recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Airspeed AS.4 Ferry** var et britisk tre-motors, 10-seters passasjerfly fra 1930-tallet bygget av Airspeed Limited i York som bygde fire eksemplarer.

Konstruksjon og utvikling
-------------------------

Det var planlagt som et fly spesielt for å bedrive rundflyvninger. Flyet hadde en heller uvanlig konstruksjon (se foto under Eksterne lenker). Det var en to-dekker med en tredje motor montert på øverste vinge, i motsetning til det vanlige, den tredje motoren i nesen. Motorarrangementet gav flyveren en bedre utsikt. Alle tre motorene var nødvendigvis ikke de samme. De to motorene montert på nederste vinge var de Havilland Gipsy IIs, og motoren på øverste vinge var en de Havilland Gipsy III montert opp ned. Konstruktører var Airspeeds grunnleggere: A. H. Tiltman og Nevil Shute Norway.

Flyet i bruk
------------

Det første flyet G-ABSI *Youth of Britain II* fløy første gang 10. april 1932 fra Sherburn-in-Elmet, snart etterfulgt av den andre byggingen G-ABSJ *Youth of Britain III*. I løpet av to år fraktet disse to flyene 92 000 passasjerer på kortere rundturer over britiske byer.

Ved utbruddet av Andre verdenskrig ble det første flyet (G-ABSI) rekvirert av Royal Air Force i 1940, gitt militær registrering 968 og brukt som skolefly.

Det andre flyet ble solgt til India til *Himalaya Air Transport and Survey Company Limited* i 1934 og fikk indisk registrering VT-AFO. Det ble brukt til å frakte pilegrimer fra Hardwar til Gaucher. Det ble ødelagt av vandaler etter en hangarbrann i 1936.

Det tredje (G-ACBT) og fjerde (G-ACFB) flyet ble bygget for Midland and Scottish Air Ferries Ltd og ble brukt på en etablert rute mellom Renfrew, Campbeltown, Belfast og Speke. Selskapet opphørte i 1934 og flyene lagt ut til salg. G-ACBT ble ikke solgt og ble demontert i 1941. G-ACFB ble igjen tatt i bruk til rundflyvninger for et nytt selskap; Air Publicity Ltd. Det ble så rekviret av Royal Air Force i 1941 og brukt til opplæring av mannskaper.

Eksterne lenker
---------------

* Mer, plus bilde
Må ikke forveksles med AT&T.

**Aircraft Transport and Travel Limited** var et britisk flyselskap som ble stiftet under første verdenskrig som en avdeling av Airco. Det var det første flyselskap som opererte en regulær rute (mellom London og Paris).

Historie
--------

Den 5. oktober 1916 ble Aircraft Transport and Travel (AT&T) stiftet av George Holt Thomas. Han brukte tidligere militære Airco DH.4 dobbeltdekkere. Det fløy mellom Folkestone og Ghent. Den 15. juli 1919 utførte selskapet en testtur over Den engelske kanal, tross mangel på støtte fra den britiske regjering. Ruten ble fløyet av løytnant H. Shaw i en Airco DH.9 mellom RAF Hendon og Le Bourget lufthavn, turen tok 2 timer og 30 minutter og kostet 21 pund per passasjer.

Den 25. august 1919 brukte selskapet Airco DH.16 på en ny rute fra Hounslow Heath til Le Bourget, den første regulære (daglige) internasjonale rute i verden. Ruten fikk snart ry for sin pålitelighet, tross problemer med dårlig vær. I november 1919 vant det den første britiske sivile luftpostkontrakt. Seks Royal Air Force Airco DH.9A fly ble utlånt til selskapet for å operere flyposten mellom Hawkinge og Köln. I 1920 ble flyene returnert til Royal Air Force.

I februar 1920 ble Aircraft Manufacturing Company Limited (Airco), AT&T, også kjent som Airco Air Express, sammen med morselskapet en del av BSA-gruppen. Det fortsatte å drive under kontroll av Frank Searle fra Daimler Hire Limited.

Så vel som London (Hounslow) til Paris opererte det Croydon Airport til Amsterdam på vegne av KLM. Den 17. mai 1920 opererte det den første KLM-rute mellom London og Amsterdam.

AT&T fortsatte å operere, men Daimler-BSA trakk sin støtte og gjeldstyngede måtte de gå til skifteretten i november 1920 og 17. desember 1920 fløy de den siste turen. Tidlig i 1921 ble alle aktiva kjøpt opp av Daimler og fortsatte som et nytt selskap som Daimler Airway Limited.

I 1921 opererte seks selskaper rute mellom London og Paris: tre franske og tre britiske. De franske selskaper fikk statlige subsidier, og de britiske la ned sine ruter i protest 28. februar 1921.

Flåte
-----

* Airco DH.4
* Airco DH.4A
* Airco DH.6
* Airco DH.9
* Airco DH.9A
* Airco DH.9B
* de Havilland DH.16
* de Havilland DH.18

Referanser
----------

1. ↑  *The Putnam Aeronautical Review* edited by John Motum, p170 Volume one 1990 Naval Institute Press

Litteratur
----------

* *The Illustrated Encyclopedia of Aircraft (Part Work 1982-1985)*. Orbis Publishing. 1. januar 1988.
* Jackson, A.J. (1974). *British Civil Aircraft since 1919 Volume 2*. London: Putnam. ISBN 0-370-10010-7.

Eksterne lenker
---------------

* British Airways history 1910-1919
**Birthe Marie Løveid** (født 20. september 1949) er en norsk billedhugger bosatt i Fredrikstad. Hun har utdannelse i keramikk fra 1970-73 på Statens Håndverk- og Kunstindustriskole, Oslo og 1973-77 Statens kunstakademi, Oslo, skulptur. Deretter studerte hun skulptur på Kungliga Konsthögskolan, Stockholm, og i 1979 studerte hun på grafikklinjen ved Statens Kunstakademi, Oslo.

I mange år underviste hun på Kunstakademiet i Bergen, hvor hun også var rektor. Hun har professorkompetanse i tredimensjonal billedkunst, og hennes kunstneriske virksomhet har i stor grad dreid seg om kunst i det offentlige rom. Fra 2003 har hun Statens garantiinntekt for kunstnere. 

Hun har vært styremedlem i Utsmykningsfondet og Henie Onstad Kunstsenter. Hun er styreleder i Fredrikstad Utvikling og Østfold Kunstnersenter. Hun er styremedlem i Norske Billedkunstneres Vederlagsfond og var juryleder for nordnorsk samtidskunsttriennale 2008.

