recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Klosteret på klippen
**Stift Melk** eller **Klosteret i Melk** er et historisk benediktinerkloster i den østerrikske byen Melk, og er et av verdens meste berømte klostre. Det ligger på en høy klippe ved Donau.

Klosteret ble grunnlagt i 1089, da markgreve Leopold II ga et av slottene sine til benediktinermunkene. Det ble grunnlagt en skole der i det 12. århundre, og klosterbiblioteket ble snart kjent for sin store samling av manuskripter. I tillegg ble det laget mange manuskripter i klosteret.

Dagens imponerende barokkanlegg ble bygget mellom 1702 og 1736, tegnet av arkitekten Jakob Prandtauer. Spesielt imponerende er klosterkirken med freskoer av Johann Michael Rottmayr og biblioteket med sin store samling middelaldermanuskripter.

Klosterskolen eksisterer fortsatt og har idag 900 elever av begge kjønn.

Umberto Eco ga en av hovedpersonene i sin kjente roman Rosens navn navnet «Adso fra Melk», som en hyllest til klosteret og dets berømte bibliotek.

* Melk klosterMelk kloster
* Melk klosterMelk kloster
* Den indre plassen i klosteretDen indre plassen i klosteret
* Melk klosterMelk kloster
* Utvendige detaljer Melk klosterUtvendige detaljer Melk kloster
* Melk klosterMelk kloster
* Innvendig i Melk klosterInnvendig i Melk kloster
* Takmalerier i Melk klosterTakmalerier i Melk kloster
* TakmalerierTakmalerier
* TakmalerierTakmalerier
* Biskop lueBiskop lue

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Melk Abbey – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Stift Melk – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Österreichisches Musiklexikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU **·** CiNii **·** GeoNames
 |
**Reidun Kavli Sirevåg** (født 30. november 1939 i Stavanger) er en norsk biolog og professor, som har cellebiologi og mikrobiologi som spesialfelt.

Sirevåg fullførte i 1961 cand.mag.-graden ved Universitetet i Oslo. Deretter studerte hun i USA, der hun i 1969 tok mastergrad ved Vassar College i New York. (1969). I 1977 avla Sirevåg dr.philos-graden ved Universitetet i Oslo.

Etter avlagt doktorgrad arbeidet Sirevåg ved Institutt for biologi ved Universitetet i Oslo, fra 1988 som professor. Sirevåg ble pensjonert i 2009.

Fra 2001 til 2009 var hun generalsekretær i Det Norske Videnskaps-Akademi.

Kongen utnevnte i 2012 Sirevåg til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hennes virke for norsk vitenskap». I 2019 ble hun tildelt Norsk Biologforenings Bonneviepris som tildeles personer "som på en særdeles fordelaktig måte har fremhevet biologifaget i norsk offentlighet eller i norsk skole".

Referanser
----------

1. ↑   www.bio.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  «Kongelig heder til Reidun Kavli Sirevåg», Det Norske Videnskaps-Akademi.
3. ↑  «Utnevnelser til St. Olavs Orden», kongehuset.no, 3. desember 2012. Besøkt 18. desember 2012.
4. ↑  «2019: Reidun Kavli Sirevåg». *bio.no*. Besøkt 8. mars 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Presentasjon, fra UiO
* «Akademiets førstedame», intervju i *Apollon* (2007)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Svava Kristin Thorhallsdottir**  (født 13. mai 1978) er en norsk forfatter som opprinnelig kommer fra Island. 

Hun har blant annet skrevet Maya-serien og Herdis Elise-bøkene. Svava Thorhallsdottir har skapt Smokkeprinsesse-konseptet med et tårn på Sjøholmen i Blommenholm hvor barn kan gi fra seg smokkene sine og møte Smokkeprinsessen. 

Thorhallsdottir har flere års erfaring fra TV-bransjen. De siste årene[*når?*] har hun jobbet som terapeut og utviklet Terapipodden, onlinekurs og har vært relasjonsekspert på P1, TV2 og Radio Norge. Hun er i tillegg foredragsholder og har vært lærer ved EQ Institute.

I 2015 produserte og skrev hun halvparten av tekstene til albumet *Se på meg.*

I 2017 opprettet hun forlaget Saga forlag AS.

Svava er lillesøsteren til komiker Dora Thorhallsdottir og kunstneren Bjørg Thorhallsdottir. Moren hennes Herdis Palsdottir er grunnleggeren av EQ institutt.

Bibliografi
-----------

* *Mayas mamma får seg kjæreste* (2010)
* *Maya blir uvenn med Ada* (2010)
* *Maya elsker å rime* (2011)
* *Herdis Elise i barnehagen* (2013)
* *Herdis Elise har en venn* (2014)
* *Mayas venninne har to mammaer*  (2014)
* *Maya og Smokkeprinsessen* (2018)

Referanser
----------

1. ↑   BIBSYS, oppført som Svava Kristin Thorhallsdottir, NORAF-ID 10079268[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* 

* (no) Publikasjoner av Svava Thorhallsdottir i BIBSYS
* Om Maya-serien på Saga forlags nettsider Arkivert 15. februar 2020 hos Wayback Machine.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Det europeiske kjemikalieregelverket **REACH** er en EU-forordning som er gjeldende i Norge gjennom EØS-avtalen. Regelverket krever at importører eller produsenter av kjemikalier må dokumentere stoffets egenskaper før det kan importeres eller produseres. REACH omfatter også detaljerte retningslinjer for risikovurdering av kjemikalier.

Oversikt og innføring
---------------------

REACH står for **R**egistration, **E**valuation, **A**uthorisation and **R**estriction of **Ch**emicals, og omhandler altså regulering, vurdering, godkjenning og begrensning av kjemikalier. 

REACH-regelverket trådte i kraft i 1. juni 2007 og fases gradvis inn fram mot 2018. Alle stoffer som ble importert eller produsert i mengder over 1000 tonn/år måtte registreres innen 1. desember 2010, stoffer i mengder over 100 tonn/år måtte registreres innen 1. juni 2013 og innen 1. juni 2018 må alle stoffer som produseres eller importeres i mengder over 1 tonn/år registreres. I tillegg måtte stoffer som ble klassifisert som særlig bekymringsfulle registreres innen 2010-fristen. 

Det europeiske kjemikaliebyrået, ECHA, spiller en sentral rolle i REACH-systemet, og danner ved siden av registrering og godkjenning, utgangspunkt for en omfattende kunnskapsutvikling og utveksling. Norge er med i ECHA på linje med EUs medlemsland. 

Virksomheter som produserer eller importerer farlige kjemikalier vil under REACH måtte registrere disse ved ECHA for å få tilgang til EU/EØS-markedet. Målet er at alle kjemiske stoffer etter hvert skal registreres og vurderes gjennom REACH-systemet.

