recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mariann Mimi Maróty** (født 10. oktober 1998) er en ungarsk alpinist. Hun deltok i Vinter-OL 2018, der hun kom på 53.-plass i slalåm.

Idrettskarriere
---------------

### Sesongen 2016/17

Maróty deltok i det østerrikske mesterskapet i alpint i februar 2017, og kom der på 15.-plass i storslalåm i seniorklassen, og 17.-plass i juniorklassen. Hun deltok i slalåm under VM i alpint 2017 i St. Moritz, men kjørte ut i kvalifiseringen, og deltok ikke i hovedrennet. Under det bulgarske mesterskapet i alpint 2017 kom hun på åttendeplass i slalåm og sjetteplass i storslalåm. 

### Sesongen 2017/18

Hun deltok i det italienske mesterskapet i alpint 2018, og kom på 14.-plass i slalåm. I juniorklassen kom hun på 10.-plass i slalåm. Hun deltok også i det østerrikske mesterskapet, og kom der på 32.-plass i storslalåm i seniorklassen og 35.-plass i juniorklassen. 

Under Junior-VM i alpint 2018 kom hun på 62.-plass i storslalåm, men kjørte ut i slalåmen. 

Maróty representerte Ungarn under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang. I slalåm endte hun på 53.-plass, men i storslalåm ble hun diskvalifisert i andre omgang.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mariann Mimi Maróty – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Mariann Mimi Maróty – FIS (alpint) Rediger på Wikidata
* (en) Profil under Vinter-OL 2018 Arkivert 28. februar 2018 hos Wayback Machine.
Et måltid fra Frasses
**Frasses** er en svensk kjede av hurtigmatrestauranter. Den første Frasses-restauranten ble innviet i 1975 i Luleå. I dag finnes cirka 50 hamburgerrestauranter i kjeden, hovedsakelig i Nord-Sverige, men også i de sydligere delene av landet. Restaurantene serverer også *à la carte*.

Historie
--------

Navnet *Frasses* kommer opprinnelig fra den hamburgerspisende figuren «Frasse» (norsk: «Tjoms») fra tegneserien Skipper’n. I 1975 ble Sveriges første Frasses-restaurant åpnet i Luleå. I de første årene var restaurantene konsentrert til det nordlige Sverige, men etterhvert som virksomheten vokste og antallet restauranter økte, spredte foretaket seg sydover. Frasses er, i likhet med mange andre hamburgerkjeder, et franchisekonsept der eieren av en restaurant får støtte av hovedkontoret.

Restauranter
------------

|  |  |
| --- | --- |
| * Arjeplog
* Arvidsjaur
* Boden
* Bromölla
* Bygdeå
* Eslöv
* Fjälkinge
* Gävle
* Gällivare
* Haparanda
* Hudiksvall
* Härnösand
* Kalmar
* Kalix
* Kiruna
* Krokom
* Luleå
* Lycksele
* Mantorp
* Mariestad
* Nordmaling
 | * Norsjö
* Nässjö
* Pajala
* Piteå
* Ronneby
* Skellefteå
* Snapparp
* Storuman
* Strömstad
* Strömsund
* Sundsvall
* Södertälje
* Tanumshede
* Traryd
* Tystberga
* Umeå
* Vilhelmina
* Visby
* Vännäs
* Ödeshög
* Östersund
 |

Referanser
----------

1. 1 2  Om Frasses Arkivert 24. september 2015 hos Wayback Machine.
2. ↑  Kontaktinformasjon Arkivert 14. september 2011 hos Wayback Machine.
3. ↑  Frasses-restauranter Arkivert 14. november 2011 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Tromsø bibliotek og byarkiv, (1973/2005). Foto: Mark Ledingham / Tromsø kommune 
Haugesund folkebibliotek, (1965-1967).
**Modernismen** er en retning i arkitekturen som oppsto omkring 1920, fikk gjennomslag bl. a. i Norden i 1930-årene, og som har vært dominerende innenfor arkitektur og byplanlegging i mesteparten av 1900-tallet. Retningen omfatter flere forskjellige stilarter eller arkitektoniske perioder, hvorav funksjonalismen var den viktigste i 1930-årene. Ordet *funksjonalisme* brukes særlig i Norden som overordnet betegnelse for modernistisk arkitektur gjennom hele århundret, mens betegnelser som *modernisme* eller *international style* er vanligere som samlebetegnelser i mange andre språk.

Modernismen oppsto i Europa i tiden etter første verdenskrig som en reaksjon på 1800-årenes historisme, i ettertid foraktelig betegnet som *stilforvirring*. Radikale arkitekter etterlyste en stil som bedre kunne uttrykke den moderne kultur som måtte prege gjenreisningen etter krigen og bidra til sosial utjevning og velstand for bredere folkegrupper. Industriell masseproduksjon var nødvendig ikke bare for å skaffe rimelige forbruksvarer til alle, men også for å kunne tilby gode boliger og avskaffe boligmangelen. Modernistisk arkitektur tilstrebet rasjonelle konstruksjoner og industrielle produksjonsmåter, og nøkterne, geometriske former uten overflødige ornamenter.

Modernismens forløpere
----------------------

Modernismens røtter må søkes lenger tilbake i tid, til bestrebelser på å forene arkitekturen som kunstform med den raske teknologiske utviklingen og de store samfunnsmessige endringene gjennom siste halvdel av 1800-tallet. Som en tidlig forløper kan regnes Krystallpalasset konstruert av Joseph Paxton for Verdensutstillingen i London i 1851. Kombinasjonen av støpejern og glass ble videreført i forretningsbebyggelse i amerikanske byer i 1860-årene. Videre utvikling av konstruksjoner i stål (broer, *haller* og det kjente Eiffeltårnet) åpnet for bygging av skyskrapere i 1890-årenes Chicago ved arkitekter som William Le Baron Jenney og Louis Sullivan.

Omkring 1900 eksperimenterte arkitekter flere steder i verden med å utnytte nye byggemåter som stål- og betongkonstruksjoner, og med å finne nye formmessige løsninger for å integrere arkitektur og ny teknologi. En britisk forløper var Arts and Crafts-bevegelsen innenfor mange designfag. Disse bestrebelsene kom til dels til uttrykk innenfor nye stilretninger som art nouveau i Belgia (Victor Horta), Barcelona (Antoni Gaudí), Glasgow (Charles Rennie Mackintosh) og Wien (Otto Wagner). I USA ble Louis Sullivan og Frank Lloyd Wright banebrytere. I Tyskland gikk arkitekter og ingeniører i 1907 sammen i *Deutsche Werkbund* for å forene industriell fremstilling og tradisjonelt håndverk. Blant dem er særlig Peter Behrens kjent for den banebrytende *AEG Turbinenfabrik fra 1909.*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Modernist architecture – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** HDS **·** NDL **·** NKC
 |
**Havbunnslogging** er en teknikk for kartlegging av hydrokarboner under havbunnen på kontinentalsokkelen. Den foregår ved hjelp av elektromagnetisk teknologi (EM-teknologi) og gjør bruk av en spesiell type elektromagnetisk stråling med lav frekvens og høy energi.