Referanser
----------

1. ↑   Artists of the World Online, AKL Online kunstner-ID 00321793[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Norsk kunstnerleksikon, oppført som Birthe Løveid, Norsk kunstnerleksikon ID Birthe\_Løveid, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   KulturNav, oppført som Birthe Løveid, KulturNav-ID ce4ff4d2-66df-42b0-b4f8-9c3dea25b190, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* *Birthe Marie Løveid 60 år* Fødselsdagsomtale i Aftenposten Kultur 20. september 2009

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmesiden til Birthe Marie Løveid

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** VIAF **·** KulturNav
 |
**Svend Balstad** (født som *Svend Olsen Hornset* 20. juni 1801 i Ytre Rendal, død 12. juli 1869 i Ytre Rendal) var skogeier, gårdbruker på gården Balstad, og ordfører i Rendalen 1859–1861. Han var også varaordfører i Rendalen 1841–45. Sønnen Ola Balstad var også ordfører i Rendalen.

Han overtok gården Søndre Balstad (eller *Barstad*) etter adoptivfaren Ole Halvorsen Vestgård, og overlot den til sønnen Ola Balstad i 1867. Gjennom eiendomshandel, delvis sammen med sønnen, ble han «en av største skogeierne i bygda og ganske rik.» Svend var opprinnelig født som det tredje barnet til Ole Pedersen og Marit Svendsdatter på Olastu Hornset. Ole Vestgård på Balstad var barnløs gjennom tre ekteskap. I det tredje ekteskapet adopterte han og kona Berit Svend som sønn og arving. Svends mor og adoptivmor var søstre.

I sitt testamente gav han et orgel til Ytre Rendal kirke og 1000 speciedaler til fastskolen i bygda.

Referanser
----------

1. 1 2   www.disnorge.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Ordførere i Hedemarkens Amt fra 1838. Rendalen». *Hedemarkens Amtstidende 19. august 1910*. Hamar. 1910.
3. 1 2 3 4 5 6  Nytrøen, Odd (1970). *Ytre Rendal, gard og ætt*. s. 534–537.
4. ↑  Svend Balstad; Gravminner i Norge
5. ↑  *Hedmark fylke : Østerdalen og østerdølerne*. Aktieforlaget Johannes Hanche. 1923. s. 142.
**Sveriges Radio P1**, **SR P1** eller bare **P1**, er Sveriges Radios første og eldste radiokanal, grunnlagt i 1925. Kanalen var i mange år Sveriges eneste riksdekkende radiokanal, inntil P2 startet faste sendinger i 1955. Kanalen var opprinnelig en allmennkanal tilsvarende norske NRK P1, men endret i 1966 profil til å bli en kanal for diskusjons- og aktualitetsprogrammer. Kanalen sender nesten ingen musikk, derav kanalens slagord *Den talade kanalen*.

Historie
--------

P1 er Sveriges Radios eldste kanal og gikk opprinnelig under navnet *Radiotjänst*, basert på driftsselskapet AB Radiotjänst som ble etablert 21. mars 1924. Første nyttårsdag 1925 klokken 10.55 hadde kanalen sin første sending, en høymesse fra Stockholm. I begynnelsen hadde Radiotjänst kun syv ansatte og sendte kun et par timer hver kveld. Siden økte sendetiden med flere programposter, nyheter, orkestre og kor.

Frem til 1955 var P1 landets eneste riksdekkende radiokanal. Da startet P2 sendinger, og Radiotjänst ble deretter kalt *Program 1*, forkortet P1. I 1966 skiftet kanalen profil, og retter seg mot nyheter, dokumentarer, samfunnsdebatt og tros- og livssynsprogrammer. Kanalen kan sammenlignes som en blanding av NRK Nyheter og NRK P2, men spiller mindre musikk enn norske P2. Kanalen har nest flest lyttere av Sveriges Radios kanaler, etter P4.

Referanser
----------

1. 1 2  «Om P1». *Sveriges Radio* **(svensk)**. 12. mars 2018. Besøkt 21. april 2022.
2. ↑  «Sveriges Radios historia». *Sveriges Radio* **(svensk)**. 4. januar 2022. Besøkt 21. april 2022.
3. 1 2  «Statlig radio i Sverige». *www.radiofakta.se*. Besøkt 21. april 2022.

Eksterne lenker
---------------

P1 på Sveriges Radios hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** SUDOC
 |

| * v
* d
* r
Förvaltningsstiftelsen |
| --- |
| SVT | 

|  |  |
| --- | --- |
| Riksdekkende | 
* SVT 1
* SVT 2
* SVT 24
* SVT Barn
* SVT Play
* svt.se
* Kunskapskanalen
* Öppet arkiv

 |
| Regionale | 
* Norrbotten
* Västerbotten
* Jämtland
* Västernorrland
* Dalarna
* Gävleborg
* Uppsala
* Värmland
* Örebro
* Västmanland
* Stockholm
* Södertälje
* Sörmland
* Väst
* Öst
* Jönköping
* Småland
* Halland
* Blekinge
* Helsingborg
* Skåne

 |

 |
| SR | 
* P1
* P2
* P3
* P4
* Radio Sweden
* Sameradion

 |
| UR | 
* Kunskapskanalen

 |
| Nedlagte | 
* Gävledala
* SVT Extra
* SVT HD
* SVT World

 |
**Andris Treimanis** (født 16. mars 1986 i Kuldīga) er en latvisk fotballdommer som til daglig dømmer i landets øverste divisjon Virslīga. I tillegg har han dømt flere internasjonale kamper på aldersbestemt nivå både i regi av FIFA og UEFA.

Treimanis debuterte som dommer på landets øverste nivå den 21. oktober 2006 under kampen mellom Dizvanagi Rezekne og Skonto Riga (0–1). Hans første europacupkamp kom den 30. juni 2011, da han dømte første kvalifiseringsrunde av UEFA Europa League 2011/12 mellom Şüvəlan FK og FK Minsk (1–1).

Han har dømt flere landskamper på U-17, U-19 og U-21-nivå, blant annet flere kamper under kvalifisering til europamesterskap for U-17, U-19 og U-21. Treimanis debuterte internasjonalt som hoveddommer på øverste nivå den 25. mars 2011, da han dømte vennskapskampen mellom Litauen og Polen (2–0).