Dokumentasjonskrav og evaluering
--------------------------------

Kravene til dokumentasjon øker med produksjonsmengde. For alle stoffer som produseres eller importeres i mengder mellom 1 og 10 tonn/år pr. produsent kreves dokumentasjon på stoffets egenskaper, stoffets klassifisering, informasjon om bruk og veiledning om sikker bruk. Kravene til dokumentasjon øker når mengden overstiger henholdsvis 10, 100 og 1000 tonn/år pr. produsent. For de høyere produksjonsnivåene er det krav til at det er gjennomført standardiserte dyreforsøk for å avdekke eventuelle helse- og miljøfarer.

Den innsendte dokumentasjonen vurderes av fageksperter på oppdrag fra ECHA. Dersom den innsendte dokumentasjonen viser uakseptabel risiko for mennesker eller miljø kan bruk av et kjemikalie begrenses gjennom REACH-systemet. Dette skjer enten gjennom at det innføres krav til særskilt godkjenning for bruk av stoffet, eller ved forbud mot produksjon eller import av stoffet i EU/EØS-området.

Se også
-------

* EU-nummer

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 30. august 2014. Besøkt 14. september 2014.
2. ↑
3. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 31. august 2014. Besøkt 14. september 2014.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Universalis **·** GND
 |
**Renault 15** og **Renault 17** er to varianter av den samme bilmodellen fra den franske bilprodusenten Renault, som var i produksjon mellom 1971 og 1980. R17 ble solgt under navnet «R177» i Italia, grunnet en lokal overtro.

Modellene var i bunn og grunn coupévarianter av Renault 12. De største forskjellene mellom de to bilene var hovedlyktene (Renault 15 var utstyrt med to rektangulære hovedlykter, mens 17 hadde fire runde lykter), og de bakre sidevinduene. Enkelte markeder utstyrte 17 med rektangulære lykter i de såkalte «TL»-utgavene.

Chassis og det meste av drivverket var hentet fra Renault 12, mens den 1,565 kubikkcentimeter store motoren med en effekt på 108 hestekrefter i de kraftigere R17 TS og R17 Gordini var utviklet fra motoren i Renault 16 TS. R17 Gordini ble den siste modellen som bar Amedee Gordinis navn.

R15 og R17 forble i produksjon frem til 1979, da de ble erstattet av Renault Fuego.

Motorsport
----------

Renault hadde forkastet planene om et comeback i World Rally Championship, som selskapet hadde vunnet med sin Renault Alpine A110 i 1973. I stedet hadde fabrikken utviklet en høyeffektsutgave av 17 Coupé hos Alpine-fabrikken, som var utstyrt med mange av A110s komponenter. Denne modellen skulle delta i utvalgte konkurranser over hele Europa. Den Gordini-utviklede motoren hadde to doble Weber-forgassere, en aggressiv kamaksel, kompresjonsforhold på 11.5, større ventiler og et spesielt eksosanlegg. Karosseriet var svært lett, med dører, panser og bagasjelokk av glassfiber samt plastvinduer og strippet interiør. Fabrikken hevdet at bilens vekt var redusert med mer enn 25 prosent.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Renault 15 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Saar** (fransk: *Sarre*) er en elv nordøst i Frankrike og vest i Tyskland, og en av sideelvene til Mosel fra høyre. Elva har sitt utspring i Vogesene på grensa mellom de tidligere regionene Alsace og Lorraine, der de to elvene *Sarre Rouge* og *Sarre Blanche* renner sammen ved Lorquin. Begge disse elvene har sitt utspring nær Mont Donon, den høyeste toppen nord i Vogesene. Etter 246 km (126 km i Frankrike og 120 km i Tyskland) munner Saar ut i Mosel ved Konz (Rheinland-Pfalz). Saar har et nedbørfelt på 7 431 km², og vannet her renner via Mosel ut i Rhinen og Nordsjøen.

Tidligere var Saar svært viktig for industrien i Saarland, som dreide seg om kull, jern og stål. Råmateriale og ferdige produkt ble skipet på elva og videre via Mosel til Rhinen og så til Ruhrgebiet eller Rotterdam.

Saar renner gjennom følgende departementer i Frankrike, delstater i Tyskland og byer: 

* Moselle (F): Abreschviller (Sarre Rouge), Lorquin, Sarrebourg, Fénétrange
* Bas-Rhin (F): Sarre-Union
* Moselle (F): Sarralbe, Sarreguemines
* Saarland (D): Saarbrücken, Saarlouis, Dillingen, Merzig
* Rheinland-Pfalz (D): Saarburg, Konz.

Ved Saars bredde ligger verdensarvstedet Völklinger Hütte. Ved Mettlach passerer Saar gjennom de kjente Saar-svingene.

Viktigste sideelver
-------------------

* Blies
* Nied
* Prims

Eksterne lenker
---------------

* (en) Saar River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Saare-Lääne** eller **Ösel-Wiek bispedømme** var et av ni bispedømmer som eksisterte i De tyske riddernes ordensstat. Bispedømmet utgjorde den vestlige tredjedelen av dagens Estland med bl.a. øyene Saaremaa (dansk og norsk *Øsel*, tysk og svensk *Ösel*), Hiiumaa (*Dagö*) og festlandsområdet Läänemaa (*Wiek*).

Ofte nevnes en Gottfried (latin *Gedefricus*) i 1228 som første biskop av Ösel-Wiek med sete i Lihula (tysk *Leal*). Det er imidlertid allerede for perioden 1211 til 1224 nevnt to biskoper av Lihula: Dietrich/Theodorich (1211–1219) og den senere første biskopen av Tartu, Hermann von Buxhoeveden (1220–1224).

Fra 1237 ble bispedømmet inkorporert i ordensstaten, men biskopen var faktisk også verdslig hersker (dvs. fyrstbiskop) over mesteparten av territoriet sitt (7600 km²). I 1246 ble Saare-Lääne bispedømmet lagt under Rīga erkebispedømme. Saare-Läänes bispesete ble også flyttet flere ganger: i 1251 fra Lihula til Pärnu (tysk *Pernau*), i 1265 til Haapsalu (*Hapsal*), der bispedømmets katedral ble bygget i tilknytning til en bispeborg, og på 1300-tallet til Kuressaare (*Arensburg*) på øya Saaremaa.

Da Den tyske ordens høymester gikk over til protestantismen og opphevet ordensstaten i 1525, ble dette en alvorlig krise for statens bispedømmer. Saare-Lääne bispedømme eksisterte offisielt videre som et fyrstbispedømme under overhøyhet av Det hellige romerske rike av den tyske nasjon, men den siste katolske biskopen (Johann von Münchhausen) gikk av i 1559. Estland ble reformert, bispedømmet fikk 1560–1572 en protestantisk biskop (den dansk-norske prinsen Magnus) og ble så opphevet. Dets territorium tilfalt Danmark.