EM-bølgene som brukes til havbunnslogging i Nordsjøen har lave frekvenser (typisk 0,1 til 10 Hz) og høy energi, gjerne flere tusen ampere over antenner som kan være 100 til 200 meter lange.

Seismiske undersøkelser
-----------------------

Oljeleting ved hjelp av seismiske undersøkelser foregår ved at man sender kraftige lydbølger ned i grunnen, og så blir ekkoet av lydbølger som kommer tilbake registrert og brukt til å danne et bilde av forholdene i dypet. Seismiske undersøkelser kan brukes til å finne reservoarer, men ikke til å skjelne mellom olje- og vannreservoarer. Tidligere måtte oljeselskapene derfor bore brønner ned i reservoaret for å bli sikre på om det inneholdt vann eller olje.

EM supplerer seismikken
-----------------------

I dag kan oljeselskapene bruke EM i tillegg til seismikk, og dermed få et mye sikrere estimat på om strukturen inneholder hydrokarboner. Den elektromagnetiske teknologien er svært fintfølende, og gjør det billigere og mer effektivt å lete etter og utvinne olje og gass.

Havbunnslogging og oljeleting ved hjelp av EM foregår ved at et skip tauer en sender like over havbunnen. De kraftige elektromagnetiske bølgene som sendes ut forplanter seg gjennom sjøvannet, videre ned i havbunnen, ned i reservoaret, gjennom reservoaret, opp gjennom havbunnen igjen, og inn i et nett av mottakerantenner som er lagt ut på sjøbunnen.

Elektromagnetiske bølger brer seg ulikt gjennom olje/gass og andre medier, og retursignalene kan derfor brukes til å lage et bilde av undergrunnen med eventuelle reservoarer som øker sannsynligheten for å gjøre funn.

Referanser
----------

1. ↑  Kjell Hauge (11. april 2008). «Følsom på bunnen.». Arkivert fra originalen 12. april 2008. Besøkt 20. september 2011.
***Unsühnbar*** er en tysk stumfilm fra 1917, regissert av Georg Jacoby.

Handling
--------

Historien forteller om skjebnen til en mor og hennes to sønner, som går forskjellige veier under første verdenskrig. Den eldste sønnen melder seg til militærtjeneste og blir snart sendt til fronten, og den yngste sønnen begynner å arbeide ved en ammunisjonsfabrikk. Men det arrangeres en streik ved fabrikken, noe som gjør at den andre sønnen og hans kollegaer får alvorlige problemer med å forsyne soldatene deres med nok ammunisjon langs fronten.

Storebroren hans dør kort tid senere i felten. Den yngre broren melder seg derfor til fronten. Den gamle moren deres begynner deretter å arbeide ved ammunisjonsfabrikken i sønnens sted.

Skuespillere
------------

* Adele Sandrock
* Toni Zimmerer
* Johannes Müller
* Grete Diercks

Referanser
----------

1. ↑  Unsühnbar

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Unsühnbar* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (de) *Unsühnbar* på filmportal.de Rediger på Wikidata
**Francisco Caballer Saleras** (født 14. oktober 1932 i Barcelona), spansk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma.

Caballer vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på det spanske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak Pakistan og India. Spania vant kvartfinalen med 1-0 over New Zealand men de tapte semifinalen mot Pakistan med 0-1. I bronsefinalen beseiret de Storbritannia med 2-1. Caballer spilte fire kamper i turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1960 Italias flagg Roma - Bronse Bronse i landhockey Spanias flagg Spania

Referanser
----------

1. ↑   Catalan Sport Encyclopedia, oppført som Francesc Cavaller Soteras, Enciclopèdia de l'Esport Català ID 1906[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.enciclopedia.cat[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Francisco Caballer – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Francisco Caballer – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Francisco Caballer – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Francisco Caballer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
Drikkebeger i sølv med gravert inskripsjon: *THSR 1793* og stemplet: *LH IS/82*, laget av Jacob Steen. Høyde 7 cm. Foto Norsk Folkemuseum, NF.1944-1279.**Jacob Steen** (født ca.1750 i Bergen, død 19. november 1804 i Christiania) var en norsk gullsmed. Han var sønn av gullsmeden Hans Bierregaard i Bergen og gikk i lære hos Christopher Linde samme sted. Han avsluttet sin læretid i 1760. I 1765 presenterte han sin mesterprøve, en gullring og et halssmykke i gull for lauget i Christiania der han løste borgerskap.

Jacob Steen var oldermann i Christianialauget fra 1785 til 1791. Han hadde fire svenner på verkstedet i 1801.

Litteratur
----------

* Fossberg, Jorunn (1994): *Norske sølvstempler. Gullsmedhåndverket i byene på Østlandet før 1870.* Oslo. ISBN 82-00-21696-9

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jacob Steen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Se arbeider av Jacob Steen i DigitaltMuseum.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | KulturNav
 |
**Untersberg** er et fjellmassiv i Alpene mellom Berchtesgaden i Tyskland og Salzburg i Østerrike. Fjellet er med sin beliggenhet nær byen Salzburg et meget besøkt turistmål. Der går flere turstier til toppen av fjellet. Det finnes også en taubane som fører til Geiereck i 1776 meters høyde. Banen åpnet i 1961.

Den første kjente person som nådde toppen var munken Eberwein i første halvdel av 1100-tallet. Han hørte til et augustinsk kloster ved Berchtesgaden.

I 1829 skrev Johann Nepomuk (1783-1865) en opera oppkalt etter fjellet, *Der Unterberg*.