Referanser
----------

1. ↑  FIFA.com – Latvia, Football Officials - Referees (Besøkt 7. september 2019)
2. ↑  Tranfermarkt.de – Virslīga 2006, Dizvanagi Rezekne-Skonto FC 0:1 (Besøkt 7. september 2019)
3. ↑  Worldfootball.net – Europa League Qual. 2011/2012, AZAL PFK Baku-FK Minsk 1:1 (Besøkt 7. september 2019)
4. ↑  Worldfootball.net – Friendlies 2011 – Lithuania-Poland 2:0 (Besøkt 7. september 2019)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Andris Treimanis – Transfermarkt (dommer) Rediger på Wikidata

* (en) Andris Treimanis – WorldFootball.net (dommer) Rediger på Wikidata

* (en) Andris Treimanis – Soccerbase.com (dommer) Rediger på Wikidata
* Dommerprofil hos Worldreferee.com
* Dommerprofil hos Soccerway.com
**Nordnorsk Visegruppe** er en norsk musikk- og sanggruppe som særlig framfører viser. Gruppa var aktiv fra 1975 til 1980, men ble samlet på nytt i 2005. Visegruppa består av vokalistene og musikerne Jan Arvid Johansen (gitar og sang), Bente Reibo (sang, klokkespill og trekkspill), Hanne Bjørklid (sang og fiolin), Odd Arvid Eilertsen (sang og kontrabass) og Ola Graff (sang, trekkspill, piano, bassblokkfløyte, tverrfløyte, munnspill og blokkfløyte).

Historikk
---------

*Nordnorsk Visegruppe* ble etablert i Tromsø i 1975 og hadde sin debut på visefestivalen Troilltampen. Med sine «flerstemte harmonier og avanserte og raffinerte musikalske arrangementer» videreførte de den tidligere så dominerende allsang-orienterte visetradisjon. En stor del av visene deres var innsamlede tradisjonsviser fra Nord-Norge, som ble gitt en ny musikalsk drakt. Etter turnering med Hålogaland Teater (*Dikt og forbainna løgn*, 1977) fikk den Prøysenprisen i 1977 for sin «fornyelse av nordnorsk tradisjonsmusikk». To plateutgivelser, *Rav og Rekling* i 1977 og *Hei løsti* i 1979, avstedkom nominasjon til den høythengende Spellemannprisen i 1979 og plassering på Norsktoppen. Tross bidrag på LP-platen *Norske viser i 70åra* i 1980, trakk de seg tidlig tilbake dette året. I 2005 gjenoppstod gruppa med samme besetning og opptreden på Nordlysfestivalen. I 2006 kom deres to LP-plater ut samlet på en CD.

Referanser
----------

1. ↑   arkiveringsdato 23. juni 2019, arkiv-URL web.archive.org, www.proysenhuset.no[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Nordnorsk Visegruppe på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Nordnorsk Visegruppe på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* (no) Nordnorsk Visegruppes nettsider
* (no) Kort omtale på www.mic.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Charing Cross** er et område i City of Westminster i det sentrale London. Det er et kryss mellom Strand, Whitehall og Cockspur Street, rett sør for Trafalgar Square. Det har gitt navn til flere landemerker, inkludert Charing Cross stasjon, en av hovedterminalene i Londons undergrunnsbaner.

Navnet Charing kommer fra en liten landsby som lå på dette stedet, og betyr «en sving i elven». I denne landsbyen satte Edvard I opp et av eleanorkorsene, monumenter til minne om hans hustru Eleonore av Castilla som ble reist på de tolv stedene hvor hennes kiste sto over natten under ferden fra Lincolnshire til Westminster. En viktoriansk «kopi» av korset, som er både større og mer ornamental enn originalen, står utenfor Charing Cross stasjon. Det nye korset ble designet av Edward Middleton Barry. Det opprinnelige sto på stedet hvor man i dag finner en statue av Karl I av England.

Alle avstander til London måles fra et punkt i Charing Cross. Dette er markert med en plakett like ved Trafalgar Square.

Se også
-------

* Charing Cross Road

Referanser
----------

1. ↑   «Charing Cross, the railway stations, and Old Hungerford Market», *British History Online*
2. ↑   Johnson, Ben: «The Eleanor Crosses», *Historic UK*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** BBC Things
 |
**Eiler Græbe** (født 23. juli 1892 i København, død 5. januar 1977 i Hornbæk i Danmark var en danskfødt svensk arkitekt. Han giftet seg i 1924 med Nan Skytte (adoptivdatter av Göran Wilhelm Skytte af Sätra) 

Græbe vokste opp i Malmö hvor han tok examen artium i 1910. Han gikk deretter i murerlære og ble ansatt hos Kay Fisker i København og hos domkirkearkitekt Theodor Wåhlin i Lund i 1910-årene. Studerte ved 'Kunstakademiet' i København der han tok eksamen i 1923. Græbe drev eget arkitektkontor i Malmö 1922–43, med Aage Schoug (1902–1974) fra 1930-tallet og framover. Han gjorde studiereiser til USA i 1913, Paris i 1921, Det nære østen i 1923 og Italia i 1933. Græbe var tjenestegjørende arkitekt for Byggnadsstyrelsen fra 1930. Fra 1944 til 1967 var Græbe domkyrkearkitekt i Lund.

Græbe ble i 1968 utnevnt til æresdoktor ved Lunds universitet og han var medlem av Vetenskapssocieteten i Lund. Han var medlem av Sveriges arkitekters riksförbunds (SAR) styre 1953–56.

Græbes hovedarbeid var restaureringen av Lund domkirke 1953–67. Dessuten utførte han restaurering av omkring 150 kirker, særlig i Lunds stift. Græbe arbeidet i modernismens ånd, men hans restaureringsarbeider var preget av helhetstenkning, enkelhet og anstendighet og han hadde en hensynsfullhet og viste respekt for det historiske.[]

Restaureringer
--------------

* Stora Råby kyrka (1934)
* Eskilstorps kyrka (1936)
* Grötlingbo kyrka (1956–1957)
* Ganthems kyrka (1966–1967)

Referanser
----------

1. 1 2   Kunstindeks Danmark, Kunstindeks Danmark kunstner ID 6929, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   Arkitekter verksamma i Sverige, utgitt 11. juli 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Arkitekter verksamma i Sverige, utgitt 9. januar 2015[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** Kunstindeks Danmark **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** LIBRIS **·** KulturNav
 |

Portaler: Arkitektur | Sverige | Danmark
**Anna Backer** (født *Giebelhausen* 5. oktober 1868 i Fredrikstad, død 6. desember 1942 samme sted) var en norsk politiker, organisasjonsleder, avholdskvinne og kvinnesaksforkjemper. 

Hun var datter av Fredrikstads bylege og ordfører Fredrik Waldemar Giebelhausen (1837–1910) og Marie Elisabeth Friis (1841-1906). I sitt ekteskap med trelasthandler, ordfører og stortingsmann Zacharias Backer hadde hun selv fem barn. 