Liste over biskoper
-------------------

* 1211–1219: Dietrich
* 1220–1224: Hermann von Buxhoeveden
* 1228–1229: Gottfried
* 1234–1260: Heinrich I
* 1262–1285: Hermann I von Buxhoeveden
* 1290–1294: Heinrich II
* 1297–1307: Konrad I
* 1310–1321: Hartung
* 1322–1337: Jakob
* 1338–1362: Hermann II Osenbrügge
* 1363–1374: Konrad II
* 1374–1381: Heinrich III
* 1385–1419: Winrich von Kniprode
* 1420–1423: Caspar Schuwenflug
* 1423–1432: Christian Kuband
* 1432–1438: Johann I. Schutte
* 1439–1449: Johann II Creul
* 1449–1458: Ludolf Grove
* 1458–1471: Jodokus Hoenstein
* 1471–1491: Peter Wetberg
* 1492–1515: Johann III Orgies
* 1515–1527: Johann IV. Kyvel
* 1528–1530: Georg von Tiesenhausen
* 1532–1541: Reinhold Buxhoeveden
* 1542–1560: Johann V von Münchhausen
* 1560–1572: Magnus av Danmark og Norge (protestantisk)

| * v
* d
* r
Romersk-katolske bispedømmer i Estland |
| --- |
|   | Den apostoliske administrasjonen i Estland | Den hellige stols våpen |
| Historiske bispedømmersom helt eller delvislå i dagens Estland | Dorpat **·** Kurland **·** Reval **·** Saare-Lääne **·** Tallinn **·** Tartu **·** Ösel-Wiek |

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** CatolicDiocese
 |
**Parsec** (fra engelsk *parallax second,* forkortet «**pc**») er en astronomisk avstandsenhet, og er mer brukt blant astronomer enn det mer kjente lysår. Ett parsec tilsvarer ca. 3,26163 lysår eller ca. 206 000 AU.

En stjerne som befinner seg 1 parsec fra jorden vil ha en parallakse (beregnet ved jordens diametrale stillinger (2 AU) i kretsløpet rundt solen) på nøyaktig 2 buesekunder (ca. 1/900 av måneskiven) i forhold til en tenkt bakgrunn som ligger uendelig langt unna.

Prefiks
-------

Størrelsen på kulehoper måles i parsec. For eksempel er diameteren av den store kulehop i Herkules (M13) 45 pc. Alle stjerners tilsynelatende størrelsesklasser sammenlignes ved hjelp av deres absolutte størrelsesklasser med standardavstanden 10 parsec.

Avstander i Melkeveien måles i kiloparsec (1 kpc = 1000 parsec eller 3262 lysår). Solen er 8,6 kpc fra sentrum og Melkeveiens radius er 12-15 kpc.

Avstander til galakser og galaksehoper måles i megaparsec (1 Mpc = 1 million parsec eller 3,262 millioner lysår). Nabogalaksen Andromedagalaksen (M31) er 0,77 Mpc fra Melkeveien, Virgohopen ligger 15 Mpc unna og er 3 Mpc i diameter.

Avstander til kvasarer og lengre unna måles i gigaparsec (1 Gpc = 1 milliard parsec eller 3,262 milliarder lysår). Kvasaren 3C273 har avstanden 0,9 Gpc og partikkelhorisonten ligger 14 Gpc unna.

Volumenheter
------------

Solen er alene i sin kubikkparsec (1 pc3 = 2,938 x 1040 km³), mens stjernetettheten i kulehoper er på hundre til tusen stjerner per kubikkparsec.

For å bestemme antallet av stjerner i Melkeveien velger man ut volumer i forskjellige retninger. Stjernene telles i disse kubikkiloparsec (1 kpc3 = 1 milliard pc3), og resultatet multipliseres opp; man gjør det samme med antall kulehoper i Melkeveien.

For å bestemme antallet av galakser i superhoper, velger man ut volumer. Galaksene bestemmes og telles i disse kubikkmegaparsec (1 Mpc3 = 1 milliard kpc3), og resultatet multipliseres opp. Det store tomrommet i retning mot Bjørnevokteren måles i Mpc3.

For å bestemme mengden av materie i det observerbare universet, velger man ut volumer i forskjellige retninger. Galaksene og kvasarene telles i disse kubikkgigaparsec (1 Gpc3 = 1 milliard Mpc3), og deretter multipliserer man opp resultatet.

Se også
-------

* Lysår
* Astronomisk enhet

  

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Marcus Burghardt** (født 30. juni 1983 i Zschopau) er en tysk, tidligere profesjonell syklist.

Han ble proff i 2005 etter en amatørkarriere i Wiesenhofs U-23 lag der han vant Bundesliga Gerlingen sammenlagt i 2004. Burghardt vant ProTour-rittet Gent-Wevelgem i 2007 foran lagkameraten Roger Hammond. Han har også hevdet seg i ritt som Dwars door Vlaanderen og etapper i Vuelta a España.

Tour de France
--------------

Marcus Burghart deltok for første gang i Tour de France i 2007 hvor han kom på 127.-plass sammenlagt. Under den 9. etappen kjørte han på en hund og veltet, men hverken han eller hunden ble alvorlig skadet.

Året etter, i 2008, vant han den 18. etappe etter å ha sittet i brudd og til slutt spurtet i fra og passert mållinjen først.

Meritter
--------

2007
Gent–Wevelgem
3. og 5. etappe, 3-Länder-Tour
2008
18. etappe, Tour de France
 Mest Offensive rytter på 18. etappe
2010
 Poengkonkurransen, Sveits rundt
5. og 7. etappe
2017
Tysk mester i landeveisritt

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Marcus Burghardt – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (de) Marcus Burghardt – Munzinger Sportsarchiv Rediger på Wikidata

* (en) Marcus Burghardt – UCI Rediger på Wikidata

* (en) Marcus Burghardt – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Marcus Burghardt – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Marcus Burghardt – Cycling Quotient Rediger på Wikidata

* (en) Marcus Burghardt – CycleBase Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Munzinger (sport)
 |
**Stein Hernes** (16. desember 1971) er direktør for myndighetskontakt i Equinor, og tidligere spesialrådgiver for strategisk kommunikasjon for NATOs generalsekretær Jens Stoltenberg.