Topper
------

* Berchtesgadener Hochthron: 1 972 m
* Rauheck: 1 892 m
* Gamsalpkopf: 1 888 m
* Salzburger Hochthron: 1 853 m
* Mitterberg: 1 840 m
* Geiereck: 1 805 m

Galleri
-------

* UntersbergUntersberg
* Geiereck, en av toppene på UntersbergGeiereck, en av toppene på Untersberg
* Taubane til Untersberg.Taubane til Untersberg.
* Blikk mot Salzburg fra Untersberg med Salzburgs lufthavn til venstreBlikk mot Salzburg fra Untersberg med Salzburgs lufthavn til venstre

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
Monkeemobile.
**Monkeemobile** er en modifisert Pontiac GTO som ble bygget for TV-serien *The Monkees*. Bilen er utstyrt med en ekstra høy frontrute, nedfellbart tak, modifiserte bakskjermer, andre baklykter og en ekstra seterad hvor bagasjelokket skulle vært. Dean Jeffries fikk oppdraget med å bygge bilen i 1966, og det eksisterer i dag tre eksemplarer av bilen. To av disse ble faktisk brukt i serien, mens den tredje er en replika.

Den første bilen var opprinnelig utstyrt med en kompressormatet motor, men fordi denne var svært kraftig, og dermed vanskelig å kjøre, ble denne erstattet med en ikke-fungerende kompressor. Denne utgaven av bilen ble benyttet i første sesong av serien, samt i én episode av andre sesong. Bilen kan gjenkjennes ved en speilvendt logo på passasjersiden. Bil nummer to ble opprinnelig bygget for markedsføringsformål, men ble benyttet i sesong to av serien. Denne bilen eies i dag av George Barris. Tredje og siste utgave har blitt bygget i senere år, og er i stedet for GTO basert på en Pontiac Le Mans. Utover dette er denne bilen lik de to andre, og ble bygget av Dick Dean for Barris' East Coast Promotions for bruk på bilutstillinger.
**Francisco Antonio Javier de Gardaqui Arriquíbar**  (født 9. oktober 1747 i Bilbao i Spania, død 27. januar 1820 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.

Den 1. juni 1776 ble han presteviet som prest i Madrid for bispedømmet Palencia; fem år etter ble han Palencias generalvikar. Gardoqui var rådgiver for kongene Karl III og Karl IV av Spania og deltok i fohandlingene om traktaten i Amiens i 1802.

Hsn var bestemt motstander av Napoleons innflytelse både med hensyn til Spania og overfor Pavestolen. Sammen med sin bror Diego utviklet de et prosjekytt for å bosette baskiske bønder på den argentinske pampas.

an ble kreert til kardinalprest av pave Pius VII den 8. mars 1816, med *Sant'Anastasia* som tittelkirke. Han ble aldri bispeviet, og døde i høy alder i 1820.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** VIAF **·** ISNI **·** BNE
 |
«Mongol» har flere betydninger.
Mongolske krigere, Rashid al Din, 1305
**Mongolene** (mongolsk: Монголчууд, *Mongolchuud*) er en etnisk gruppe som oppstod i det som i dag er Mongolia, Russland og Kina, særlig Indre Mongolia. Befolkningen er på rundt 10 millioner (2010).[] Mongolene snakker mongolsk. De er en av de 56 nasjonalitetene som er offisielt anerkjent av Folkerepublikken Kina. Mongoler bor i Mongolia, og tillegg er der et antall etniske grupper nord i Kina og Russland. Mongolene tilhører undergrupper av burjater og kalmukker som hovedsakelig bor i de russiske republikkene Burjatia og Kalmykia. De fleste mongoler praktiserer buddhisme, sjamanisme eller islam.

Mongolene er knyttet sammen ved en felles kulturarv og etnisk identitet. Deres stedegne dialekter er kollektiv kjent som det mongolske språk. Forfedrene til dagens mongoler er referert til som urmongoler som oppsto i et område som hadde vært bebodd av mennesker og forløpere til menneskearten så langt tilbake som paleolittisk tid for 800 000 år siden. Folkene gikk gjennom bronsealderen og jernalderen og dannet sammeallianser som førte til konflikt med oldtidens Kina. Urmongolene dannet ulike stammeriker som kjempet imot hverandre. De nært beslektede khitanerne opprettet en stat under Liao-dynastiet kalt for Khitan-riket (kinesisk: 契丹國, *Qìdān Guó*) i tiden 907–1125 i Sentral-Asia og hersket over Mongolia og deler av østkysten av Sibir, nordlige Korea og nordlige Kina. På 1100-tallet greide Djengis Khan forene eller erobre de ulike mongolske stammene, omformet dem til en forent og fryktinngytende hær som skapte det største sammenhengende rike i verdenshistorien, Mongolriket. Det underla seg hele Kina og etablerte det mongolstyre Yuan-dynastiet.

Referanser
----------

1. ↑  Хүрээлэнгийн эрдэм шинжилгээний ажлын ололт амжилт Arkivert 26. desember 2013 hos Wayback Machine. (på mongolsk)
2. ↑  Janhunen, Juha (2014): *Mongolian*. Amsterdam: John Benjamins. ISBN 9789027238252. s. 4
3. ↑  Brook, Timothy (2010): *The Troubled Empire: China in the Yuan and Ming Dynasties*, Belknap Press of Harvard University Press, ISBN 978-0674046023

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mongols – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Etisk kart over Mongolia
* Kart med delt etnisitet i Kina

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC
 |
Walid Habash, imam og kaptein i U.S. Air Force, forretter under et bønnemøte i Guantanamobukten fangeleir.
En amerikansk feltprest taler til soldater i Irak.
**Militært sjelesorgspersonell** er en kategori av personell i militærvesenet i flere land. Disse personene har som oppgave å bistå soldaters utøving av religion, for eksempel ved gudstjenester eller feiring av høytider. Bistand i forbindelse med soldaters forhold til døden er også en av sjelesørgernes oppgaver. 

Sjelesorgen kan skje i form av soldaters samtale med sjelesørger, deltagelse/bistand ved begravelser og gjennom gudstjenester. 

Den enkelte stats militærvesen kan ha ett eller flere korps av sjelesørgere, der den enkelte sjelesørger kan tilhøre 1 religion/trossamfunn som er ulik den til kolleger. I det norske Forsvaret arbeider sjelesørgerne i Forsvarets tros- og livssynskorps.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** HDS **·** NDL **·** NKC **·** BNE
 |
**Miljøbeskyttelsesloven** er en dansk lov, vedtatt av Folketinget i 2006, hvis formål er å «medvirke til at værne natur og miljø, så samfundsudviklingen kan ske på et bæredygtigt grundlag i respekt for menneskets livsvilkår og for bevarelsen af dyre- og plantelivet.»