Backer er mest kjent for sitt engasjement i kvinnesaken, der hun satt i styret for Norske Kvinders Nasjonalråd og var internasjonal sekretær i International Council of Women. Hun hadde også en fremtredende rolle i sitt lokalmiljø, der hun var representant i bystyret i tillegg til å være blant annet leder for Fredrikstad og Omegn Kvinnesaksforening og for Fredrikstad Hjemmenes Vel, var første viseformann i Fredrikstad Skiklubb (1896), og Fredrikstad Røde Kors. Som formann for lokalavdelingen av Norske Kvinders Nasjonalråd stod Anna Backer i 1903 i spissen for å starte aksjonen «Mjølkdroppen» for å sørge for at de fattigste barna i kommunen fikk mat. Den lokale avdelingen av Røde Kors sørget blant annet for å opprette viktige feltlasaretter under spanskesyken. 

Foran stortingsvalget i 1909 var hun svært aktiv i valgkampen, og holdt en rekke politiske foredrag til støtte for den lokale felleslisten til partiene Høyre og Frisinnede Venstre. Hun var oppnevnt som medlem av det lokale fabrikktilsynet.

Backer var også aktiv i Den katolske kirke, og stiftet et lokallag av den katolske kvinneforeningen «St. Birgitta». Hun grunnla og var i ti år leder for Norske Kvinders Katolske Forbund (1924). Hun var en nær venninne av Sigrid Undset.

Hennes livssyn preget hennes filosofi i kvinnesaken, der hun kom i opposisjon til de mest liberale som mente prevensjon skulle på dagsordenen, noe for eksempel Katti Anker Møller (også fra Fredrikstad) tok til orde for. Da lovforslaget til de Castbergske barnelover ble lagt frem, tok Anna Backer sterk avstand fra de foreslåtte bestemmelsene fordi disse gav barn født utenfor ekteskap rett til farens navn og arv etter faren. En slik bestemmelse mente hun var i strid med kristen moral.

Hun er hedret med det katolske æreskorset Pro Ecclesia et Pontifice. For arbeidet under spanskesyken mottok hun Kongens fortjenstmedalje i gull.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 54[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Fredrikstad Bys Historie 3 : Sagbrukstiden : 1860-1914». *Nasjonalbiblioteket www.nb.no*. s. 380. Besøkt 14. april 2020.
3. 1 2  «Fredrikstad Bys Historie 3 : Sagbrukstiden : 1860-1914». *Nasjonalbiblioteket - www.nb.no*. s. 462–463. Besøkt 14. april 2020.
4. ↑  «Kvinner på kartet : en kulturhistorisk byvandring i Fredrikstad». Fredrikstad kvinnesaksforening. 2004. Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp). Besøkt 2. januar 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Anna Backer på Kulturnett

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Alazani** (georgisk: ალაზანი, aserbajdsjansk: *Qanıx*) er en elv som renner gjennom Kaukasus og er en av de største av sideelvene til Kura i det østlige området av Georgia. Elven har en lengde på 351 km og deler av elven danner grensen mellom Georgia og Aserbajdsjan før den møter Kura ved Mingəçevir-reservoaret.

Alazani har sitt utspring i Store Kaukasus der to små elver renner sammen like sør for ryggen. Den renner først gjennom området Akhmeta mot sør før den renner gjennom den frodige Alazanidalen i Kakheti mot sørøst. Alazani er senteret for georgisk vindindustri og i flere hundre år var det fra her perserne invaderte områdene lengre nord.

Alazani tørker som regel helt ut om vinteren, men sent på våren, når snøen smelter i fjellene, blir den svært stor og fører ofte med seg flom. Elven blir hovedsakelig brukt for vanning og drikkevann. Pp 1990-tallet bygde kinesiske investorer et lite vannkraftverk som benytter seg av den sterke strømmen i Alazani. Elven er også populær for rafting blant turister.

Elven er noe forurenset av ubehandlet kloakk fra byer og andre bosettinger og fra jordbruk. I distriktene Kvareli og Lagodekhi er vannkvaliteten dårlig.

Alazani gir også navnet sitt til forskjellige georgiske viner, blant annet de halvtørre vinene *Marani Alazani Valley* og *Old Tbilisi Alazani*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GeoNames
 |
**Sentrum–høyre** betegner bevegelser som ligger mellom det som tradisjonelt regnes som sentrum og høyresiden i politikken. Sentrum–høyre brukes også som et begrep når det er snakk om et kompromiss eller samarbeid mellom partier eller organisasjoner i sentrum og høyre.

Norge
-----

I Norge ligger Høyre, deler av Venstre og Kristelig Folkeparti nært sentrum–høyre.

Politisk ståsted og ideologi
----------------------------

Fordi sentrum–høyre alltid vil variere med hvilke parter som deltar, vil også politikkens innhold variere. Sentrum–høyre fører som regel en politikk som verner om den private eiendomsretten og en økonomisk modell etter markedsøkonomien der staten tar en mindre aktiv del i næringslivet. Sentrum–høyre skiller seg fra den mer ytterliggående høyresiden ved at den likevel vil verne om noen offentlige velferdsløsninger og regulere markedet til en viss grad, spesielt gjelder dette grunnleggende velferdstjenester og at det skal eksistere et offentlig tilbud av disse. Sentrum–høyre-partier er noen ganger verdikonservative og mot ekstrem sekularisering og andre store forandringer av samfunnet. Ideologiske retninger som ligger sentrum–høyre nært er sosialliberalismen, kristendemokrati og liberalkonservatismen.

Se også
-------

* Sentrum–venstre
* Høyresiden
* Sentrum
* Markedsøkonomi
* Liberalisme
* Konservatisme

Referanser
----------

1. ↑  Høyre mot sentrum Arkivert 24. september 2009 hos Wayback Machine. Dagsavisen
2. ↑  Tror på sentrum-høyre-koalisjon, DN.no
3. ↑  - Sentrum-høyre må bli størst for å regjere
4. ↑  McDonald, Michael D. Silvia M. Mendes og Myunghee Kim (2007). «Cross-temporal and cross-national comparisons of party left-right positions». *Electoral Studies* **(engelsk)**. 26 (1): 69. doi:10.1016/j.electstud.2006.04.005. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
**Courchevel altiport** (IATA: **CVF**, ICAO: **LFLJ**) er en flyplass i Frankrike. Flyplassen ligger to kilometer sør for skistedet Courchevel.

Flyplassen i Courchevel er en såkalt altiport, noe som betyr at flyplassen ligger høyt til fjells. Landingene skjer alltid i oppoverbakke, og dermed kan flyene lande på en kortere strekning enn om rullebanen hadde vært flat. Take-off skjer i nedoverbakke, og bakken hjelper da flyene å få ekstra hastighet.