Karriere
--------

Hernes har tidligere blant annet jobbet som direktør for kommunikasjon og samfunnskontakt i Flytoget, som kommunikasjonssjef i Olje- og energidepartementet, politisk rådgiver for Arbeiderpartiets stortingsgruppe og ved Statsministerens kontor i Jens Stoltenbergs første regjering. Hernes har også jobbet som manager i Burson-Marsteller. Han var direktør for myndighetskontakt i Statkraft da han ble hentet til stillingen som spesialrådgiver for strategisk kommunikasjon for NATOs generalsekretær. Etter at han sluttet i NATO tiltrådte han en stilling som direktør for bærekraft («Vice President Corporate Sustainability») i Equinor.

Utdanning
---------

Hernes er cand.polit. fra Universitetet i Oslo. Han mottok Fafo-prisen 1999 for hovedoppgaven *What's left?* som omhandlet moderniseringen av Det britiske arbeiderpartiet, og har skrevet boken *Tony Blair – Veiviser eller Værhane?* i samarbeid med Jan Tystad.

Bibliografi
-----------

* 1998: *What's left? – a study of the British Labour Party from 1983 to 1997* Hovedoppgave (engelsk)
* 1999: *Tony Blair : veiviser eller værhane?*, medforfatter Jan Tystad ISBN 978 82 788 4175 4

Familie
-------

Hernes er sønn av arbeiderpartipolitiker og tidligere statsråd Gudmund Hernes og tidligere ambassadør og statssekretær Helga Hernes.

Stein Hernes er gift med tidligere kulturredaktør i NRK Hege Duckert.

Referanser
----------

1. 1 2  Fylling, Ingvild (10. februar 2021). «Stein Hernes er ny direktør for myndighetskontakt i Equinor». *www.kom24.no*. Besøkt 26. juni 2022. «Stein Hernes går fra stillingen som «Vice President Corporate Sustainability» i Equinor, til en ny stilling som direktør for myndighetskontakt i selskapet her i Norge. (---) Hernes har lang fartstid i bransjen, og har tidligere vært strategisk rådgiver for NATOs generalsekretær Jens Stoltenberg, direktør for myndighetskontakt i Statkraft, direktør for kommunikasjon og myndighetskontakt i Flytoget og kommunikasjonssjef i Olje- og energidepartementet. | I tillegg har han vært politisk rådgiver for Aps Stortingsgruppe og jobbet ved Statsministerens kontor. Fra byråsiden har han vært manager i Burson-Marsteller (Nå: Burson Cohn & Wolfe).»

Eksterne lenker
---------------

* regjeringen.no: *Stein Hernes blir ny kommunikasjonssjef i Olje- og energidepartementet* publisert 26. februar 2007
**Stein Kåre Kristiansen** (født 1951) er en norsk journalist, korrespondent og politisk kommentator med lang fartstid i VG og TV 2. Kristiansen har særlig befattet seg med valg og norsk regjeringspolitikk.

Kristiansen vokste opp på Nesodden som sønn av KrF-politikeren Kåre Kristiansen. Han startet journalistkarrieren i *Vårt Land* i 1973 og var der til han gikk til Verdens Gang i 1977. Han startet i avisas politiske avdeling, deretter ble han avisas korrespondent i USA. I 1989 ble han leder i *VGs* politiske avdeling. Fra 1990 og frem til 1995 var korrespondent i Sovjetunionen og Russland, med base i Moskva. Fra 1995 var Kristiansen igjen leder av *VGs* politiske avdeling. I 1996 ble han ansatt i TV 2s politiske avdeling, først som journalist, deretter som avdelingsleder. I 2000 ble han ansatt som ny aktualitetsredaktør og fikk dermed ansvaret for aktualitetsprogrammene *Rikets tilstand, Holmgang* og *Tabloid*. Han fortsatte imidlertid som kommentator og reporter ved større politiske begivenheter. I 2005 fikk han ny stilling i kanalen som politisk redaktør. Fra 2010 ledet han programmet *Kristiansen & Strand* sammen med Arne Strand. Han sluttet i TV 2 i 2014. Han har siden vært rådgiver tilknyttet Gambit H+K og politisk kommentator.

Referanser
----------

1. ↑   Dagsavisen, side(r) 27, urn.nb.no, utgitt 22. mars 2022, besøkt 27. juli 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Slutter i TV2. Prioriterer de 11 barna - Se og Hør 3. januar 2014
3. ↑  «Stein Kåre Kristiansen». *UKE9* **(norsk)**. Besøkt 27. juli 2022.
4. ↑  Lohne, Lone (23. juni 2014). «Kristiansen til Gambit». *www.dn.no*. Besøkt 27. juli 2022.
**Stein Håland** (født 27. mai 1952, død 9. juli 2009) var ordfører i Spydeberg kommune fra 1996 til 2009. Han representerte Senterpartiet, og var også medlem av Senterpartiets hovedstyre fra 2007 til 2009. Spydeberg hadde direkte ordførervalg i 2005, da fikk han 55% av stemmene.

Stein Håland hadde vært leder av Noregs Bygdeungdomslag. I ungdommen var han på en studiereise til 13 afrikanske land som kom til å bety mye for ham senere. I 1993 ble han ansatt i gruppesekretariatet til Senterpartiet på Stortinget som rådgiver for partiets representanter i finanskomiteen. Etter to år fikk han permisjon fra stillingen for å bli ordfører i hjemmekommunen.

Håland døde av hjertestans mens han kjørte traktor, trolig på vei hjem.

Referanser
----------

1. ↑  Liv Signe Navarsete: «Nekrolog – Stein Håland» *Aftenposten Kultur* 21. juli 2009 side 12
2. ↑  «Stein Håland er død» - *Smaalenenes Avis* 10.07.2009

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Ole Jørgen Kraggerud** | **Spydebergs ordfører**(1996–2009) | Etterfølger:**Britt Egeland Gulbrandsen** |
**Torvløysa** er et fjell i Fjord kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 1 850 meter over havet.

Torvløysa ligger i bygden Fjord (Dalsbygda) mellom Storvatnet i fjelldalen Dyrdalen og Herdalssætra. Toppunktet ligger på en flat kuppel med bratte sider mot Kupebreen i sør, Fursetdalsbreen i nordøst og Storvatnet i vest. Mot nord og øst er terrenget slakkere. Fra Dalsvika utanfor Norddalen og fra nordsiden av Norddalsfjorden ser fjellet ut som en mektig koloss høyere enn fjellene rundt seg, med breer foran og ofte en snekrone på toppen. Toppområdet er dekket av til dels store steinblokker. Vanligvis blir det snøfritt i løpet av juni måned.

Torvløysa er et mye brukt turmål både til fots og på ski. Før det kom bilvei til Rellingsætra, var det vanlig å gå fra fremste gården i bygda. Derifra er det over 1 700 høydemeter til topps. I dag går turen like ofte via Dyrdalen som Herdalen. I begge tilfellene har en mer enn 1300 høydemeter å tilbakelegge før man når toppunktet.