Loven
-----

Loven er særlig rettet mot:

1. Å forebygge og bekjempe forurensing av luft, vann, jord og grunn samt vibrasjons- og støyulemper
2. Å frembringe hygienisk begrunnede regler av betydning for miljøet og for mennesker
3. Å begrense anvendelse og sløsing med råstoffer og andre ressurser
4. Å fremme anvendelse av renere teknologi
5. Å fremme gjenbruk og begrense problemer i forbindelse med fjerning av avfall

Det overordnede ansvar for at Miljøbeskyttelsesloven følges ligger hos Miljøstyrelsen, mens kommunene og Miljøministeriets miljøsentre ivaretar opgavene lokalt. Kommunene fører tilsyn, gir tillatelse og avslag og informerer offentligheten.

Eksterne lenker
---------------

* «Bekendtgørelse af lov om miljøbeskyttelse», fra retsinformatik.dk

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |

Portal: Danmark
**Miljøarkeologi** (engelsk *Environmental archaeology*) er studiet av det langsiktige forholdet mellom mennesker og deres miljø. Faget tar for seg prinsipper og metoder i krysningspunktet mellom arkeologi og geofag, økologiske fag og radiometrisk datering, og kan også omfatte underdisipliner som geoarkeologi, paleoetnobotanikk, geomorfologi, palynologi, geofysikk, landskapsarkeologi, menneskelig biologi og menneskelig økologi. Faget er i sitt vesen tverrfaglig, særlig arkeologi og naturvitenskap. I Norge kreves en bachelorgrad i arkeologi som obligatoriske forkunnskaper for å studere miljøarkeologi.

Miljøarkeologi har sett en bølge av interesse i de siste årene da det er et av de få disipliner som er i stand til å gi empiriske bevis for å vise hvordan mennesker har respondert og reagert på blant annet relativt hurtige klimaendringer i fortiden. Faget er relativt nytt. Det er kun i de siste 30 årene har miljøarkeologi framstått som en navngitt fagdisiplin. Det har raskt vokst i betydning og er i dag sett på som en betydelig komponent til de fleste utgravningsprosjekter. Mange universiteter verden over underviser i emnet som et standard kurskomponent og også som en særskilt akademisk grad. Et av de ledende universitet på De britiske øyer er Royal Holloway ved Universitetet i London hvor disiplinen blir lært som en del av grad i miljøarkeologi. I Norge blir det undervist i faget blant annet på Universitetet i Oslo ved Institutt for arkeologi, konservering og historie (IAKH) som et avansert emne på masternivå, og det kreves en bachelor i arkeologi som obligatoriske forkunnskaper for å studere miljøarkeologi.

Referanser
----------

1. 1 2  UiO: ARK4070 - Miljøarkeologi

Litteratur
----------

Følgende litteratur er nevnt som eksempler på faglitteratur:

* Branch et al. (2005): *Environmental Archaeology: Theoretical and Practical Approaches*. Hodder Arnold education.
* Dincauze, Dena F. (2010): *Environmental Archaeology*, Cambridge University Press. ISBN 0511607830
* Fisher, Christopher T.; Hill, J. Brett; Feinman, Gary M. (2009): *Archaeology of Environmental Change*, University of Arizona Press. ISBN 0816526761
* Murphy, Eileen M.; Whitehouse, N. J. (2009): *Environmental Archaeology in Ireland*, Oxbow Books. ISBN 1842172743

Eksterne lenker
---------------

* Arkeologisk museum: Miljøarkeologi
* Association for Environmental Archaeology

Portal: Arkeologi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
**Odd Fellow paléet**, **Berckentinske palé** eller **Schimmelmanns palé** er en rokokkobygning i Bredgade, Frederiksstaden i København, som ble oppført 1751–1755 og som danner point de vue for Dronningens Tværgade. Paléet er tegnet av Johann Gottfried Rosenberg under Nicolai Eigtveds overoppsyn for geheimeråd Christian August von Berckentin. Opprinnelig het bygningen «Berckentinske palé» eller «Schimmelmanns palé» etter den senere eieren, den rike finansminister Heinrich Carl von Schimmelmann og hans sønn, Ernst Heinrich von Schimmelmann. I sistnevntes eiertid var paléet kjent for et blomstrende salong- og selskapsliv med Charlotte Schimmelmann som midtpunkt.

I 1884–1890 ble paléet bygget om til bruk for konserter ved arkitektene Johan Schrøder og Georg Wittrock for A/S Koncertpalaiset. I forlengelse av paléets havefasade oppførte arkitektene en stor konsertsal som la beslag på den tidligere haven. Samtidig ble halvparten av gittermuren mot Bredgade solgt (finnes i dag ved Søllerød slott) og to butikkpaviljonger med kupler ble oppført i en nyrokokkostil. De fleste rokokkorommene i selve hovedbygningen forble imidlertid uendret. Paléet ble heretter kjent som «Koncertpaléet» og konsertsalen med den fremragende akustikken ble et populært samlingssted i det københavnske kulturliv.

I 1901 kjøpte Odd Fellow Ordenen bygningen og det skiftet da navn til «Odd Fellow paléet». Ordenen innredet en losjesal mm. i øverste etasje og lot paléet bli restaurert ved Christian Mandrup-Poulsen. I 1950-årene ble de festlige kuplene på butikkpaviljongene fjernet ettersom de var utette, og historismen i mellomtiden var kommet i miskreditt.

Det brøt ut en voldsom brann i 1992 og konsertsalen ble helt ødelagt og mange rom i paléet brant ut. Kartusjen med våpenskjoldet i sandsten falt ned gjennom taket og smadret stukkloftene. Paléet ble imidlertid oppført igjen og minutiøst restaurert, men konsertsalen ble ikke gjenreist; bl.a. idet man ikke nødvendigvis ville kunne gjenskape den gode akustikken. Dermed fikk paléet sin gamle hage tilbake.

Bygningen er fredet.