Courchevel altiport har en asfaltert rullebane med lengde 535 meter og bredde 40 meter. Baneretningene er 05 og 23. Hellingen på rullebanen varierer mellom 12,5 og 18,5 %. Dette er den bratteste rullebanen i Europa. Flyplassen kan ta ned så store fly som en 54-seters Dash 7 (som ellers ikke trenger lengre rullebane enn 600 meter). Rullebanen brøytes også om vinteren. Den har imidlertid ikke landingslys. Rullebanens høyde er 1 941 moh. (nederst) og 2 006 moh. (øverst).

Flyplassen var 12. juli 2005 mål for en etappe i sykkelrittet Tour de France. Spanske Alejandro Valverde vant den 192,5 km lange etappen som startet i Grenoble.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Courchevel Altiport – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Tekniske data om flyplassen[*død lenke*] (pdf-fil)
* The altiport – Aeroclub des Trois Vallées
* Courchevel Altiport – pilotlist.org
* Field report: Courchevel altiport – Higher Flyer
* Bildegalleri - airliners.net
* Tour de France til Courchevel – TV2 Nettavisen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Amadou Colley** (født 10. oktober 1962 i Sanchaba Sulay Jobe i West Coast Region) er en gambisk økonom som siden desember 2010 har vært sentralbanksjef i Gambias sentralbank.

Colley har en Bachelor of Science-grad innen økonomi og samfunnsfag, med hovedfag innen regnskap fra Fourah Bay College ved University of Sierra Leone i 1988. I tillegg tok han Master of Business Administration innen internasjonal bank og finans (*International Banking and Finance*) i 1997–1999. 

Han ble utnevnt til sentralbanksjef i desember 2010, og overtok da etter Momodou Bamba Saho.

Referanser
----------

1. ↑  Daily Observer – *Amadou Colley is new Central Bank Governor* Arkivert 31. oktober 2013 hos Wayback Machine. besøkt 10. januar 2012.

Eksterne lenker
---------------

* Gambias sentralbank – *Central Bank of The Gambia Board of Directors* Arkivert 1. mai 2019 hos Wayback Machine.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Momodou Bamba Saho** | **Sentralbanksjef for Gambias sentralbank**(2010–-) | Etterfølger:**-** |
Flat Holms beliggenhet
**Flat Holm** (walisisk **Ynys Echni**) er en walisisk øy i Bristolkanalen. Administrativt tilhører den grevskapet Vale of Glamorgan. 

Den 13. mai 1897 sendte Guglielmo Marconi, assistert av George Kemp, en ingeniør knyttet til Cardiffs postkontor, det første trådløse radiosignal over vann fra Lavernock til Flat Holm. Meldingen som ble sendt med morsekode var 'ARE YOU READY' ('er du klar').

Flat Holm er en liten, nesten rund øy med en diameter på omkring 500 m. På toppen av en lav høyde står et fyrtårn. Det har vært drevet fyrtårn der siden det 18. århundre; det første ble bygget av William Crispe. Tidligere lå et kolerasanatorium på øya, men den er ikke lenger bebodd. Den siste bofaste fyrvokteren forlot øya i 1988, da fyret ble automatisert. 

I 1975 leaset lokalmyndighetene øya i de neste 99 år, og Flat Holm er nå et lokalt naturreservat. 

Navneleddet 'holm' er av nordisk opprinnelse, og har samme betydning som norsk 'holme'. 'Flat' må sees i forhold til naboøya Steep Holm, som har et noe mer ulendt terreng. Steep Holm tilhører Somerset i England.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Flat Holm – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** BBC Things
 |
**Benjamin Hornigold** (født 1680, død ca. 1719) var en engelsk pirat. Hans tid som pirat varte bare i ett år, fra 1716 til 1717, men skipet han førte ble et utgangspunkt for mer kjente sjørøvere. Som mange andre pirater seilte han sannsynligvis på engelske kaperskip i den spanske arvefølgekrigen. Dette var også en aktivitet han gjenopptok etter å ha mottatt amnesti i 1717.

Hornigold er mest kjent for å ha operert sammen med Edward Teach, bedre kjent som *Svartskjegg*. Sammen plyndret de skip og byer langs den nordamerikanske østkysten og i Karibien.

I 1717 skilte Teach og Hornigold lag og Hornigold seilte til New Providence. Etter at Woodes Rogers ble utnevnt som guvernør av Bahamas, brukte Hornigold amnestiet som ble utskrevet av Kong Georg I til alle pirater i 1717. Hornigold ble ansatt som pirat-jeger, for å få bukt med blant annet piratene Stede Bonnet og Charles Vane.

Rundt 1719 ble Hornigold sendt til Mexico på en handelsreise. Skipet traff imidlertid et rev langt fra land og gikk ned med kaptein og mannskap.

Referanser
----------

1. ↑  Defoe, Daniel (1724). *A General history of Pyrates: From their first rise and settlement on the island of providence to the present time.*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | World History Encyclopedia **·** VIAF **·** GND
 |
*For den norske øya med samme navn, se Flatøy.*

**Flatey** er den nest største øya i Breidafjord (Breiðafjörður) som er lokalisert i nordvestlige Island. Breidafjord har foruten Flatey også rundt førti andre mindre øyer. Antagelig ble Flatey dannet i løpet av siste istid av en stor bre. Flatey er to km lang og en km bred. Øya er bortimot fullstendig flat, derav navnet.

Øya er delvis bebodd i løpet av året, og da kun om sommeren og i løpet av vinteren er de fleste husene tomme hvor kun fem fastboende blir på øya. Til tross for det lave antallet var Flatey et av de viktigste kulturelle sentrene å Island med et kloster som ble grunnlagt i 1172 på det høyeste punktet på øya, ikke langt fra det ny klosteret. I løpet av 1800-tallet var øya en kulturell og kunstneriske referanse på Island og opplevd stor innflytning. 

I 1926 ble det også bygget en kirke. Kirkens interiør er malt med scener fra Flateys liv av den katalanske maleren Baltasar på 1960-tallet i bytte for gratis kost og losji da han besøkte øya. I dag har kirken den kuriøse ære av å være både det eldste og det minste biblioteket på Island, etablert i 1864. Dette svært beskjedne biblioteket var en gang hjemmet til Flateyboka, det største og beste boka i Island på midten av 1600-tallet. Etter noen avslag ble eieren av boka, som bodde på Flatey, endelig overtalt til å gi bort boka til den danske kongen Fredrik III i 1662. Heldigvis ble boken returnert tilbake til Island i 1971 sammen med en mengde andre islandske oldtidsmanuskripter.