På Torvløysa er det påvist soter i opptil 1 640 moh. og mindre enn en kilometer fra toppen. Disse sotene, brukt av jegere under reinsjakt, kan være 7-8 000 år gamle. Trolig var en navnløs reinsjeger den første som stod på toppen. Den eldste skriftlige kilden angående bestigning av Torvløysa finnes i observasjonsboken til Fredrik Sejersted. 17. august 1866 foretok han sine målinger for Norges geografiske oppmåling.

Se også
-------

* Liste over Norges høyeste fjell
* Liste over fjell i Skandinavia

Fotnoter
--------

**Type numrering**
1. ↑  Avstand til samme høyde på Svartegga i sørøst.

Referanser
----------

1. ↑  «Norgeskart». Kartverket. 12. januar 2015.
2. ↑  «Torvløysa - 1850moh». *peakbook.org*. 9. mars 2016. Besøkt 14. oktober 2016.
3. ↑  «Torvløysa». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 14. oktober 2016.

Litteratur
----------

* Ivar Grønningsæter: *Torvløysa* i Årbok for Sunnmøre 2006

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Scottish Oceanographical Laboratory** ble etablert i Edinburgh i 1906 av naturforskeren, oseanografen og polarutforskeren William Speirs Bruce. Han hadde gjennomført en rekke ekspedisjoner i Arktis og Antarktis, inkludert Scotia-ekspedisjonen 1902–04 til Sør-Orknøyene og Weddellhavet. På sine reiser hadde han samlet inn en stor mengde botaniske, biologiske, zoologiske og geologiske prøver, i tillegg til meteorologiske og magnetiske data. Laboratoriet ga en mulighet til å studere, lagre og vise frem disse prøvene. Her kunne også Bruce jobbe med de vitenskapelige rapportene fra Scota-ekspedisjonen og planlegge nye ekspedisjoner.

Bruce hadde ambisjoner om at laboratoriet skulle utvikle seg til et nasjonalt skotsk institutt for oseanografi. Et møte for å diskutere denne muligheten ble holdt i mai 1914, og forslaget ble bifalt av ledende skotske vitenskapsmenn. En organisasjonskomite ble nedsatt, men fremdriften ble avbrutt av utbruddet av første verdenskrig i august 1914 og ikke gjenopptatt.. I 1919 tvang manglende finansiering og sviktende helse Bruce til å stenge laboratoriet. Prøver, bøker og annet materiale ble donert til University of Edinburgh, Royal Scottish Geographical Society og Royal Scottish Museum.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Speak, s. 97–101

Kilder
------

* Speak, Peter: *William Speirs Bruce, Polar Explorer and Scottish Nationalist* National Museums of Scotland, Edinburgh 2003 ISBN 1-901663-71-X
**Igor Nikolajevitsj Larionov** (russisk: Игорь Николаевич Ларионов; født 3. desember 1960 i Voskresensk, Sovjetunionen nå Russland) er en tidligere russisk ishockeyspiller. Han var en forkjemper for at sovjetiske spillere kunne få delta i National Hockey League. Han var primært center, og er ansett som en av tidenes beste pasningsleggere. Larionov vant to OL-gull og fire VM-gull for Sovjetunionen og tre Stanley Cup-mesterskapet med Detroit Red Wings. Han var den femte russiske hockeyspilleren som ble medlem av Hockey hall of fame (10. november 2008).

Karriere
--------

Igor Larionov var center i den berømte KLM-rekka med Vladimir Krutov, Sergej Makarov, Alexej Kasatonov og Vjatsjeslav «Slava» Fetisov som alle spilte for CSKA Moskva. Han vant to gull (1984, 1988) for Sovjetunionen og en bronse for Russland (2002) i OL, og fire gull (1982, 1983, 1986, 1989), én sølv (1987) og én bronse i VM (1985).

Larionov ble draftet av Vancouver Canucks i 1985, men Viktor Tikhonov (trener for CSKA Moskva og landslaget) lot han ikke reise til NHL før i 1989. Larionov dro til NHL sammen med mange andre sovjetiske spillere, inkludert alle hans fire rekkekamerater. Han og Krutov havnet i Canucks i 1989. Krutov var bare én sesong i NHL og spilte bare for Canucks, mens Larionov spilte tre sesonger i Canucks. Etter hans tre årskontrakt med Canucks hadde utløpt, valgte Larionov å spille ett år i Lugano i Sveits. Han vendte tilbake til NHL og San Jose Sharks i 1993-94 der han spilte med tidligere rekkekamerat Sergej Makarov.

Larionov ble byttet til Detroit Red Wings i 1995-96 og ble der medlem av en «Russian fiver» sammen med Vjatsjeslav Fetisov, Vladimir Konstantinov, Vjatsjeslav Kozlov og Sergej Fjodorov. I 2000 signerte han med Florida Panthers, men det ble ikke vellykket, og han vendte tilbake til Detroit Red Wings. Han spilte sin siste NHL-sesong med New Jersey Devils i 2003-04.

Larionov avsluttet sin karriere ved å spille to kamper for det svenske laget Brunflo IK i 2005-06, der han scoret ett mål og tre assist.

Larionov og Vjatsjeslav Fetisov er de eneste to spillere i verden som har vunnet OL-gull (1984, 1988), VM-gull (1982, 1983, 1986, 1989), Stanley Cup (1997, 1998, 2002), Canada Cup (1981) og junior-VM (1978, 1979).

Referanser
----------

1. ↑   www.kp.ru[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Igor Larionov – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (de) Igor Larionov – Munzinger Sportsarchiv Rediger på Wikidata

* (en) Igor Larionov – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Igor Larionov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Igor Larionov – National Hockey League (NHL) Rediger på Wikidata

* (en) Igor Larionov – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Igor Larionov – Hockeydb.com Rediger på Wikidata

* (en) Igor Larionov – Hockey-Reference.com Rediger på Wikidata

* (en) Igor Larionov – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata

* (en) Igor Larionov – Eliteprospects.com (personale) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Nationalencyklopedin **·** Munzinger (sport)
 |
**Kerala-skolen for astronomi og matematikk** var en skole for matematikk og astronomi dannet av Madhava av Sangamagrama i Kerala, Sør-India. Skolen blomstret mellom det 14. og 16. århundre og de opprinnelige oppdagelsene gjort av skolen synes å ha endt med Narayana Bhattathiri (1559–1632). I forsøket på å løse astronomiske problemer skapte Kerala-skolen en rekke viktige matematiske begreper. Deres viktigste resultater – serieekspansjon for trigonometriske funksjoner – ble beskrevet i sanskritvers i en bok av Neelakanta, kalt *Tantrasangraha*, og senere av en ukjent forfatter i en kommentar til dette verket, kalt *Tantrasangraha-vakhya*.

