | Barcelona 2010 | 800 m |

**Michael Rimmer** (født 3. februar 1986 i Southport i England) er en engelsk mellomdistanseløper som konkurrerer for Storbritannia. Han spesialiserer seg på 800 meter, og er den første mannlige friidrettsutøveren som har vunnet nasjonale titler både i U15, U17, U20 og som senior.

Karriere
--------

Rimmer deltok i sitt første EM som senior i 2006, under EM i Gøteborg. Her kom han på 8.-plass i finalen. Året etter kom han på andreplass i Europacupen i München, og i VM samme år i Osaka kom han på 6.-plass. 

I 2008, etter at han vant det britiske mesterskapet, ble han tatt ut på Team GB for å delta i sommer-OL i Beijing. Men, under en treningssamling på Macao ble han matforgiftet, og til tross for at han gikk ned over 3 kg i vekt løp han sitt første olympiske 800 metersløp på tiden 1.47.61. Han gikk videre til semifinalen, men ble der slått ut. 

Under VM i friidrett 2009 kom han seg til semifinalen, men tiden 1.46,77 holdt ikke til finaleplass. I juli ble han den første mannlige 800 meterløperen som vant 5 nasjonale mesterskap på rad. Senere i juli fikk han sølv under EM i friidrett 2010 i Barcelona, med tiden 1.47,17, som var 0,1 sekunder bak Marcin Lewandowski.

Personlige rekorder
-------------------

| Øvelse | Tid | Bane | Dato |
| --- | --- | --- | --- |
| 800 meter | 1.44,49 | Lausanne | 8. juli 2010 |
| 1000 meter | 2.19,77 | Manchester | 6. mai 2008 |
| 1500 meter | 3.45,71 | Herrera | 19. mai 2007 |

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 184261[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Michael Rimmer – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Michael Rimmer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Michael Rimmer – Storbritannias olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Michael Rimmer – Storbritannias olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Michael Rimmer – Commonwealth Games Federation Rediger på Wikidata

* (en) Michael Rimmer – World Athletics Rediger på Wikidata

* (en) Michael Rimmer – Diamond League Rediger på Wikidata

* (en) Michael Rimmer – Track and Field Statistics Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BBC Things
 |
Kart over verneområdene på Svalbard, hvor fuglereservatet er oransje sirkel nr 7.
**Gåsøyane fuglereservat** er et naturreservat i indre del av Isfjorden, like nordøst for Longyearbyen, på Svalbard. Naturreservatet har siden 1985 status som ramsarområde, på grunn av sin betydning for trekkfugler.

Reservatet ble opprettet ved kongelig resolusjon 1. juni 1973, for å sikre et viktig hekke- og oppholdsområde for fugl, spesielt ærfugl og gjess. Fredningen var en del av en større vernepakke for Svalbard, som omfattet tre nasjonalparker (Sør-Spitsbergen nasjonalpark, Forlandet nasjonalpark og Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark), to ordinære naturreservat (Nordaust-Svalbard naturreservat, Søraust-Svalbard naturreservat) og 15 fuglereservater langs vestkysten av Spitsbergen.

Øygruppa består av tre små øyer med gressvegetasjon og noen få ferskvannsdammer. Gåsøyane er et viktig hekkeområde for hvitkinngås og ærfugl. Den kanskje viktigste bestanden her er likevel måkefuglen havhest, som har Gåsøyane som en av sine aller viktigste hekkeplasser.

Man skal holde lang avstand fra fuglereservatene i hekketiden for å unngå at fugleforeldre blir skremt bort og rovfugl eller fjellrev tar eggene. Fuglene kan forstyrres selv på flere hundre meters hold.

Se også
-------

* Liste over ramsarområder i Norge
* Verneområder på Svalbard

Referanser
----------

1. ↑  *Verneområdene på Svalbard*, brosjyre fra Direktoratet for naturforvaltning, side 28. ISBN 978-82-7072-779-7
2. ↑  *Verneområdene på Svalbard*, brosjyre fra Direktoratet for naturforvaltning, side 11. ISBN 978-82-7072-779-7