Flatey er kun en eneste veg som leder opp til den såkalte «gamlebyen» som består av noe restaurerte hus og en havn. I havnen blir øyas sauer fraktet over til fastlandet ved slaktingen. Foruten sauer består det mest av Flateys dyreliv av fugler, spesielt lundefugler. Omtrent halvparten av Islands 37 fuglearter finnes på øyene i Breidafjord. Flatey er derfor et utmerket sted for fugletitting.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Flatey – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Flatey – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Informasjon om Flatey - islandsk

Portal: Island

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Aleksej Aleksandrovitsj Obukhov** (russisk: Алексе́й Алекса́ндрович О́бухов; født 12. november 1937 i Moskva, død 16. oktober 2022) var en russisk diplomat og politiker. Obukhov var viseutenriksminister fra 1989 til 1991, og Russlands ambassadør til Danmark fra 1992 til 1996.

Liv og virke
------------

Obukhov ble uteksaminert fra Moskvas statlige institutt for internasjonal politikk i 1961, og begynte sitt virke i den sovjetiske utenrikstjeneste i 1963.

Obukhov ble postert til den sovjetiske ambassade til Thailand. Fra 1968 var han seniorrådgiver ved staben til den sovjetiske viseutenriksminister Vladimir Semjonovitsj Semjonov.
Fra 1971 var han med på de forhandlinger med USA om reduksjon av strategiske våpen som fant sted i Helsinki, Wien og Genéve. Han var sjef for den sovjetiske delegasjon som forhandlet om INF-traktaten med USA (Intermediate-Range Nuclear Forces Treaty - INF). Avtalen ble undertegnet i Washington, D.C. av USAs president Ronald Reagan og generalsekretær Mikhail Gorbatsjov den 8. desember 1987. Obukhov fløy fra Genéve med traktatsteksten i sine hender til Washington for at den skulle undertegnes der.

I 1988—1989 var Obukhov sjef for utenriksministeriets USA-Canada-avdeling. I 1990—1991 var han sovjetisk viseutenriksminister med ansvar for sovjetisk-amerikanske relasjoner og forhandlinger om reduksjon ab strategiske våpen. Han fortsatte i 1991—1992 som Russlands viseutenriksminister. 

I perioden 1992—1996 var Obukhov Russlands ambassadør til Danmark. Mens han var i Danmark gjorde han seg til venns med fyrst Dimitri Romanov og fyrst Nikolaj Romanov. Han beholdt ambassadørs rang etter at tjenesten i Danmark var omme.

I 1997—2003 ledet Obukhov den russiske delegasjon i de russisk-litauiske forhandlinger om grensespørsmål, og forberedte traktater om landegrensen, og om avgrensningen av havgrensene. Arbeidet endte med en traktat som ble undertegnet 23.–25. oktober 1997 av presidentene Boris Jeltsin og Algirdas Brazauskas.

I 1999—2002 var Obukhov russisk representant i Østersjørådet, og formann for seniortjenestemenn ved Barents Euro-Arctic Council. Han var fra 2003 leder av den russiske delagasjon til Den russisk-litauiske kommisjon for grensespørsmål, og deltok i mange fohgandlinger om grensespørsmål i Vilnius, Warszawa og Minsk.

Fra 2009 var Obukhov leder av den russiske delegasjon til den Den russisk-latviske kommisjon for grensespørsmål, og deltok på mange møter i Riga og Daugavpils.

Obukhov var også med i den felles russisk-norske kommisjonen for felles verifisering av passering av statsgrensen (2007).

Verker
------

* «The Philosophy of Political Violence»
* «Socialist Policy of Peace: the Theory and the Practice»
* «On the Way to Reducing the Military Tension»
* «The Soviet-American Relations: the Past and the Present»
* «A Dangerous Step»«Edward Teller: the Thermo-Nuclear Bomb Legacy».
* «Nuclear Non-Proliferation: A Brief Encyclopedia». Moscow, 2009. ISBN 978-5-8243-1130-3.
* «Russia-Denmark: the Painters of the Imperial Courts»

Referanser
----------

1. ↑  «'Star Wars' obstacle to treaty, Soviet envoy says». *Bangor Daily News*. 11. juli 1988. s. 18. Besøkt 28. juni 2011.
**«Here Comes The Sun»** er en sang av George Harrison fra The Beatles' album *Abbey Road*, utgitt i 1969.

Sangen, som er Harrisons mest kjente Beatles-bidrag ved siden av «Something», hadde sin opprinnelse i et samarbeid mellom Harrison og den nære kameraten Eric Clapton som resulterte i sangen «Badge» som ble spilt inn med Claptons daværende gruppe Cream. Det var sangens overgangsvers, «bridge», som dannet basisen for «Here Comes The Sun». Den endelige versjonen av sangen ble skrevet i Claptons hage da Harrison forsøkte å unngå Apple Records endeløse møter.

1969 hadde vært et vanskelig år for George Harrison; han ble arrestert for oppbevaring av cannabis, han hadde fått mandlene fjernet, og han sluttet midlertidig i The Beatles. «Here Comes The Sun» ble skrevet mens Harrison for et øyeblikk følte at han hadde en pause fra disse problemene.

John Lennon var ikke til stede da sangen ble spilt inn på grunn av en trafikkulykke i Skottland. Harrison sang førstestemmen og bakgrunnsstemme, foruten å spille akustisk gitar, kromatisk munnspill, synthesizer, og håndklapping. Paul McCartney sang også bakgrunnstemme og spilte bassgitar og bidro med håndklapping. Ringo Starr spilte trommer og bidro med håndklapping. En rekke ukjente musikere spilte fioliner, celloer, kontrabass, piccolofløyter, tverrfløyter, altfløyter og klarinetter.

Coverversjoner
--------------

Den afroamerikanske folk/soul-artisten Richie Havens, som ble kjent for sin ekstatiske opptreden på Woodstock-festivalen, ga ut en versjon av «Here Comes The Sun» i 1971, som nådde en 16.-plass på den amerikanske Billboard-listen.

Den britiske gruppa Steve Harley & Cockney Rebel nådde 10.-plass på de britiske listene i 1976 med sin versjon.

Jazz/soul-artisten Nina Simone ga i 1971 ut et album med tittelen *Here Comes The Sun*, som blant annet inneholdt hennes egen svært personlige tolkning av Harrisons komposisjon. Simones innspilling av «Here Comes The Sun» regnes av mange kjennere som en av de beste coverversjoner av en Beatles-låt noensinne.