Teoremene var fremsatt uten beviser, men beviser for sinus-, cosinus- og den inverse tangensrekken ble bevist et århundre senere i verket *Yuktibhasa* (c.1500-c.1610), skrevet i malayalam av Jyesthadeva, og i en kommentar til *Tantrasangraha*.

Referanser
----------

1. ↑  Roy, Ranjan. 1990. "Discovery of the Series Formula for {\displaystyle \pi } by Leibniz, Gregory, and Nilakantha." *Mathematics Magazine* (Mathematical Association of America) 63(5):291-306.

Portal: Astronomi
|
|  |
| Humant keratin 1 |
| **Identifikasjon** |
| Symbol(er) | KRT1 |
| Entrez | 3848 |
| OMIM | 139350 |
| RefSeq | NM\_006121 |
| UniProt | P04264 |
| **Annen info** |
| Kromosom *12q11-13* |
|  |

Mikroskopbilde av keratinfilamenter inne i celler.
**Keratin** er et fiberdannende protein, som er rikt på cystein. Stoffet utgjør hoveddelen av:

* hår og pels
* skjell
* fjær
* fuglenebb
* klør (omfattende negler og hover)
* dyrs horn
* barder
* tannemaljen

Keratinmolekyler er skrueformede og fiberaktige. De snor seg om hverandre og danner på den måten tråder, som kalles hornfilamenter. Disse proteinene inneholder en høy prosentandel av svovelholdige aminosyrer, som nevnt mest cystein, som danner disulfidbindinger mellom de enkelte molekyler. Det skaper en temmelig stiv, men likevel bøyelig struktur.

Når noe *keratiniserer*, blir det forhornet. Det gjelder f.eks. hudceller → overhud, hårsekker → hår, neglebånd → negler og horn → horn.

Kilder
------

* (no) Keratin i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Encyclopædia Universalis **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC
 |
**Kerala Johnson Snyder** (1936–) er en amerikanisk musikkviter, organist og *Professor Emerita* ved Eastman School of Music.

Liv
---

Snyder studerte ved Wellesley College (BA) og Harvard Divinity School, og tok sin PhD ved Yale University. Fra 1969 til 1981 underviste hun ved Yale, fra 1981 til 1987 ved University of Hartfords *Hartt School of Music*  og fra 1987 ved *Eastman School of Music*.

Hun er ekspert på nordtysk og nordeuropeisk barokkmusikk, spesielt orgelmusikk, og har skrevet en innflytelsesrik biografi om Dietrich Buxtehude. I 1988 tok hun sammen med Erik Kjellberg fra Uppsala universitet initiativ til å digitalisere Dübensamlingen og gjøre den offentlig tilgjengelig på Internett. Databasen ble åpnet for allmennheten under et musikkvitenskapelig symposium i Uppsalas *Museum Gustavianum* med tilhørende konsert i *Helga Trefaldighets kyrka* september 2006.

Æresbevisninger
---------------

* 1991 *Buxtehudepreis der Hansestadt Lübeck*

Verk
----

* *Dieterich Buxtehude: Organist in Lübeck.* Schirmer Books, New York 1987, ISBN 0-02-873080-1.
* som redaktør: *The Organ as a Mirror of Its Time.* Oxford University Press, Oxford 2002, ISBN 0-19-514415-5.

Referanser
----------

1. ↑   Library of Congress Authorities, Library of Congress autoritets-ID n86007898, besøkt 14. november 2019[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Snyders webside ved Eastman School of Music
* *The Düben Collection Database Catalogue*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** BNE **·** CiNii
 |
Bevart bygning fra Gingling, nå på Nanjinguniversitetets grunn.
Minnesten på stedet for det gamle Ginling College
**Ginling College** (også kjent som **Ginling Women's University** og **Ginling Women's College of Arts and Sciences**, 金陵女子文理学院, 金陵女子大学) var et protestantisk universitet grunnlagt i 1913 i Nanjing i Kina. Det var det første universitet i landet som gav  baccalaureatgrad til kvinnelige studenter.

Det ble sammenslått med University of Nanking i 1951. 

* **Nanjings pedagogiske universitet** ble grunnlagt på samme *campus* i 1952.
* **Ginling Girls' High School**(金陵女子高級中學) i Taipei på Taiwan ble grunnlagt av tidligere studenter fra Ginling Women's University i 1956.
* **Ginling College** (金陵女子学院) ble grunnlagt på nytt av  *Nanjings pedagogiske universitet* og tidligere studenter fra Ginling Women's University i 1987.

Ginling College var rammet av de japanske herjinger under Nanjingmassakren i 1937.

Eksterne lenker
---------------

* Ginling College, Biographical Note at the Smith College Archives
* Nanjing's Historic Universities

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** BNF **·** BNF (data)
 |
Fremre gårdsplass i Jing'antempelet
**Jing'antempelet** (tradisjonell kinesisk: 靜安寺, forenklet kinesisk: 静安寺, pinyin: *Jìng'ānsì*) er et buddhistisk tempel ved Vestre Nanjinggaten i distriktet Jing'an i Shanghai i Folkerepublikken Kina.

Det første tempelet ble bygd i år 247, og lå da ved Suzhouelven. Det ble flyttet til sitt nåværende sted, ved Nanjing lu, i 1216 under Song-dynastiet. Tempelet ble nesten helt ødelagt i 1851.

Det nåværende tempelet ble gjenoppbygd senere under Qing-dynastiet. I 1930-årene var det byens rikeste buddhisttempel, og ble ledet av den innflytelsesrike abbed Khi Vehdu, som samtidig var en gangster med et harem av konkubiner og «hvite» russiske livvakter. 

Under kulturrevolusjonen ble det brukt som et fabrikklokal. Det ble omgjort til et aktivt tempel igjen etter grundig renovering og rekonstruksjon i 1983. En senere renoveringsrunde ble avsluttet i 2003.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jing'an Temple – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Artikkel i chinadaily.com.cn
**Jingtailing** (kinesisk: 景泰陵, pinyin: *Jǐngtàilíng*) er et mausoleum der den kinesiske Ming-keiseren Jingtai er begravet. Jingtailing ligger i Haidiandistriktet nord for Jingmingparken 17 km nordvest for det sentrale Beijing.