Eksterne lenker
---------------

* (no) Gåsøyane fuglereservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
* sabima.no: Ramsarområdene i Norge

| * v
* d
* r
Verneområder på Svalbard |
| --- |
| *Områdene er definert ved Svalbardmiljøloven* |
| Fuglereservater | 
* Blomstrandhamna
* Boheman
* Dunøyane
* Forlandsøyane
* Guissezholmen
* Gåsøyane
* Hermansenøya
* Isøyane
* Kapp Linné
* Kongsfjorden
* Moseøya
* Olsholmen
* Plankeholmane
* Skorpa
* Sørkapp

 |
| Naturreservater | 
* Bjørnøya
* Hopen
* Moffen
* Nordaust-Svalbard
* Ossian Sars
* Søraust-Svalbard

 |
| Nasjonalparker | 
* Forlandet
* Indre Wijdefjorden
* Nordenskiöld Land
* Nordvest-Spitsbergen
* Nordre Isfjorden
* Sassen-Bünsow Land
* Sør-Spitsbergen

 |
| Andre | 
* Festningen geotopvernområde

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase **·** Ramsar **·** Norsk polarinstitutt
 |
**Nongovernmental International Panel on Climate Change** (NIPCC, *Det ikke-statlige internasjonale panelet for klimaendringer*) er et prosjekt som består av de tre uavhengige ideelle organisasjonene SEPP (Science & Environmental Policy Project), Senter for studie av karbondioksid og global oppvarming (Center for the Study of Carbon Dioxide and Global Change) og det svært konservative Heartland-instituttet.

Organisasjonen oppgir å være objektiv i analysen og tolkning av værdata uten å slutte seg til en spesifikk agenda. Organisasjonsstrukturen skal stå i kontrast til FNs mellomstatlige panel for klimaendringer (IPCC) som NIPCC hevder er regjeringsstøttet, politisk motivert og disponert til å tro at klimaendringer er et problem som trenger en FN-basert løsning.

NIPCC avviser at det finnes en vitenskapelig konsensus for at global oppvarming er menneskeskapt.

Historikk
---------

Den 14. februar 2010 gav Prof. S. Fred Singer ved Fakultetet for fysikk[*klargjør*] foredraget «Ikke-menneskelig aktivitet styrer klimaet».

Heartland Institute er en partipolitisk tenketank som sponser NIPCC. NIPCC siste rapport evaluerte færre enn 100 vitenskapelige artikler, hvorav mange var skrevet av NIPCC-medlemmer.

Fra et miljøpolitisk ståsted hevder NIPCC at alle politiske tiltak, planer, og tiltak som allerede har blitt innført, som Kyoto-protokollen, er ubrukelige.

Nøkkelpersoner
--------------

S.Fred Singer, grunnleggeren av NIPCC, fungerte som styreleder og ambassadør for gruppen. Som pensjonert professor i miljøvitenskap reiste han rundt omkring i verden med andre forskere, diskuterte NIPCC's forskning og rekrutterte nye medlemmer til gruppen.

Craig D. Idso, grunnlegger og leder av Senteret for Studiet av Karbondioksid og Global oppvarming, leder forsknings- og skriveinnsatsen for NIPCC-publikasjoner. Han er vert for nettstedet CO2Science.org med anmeldelser av ny forskning og jobber med et internasjonalt team av forfattere, redaktører, bidragsytere og anmeldere.

Joseph L. Bast, presidenten til Heartland Instituttet, leder publiserings- og salgsfremmende tiltak for NIPCC. Han og de ansatte redigerer og produserer NIPCC-bøker, og utfører arrangementer når disse rapportene slippes og markedsfører prosjektet.

Referanser
----------

1. ↑  Casey Tolan, Curt Devine og Drew Griffin (22. august 2022). «Massive dark money windfall: New conservative group got $1.6 billion from single donor» **(engelsk)**. CNN. Besøkt 28. august 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
I David Almonds barnebok *Gåten Skellig* blir det aldri entydig avklart om Skellig er en engel, et menneske eller noe annet.   
Illustrasjon: *L'ange déchu* (*Den falne engelen*, ) av Odilon Redon.
***Gåten Skellig*** (engelsk: *Skellig*) er ei barnebok fra 1998 av den britiske forfatteren David Almond. Boka ble tildelt Whitbread Children's Book of the Year og Carnegie Medal in Literature da den utkom. Den skildrer hvordan Michael og Mina oppdager en merkelig skikkelse i Michaels garasje, og hvordan denne skikkelsen bidrar til å helbrede Michaels lillesøster Joy.

Michael på 10 og hans familie har flyttet til et nytt sted. Lillesøsteren Joy er født for tidlig, og har en livstruende hjertesykdom. Michael utforsker garasjen, og finner Skellig, en skikkelse som han aldri blir sikker på om er en mann, en engel eller en ugle. Michael blir også kjent med nabojenta Mina, og både gjennom henne og Skellig blir han introdusert for livets store spørsmål. Skellig er syk og hjelpetrengende, og det er lenge tvetydig og usikkert om han er snill eller slem. 

Historien er skrevet i førsteperson, fra Michaels synsvinkel. Romanen har blitt sjangerdefinert som magisk realisme, og tolket som en roman om barns evne til å forholde seg til usikkerhet og til det som ikke kan kategoriseres.