Eiere
-----

* 1751–58 – Christian August von Berckentin
* 1758–63 – Louise von Berckentin gift Scheel von Plessen
* 1763–82 – Heinrich Carl von Schimmelmann
* 1782–1831 – Ernst Heinrich von Schimmelmann
* 1831–33 – Carl von Schimmelmann
* 1833–84 – Ernst Conrad Carl Joseph von Schimmelmann
* 1884–1900 – A/S Concertpalaiset
* 1900–     – Odd Fellow Ordenen

Kilder
------

* B. Linder: Slotte, Herregårde og Palæer i Danmark 1980

1. ↑  Odd Fellow Palæet, Berckentins Palæ fra Kulturstyrelsen / Fredede & Bevaringsværdige Bygninger

Eksterne lenker
---------------

* Odd Fellow Paléet
* Odd Fellow Ordenen i Danmark

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
**Miljödepartementet** er et svensk departement som ble opprettet 1. januar 1987 som *Miljö- och energidepartementet*. Den 15. mai 1990 ble energisaken overført til Industridepartementet, og Miljö- och energidepartementet skiftet navn till Miljödepartementet. Fra 1. desember 1991 til 31. desember 1994 het departementet *Miljö- och naturresursdepartementet*. Fra 1. januar 1995 til 31. desember 2004 het det igjen Miljödepartementet. Den 1. november 2004 skiftet det navn til Miljö- och samhällsbyggnadsdepartementet. Da Regjeringen Reinfeldt overtok regjeringsmakten ble det bestemt at navnet skulle endres fra 1. januar 2007. Da het departementet for tredje gang Miljödepartementet. Etter at Stefan Löfvens første regjering tiltrådte skiftet det igjen navn 1. januar 2015 til det opprinnelige *Miljö- och energidepartmentet*.

Da Ulf Kristerssons regjering tiltrådte i oktober 2022, kunngjorde den at Miljödepartementet ville legges ned og legges under Næringsdepartementet.

Referanser
----------

1. ↑  Kort historik Arkivert 11. mai 2014 hos Wayback Machine.
2. ↑  Hansson, Erik. «Miljödepartementet flyttas in under näringsdepartementet». *Natursidan* **(svensk)**. Besøkt 21. oktober 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Miljö- och samhällsbyggnadsdepartementet
* «Det gröna folkhemmet»


| * v
* d
* r
Regeringskansliet |
| --- |
| Statsrådsberedningen **·** Förvaltningsavdelningen |
| Regeringskansliet | Arbetsmarknadsdepartementet **·** Finansdepartementet **·** Försvarsdepartementet **·** Infrastrukturdepartementet **·** Justitiedepartementet **·** Kulturdepartementet **·** Miljödepartementet **·** Näringsdepartementet **·** Socialdepartementet **·** Utbildningsdepartementet **·** Utrikesdepartementet | Sveriges flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** ISNI
 |
**Odd Eliassen** (født 3. mai 1944) er en norsk fjellklatrer og eventyrer. I 1965 besteg han for første gang Trollveggen i Romsdalen. Sammen med Leif-Norman Patterson, Ole Daniel Enersen og Jon Teigland nådde han toppen av Trollveggen 23. juli 1965. I 1985 deltok han på Arne Næss jr. sin klatreekspedisjon til Mount Everest, og ble den 21. april samme år den første nordmann til å bestige Mount Everest sammen med Bjørn Myrer Lund. Med til toppen var også engelskmannen Chris Bonington og sherpaene Pertemba Sherpa, Ang Lhakpa Dorje Sherpa og Dawa Nuru Sherpa. Åtte dager senere nådde Næss Jr. toppen sammen med blant annet nordmennene Ralph Høibakk, Håvard Nesheim og Stein P. Aasheim. Eliassen har også deltatt i ekspedisjonen «Fem fjell, fem kontinenter, fem uker», ledet av Ivar Tollefsen. Målet var å bestige fem av «The Seven Summits» – det høyeste fjellet på hvert kontinent – på like mange uker. Han er også kjent for sitt store engasjement for utbygging av fjellhytter langs turrutene på Kilimanjaro.

Referanser
----------

1. ↑  *Aftenposten* 24. juli 2015, side 22
2. ↑  «Mount Everest • Piz Palü». *Piz Palü*. Besøkt 24. juli 2021.

Eksterne lenker
---------------

* www.travellersclub.no om Odd Eliassen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Rundemellen** (også skrevet **Rundemellin**) er et fjell i Øystre Slidre kommune i Innlandet fylke. Det har en høyde på 1 345 meter over havet.

Rundemellen er en del av de såkalte Mellene, som i tillegg består av Rabalsmellen (1 156 moh.), Skarvemellen (1 267 moh.) og Kalvemellen (1 136 moh.)

Rundemellen har en av Valdres' beste utsikter. Med sine 1 345 moh. er den et bevis på at du ikke trenger å klatre på de høyeste toppene for å få godt utsyn. På godværsdager kan du se helt til Gaustatoppen i Telemark. Videre ser du godt over i Hallingdal med Hemsedalsfjellene, Filefjell, Bygdin med Bitihorn, fjellrekka i Jotunheimen med bl.a Besshøe og Glittertinden, nærmere ses Skaget og i øst Synnfjell med Spåtind. I sør ser du menneskeskapt byggverk, Leirin flyplass.

Rundemellen kan bestiges fra flere utgangspunkt: Den letteste måten fra Øyangslia. Først på traktorvei gjennom bjørkeskogen før oppstigningen til Rundemellen (det tar ca. en time å gå opp).

Fra Turrsjøen følger du sti gjennom granskogen og videre opp på snaufjellet på østsiden av toppen. Dreier vestover og kommer inn på sti fra Øyangslia før du bestiger Rundemellen fra vest (ca. 1 time opp).

Fra Rabalen (Vangsjøen Fjellstue) følger du merket sti til Rabalsvannet. Herfra går stien opp på snaufjellet og følger fjellryggen i sørlig retning, kommer inn på stien fra Øyanslia og følger denne til toppen (ca. 2-2 1/2 time opp).

Referanser
----------

1. ↑  Rundemellen på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  «Rundemellen - 1345moh». *peakbook.org*. 9. mars 2016. Besøkt 6. desember 2016.
3. ↑  «Rundemellen». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 6. desember 2016.

Rundemellen til høyre, Skarvemellen til venstre. Bildet tatt fra øst, på Lenningen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Runde fyr** ligger på Runde i Herøy kommune på Sunnmøre. Det ble etablert av private som det femte fyret i Norge etter Lindesnes fyr i 1767.

I 1807 tok staten over fyret. Det ble automatisert i september 2002. Ålesund-Sunnmøre Turistforening (ÅST) har etter dette fått i stand en avtale med Kystverket og har siden julen 2003 benyttet den nyeste fyrvokterboligen som turisthytte. Hele fyrstasjonen ble vernet av Riksantikvaren i 2001.

Fyrstasjonen ligger i nærheten av Rundabranden som er det sørligste fuglefjellet i landet, og området ligger innenfor Runde naturreservat som er fredet etter lov om naturvern.