Eksterne lenker
---------------

* Teksten til «Here Comes the Sun»[*død lenke*]
* Review oversikt fra All Music Guide
* Alan W. Pollacks analyse av *Here Comes The Sun*
Førde (gamle) gravplass ligger like ved Førdespollen. Foto: Jan-Tore Egge 
**Førde gravplass** eller **Førde gamle gravplass** eller **Førde gamle kirkegård** er en gravlund i Sveio kommune i Vestland fylke. Den ligger ved tettstedet Førde, ned mot Førdespollen. Gravlunden ble ifølge «Norges kirker» anlagt som kolerakirkegård i 1857 og ble tatt i bruk som vanlig kirkegård i 1860, mens Sveio kirkelige fellesråd daterer etableringen til 1876. Først i 1938 ble Førde kirke noen hundre meter lenger øst innviet, og det ble anlagt kirkegård også der. Den benevnes Førde nye.

Gravlunden hadde 314 graver per 2019. Det er gjort vedtak om at det foruten allerede festede graver bare kan nedsettes urner på gravlunden.

Referanser
----------

1. ↑  *Plan for gravplassar i Sveio 2020–2060*, s. 8.
2. ↑  *Plan for gravplassar i Sveio 2020–2060*, s. 12.
3. ↑  *Plan for gravplassar i Sveio 2020–2060*, s. 9.

Litteratur
----------

* Anne Marta Hoff: Førde kyrkje, Hordalan i «Norges kirker»
* Plan for gravplassar i Sveio 2020–2060 (Sveio kirkelige fellesråd)

Eksterne lenker
---------------

* Kart over Førde gamle gravplass (Allslekt.org)
Herefordokse
Hereford på beite i Australia
**Hereford** er en engelsk kjøttferase.

Historie og utbredelse
----------------------

Hereford stammer opprinnelig fra England, i grevskapet Herefordshire. Området var tidlig kjent for gode kjøttdyr. På 1700-tallet ble avlsarbeidet intensivert, og den første stamboka ble opprettet i 1846. Stamboka er lukket, det vil si at for å kunne defineres som hereford må begge foreldrene befinne seg i stamboka. 

I Norge ble de første herefordkyr importert rundt 1950. I dag formidles sæd fra herefordokser gjennom GENO. Det insemineres årlig cirka 1 000 dyr med sæd fra hereford. Hereford er en av de mest utbredte kjøttferasene i verden. Oppdrettere av hereford i Norge er organisert i Norsk Herefordforening.

Kjennetegn
----------

Hereford er en ren kjøttferase som er rød av farge. Hodet med hals, doglapp, bryst og buk er helt hvitt. Det samme gjelder nakkestripe, haledusk og nedre del av beina. Hereford finnes både som hornet og kollet.[]

Egenskaper
----------

Hereford er en ekstensiv storferase. Det vil si at den fôres best opp på gras, og at den ikke legger på seg fort slik som intensive storferaser gjør. Dersom hereford blir fôret opp med mye kraftfôr så vil kua bli fet og kjøttkvaliteten vil dermed bli redusert.[]

Se også
-------

* Liste over kuraser
* Ku

Referanser
----------

1. ↑  «Seminstatistikk». Tyr-Norsk Kjøttfeforening. Arkivert fra originalen 5. oktober 2008.

Eksterne lenker
---------------

* Norsk Herefordforening
* GENO

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Tomm Thorkildsen** (født 11. desember 1949) er en norsk fysioterapeut og friidrettstrener i spydkast.

Thorkildsen startet i 1981 Sørlandets Fysikalske Institutt Kristiansand A.S. sammen med Ola Grimsby, Øyvind Iglebekk, Gitle Kirkesola og Jo Østvold. Han er far til, og tidligere trener for spydkaster og olympisk mester, Andreas Thorkildsen. Han var tidligere gift med Andreas Thorkildsens mor, hekkeløperen Bente Amundsen. Tomm Thorkildsen har også han vært trener i Kristiansand IF for blant andre Dimitri Halseide, Marie Lindeberg og Grethe Kleggetveit, som alle har nådd gode resultater i spydkast.

Tomm Thorkildsens var selv en allsidig idrettsutøver, og spilte juniorfotball for Idrettsklubben Start, og håndball for AK 28. Lik sin sønn var det spyd han drev lengst, og han nådde et besteresultat på 71,64 m fra et stevne på Bislett, Oslo 30. juli 1974. Resultatet ble nummer syv på årsstatistikken for 1974, og er nummer 41 i Norge med den gamle spydtypen. I 1974 ble medaljene fra spydkast i Norgesmesterskapet fordelt slik: Gull: Harald Lorentzen, Freidig (77,86 m), sølv: Terje Thorslund, Nittedal (75,70 m), og bronse: Tore B. Larsson, Hamar (72,38 m).

Referanser
----------

1. ↑  friidrett.no: Årsstatistikk for 1074, menn (PDF) Arkivert 31. august 2011 hos Wayback Machine. hentet 4. oktober 2011
**Erobringen av Vigo** skjedde i 1719 under Kvadrupelalliansekrigen da et britisk tokt gikk i land på kysten av Spania og erobret Vigo. De okkuperte byen i ti dager før de trakk seg tilbake. Toktet ble kommandert av Lord Cobham med marinestyrker kommandert av viseadmiral James Mighels

Styrkene gikk lenger inn i landet så langt som til Pontevedra. Toktet ble utført som en hevnaksjon for den spanske innblandingen i Jakobittopprøret, hvor spanske soldater hadde gått i land i Skottland og ble slått i slaget ved Glen Shiel. Toktet var også ment for å demonstrere for spanjolene at de allierte styrkene lett kunne slå til langs den sårbare kystlinjen deres, og ble koordinert med et fransk angrep øst i Spania, i håp om at dette ville tvinge Spania til forhandlingsbordet. Spanjolene forsto hvor sårbare de var og de allierte kunne åpne en ny front, borte fra den franske grensen.

Kilder
------

* Rodger, N.A.M. *The Control of the Ocean:* A Naval History of Britain*, 1649-1815*. Penguin Books, 2006.
* Simms, Brendan. *Three Victories and a Defeat: V'The Rise and Fall of the First British Empire*. Penguin Books, 2008.
* Fernández Duro, Cesáreo. *Armada española desde la unión de los reinos de Castilla y de León*, tomo VI. Sucesores de Rivadeneyra, 1902.

Referanser
----------

1. ↑  Rodger s.229
2. ↑  Simms p.141
**Søren Jensen Bølle** (født 1714 i Østerbølle/Jylland, død ca. 1780 i Altona/Holstein) var stifteren av zionittene. Zionittene var et pietistisk religionssamfunn, som praktiserte troende dåp (voksendåp) og avviste kirkelige vielser og begravelser.