Boka utkom på norsk i 2001, oversatt av Erik Krogstad. Den ble dramatisert for scenen i 2003 av Trevor Nunn, som opera i 2008 og som tv-film i 2009. Tim Roth spilte Skellig i filmversjonen.

Almonds senere bok *My Name is Mina* (2010) er en forløper til handlingen i *Gåten Skellig*. Her utdypes Minas personlighet som reflektert og følsom, og hennes forhistorie med farens dødsfall blir forklart.

Referanser
----------

1. ↑  carnegiegreenaway.org.uk *Skellig* Arkivert 6. januar 2013 hos Wayback Machine.
2. ↑  FAQ Arkivert 12. september 2010 hos Wayback Machine. hos davidalmond.com
3. ↑  Bokomtale hos commonsensemedia.org
4. ↑  Forlagsomtale hos hachettechildrens.co.uk
5. ↑  Bokomtale hos readingmatters.co.uk
6. ↑  Latham, Don (2. januar 2006). «Magical Realism and the Child Reader: The Case of David Almond's Skellig». *The Looking Glass: New Perspectives on Children's Books*. The Looking Glass. 10.1. Arkivert fra originalen 25. mars 2008. Besøkt 29. desember 2013.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 25. mars 2008. Besøkt 29. desember 2013.
7. ↑  Elizabeth Bullen and Elizabeth Parsons. "Risk and Resilience, Knowledge and Imagination: The Enlightenment of David Almond's Skellig". I: *Children's Literature* 35 (2007) 127–44
8. ↑  Brief Encounter With ... Skellig Author David Almond, hos whatsonstage.com; 28.12.2009
9. ↑  Charles Spencer. To the heart of a children's classic; The Telegraph, 5.12.2003
10. ↑  David Almond. Angel of the north..; The Guardian, 24.10.2008. Essay om adapasjonene av Skellig.
11. ↑  «Skellig» **(engelsk)**. Internet Movie Database.
12. ↑  Sarah Crown. A life in writing: David Almond; The Guardian, 21.8.2010
13. ↑  Julia Eccleshare. Guardian children's fiction prize: the shortlist; The Guardian, 30.9.2011

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | OCLC
 |
Dette er et japansk navn. Slektsnavnet er «Saigō».

**Saigō Takamori** (japansk: 西郷隆盛; født 7. februar 1827 i Kagoshima, død 24. september 1877) var en av de mest innflytelsesrike samuraiene i Japans historie. Han levde i slutten av Tokugawaperioden og begynnelsen på Meijiperioden, og har blitt kalt *den siste sanne samurai*. 

Saigō Takamori var en lavtstående samurai fra domene Satsuma, som ledet de keiserlige styrkene i Boshinkrigen, som han også i en viss grad startet selv. Senere ble han viktig under selve Meijirestaurasjonen, men var i begynnelsen imot moderniseringen av landet. 

Han argumenterte for en japansk invasjon av Korea i 1873, siden koreanerne ikke ville akseptere keiser Meiji som Japans hersker, og da han ikke fikk viljen sin trakk han seg tilbake fra politikken og returnerte til hjembyen Kagoshima. 

Til slutt startet han Satsuma-opprøret i 1877, et samuraiopprør mot regjeringa, det siste og det største opprøret mot den nye regjeringa. Etter tidlig suksess ble opprøret knust, og Saigō ble drept (eller begikk *seppuku*) i det nesten symbolske siste slaget, slaget ved Shiroyama. 

Ifølge noen legender døde Saigō ikke, og det ble hevdet at han ville komme tilbake fra India, Kina eller Russland for å kjempe mot urettferdigheten. Siden regjeringa ikke klarte å kue folkets hengivenhet til samuraiverdiene, tilga de ham posthumt den 22. februar 1889.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC **·** CiNii
 |
Frankfurt-børsen
Frankfurt-børsen
**Frankfurt-børsen** (*Frankfurter Wertpapierbörse*) er den største børsen i Tyskland, og også en av de største i verden. Den har sete i Frankfurt am Main og eies av Deutsche Börse AG. I 2004 hadde børsen en omsetning på omkring 3,3 billioner (3 300 milliarder) euro. Den viktigste aksjeindeksen er DAX.

Historie
--------

Børsens opprinnelse går tilbake til det 9. århundre, da keiser Ludwig den tyske av det tysk-romerske rike gav Frankfurt privilegium til å holde en årlig høstmesse. Gjennom keiser Ludwig IVs utvidelse av privilegiet til også å omfatte en vårmesse i 1330 ble Frankfurt et viktig sentrum for vare- og pengehandel.

Frankfurt-børsen
Ettersom hvert territorium i det tysk-romerske rike i middelalderen hadde sin egen valuta, ble det betalt med de forskjelligste typer valutaer under messene i Frankfurt. Den uoversiktlige betalingssituasjonen gjorde pengevesenet i Frankfurt vanskelig, og bidro til å fremme bedrageri. For å gjøre noe med dette vedtok en rekke kjøpmenn i 1585 enhetlige vekslingskurser. Denne begivenheten regnes som grunnleggelsen av Frankfurt-børsen.

For å oppdatere kursene møttes kjøpmennene regelmessig, og betegnelsen «børs» for denne forsamlingen kjennes i skriftlige kilder allerede fra 1605. I begynnelsen ble møtene holdt på plassen foran det romerske rådhuset i Frankfurt. Fra 1694/95 ble byens største bygning, *Großer Braunfels*, tatt i bruk som handelslokale. I 1625 utkom den første offisielle kursseddelen, som inneholdt gjennomsnittskursene for tolv valutaer. Den eldste bevarte kursseddelen stammer fra 1721 og inneholder 16 valutaer.

I 1681 grunnla bystaten Frankfurt en offisiell børsforvaltning. Det ble gitt tillatelse til handel med valuta og veksler. Handelen med skyldbrev og lån som begynte fra slutten av 1600-tallet, gjorde børsvirksomheten åpen også for privatpersoner.

I 1808 ble den 223 år gamle børsen en del av det nygrunnlagte Handelskammeret, og dermed en offentlig-rettslig institusjon.

Ikke minst takket være den kjente Frankfurt-familien Rothschild, som var ledende bankierer for de europeiske fyrstehus, utviklet Frankfurt seg til en verdensbørs ved siden av London og Paris. I 1843 ble en børsbygning (i dag kalt *Alte Börse*)
tegnet av Friedrich Peipers oppført i nærheten av Frankfurter Paulskirche.

I 1879 ble en ny bygning, *Neue Börse*, tegnet av Heinrich Burnitz og Oskar Sommer, åpnet.

Til tross for aksjenes økte betydning som følge av den industrielle revolusjon var Frankfurt-børsens tyngdepunkt lenge handel med obligasjoner.

Under nasjonalsosialismen ble fri handel avskaffet, og dermed i realiteten børsvesenet. Børsen ble gjenåpnet etter krigen, og etablerte seg i løpet av 1950-tallet igjen som en av verdens ledende børser.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Frankfurt Stock Exchange – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Deutsche Börse AG
* Historie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Muhammad Said Pasja** (arabisk: محمد سعيد باشا; moderne tyrkisk: *Mehmed Said Paşa*; født 17. mars 1822, død 18. januar 1863), var wāli av Egypt og Sudan fra 1854 til sin død i 1863. Offisielt var han underlagt sultanen av Det osmanske riket, men i praksis var han stort sett uavhengig. Saʿīd var den fjerde av dynastiets grunnlegger Muhammad Ali av Egypts sønner. Han var også utdannet i Paris, og var frankofon. 

Under Saids styre ble det gjennomført flere lov-, land- og skattereformer. Også noe egyptisk og sudanesisk infrastruktur ble modernisert ved hjelp av vestlige lån. I 1854 ble den første konsesjonen av land til Suezkanalen gitt til den franske forretningsmannen Ferdinand de Lesseps. Britene motsatte seg at en franskmann skulle bygge kanalen, og overtalte derfor Det osmanske riket til å forby tillatelsen i to år. 

Sudan hadde blitt erobret av Muḥammad Alī i 1821 og gjort til en del av det egyptiske riket, mest for å kunne skaffe slaver til hæren. Årlige slaveraid dro også forbi det som da var Sudan og inn i Kordofan og Etiopia. På grunn av europeisk press mot de offisielle slaveraidene utstedte Said et dekret hvor disse ble forbudt. 

På grunn av den amerikanske borgerkrig ble bomullen eksportert fra Egypt den viktigste bomullskilden for europeiske bedrifter. Etter oppfordring fra Napoléon III sendte Said også deler av en sudanesisk bataljon til Mexico for å delta i franskmennenes krig der. 

Under Saids styre mistet *šayḫ*ene også sin innflytelse, og mange beduiner startet igjen med nomadiske raid. 

I 1854 opprettet han Den egyptiske bank, og samme år ble Egypts første normalspor-jernbane åpnet, mellom Kafr az-Zayyat og Alexandria.

Saids utpekte etterfølger, Aḥmad Rifʿat Bāšā, druknet i 1858 ved Kafr az-Zayyat, da toget han reiste med falt fra en flåte ned i Nilen. Da Said døde 10. november 1863 ble han derfor etterfulgt av sin nevø Ismail Pasja. 

Byen Port Said ved Middelhavet er oppkalt etter Said Pasja. 

Han var gift to ganger. Første kone: angie Hanem Sønn fra første kone: Ahmed Sherif Basha andre kone: Malek BER Hanem Sons fra andre kone: Muḥammad Toson Basha, Mahmoud Basha 

Det er nå et medlem av hans familie avstamning er Prince Mohammed Farouk Sharif er den eldste barnebarn av Ahmed Sherif Basha sønn Muḥammad Said Pasja og er nå bosatt i Alexandria

Se også
-------

* Egypts historie (1803–1882)

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 28. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   www.royalark.net[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sa'id of Egypt – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Abbas I av Egypt** |  **Wāli av Egypt & Sudan**(14. juli 1854–18. januar 1863) | Etterfølger:**Ibrahim Pasja** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF **·** BNF (data) **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Et tårn i festningen.
**Porkhov** (russisk: Порхов) er en by i Pskov oblast i Russland. Den ligger ved elva Sjelon, 75 km øst for Pskov. Innbyggertallet var 12 263 ved folketellingen i 2002.

Festningen Porkhov antas å ha blitt grunnlagt av Alexander Nevskij i 1239. Tømmerfestningen ble plyndret av Algirdas i 1356 og brant ned i 1387. Republikken Novgorod gjenoppbygde straks festningsverkene i kalkstein en drøy kilometer nedstrøms. I 1428 ødela Vytautas, storfyrsten av Litauen, vestmuren med artilleriild, og inntok Porkhov. To år senere gjorde Novgoroderne festningen større og murene ble reparert. Men etter at Novgorod falt til Moskovittene i 1478, mistet festningen sin militære betydning.

Festningen består av en godt bevart ytre mur, to tårn, hvorav det ene delvis er i ruiner, en kirke fra 1412, og et lokalhistorisk museum.

Eksterne lenker
---------------

* Porkhov på www.flickr.com

  


| * v
* d
* r
Byer i Pskov oblast |
| --- |
| Administrativt senter: Pskov |
| Flagget til Pskov oblast | 
* Dno
* Gdov
* Nevel
* Novorzjev
* Novosokolniki
* Opotsjka
* Ostrov
* Petsjory
* Porkhov
* Pustosjka
* Pytalovo
* Sebezj
* Velikije Luki

 | Russlands flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Michael Sigfried Mørch Hansson** (født 8. juni 1912, død 17. september 1988) var en norsk skipsreder, aktiv i motstandskampen under andre verdenskrig og med i ledelsen av Milorg.

Bakgrunn
--------

Michael S. Hansson var sønn av juristen Michael Hansson og ble født i Kristiania i 1912. Familien bodde i en årrekke i Egypt hvor hans far arbeidet som dommer og Michael S. Hansson fikk dels sin skolegang der og i Sveits, deretter artium og handelsgymnas i Oslo. Han arbeidet i linjeavdelingen hos rederiet Fearney & Eger inntil krigen startet.

Krigsinnsats
------------

Michael S. Hansson var med i kampene i Østfold i april 1940 og kom tidlig med i Milorg, hvor han var aktiv i Sentralledelsen (SL) inntil han måtte flykte til Sverige i oktober 1942. I Sverige arbeidet han så ved den norske legasjonens militærkontor inntil frigjøringen i 1945.

Etterkrigstiden
---------------

Etter frigjøringen av Norge i 1945 fortsatte Michael S. Hansson i shippingbransjen og startet eget rederi i 1951 - AS Ramses.

Referanser
----------

1. ↑   Aftenposten, urn.nb.no, utgitt 19. september 1988[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4 5 6  *Christiania-slekten Hansson*, 112

Litteratur
----------

* Gunnar Christie Wasberg: *Christiania-slekten Hansson*, Oslo 1999

Portal: Andre verdenskrig
**Hugh «Michael» Rose** (født 1940 i Quetta i Britisk India) er en britisk general. Han er mest kjent for sin rolle under Jugoslavia-krigene, da han var sjef for UNPROFOR i Bosnia-Hercegovina.

Militær karriere
----------------

Rose er utdannet ved Cheltenham College og studert ved University of Oxford og Sorbonne.