Historie
--------

Da Runde fyr ble opprettet i 1767, var det fordi økt trafikk langs kysten førte til flere ulykker, og ikke minst rundt Runde var det farlig å ferdes. Blant annet hadde det nederlandske handelsskipet Akerendam gått ned like ved Kvalneset, hvor fyret står nå, i 1725. I starten var fyret mest som en gryte som en holdt fyr i, men i 1826, noen år etter at staten tok over, ble det oppgradert til et lukket kullblussfyr. Senere, i 1858, ble det bygd et støpejernstårn ytterst ute på Kvalneset. Nederste del av dette tårnet er bevart på Runde, mens resten ble flyttet til Sklinna fyr i Trøndelag.

I 1935 ble fyret ytterligere oppgradert til et betongtårn som står lenger oppe i skråningen. Lykten i det nye tårnet ble tent 27. august samme år. Fyret ble etterhvert mer og mer automatisert og i 2002 var det ikke lenger nødvendig med menneskelig overvåkning og den siste fyrvokteren flyttet ut.

### Bebyggelse på fyrstasjonen

De gamle fyrene måtte overvåkes nærmest døgnet rundt, noe som medførte at fyrvokteren måtte bo så nær som mulig. Per 2005 besto fyrstasjonen av 6 bygg; selve fyrbygningen, smie, 2 bolighus, kombinert fjøs og låve og olje- og vedbod. I disse husene bodde tidvis svært mange mennesker. Gjennom årene bodde det fyrvoktere, assistenter, koner, barn, guvernanter, tjenestefolk og husdyr. Guvernantene var der for å holde skole for barna. 

* Foto: C. Hill, 2012  Foto: C. Hill, 2012
* Foto: C. Hill, 2012  Foto: C. Hill, 2012
* Foto: C. Hill, 2012  Foto: C. Hill, 2012

Se også
-------

* Rundeskatten

Kilder
------

* «Norsk fyrliste 2008 - side 311» (PDF). Kystverket. Arkivert fra originalen (PDF - 15 mb) 24. juli 2011.
* «Runde fyrstasjon». Norsk Fyrhistorisk Forening. Arkivert fra originalen 14. august 2009.

Eksterne lenker
---------------

* «Runde fyr». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

| * v
* d
* r
Fyr i Møre og Romsdal |
| --- |
|  | Alnes fyr **·** Bjørnsund fyr **·** Erkna fyr **·** Flatflesa fyr **·** Flåvær fyr **·** Grasøyane fyr **·** Grip fyr **·** Haugjegla fyr **·** Haugsholmen fyr **·** Hellevik fyr **·** Hestskjæret fyr **·** Høgsteinen fyr **·** Kvitholmen fyr **·** Lepsøyrevet fyr **·** Ona fyr **·** Runde fyr **·** Rødholmen fyr **·** Skalmen fyr **·** Stavenes fyr **·** Storholmen fyr **·** Svinøy fyr **·** Tyrhaug fyr **·** Ulla fyr | Norges flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Clarke Province**, også omtalt som **Province Clarke**, er en tidligere provins i det britiske protektoratet Nord-Borneo. Provinsen ble opprettet etter at sultan Hashim Jalilul Alam Aqamaddin av Brunei avsto et landområde mellom elvene Sepitong og Trusan til British North Borneo Company i september 1901. Landområdet lå omkring den indre delen av Bruneibukta, og strakte seg sørøstover i retning innover Nord-Borneo. Dette tilsvarer den nordvestlige delen av Lawas-distriktet i Sarawak.

Provinsen fikk sitt navn i 1902 etter sir Andrew Clarke.

Referanser
----------

1. ↑  Sabah Law, British North Borneo, 1901. Grant by Sultan of Brunei of Territory between the Sepitong and Trusan Rivers Arkivert 6. mai 2014 hos Wayback Machine.. 7th September 1901. Besøkt 6. mai 2014. (en)
2. ↑  The Straits Times, 8. mars 1902. Side 4.

Eksterne lenker
---------------

* Library of Congress, A map of British North Borneo, med den opprinnelig provinsinndelingen. Utgitt i 1888.
* Library of Congress, A map of British North Borneo, med Clarke Province inkludert. Utgitt i 1903.
**Jonas Stein** (født Jonas Stein Eilertsen, 1984) er en norsk samfunnsforsker som er førsteamanuensis i statsvitenskap ved UiT Norges arktiske universitet. Han disputerte for doktorgraden høsten 2019 med avhandlingen *What Happened in Northern Norway - A comparative and quantitative analysis of political and demographic development in Northern Norway from 1950 to 2015*. Han er tatt opp som medlem i Akademiet for yngre forskere for perioden 2019-2023 og er fra 2021-2022 leder i Akademiet for Yngre Forskere. Han har publisert en artikler i internasjonale tidsskrifter, med spesielt fokus på regional- og lokalpolitikk. 

Han er tidligere Vensrte-politiker og var medlem av Tromsø kommunestyre fra 2007 til 2018. Han ble byråd for næring, kultur og idrett da kommunen innført lokal parlamentarisme etter valget høsten 2011 og var det fram til høsten 2015. 18. februar 2015 overtok han vervet som byråd for finans. Stein var 1. nestleder i Unge Venstre 2007–2009, konstituert generalsekretær i Unge Venstre fra oktober 2008 og ut året, samt Venstres førstekandidat ved kommunestyrevalget i Tromsø i 2011.

Stein er vokst opp i Tromsø, der han begynte på allmennlinja på Kongsbakken videregående skole. Etter å ha fullført det første året, flyttet han til Frankrike, hvor han fullførte videregående skole i 2004. Han har bachelorgrad i europastudier fra King's College London fra 2005 og mastergrad i statsvitenskap fra Universitetet i Tromsø fra 2010. Stein var lektor i politikk, historie og fransk ved Kongsbakken videregående skole før han ble byråd.

Referanser
----------

1. ↑   akademietforyngreforskere.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Stein skiftet navn fra Jonas Stein Eilertsen til Jonas Stein i desember 2012: Barth-Heyerdahl, Øystein (3. januar 2013). «Derfor bytter han navn». *Nordlys*. Besøkt 25. oktober 2014.
3. ↑  «Stein, Jonas – ISV | UiT». *uit.no*. Besøkt 12. november 2019.
4. ↑  Stein, Jonas (8. november 2019). «What Happened in Northern Norway? - A comparative and quantitative analysis of political and demographic development in Northern Norway from 1950 to 2015». Besøkt 12. november 2019.
5. ↑  «Jonas Stein». *Akademiet for yngre forskere*. Besøkt 2. januar 2020.
6. ↑  «Jonas Stein i Cristin». *wo.cristin.no*. Besøkt 7. februar 2022.
7. ↑  «Byråd for finans». Tromsø kommune. Arkivert fra originalen 21. februar 2015. Besøkt 21. februar 2015.
8. ↑  «Tromsøs nye byråd», i *Nordlys* 19. februar 2015.
9. ↑  «Om meg». Jonas Eilertsens blogg. Besøkt 25. oktober 2014.
10. ↑  «Jonas Stein». LinkedIn. Besøkt 25. oktober 2014. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Jonas Steins blogg
**Clarté** er både navnet på et svensk marxistisk tidsskrift og det navnet som til vanlig brukes på tidsskriftets utgiver, den partipolitisk uavhengige sosialistiske organisasjonen **Svenska Clartéförbundet**. Tidsskriftet regnes som det eldste marxistiske tidsskriftet i den vestlige verden.