Bølle var sønn av skredderen Jens Christensen og Karen Simonsdatter. Som ung teologistuderent møtte han i København den radikale pietismen og Brødremenigheten. I 1737 reiste han til Krefeld hvor han møtte pietistisk-døperisk tunkere.. Etter møtet med pietismen bestemte han seg for å seile til Norge for å bli fribonde. Han slo seg ned i Drammen.

I 1740 reiste han tilbake til København for å avslutte sitt teologiske studium. I 1741 begynte han for alvor å spekulere i å bryte med statskirken. Han var motivert av motstand mot kirkens ytre ordninger og skepsis overfor syndsforlatelse for hyklere. Som en konsekvens av hans teologiske synspunkter begynte han i 1742 å døpe voksne mennekser med fullstendig neddykking i elven i Drammen. Han etablerte senere en egen menighet, som fikk navnet Det nye Zion, hvis medlemmer ble omtalt som zionittene. Menigheten var til dels inspirert av herrnhuterne, og til dels av radikale pietistiske miljøer i Tyskland. I 1742 giftet han seg med prestedatteren Anniken Wulfsberg.

Bevegelsen spredte seg raskt på Østlandet. Sommeren 1742 havnet Bølle og andre medlemmer av zionittene på tukthuset i Christiania. Året etter ble de forvist til de religiøse fristedene, og Bølle valgte å slå seg ned i det holstenske Altona. Han forsøkte å få andre zionitter til å emigrere og sommeren 1744 emigrerte en gruppe på 50 norske zionitter til Altona. Allikevel gikk zionittene i Altona til slutt i oppløsning og Bølle døde som fattig mann i 1780-årene.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Store norske leksikon, snl.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Jiffynotes.com: *Brethren*». Arkivert fra originalen 4. mars 2016. Besøkt 15. juni 2012.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon
 |
**Fredrik Kiil** (født 29. september 1921 i Narvik, død 25. desember 2015 i Oslo) var en prisbelønt norsk lege, kjent for sine bidrag til kunnskap om kunstig nyre.

Han tok examen artium i 1940 på Frydenlund videregående skole i Narvik, medisinsk embetseksamen (cand.med.) ved Universitetet i Oslo i 1948 og den medisinske doktorgraden (dr.med.) i 1958 på avhandlingen *The function of the Ureter and Renal Pelvis*. Fra 1962 til 1991 var han professor og leder av institutt for eksperimentell medisinsk forskning ved Ullevål sykehus.

Fredrik Kiil utviklet en kunstig nyre som ble tatt i bruk over hele verden, en oppfinnelse som ga ham et stort internasjonalt navn. Som leder av Institutt for eksprimentell forskning ved Ullevål sykehus utviklet han særlig to viktige forskningsfelter: et om nyrenes funksjon og kontroll av blodtrykket og et annet om hjertekamrenes dynamikk og kontroll av blodstrøm.

I 30 år veiledet han mange unge leger til doktorgrad. Doktorandene har senere inntatt ledende stillinger i Helse-Norge og ved universitetene. Det er nå tilsvarende forskningsmiljøer ved de fire medisinske faktultetene i Norge.

Verv og utmerkelser
-------------------

* Det Norske Videnskaps-Akademi, innvalgt medlem
* Fridtjof Nansens belønning for fremragende forskning 1974
* Anders Jahres medisinske pris 1980
* Den amerikanske *National Kidney Foundation Dialysis Pioneering Award* 1982
* Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden 1990

Kilder
------

* Fredrik Kiil - Norsk biografisk leksikon
* Fredrik Kiil - Store norske leksikon
* Nekrolog i Aftenposten 2. januar 2016 side 69, skrevet av Ole M. Sejersted, Ole Petter Ottersen og Bjørn Erikstein

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Søren Angell Parr** (født 14. februar 1815 i Drøbak, død 27. februar 1903 i Christiania) var en norsk skipsreder og forretningsmann som var blant de første som eksporterte isblokker laget på innsjøene rundt Oslofjorden til England og kontinentet.

Han var sønn av skipsreder Henry Parr (1772–1859) og Ragna Gedde. Faren var av Parr (slekt) og hadde kommet fra Yorkshire til Drøbak omkring 1809, i likhet med flere av søsknene. Søren ble først skipper tjueto år gammel på en av farens skuter «Wilhelm Fredrik», en brigg som Søren også etterhvert overtok (sank 1859). Også storebroren Hans Henry Parr (1811–1891) hadde skuter og drev med eksport av trelast til England.

Brødrene ble kjent med hvordan man eksporterte blokker av is fra østkysten av USA til England, og sendte selv sin først skipslasten med is til England i 1849. Rundt 1850 kjøpte han sin egen skute, en bark som het «Prosperitas» og anskaffet seg også eiendommer der han anla «Villa Parr». Han ble i 1864 omtalt som «iskonge» og landets største eksportør av is. Søren Parr og broren flyttet til Christiania i 1867.

Fra 1880 eksporterte de også is til USA, og sporadisk til Frankrike og Tyskland. Iseksporten gikk godt frem til slutten av 1800-tallet. Han eide også på det meste fjorten skuter og hadde andeler i flere, og hadde fire store lagerbygninger på det som ble hetende Parrstranda i Drøbak. Bortsett fra trelast var iseksporten en av byens store sysselsettinger.

Søren var gift med Hannah Jørgensen (1825–1897). Dattera Lucy Parr (1853–1937) ble kammerherrinne og gift med kammerherre Ferdinand Julian Egeberg (1842–1921) av den rike Egeberg (slekt fra Sjælland) som holdt til i Christiania. Datteren Hannah Parr (1860–1930) ble komponist og i 1883 gift med Herman Leopold Løvenskiold (1859–1922), eier av Fossum Jernverk av Løvenskiold-slekten som også frem til avskaffelsen etter unionsoppløsningen i 1905 var kammerherre. Søren sitt skip «Hannah Parr» er oppkalt etter henne; det klarte såvidt å berge seg inn til Limerick i 1868 under en storm underveis til Quebec med emigranter.

Referanser
----------

1. ↑  Ann-Turi Ford, *Hvorfor heter det Parrstranda* i Akershus Amtstidende den 13. februar 2009.
2. ↑  Holm, Christian Hintze (1996). *Vekst og forandring: Frogn og Drøbak fra ca 1825 til århundreskiftet*. [Drøbak]: Frogn kommune. ISBN 8299399033.
3. ↑  Hannah Parr, Søren A. Parr hos Norway Heritage community.