Han startet sin militære karriere i 1959 i Gloucestershire Regiment i reserven av Territorial Army, men skiftet i 1962 til Royal Air Force Volunteer Reserve. Rose ble i 1964 tilknyttet Coldstream Guards. Etter å ha gjennomgått stabsskole ble Rose i 1973 brigademajor for 16th Parachute Brigade. Fra 1979 til 1982 var han sjef for 22nd SAS Regiment. I denne tiden fikk han ansvar for å lede operasjonen mot den okkuperte iranske ambassaden i London i 1980. Under Falklandskrigen tjenestegjorde han som sjef for styrkene fra Special Forces, som var i felten under konflikten mot Argentina. Rose ble senere sjef for infanteriskolen og for Special Forces. Han studerte også ved Royal College of Defence Studies, for deretter å holde territoriell kommando i Storbritannia. I tillegg til tjenesten på Falklandsøyene, har Rose i sin militære karriere tjenestegjort i Nord-Irland. Han har også vært stasjonert Midtøsten, Tyskland, Aden, Malaysia, i De arabiske gulfstater og Dhofar.

I 1994 ble Rose sjef for UNPROFOR, FNs styrke i Bosnia-Hercegovina. Etter å ha avsluttet tjenesten i Bosnia-Hercegovina 1995 fikk han igjen landkommando i Storbritannia, før han til 1997 gjorde tjeneste som generaladjutant og aide-de-camp for Storbritannias dronning. 

Etter endt tjeneste i det britiske forsvaret har Rose arbeidet som direktør i det private sikkerhetsfirmaet Control Risks Group. Han har også markert seg som motstander av statsminister Tony Blairs støtte til invasjonen av Irak i 2003.

Utmerkelser
-----------

Rose er tildelt en rekke utmerkelser. Han fikk i 1981 Queen's Gallantry Medal. I 1986 ble han utnevnt til kommandør av Order of the British Empire. Rose ble i 1994 utnevnt til Knight Commander av Order of the Bath og derved adlet. han har deretter rett til å føre tiltaleformen *Sir* foran sitt navn. I 1995 ble han tildelt Distinguished Service Order. Rose er kommandør av den franske Æreslegionen.

Han er også hedret med utnevnelse til *Colonel of the Regiment* for Coldstream Guards.

Referanser
----------

1. 1 2  Biografi Arkivert 5. mars 2016 hos Wayback Machine. Emirates Center for Strategic Studies and Research.
2. 1 2  «General Sir Michael Rose», *Pointer. Journal of the Singapore Armed Forces*, bd. 35, nr. 2, 2009.
3. ↑  «Portrait: Sir Michael Rose, UNPROFOR Commander in BH», *Transitions Online*, 9. mai 1994.
4. ↑  *General Sir Michael Rose*, CSA Celebrity Speakers.
5. ↑  «Impeach Blair over Iraq - general», *BBC News*, 9. januar 2006.

Eksterne lenker
---------------

* Gen Sir Michael Rose, KCB, CBE, DSO, QGM, DL[*død lenke*], Debrett's People of Today Online

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Pornografiavhengighet**, eller **pornoavhengighet**, er overdreven bruk av pornografi slik at det forstyrrer dagliglivet. Det finnes i dag ingen diagnose på pornografiavhengighet hverken i amerikanske DSM- eller i det internasjonale ICD-systemet. Pornografiavhengighet har blitt mer vanlig etter fremveksten at høyhastighetsinternett, og både kvinner og menn rammes, men flest menn. Avhengigheten fører ofte i mer eller mindre grad til erektil dysfunksjon utenfor pornografibruk, selv hos tenåringsgutter og menn i 20-årene, i tillegg til en generell minsket interesse for normalt attraktive kvinner utenfor pornografien samt nedstemthet og generelt lite energi.

Pornografibruken gir brukeren en toleranse, slik at man etterhvert får et behov for å gå over til hardere og mer fetisj-basert pornografi for å tilfredsstilles, ofte pornografi som brukeren egentlig ikke er komfortabel med. For eksempel hender det at menn blir avhengige av porno med homofili, selv om de er heterofile. Tenningsmønstrene til brukeren kan imidlertid stort sett gå tilbake til det normale dersom den avhengige klarer å holde seg unna pornografi.

Når brukeren forsøker å avvenne seg, pleier den første uken å være vanskeligst, men det blir lettere å være uten pornografi etterhvert. Yourbrainonporn foreslår at de fleste menn vil bruke 8-12 uker (ca. 60-80 dager) uten porno, orgasme, masturbasjon eller fantasier (POMF) for å avvenne seg. Noen bruker mindre tid og noen bruker lengre tid. Fysisk kontakt eller sex med en kjæreste kan likevel være bra for avvenningen, ettersom sex med en annen person uten ekstern stimuli har en helt annen effekt på hjernen enn pornografi og kan gi en nærhet brukeren ofte savner. Når brukeren er avvendt vil de gamle tankemønstrene likevel alltid ligge der, og dersom misbrukeren ønsker et normalt liv må den derfor for alltid være bevisst på å ikke gi etter for pornografi igjen. Det er vanlig å mislykkes med å slutte et par ganger (kalt «relapse») før man får det til.

Se også
-------

* Nevroplastisitet
* Coolidge-effekten
* Refraktærperiode

Referanser
----------

1. ↑  Psycology Today: «The Sky Is Not Falling»
2. ↑  klikk.no: «Flere må behandles for nettporno-misbruk» Arkivert 16. juni 2012 hos Wayback Machine.
3. ↑  Psycology Today: «Porn-Induced Sexual Dysfunction: A Growing Problem»
4. ↑  Psycology Today: ‘Straight Men, Gay Porn’ and Other Brain Map Mysteries
5. ↑  Your Brain On Porn: «How long will it take to recover from Porn-Induced Sexual Dysfunction?»
6. ↑  Your Brain On Porn: Rebooting with a partner
7. ↑  «Your Brain On Porn: «I relapsed or am in danger of relapse. (EMERGENCY MEASURES)»». Arkivert fra originalen 17. januar 2013. Besøkt 20. februar 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Yourbrainonporn.com - Stort nettsted dedikert til forskning, opplysning og hjelp til å slutte med pornografi.
* Reuniting.info Arkivert 2. mars 2013 hos Wayback Machine. - Stort internettforum hvor brukerne kan dele erfaringer og få hjelp med å slutte å se på pornografi.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
***Nattasylet***, (originaltittel: *Les Bas-fonds*) er en fransk spillefilm fra 1936, regissert av Jean Renoir. Filmen er en adaptasjon av Maksim Gorkijs teaterstykke av samme navn, med handlingen overført fra 1800-tallets Russland til samtidige i Frankrike.

Den japanske regissøren Akira Kurosawa filmatiserte også stykket i 1957, med Toshiro Mifune i hovedrollen.

Handling
--------

En velstående baron (spilt av Louis Jouvet) går konkurs på grunn av gambling. Når han vurderer å begå selvmord, oppdager han at pistolen hans er forsvunnet. Han konfronterer tyven Pépel (spilt av Jean Gabin) som planlegger å stjele fra ham. I stedet ender de opp med å drikke sammen, og blir snart venner. Baronen lar derfor Pépel reise sin vei med en bronse-skulptur. Kreditorer tar snart beslag i baronens innbo. Pépel blir etter hvert arrestert for å ha stjålet skulpturen hans, men baronen får Pépel ut av politiets varetekt for å identifisere Pépel som en kjær venn.

Historien skifter til livet i en fattig slum, hvor noen menn krangler over et kortspill. Baronen flytter til denne slummen fordi han ikke har råd til å bo der han bodde tidligere, og Pépel sørger for at at han finner seg en seng å sove i. Baronen blir deretter med i kortspillet. Men en dag angriper flere av leieboerne deres forhatte utleier Kostylev. Konflikten ender med at Kostylev er død, og Pépel havner i politiets søkelys som Kostylevs morder.

Skuespillere
------------

* Jean Gabin som Wasska Pépel
* Suzy Prim som Vassilissa Kostyleva
* Louis Jouvet som en baron
* Jany Holt som Nastia
* Vladimir Sokoloff som Kostylev
* Robert Le Vigan som en alkoholisert skuespiller
* Camille Bert som en greve
* René Génin som Louka
* Paul Temps som Satine
* Robert Ozanne som Jabot de Travers
* Henri Saint-Isle som Kletsch
* Junie Astor som Natascha
* Maurice Baquet som Alouchka

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Nattasylet* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Nattasylet* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Nattasylet* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Nattasylet* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Nattasylet* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Nattasylet* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
Tössebageriet på Karlavägen
**Tössebageriet** er et bakeri og konditori på Karlavägen 77 i Stockholm. Tössebageriet ble etablert i 1920 av Helga Södermark. Södermark fikk tilnavnet Tösse etter sitt hjemsted, Tösse socken i Dalsland, da hun studerte til skolekjøkkenlærerinne i Uppsala og valgte det som navn for sin virksomhet. Hun hadde lært seg å bake i Tösse-Tydje kirkes kjøkken. I konditoriets lokaler befant tidligere SJ Godscentral seg. Idag[*når?*] drives Tössebageriet av Mattias Ljungberg.

I 2015 skapte Tössebageriets og det svenske Konditorilandslagets Mattias Ljungberg semmelwrapen. Bakeriets sjefskonditor Cecilia Andersson ble stemt frem som Årets konditor 2012.

Referanser
----------

1. ↑  Om Tösse, fra nettstedet tosse.se (svensk)
2. ↑  «Traktörer» Arkivert 22. desember 2015 hos Wayback Machine. fra nettstedet kungahuset.se (svensk)
3. ↑  «Tössebageriet lanserar wrapsemla», fra nettstedet nojesguiden.se 19. januar 2015
4. ↑  «Cecila Andersson på Tössebageriet i Stockholm är årets konditor 2012.», fra *Svenska Dagbladet* 12. oktober 2012

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted (svensk)
* «Bli med på «en fika» på Sveriges beste konditori», artikkel i *Dagbladet* 19. desember 2015
**Saifuddin Azizi**, eller **Säypidin Äzizi** (uigursk: سەيپىدىن ئەزىزى‎; forenklet kinesisk: 赛福鼎·艾则孜; tradisjonell kinesisk: 賽福鼎·艾則孜; pinyin: *Saìfúdĭng Àizézī*; født 12. mars 1915 i Atush i Xinjiang, død 24. november 2003 i Beijing), var en uigursk kommunistisk politiker i Folkerepublikken Kina. Han var den autonome region Xinjiangs første formann.

I 1944 deltok han i opprøret mot Guomindang-styret i de tre distriktene Ili, Altay og Tacheng og var med ved dannelsen av den andre østturkestanske republikk sammw år. Årene 1946 til 1948 deltok han i en koalisjonsregjering som styrte daværende Xinjiang-provinsen sammen med Guomindang.

I september 1949 deltok han på et møte med Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse i Beijing som besluttet å opprette Folkerepublikken Kina, og han ble medlem av det kinesiske kommunistiske parti i desember samme år. Deretter var han en viktig regional politiker i Xinjiang.

Kilder
------

* Millward, James A. *Eurasian crossroads: A history of Xinjiang.* New York: Columbia University Press, 2007.
* Biografi från *China Vitae*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
***Nattasylet*** (originaltittel: *Donzoko*) er en japansk film fra 1957 regissert av Akira Kurosawa. Filmen er en adaptasjon av Maksim Gorkijs teaterstykke av samme navn med handlingen overført fra 1800-tallets Russland til Edo-perioden i Japan.

Den franske regissøren Jean Renoir filmatiserte også stykket i 1936 med Jean Gabin i hovedrollen.

Filmen var Kurosawas andre basert på et russisk littærert forelegg etter hans filmatisering av Dostojevskijs *Idioten* i 1951.

Handling
--------

I et nedslitt, gammelt hus leier en eldre mann og hans bitre kone ut rom og senger til de fattige. Leietakerne består stort sett av gamblere, prostituerte, tyver og berusede, som alle sliter med å overleve. Utleierens yngre søster om hjelper utleierne med vedlikehold, får inn en gammel mann og leier en seng til ham. Kahei påtar seg raskt rollen som megler og bestefarlig skikkelse, selv om det er en mystisk rundt ham, og noen av leietakerne mistenker at hans fortid ikke er like feilfri som den kan virke som. Tyven Sutekichi har en affære med utleier Osugi, som forsøker å overtale Sutekichi til å drepe ektemannen hennes.

Referanser
----------

1. ↑  «Store norske leksikon» **(norsk)**. Besøkt 27. januar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Nattasylet* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Nattasylet* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Nattasylet* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Nattasylet* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Nattasylet* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Nattasylet* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Nattasylet* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
En rekonstruksjon av en hytte fra tømmergravkulturen.
**Tømmergravkulturen** eller **Srubnakulturen** (russisk Срубная культура, ukrainsk Зрубнá культ́ура) var en sen bronsekultur fra 16. århundre – 9. århundre f.Kr. Den var en etterfølger av yamnakulturen, katakombekulturen og abashevokulturen.

Tømmergravkulturen eksisterte i området langs og overfor nordkysten av Svartehavet fra elven Dnepr og østover langs den nordlige begynnelsen av Kaukasus til området tilstøtende til nordkysten av Det kaspiske hav, på den andre siden av elven Volga var området til de tilnærmelsesvis samtidige og til dels relaterte andronovokulturen.

Navnet «srubna» kommer fra russiske cруб (*srub*) som betyr «rammeverk av tømmer». Det russiske navnet beskriver den måten gravene var konstruert. Deler fra dyr ble gravlagt sammen med den døde.

Kulturen kjennetegnes av en blandet økonomi bestående av jordbruk og dyrehold. Det historiske folket kimmeriere er blitt foreslått som nedstammet fra denne kulturen.

Tømmergravkulturen ble etterfulgt av skytere og sarmatere i løpet av det første årtusen f.Kr. og av khazarere og kiptsjakere i det første årtusen e.Kr.

Gjenstander og redskaper
------------------------

* Objekter fra tømmergrav- eller srubna-kulturen i samlingen til museet Eremitasjen i Russland
* 
* 
* 
*

Kilder
------

* Mallory, J. P.: «Srubna Culture», *Encyclopedia of Indo-European Culture*, Fitzroy Dearborn, 1997.