Clarté ble opprettet som en hovedsakelig studentorganisasjon i Sverige i 1921 etter forbilde fra Frankrike, og sto i så måte nær norske Mot Dag, som de også hadde et nært samarbeid med. På 1930-tallet la foreningen stor vekt på kampen mot nazismen, men var samtidig preget av interne spenninger, noe som førte til at organisasjonen midlertidig var ute av funksjon mellom 1939 og 1944.

På 1960-tallet ble Clarté radikalisert og erklærte seg selv for å være en kommunistisk organisasjon, og til langt ut på 1970-tallet sto organisasjonen nær *Kommunistiska förbundet marxist-leninisterna*. Organisasjonen opplevde også en splittelse i 1968 da tilhengere av Gotfred Appels «snylterteori», en teori som innebærer at revolusjonære i vestens eneste oppgave er å drive solidaritet med revolusjonære bevegelser i den tredje verden, grunnla det som senere har blitt kalt *Rebellrörelsen*.

På 1960- og 70-tallet var organisasjonen den ledende studentorganisasjonen til venstre for sosialdemokratene ved en rekke universiteter og høyskoler, og ble dermed representert i en rekke studentorganer. Organisasjonen holdt ut lengst ved universitetet i Uppsala, der de under navnet *Argus* var representert til inn på 1980-tallet.

Siden 1980-tallet har organisasjonen hatt en kraftig nedgang i medlemsmassen, og har i dag rundt 60 medlemmer. I 1982 fjernet den også kommunisme-begrepet fra programmet sitt. Tidsskriftet, som redigeres av Olle Josephson kommer i dag med fire nummer i året. Opplaget er på rundt 800 eksemplarer.

Eksterne lenker
---------------

* (sv) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (sv) Clarté på Facebook Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Jonas Severin Rasmussen** (født 1850 i Bergen, død 1905 i Kristiania) var en norsk embetsmann, og direktør for Telegrafverket 1892–1905. Under hans ledelsesperiode lanserte Guilermo Marconi den trådløse telegrafen i 1904, og Rasmussens startet utredningsarbeidet som ledet fram mot Norges første trådløse forbindelse mellom Lofoten og Værøy (Sørvågen-senderen) i 1906. 

Rasmussen døde av overanstrengelse i 1905 under arbeidet med å strekke kommunikasjonskabler langs svenskegrensen som ledd i arbeidet med å forberede det ventede krigsutbruddet i forbindelse med unionsoppløsningen.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Rafto 1955, s. 165
3. ↑  Rinde Harald, *Et telesystem tar form*, Norsk telekommunikasjonshistorie bind 1 (1855–1920). Oslo 2005, side 13.

Litteratur
----------

* Rafto, Thorolf (1955). *Telegrafverkets historie 1855-1955* **(norsk)**. Bergen: John Grieg.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Tøyengata** er en gate i Oslo mellom Grønlandsleiret og Finnmarkgata. Her lå i en årrekke Munchmuseet.

Kiellands dropsfabrikk hadde lokaler i Tøyengata nr 31-33 fra 1911 til 1975, da den ble kjøpt opp av Nidar og nedlagt. Fasaden står imidlertid igjen, og Nidar produserer fremdeles seigmennene som ble oppfunnet på Kiellands dropsfabrikk.

Tøyengata og nabolaget ble vedtatt fornyet i 1982. I de uisolerte boligene frøs vannet ofte i rørene i vinterkulden. Noen steder måtte man skru av varmen for å ha nok strøm til å lage mat. Rotter var ofte å se på gaten.

Tøyengata nr 10 lå i landlige omgivelser da Anders Håvind (eller Haavie eller Hovind), klokker ved tukthuset, fikk huset bygd omkring 1827. I 1857 overtok klokkerens enke. I 1865 var arbeidsmann Johan Jensen huseier. Det bodde da 27 personer i huset: Jensen og hans kone med fire barn, en skipstøymann, en ølhandlende enke, en skomaker og en matros. En stund drev Jensen en småhandel i første etasje, der det siden har vært skiftende butikkdrift.

Størst og staseligst var nr 14, oppført i én etasje i 1825 av svogrene sjømann Rasmus Hansen og skipstømmermann Ole Abrahamsen. I 1857 ble det bygd på en andreetasje av Wilhelm Bentzen, den første eneeieren av gården. I 1865 bodde det 37 personer i huset: Eieren brennevinshandler Ulrik Walle med sin kone, deres fire barn, en tjenestepike og fem leieboere med hver sin familie. I 1879 var det kommet et lysthus i hagen med fem små vinduer. På 1890-tallet overtok Karl Evangs farfar, murmester Carl J. Evang, huset frem til rundt 1920.

* Tøyengata sett fra Grønlandsleiret i 1896. Ikke mye forandret på 100 år. Foto: Kielland-Torkildsen, Theodor / Oslo MuseumTøyengata sett fra Grønlandsleiret i 1896. Ikke mye forandret på 100 år. Foto: Kielland-Torkildsen, Theodor / Oslo Museum
* Tøyengata med trikkeskinner, hest og kjerreTøyengata med trikkeskinner, hest og kjerre

Bygninger
---------

* Fortuna mekaniske verksted lå i nr 26
* Arbeiderboliger i nr 47, bygget i 1913
* Munchmuseet i nr. 53

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Alf Næsheim: *Kristiania i Oslo* (s. 74), Schibsteds forlag 1994, ISBN 82-516-1535-6
5. ↑  Alf Næsheim: *Kristiania i Oslo* (s. 76)

Litteratur
----------

* Knut Are Tvedt, red. (2000). «Tøyengata». *Oslo byleksikon* (4. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 453. ISBN 82-573-0815-3.

Eksterne lenker
---------------

* «Oslo kommune – Bydelsoversikt (T)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 26. oktober 2014. Besøkt 7. november 2015.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Jonas Eilertsen Lund Skougaard** (født 5. mars 1896, død 10. april 1968) var en norsk høyesterettsadvokat og boksamler. Han var sønn av skipsreder i Langesund, Herman Benedict Graff Skougaard (1852–1913).