Etter Tumukrisen i 1449 satte keiser Jingtai sin bror, den tidligere keiser Zhengtong, i husarrest i Den forbudte by. I 1457 overtok keiser Zhengtong tronen etter en sammensvergelse, og keiser Jingtai døde kort etter. Jingtai-keiseren hadde ved sin død nesten ferdigstilt sin grav ved Minggravene der hans forfedre hvilte, men Zhengtong-keiseren raserte graven fullstendig. I stedet ble Jingtai-keiseren begravd som en prins sammen med keiserinne Wang nord for Yuquan Shan ved foten av Vestfjellene i nordvestre Beijings ytterområde. Under Chenghua-keiseren (regj. 1464–1487) ble graven oppgradert til en keisergrav.

Jingtai-keiserens opprinnelige og lenge ubenyttede grav ved Minggravene ble gjenoppbygs i 1621 som *Qingling*. Der ble Taichang-keiseren begravd samme år.

Sammenlignet med de øvrige keisergravene fra Mingdynastiets til er Jingtailing mindre. Restene av graven er i dårlig skikk, og nå er det omliggende området et bostedsområde for pensjonerte militære.

Jingtailing ble i 1988 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Referanser
----------

1. ↑  *Imperial mausoleums of China 中国皇帝陵* **(engelsk and kinesisk)**. China national art photograpg publishing house. 2006. s. 98. ISBN 7-80069-732-0.
2. ↑  *Thirteen Imperial Tombs of the Ming Dynasty* **(engelsk)**. Peking: Foreign Languages Press. 2011. s. 203.
3. 1 2 3  «Zhu Qiyu - the Jingtai Emperor» **(engelsk)**. Ming Tombs Home Page. Besøkt 11. juli 2017.
4. ↑  *Thirteen Imperial Tombs of the Ming Dynasty* **(engelsk)**. Peking: Foreign Languages Press. 2011. s. 152.

Litteratur
----------

* *Thirteen Imperial Tombs of the Ming Dynasty* **(engelsk)**. Peking: Foreign Languages Press. 2011.
* *Imperial mausoleums of China 中国皇帝陵* **(engelsk and kinesisk)**. China national art photograpg publishing house. 2006.
**Markland** er navnet vikingene ga et landområde i Canada. Området ble antagelig oppdaget allerede i 985, da Bjarne Herjolvsson kom ut av kurs på sin vei til Grønland. Stedet ble dog først gitt sitt navn av Leiv Eiriksson omkring år 1000, da han var på sin oppdagelsesreise ned langs den nordamerikanske kysten.

Det er mest trolig at Markland er det området som senere fikk navnet Labrador.[] Da Leiv Eiriksson ankom stedet, var det fylt med trær, og det var derfor naturlig for ham å gi det navnet Markland, som betyr «skogland». Mark betyr også gressbevokst område, noe som kan tyde på at Markland kunne ha delvis skogbevokste sletter med gress. Bygdene på Grønland benyttet trær de fikk fra Markland så sent som i 1347.

Se også
-------

* Vikingtid
* Vinland

Eksterne lenker
---------------

* Grænlendinga saga fra «Kulturformidlingen Norrøne Tekster og Kvad»

Kilder
------

* The Penguin Historical Atlas Of The Vikings, John Haywood

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
**Markku E. Karjalainen** (født 13. februar 1966 i Kajana) er en finsk rullestolcurlingspiller. Han representerer Lappi Kurlinki Ry, der han ble finsk mester i 2013. Han ble utnevnt til kaptein på det finske landslaget foran 2013/14-sesongen.

Karriere
--------

Karjalainen kom på 2.-plass i det finske mesterskapet i 2009, 2010 og 2011, med Sari Räsänen som skip i 2009 og 2010, mens han selv var skip i 2011. 

Han var med på det finske landslaget som deltok i kvalifiseringsturneringen til VM i rullestolcurling 2011, denne kvalifiseringen ble arrangert i november 2010 i Lojo i Finland. Vesa Hellman var skip på det finske laget, og de kom på 8.-plass i round robin, med 2 seire og 6 tap, og ble dermed ikke kvalifisert til VM 2011. Han spilte også for PT Maajoukkue, som kom på 15.-plass i Turku Open 2011. 

Ved det finske mesterskapet i 2012 kom Lappi Kurlinki på 3.-plass, og han var skip på laget PT Curling Rovaniemi som kom på 8.-plass i Reindeer Cup Spring 2012. Ved kvalifiseringsturneringen til VM i rullestolcurling 2013 kom Finland på 2.-plass, etter at de slo Italia 9-7 i den siste kampen om andreplassen, og ble kvalifisert til VM i Sotsji. Finland kom på 8.-plass i dette VM-et. 

I 2013 vant Lappi Kurlinki Ry det finske mesterskapet, med Vesa Leppänen som skip. Han kom også på 5.-plass ved Reindeer Cup Spring 2013, sammen med laget PT Curling Lappi, og 9.-plass i Loimaa country curling 2013. 

Han var skip ved Paralympiske vinterleker 2014 i Sotsji, der finland kom på 10.-plass.

Referanser
----------

1. ↑   LinkedIn, LinkedIn personlig profil-ID karjalainenmarkku, besøkt 22. desember 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Markku Karjalainen på Twitter Rediger på Wikidata

* Markku Karjalainen på Facebook Rediger på Wikidata

* Markku Karjalainen på Instagram Rediger på Wikidata

* Markku Karjalainen på LinkedIn Rediger på Wikidata
* (en) Markku Karjalainen – Paralympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Markku Karjalainen – Paralympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Markku Karjalainen – World Curling Tour Rediger på Wikidata

* (en) Markku Karjalainen – World Curling Federation Rediger på Wikidata
* Suomen Curlingliitto - Markku Karjalainen
* Profil hos Sotsji 2014 Arkivert 19. mars 2014 hos Wayback Machine.
En markløper i den østlige delen av delstaten Washington i USA
*Denne artikkelen omhandler det botaniske fenomenet, for billen se: Markløpere (insekt)*
En **markløper** (engelsk: *tumbleweed*) er en strukturell del av en rekke planter, og som løsner fra hovedplanten når den er moden og tørr, og ruller vekk ved hjelp av vind. Markløpere er mest vanlig på stepper og i tørre klimaer, hvor et flatt landskap og mye vind tillater uavbrutt frøspredning gjennom rulling.

Markløpere har i moderne popkultur blitt et symbol på det ville vesten, og den amerikanske prærien. Og i tillegg ofte brukt som et symbol på at et sted eller hendelse er øde, folketomt etc.