Skougaards samling omfattet mellom 20 000 og 30 000 bind med hovedvekt på norsk litteratur, topografi og historie. Dertil kom flere tusen brev og manuskripter av litterær betydning, deriblant Holbergbrev og brev fra Wessel, førstetrykk og manuskripter av Wergeland samt en stor H.C. Andersensamling med dedikasjonseksemplarer, manuskripter og brev.

Skougaard døde i 1968 i København, hvor han var på besøk for å undersøke grosserer Peter Jensens boksamling.
Hans egen samling ble senere spredt ved flere auksjoner, mens manuskriptene inngikk som testamentarisk gave i Universitetsbiblioteket i Oslo.. H. C. Andersensamlingen gikk til Danmark.

Bøkene etter Skougaard er gjerne kjennetegnet av at han noterte korte bokhistoriske opplysninger med blyant på innersiden av bokpermen.

Referanser
----------

1. 1 2   www.digitalarkivet.no, besøkt 6. februar 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Lund-Tangen, Jac (1977). *Fra Langesunds historie*. I kommisjon hos P. Tarangers eftfl. s. 176.
3. ↑  Bratberg, Terje (15. november 2018). «Skougaard». *Store norske leksikon*. Besøkt 19. september 2020.
4. 1 2  Just, Carl (1972). *Bibliofilklubbens medlemmer i de første 50 år*. Oslo: Bibliofilklubben. s. 41.42.
5. ↑  «Damms auksjon 4. desember 2013». *Issuu* **(engelsk)**. Besøkt 19. september 2020.
6. ↑  «Jonas Skougaard | lex.dk». *Den Store Danske* **(dansk)**. Besøkt 19. september 2020.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**José Manuel María del Corazón de Jesús de Escandón y Barrón, Marquis of Villavieja** (født 13. august 1857, død 13. desember 1940) var en mexicansk polospiller som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris.

De Escandón y Barrón var med på det blandede laget som kom på tredjeplass i poloturneringen bak to blandede britisk-amerikanske lag under OL 1900 i Paris. Det var første gang polo var med som olympisk sport og fem lag deltok i poloturneringen. Laget
spilte kun en kamp, semifinalen, som de tapte 0-8 til det britisk-amerikanske laget *BLO Polo Club Rugby*, som siden tapte finalen mot *Foxhunters Hurlingham*. Det ble ikke spilt noen kamp om tredjeplassen og begge de tapende semifinalistene har senere blitt tildelt bronsemedaljer. Spillerne på det blandede laget var Guillermo Hayden Wright fra USA og de tre brødrene Pablo, Eustaquio og Manuel de Escandón y Barrón.

OL-medaljer
-----------

* 1900 Frankrikes flagg Paris - Bronse Bronse i polo Blandede lag under OLs flagg Blandet lag (ZZX)

Referanser
----------

1. 1 2   Roglo, Roglo person ID p=manuel;n=escandon;oc=2, oppført som Manuel Escandón[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Manuel de Escandón y Barrón – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Manuel de Escandón y Barrón – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Manuel de Escandón y Barrón – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
**Tāranātha** (fødenavn *Kun-dga'-snying-po*, som er en tibetansk ekvivalent til sanskrit *Anandagarbha*; født 1575 i Tibet, død 1634 i Urga i Mongolia) var en Lama innenfor skolen Jonangpa i tibetansk buddhisme. Han er betraktet som skolens mest nevneverdige eksponent.

Taranatha ble angivelig født på samme fødselsdagen til Padmasambhava. Han adopterte sanskritnavnet Taranatha, som en indikasjon på verdien han la i studiet av sanskrit, på en tid da mestringen av dette språket hadde blitt mindre vanlig i Tibet enn det en gang var. Det var også en hyllest til hans indiske lærer, Buddhaguptanatha.

Hans kvaliteter ble anerkjent av mange i ung alder, noe som ofte er tilfelle med store mestere. Han studerte under mestrene Je Draktopa, Yeshe Wangpo, Kunga Tashi og Jampa Lhundrup, selv om hans primære lærer var Buddhaguptanatha.

Taranatha ble anerkjent av Khenchen Lungrik Gyatso som gjenfødselen av Krishnacarya og Khenchen's egen lærer, Jetsun Kunga Drolchok.

Referanser
----------

1. 1 2   BDRC Resource ID P1428[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 129201561, besøkt 14. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Korean Authority File, National Library of Korea ID KAC201422865[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, oppført som Taranatha, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id taranatha, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   IdRef, www.idref.fr, besøkt 5. mars 2020[Hentet fra Wikidata]
6. ↑  "Buddhaguptanatha and the Late Survival of the Siddha Tradition in India," by David Templeman
7. ↑  Stearns, Cyrus. «Tāranātha». *The Treasury of Lives: Biographies of Himalayan Religious Masters*.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** CiNii
 |
***Farlig flukt*** er en roman av Margit Sandemo fra 1965. Originalens tittel var *Et sommernattsdrama*. Den gikk først som føljetong i Norsk Ukeblad samme år som den ble skrevet, men ble også utgitt som bok i serien *Margit Sandemos beste føljetonger nr 8* i 1981, med kortromanen *Draugens hånd* i samme bind. 

*Farlig flukt* handler om lille snille godtroende Johanne, som ble utnyttet og brukt av sine omgivelser, en pike som har vanskelig for å si nei. Da hennes beste venninne, og romkamerat Mette, stjeler kjæresten hennes Willy, rømmer Johanne på landet, hvor hun skal passe onkelens tre hunder, mens han er på ferie i utlandet. På hytta i skogen blir hun naboer med tre gutter som vokter dammen, og blant dem er den mystiske Robin, som har en tragisk historie bak seg. Men plutselig en dag dukker Willy og Mette opp, og de har ikke bare godt i sinne, men jager Johanne for å få tak i en mikrofilm med fotografier fra Departementet, som Willy har tatt, og gjemt i en av sandalene til Johanne. Johanne og Robin utveksler gradvis en kjærlighet.

Utgivelser i utvalg
-------------------

* *Margit Sandemos beste føljetonger nr.8*, Bladkompaniet 1981 ISBN 82-509-1120-2
* *Margit Sandemos beste, dobbeltbok*, Schibsted Forlagene 2005

Litteratur
----------

* *Kjære Margit!: Et festskrift til Nordens folkelesningsdronning; Margit Sandemo 70 år*, Bladkompaniet 1994