Referanser
----------

1. ↑  Dirk V. Baker (2007). *Dispersal of an Invasive Tumbleweed*. ProQuest. s. 90–. ISBN 978-0-549-44310-0.
2. ↑  «National Geographic utg. 12, 2013. - «Markløperne som erobret Vesten»». Arkivert fra originalen 25. juli 2015. Besøkt 25. juli 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Denne artikkelen omhandler den geografiske overgangssonen.  For den burkinske regionen, se Sahel (Burkina Faso).
Afrikakart med Sahel markert
Apebrødtrær i tørketida. Bilde fra Senegal.
Sahel er grønt i regntida. Bilde fra Mali.
**Sahel** er den biogeografiske og klimatiske overgangssonen som ligger mellom Sahara i nord og det sudanesiske savannebeltet i sør. Området har semiarid klima og strekker seg over hele det afrikanske kontinentet fra Atlanterhavet i vest til Rødehavet i øst. Det arabiske ordet ساحل, *sahil* betyr strand eller kyst, og en kan tenke på Sahel som den sørlige bredden for sandhavet i Sahara.

Sahel strekker seg over følgende områder: nordlige Senegal, sørlige Mauritania, sentrale Mali, nordlige Burkina Faso, det aller sørligste Algerie, Niger, sentrale Tsjad, sørlige og sentrale Sudan, de aller nordligste delene av Sør-Sudan, Eritrea, Etiopia, Nigeria, Kamerun og Den sentralafrikanske republikk.

Bredden på sonen varierer fra noen hundre kilometer til mer enn tusen kilometer. Landskapet er stort sett flatt og ligger mellom 200–400 moh. Det er noen få fjellområder med topper opptil 3000 moh. Klimaet er tropisk, men har markerte årstider. Gjennomsnittlig maksimumstemperatur er 33–36 °C og gjennomsnittlig minimumstemperatur er 18–21 °C. Årsnedbøren varierer fra 600 mm i sør til 200 mm i nord. Det meste av regnet kommer i sommermånedene mai–september. Deretter følger en seks til åtte måneder lang tørketid der trærne mister løvet og graset tørker inn.

Vegetasjonen er tørr savanne og busksteppe med et sammenhengende grasdekke. Vanlige busker og trær er akasier, *Commiphora africana*, *Balanites aegyptiaca* og *Boscia senegalensis*. De fleste grasartene er ettårige, og nesten alle har C4-fotosyntese. Noen få grasarter som vokser på fuktige steder, har C3-fotosyntese. I biogeografien regnes Sahel til Afrotropis.

Området er tynt befolket, og tradisjonelt har det meste av befolkningen vært nomader som flytter dyrene dit det finnes beite.

Kilder
------

* «Terrestial Ecoregions: Sahelian Acacia savanna». World Wildlife Fund. Besøkt 12. februar 2017.
* M. Schmidt m.fl. (2011). «Modelling the distribution of photosynthetic types of grasses in Sahelian Burkina Faso with high-resolution satellite data» (PDF). *Ecotropica*. 17 (1): 53–63. ISSN 0949-3026.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE **·** GeoNames
 |
**Sagån** er en elv i Västmanland, med en lengde på 70 km inkludert kildeelven. Som kilde regnes Storljusen i Sala kommune. Elven renner gjennom innsjøene Silvköparen og Långforsen, passerer Sala før den munner ut i Mälaren et sted mellom Västerås og Enköping.

Elven utgjør over flere mil en grense mellom Västmanlands og Uppsala län, og langs en enda lengre strekning grensen mellom landskapene Västmanland og Uppland.

Sagån har en storslått fortid. Fram til siste istid strømmet den mektige Dalälven her. Da isen smeltet, ble elveløpet sperret like sør for det nåværende Avesta, og Daläven rant i stedet mot nordøst til sin nåværende elvemunning i Bottenhavet. Tilbake i det gamle elveløpet var den lille Sagån.

Elven inngår i Norrströms nedbørfelt.

Blant det sjeldnere dyrelivet man finner i elven, er fisken asp.

Referanser
----------

1. ↑  «Vattendragsregister» (PDF). SMHI. Arkivert fra originalen (PDF) 26. juli 2006. Besøkt 7. august 2019.
2. ↑  «Områdets geologi». Nedre Dalälven Intresseförening. Arkivert fra originalen 15. april 2018. Besøkt 7. august 2019.
3. ↑  «Statens offentliga utredningar, SOU 1994:59». Besøkt 7. august 2019.
**Ṣaḥābah** (arabisk : الصحابة, *følgesvenner*) var følgesvennene til Muhammed, islams mest hellige profet. Denne formen er flertall; den singulære formen er *Ṣaḥābi* (fem. *Sahabiyyah*).

De fleste muslimer anser enhver som kjente til eller hadde sett Muhammed, trodde på hans lære, og døde som muslim til å være en følgesvenn eller *Sahābi*. Som de mest prominente følgesvenner regnes vanligvis femti til seksti personer, ansett som mennesker som var nært knyttet til Muhammed. 

Det har vært viktig for islamsk teologi å identifisere følgesvennene fordi man legger vekt på deres vitnesbyrd (hadith) når det gjelder hva Muhammed sa og gjorde, og vedrørende de anledningene Koranen da ble åpenbart, og andre betydningsfulle situasjoner i islamsk historie og trospraksis (sunnah). Følgesvennenes vitnesbyrd, som er tradert gjennom en kjede av troverdige fortellere (isnad'er), var grunnlaget for utviklingen av den islamske tradisjonen.

I tillegg til de 50-60 mest sentrale sahabi finnes det mange andre som hadde kontakt med Muhammed. Mange av dem ble senere identifisert av skriftlærde, og deres navn og biografier ble dokumentert i religiøse referansetekster som Muhammad ibn Sa'd's *Kitāb at-Tabāqat al-Kabīr*. 

| * v
* d
* r
Islam |
| --- |
| Tro | 
* Allah
* Tawhid
* Koranen
* Sunna
* Hadith
* Sunniislam
* Sjiaislam

 |
| Liv | 
* Islams fem søyler:
* Shahadah (trosbekjennelse)
* Salah (bønn)
* Zakat (veldedighet)
* Saum (faste)
* Hajj (pilegrimsreise)

* Ramadan
* Id al-adha
* Id al-fitr
* Moské
* Mihrab
* Islamske høytider
* Halal

 |
| Ledere | 
* Muhammed
* Fatima
* Abu Bakr
* Ali
* Sahaba
* Islams profeter
* Imam
* Mulla
* Muezzin

 |
| Historie | 
* Islamsk arkitektur
* Kaba
* Mekka
* Al-Haram
* Islams historie
* Kalif
* Sirat Rasul Allah
* Islamsk kunst
* Islamsk astronomi
* Islamsk kalender
* Kvinner i islam
* Sufisme
* Salafisme
* Ahmadiyya
* Drusere
* Bahai
* Islamisme
* Nation of Islam
* Wahhabisme

 |
| Rettslære | 
* Sharia
* Fiqh
* Fatwa
* Halal
* Ammanbudskapet

 |
| 
* Kategori:Islam
* Islamsk ordliste
* Islam i Norge

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |