recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
«Polen 1863», maleri av Jan Matejko, Polen lenkes - et symbol på polsk-litauisk tap, Litauen symboliseres av den blonde jomfru som skal lenkes etter Polen.
**Januaroppstanden** (polsk: powstanie styczniowe, litauisk: 1863 m. sukilimas) var et opprør fra innbyggerne i det forhenværende Det polsk-litauiske samvelde (dagens Polen, Litauen, Hviterussland, Latvia og deler av Ukraina og vestlige deler av Russland). Opprøret startet 22. januar 1863 og varte inntil de siste opprørerne ble fanget i 1865.

Opprøret begynte som en spontan protest fra unge polakker mot militærtjeneste i den russiske hæren og fikk snart støtte fra høytstående litauiske offiserer og politikere. Opprørerne var imidlertid i mindretall og hadde underlegne våpen og måtte falle tilbake på geriljataktikk. De klarte ikke å vinne noen store slag eller å ta større byer eller russiske fort. Men opprøret forstyrret effekten av tsarens avskaffelse av livegenskap, som var ment å få bøndene til å støtte ham. Harde represalier, som offentlige henrettelser og deportasjon til Sibir fikk mange til å oppgi kampen og heller ty til holdningsarbeid med økonomisk og kulturelle forbedringstiltak.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |
Grensepunkt mellom Slovakia, Polen og Ukraina
**Trelandsgrense** er et grensepunkt der tre landegrenser møtes. En trelandsgrense kan befinne seg til lands eller til sjøs, evt. i indre farvann, innsjøer eller elver.

Slike punkter er gjerne markert med spesielle grensemerker. Norge har to trelandsgrenser til lands; ett mot Finland og Russland; og ett mot Sverige og Finland. På begge disse punktene er det oppført såkalte treriksrøyser, som i prinsippet er en vanlig grenserøys av den typen som går langs hele norskegrensen fra Halden til Grense Jakobselv.

Til sjøs, dvs. utenfor sjøterritoralgrensen som i Norge er 4 nautiske mil, er trelandsgrensene vanligvis ikke markert, særlig hvis de er langt til havs. 

Ved enkelte trelandsgrenser, bl.a. mellom Belarus, Latvia og Litauen, er det oppført et turistområde omkring selve grensepunktet der besøkende kan bevege seg omkring uten grensekontroll. 

Enkelte trelandsgrenser er i en elv, men hvor man da har laget et monument på stranden. Eksempler på dette finner man f.eks. på punktet hvor Tyskland, Frankrike og Sveits møtes; et særlig eksempel er punktet for Tyskland, Frankrike og Luxemburg, hvor man har satt opp et monument for Schengen-avtalen.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Borderbase
* Jan S. Krogh's Border points

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
**Kristian Becker Øgrim** (1918–2000) var en norsk pedagog og programredaktør som var ansatt i NRK i en årrekke. 

Øgrim ble utdannet lærer med graden cand.mag i 1941 og arbeidet i krigsårene som lærer ved flere Oslo-skoler. Like etter krigen var han leder av opplysningsavdelingen i Velferdskontoret for allierte styrker. Etter det ble han programsekretær ved BBCs norske avdeling i London. I 1948 ble han medarbeider i NRK og var først ved kortbølgen og fra 1950 i Opplysningsavdelingen, der han raskt ble en sentral person. I 1960 sluttet han i NRK og begynte som lektor ved Ris skole og senere ved Ullern videregående skole. I 1965 var han tilbake i NRK, da som redaksjonssekretær i Opplysningsavdelingen. I 1972 ble han leder av programredaksjonen i TV, en stilling han hadde til han gikk av med pensjon i 1988.

Øgrim var aktivt med i det nordiske og det europeiske TV-samarbeidet. Han deltok også aktivt i organisasjonslivet i NRK og var en periode i 1950-årene formann i Norsk rikskringkastings funksjonærlag. Han var utover dette opptatt av språket som ble ført på norsk TV, og mislikte det han anså som upresist og dårlig språk i begge målformer.

Han var sønn av Tobias Øgrim, bror av fysikeren Otto Øgrim og dermed onkel til Tron Øgrim. Han var gift med Wanda Lunde (1920–2005), søster til diplomaten Ivar Lunde. De hadde tre barn, journalisten Helge Øgrim (1950–), Ottar Øgrim (1953-) og musikeren Tellef Øgrim (1958–).

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6  Aftenposten - Nekrolog av Otto Nes (17.11.2000, s.11)
2. 1 2  Aftenposten morgen - Kristian Øgrim (5.9.1972, s.5)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
Løven og solens orden, en av medaljene man kan få
**Løvens og solens orden** (etablert 1808 i Persia) har blitt gitt til utlendinger som har gjort seg fortjent til det, som diplomater og krigshelter. Mottakeren fikk en medalje med bilde av en løve og en sol, som var viktige symboler for Persia. Det var sjah Fath-Ali Shah Qajar (1772–1834) som etablerte ordenen og først ut var John Malcolm (1769–1833) som var britisk ambassadør til Persia 1803–1804. Diplomaten Erik Colban (1876–1956) fikk den uten at han var i Iran. Ambassadør Ivar Lunde fikk den, selv om han bare var sideakkreditert til Teheran 1956–1962. Også Jens-Anton Poulsson (1918–2019) fikk den, han var nemlig med på Vemork-aksjonen. Likens med Knut Haugland (1917–2009) som også var med på Kon-Tiki. John Qvale (1911–1997) fikk den, han var blant annet dommerfullmektig på Romerike. Diplomaten Adolf Bredo Stabell (1908–1996) også.

Ordenen ble videreført i 1925 under Pahlavi-dynastiet, under navnet Homayoun-ordenen.

Se også
-------

* Den røde løvens og solens orden, en annen iransk orden som Mohammad Reza Pahlavi (1919–1980) brukte dele ut frem til 1979 da det ble revolusjon og han måtte flykte
**Lambretta** er et italiensk scooter-merke som opprinnelig ble produsert i Milano, Italia av firmaet Innocenti fra 1947 til 1971, men Lambretta ble også produsert under lisens av Société Industrielle de Troyes (S.I.T.) i Frankrike, NSU i Tyskland, Serveta i Spania, API i India, Pasco i Brasil, Auteca i Colombia, og Siambretta i Argentina. I 1972 kjøpte den indiske staten fabrikken og retten til Lambretta-navnet. Fabrikken ble kalt Scooters India Limited (SIL). I dag eier Fiat-konsernet merkenavnet *Innocenti*, mens SIL eier retten til navnene *Lambretta* og *Lambro*. Lambretta-navnet er lisensiert til flere firmaer som ønsker å bli assosisert med det ikoniske navnet: Taiwanske scootere, indiske småbiler, britiske moteklær, og kinesiske klokker.

Litteratur
----------

* Innocenti Lambretta: The Definitive History with Restoration Guide
* Lambretta Innocenti: An Illustrated History
* Complete Spanner's Workshop Manual for: Lambretta 'Slimstyle' Scooters

Eksterne lenker
---------------

* Lambretta International
* Østenfjeldske Lambretta Club Arkivert 29. april 2009 hos Wayback Machine.
* The Rivals Scooter club

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
***Svartkatten*** er en LP-utgivelse basert på et gruppearbeid ved Nationaltheatret, et teaterstykke med samme navn. Både stykket og plata ble lansert i 1971.

Bakgrunnen for produksjonen var en konkurs ved A/S Vestfos Cellulose desember året før. 250 arbeidere mistet jobben. Mange var eldre arbeidstakere, med små utsikter til ny jobb i Vestfossen. Skuespillere ved teateret engasjerte seg i saken, og laget stykket i samarbeid med oppsagte Vestfos-arbeidere. *Svartkatten* var en klart politisk produksjon, med brodd både mot det man så som kapitalmakt og pampevelde. 

*Svartkatten* var også et innlegg mot norsk medlemskap i EEC, i forkant av folkeavstemningen i 1972. Royaltyinntektene av albumet gikk til Folkebevegelsen mot EEC og Arbeiderkomiteen mot EEC og dyrtid.

Medvirkende var Frøydis Armand, Veslemøy Haslund, Jan Hårstad, Egil Kapstad, Lars Andreas Larssen, Bjørn Nilsen, Liv Thorsen og Janken Varden. Med på albumet var også Ivar Antonsen, Ditlef Eckhoff, Jan Garbarek, Ole Jacob Hansen, Sigurd Haugen, Per Løberg, Dag Åkeson Moe og Radka Toneff.

Kjell Kjær og Truls Kwetzinsky sto for cover-designet på LP-en, der motivet var basert på en fane fra Nes arbeiderforening, i sin tid stiftet av Marcus Thrane. Plata ble utgitt med sangtekstene i eget vedlegg.

Sporliste
---------

### Side 1

1. «Vestfossen 1970 - Drammen 1948»
2. «Drammenselva blues»
3. «Konkurs»
4. «Visa om svartkatten - monopolkapitalen»
5. «Visa om språket»
6. «Fabrikken - visa om Anders»

### Side 2

1. «Det er ikke deg det er noe galt med»
2. «Visa om fabrikken»
3. «Trygge arbeidsplasser»
4. «EEC»
5. «Kamp eller kapitulasjon - solidaritetssang»
**Imofossen** (kvensk: *Iimonkurkkii*, nordsamisk: *Imogorži*) er et fossefall i Reisaelva i Nordreisa kommune i Troms. Fossen ligger i Reisa nasjonalpark, 92 kilometer opp fra sjøen, og markerer laksens øverste stoppested i Reisaelva. Fossen har gravd ut dype jettegryter i fjellet.

Navnet
------

Det norske navnet Imofossen er satt sammen av et første- og andreledd, *imo + fossen*. Det andre leddet er et norsk ord som er selvforklarende om hvilke type terreng det er snakk om, men det første leddet er ikke forklart.

På 1970-tallet ble det gjort et nokså omfattende innsamlingsarbeid av kvenske stedsnavn i Nordreisa. Forleddet i navnet ble her nedtegnet som *Iimo*, noe som tilsier en uttale med en lang -i på starten og å-endelse [ii-må], men «Informantene visste ikke hva navnet kom av».

En teori kan være at forleddet imo kommer fra det kvenske språket, jf. finsk imu 'suging, sugekraft, vakuum (forårsaker eller indusert av sug)'. I motsetning til ordet iimo, tilsier ordet imu en uttale med kort -i på starten og o-endelse [i-mo].

Referanser
----------

1. ↑  «Imofossen». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 20. oktober 2016.
2. ↑  Imofossen på Norgeskart.no fra Statens kartverk
3. ↑  «Iimo - Kvenske stedsnavn». Besøkt 24.11.2021. «Informantene visste ikke hva navnet kom av.»
4. ↑  «Imu». *www.suomisanakirja.fi* **(finsk)**. Besøkt 24. november 2021.

Eksterne lenker
---------------

* Video fra Imofossen på YouTube

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Glassalen i Københavns Tivoli, april 2013. I bakgrunnen skimtes Rådhustårnet
**Glassalen** er en konsert- og teatersal i Tivoli (København) med 957 sitteplasser.

Opprinnelig sto her en konsertsal fra 1843. Tyve år senere ble den utvidet til den karakteristiske åttekantede formen den har i dag. I 1899 tilkom et spisst tårn med glasskuppel, og salen fikk dermed sitt navn. Fra 1902 ble den brukt til teater, revy m.m.

Under okkupasjonsmaktens terror i 1944, kjent som schalburgtagen, brant bygningen ned. I 1946 gjenoppførte arkitekten Poul Henningsen salen i den gamle stilen, og frem til 1955 ble Glassalen brukt som erstatning for den konsertsalen som også ble ødelagt i 1944. I dag brukes den blant annet til revyer, gjestespill og om vinteren også til *London Toast Theatre*s tradisjonelle «Crazy Christmas Cabaret». Salen ble renovert i 1998.

Kjente personer som har opptrått i Glassalen er blant andre: Louis Armstrong, Marlene Dietrich og Mills Brothers.

Referanser
----------

1. ↑  *Glassalen*, b.dk. Besøkt 23. mai 2013
2. ↑  *Tivoli Glassale*n, Gyldendals Teaterleksikon
3. ↑  *Tivolis bygninger*, tivoli.dk. Besøkt 23. mai 2013 Arkivert 1. juni 2013 hos Wayback Machine.

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Gyldendals Teaterleksikon
 |
**Gunnar Sandberg** er en svensk politiker for Socialdemokraterna, og har vært riksdagsmedlem i Sverige siden 2002, dog ikke sammenhengende. Han ble valgt inn i riksdagen for Uppsala läns valkrets på plass 238. Sandberg har bakgrunn som bygningsarbeider, men også som ombudsmann.

Sandberg er fast medlem i sosialkomiteen, samt vara i miljø- og landbrukskomiteen.

Sandberg var i 2008 innblandet i en tvist med sin daværende arbeidsgiver, fagforbundet Byggnads i Jämtland. Sandberg hadde, under permisjonen han hadde i forbindelse med sitt verv i riksdagen, tilgang til intern e-post fra forbundet, i seks år uten å ha varslet om det. Sandberg ble avskjediget som ombudsmann, etter å ha blitt beskyldt for å ha opptrått illojalt overfor både arbeidsgiver og arbeidstakere. Partene kom til forlik desember 2008, og avgjørelsen fikk ingen påvirkning for Sandbergs verv i riksdagen.

Referanser
----------

1. ↑  «Uppgörelse för sparkad riksdagsman», Svenska Dagbladet 11. desember 2008, besøkt 2. februar 2012

Eksterne lenker
---------------

* (sv) Gunnar Sandberg hos Sveriges riksdag Rediger på Wikidata
**Statens fjellstuer** var losjihus bygd, vedlikeholdt og drevet av staten ved viktige fjelloverganger i Sør-Norge og langs ferdselsveier i Midt-Norge og Nord-Norge. Fjellstuer er nevnt i Gulatingsloven, hvor de kalles saluhus (sælehus). De hørte i eldre tid under kirken. Den første større fjellstue lå på Dovrefjell, ved nåværende Hjerkinn fjellstue, og ble oppført på initiativ av kong Øystein Magnusson på begynnelsen av 1100-tallet. Senere kom det fjellstuer på Filefjell (Maristuen, Nystuen), Hardangervidda, Haukelifjell (Haukeliseter), Strynefjell og flere andre fjelloverganger.

I Finnmark skjedde utbyggingen av fjellstuer fra slutten av 1800-tallet. På det meste hadde staten mer enn 40 fjellstuer i Finnmark.

Mange av fjellstuene er etter hvert solgt til private og er gått over til å være gjestgiverier og hoteller. I Finnmark driver staten (ved Landbruksdirektoratet) fremdeles tre fjellstuer (2010): Jotkajávri fjellstue i Alta kommune og Mollisjok fjellstue og Ravnastua i Karasjok kommune. I tillegg forvalter Statsbygg Bæivasgiedde ødelstue i Karasjok kommune, Šihččajávri fjellstue i Kautokeino kommune og Harvasstua i Hattfjelldal kommune.

Fjellstuene tilbyr enkel og rimelig overnatting i gjestestuer som har rom med 2–6 køyer. De har fastboende oppsittere og er utstyrt med servise, kjøkken- og sengetøy. Oppsitterne har ikke serveringsplikt, men de fleste har likevel matservering og/eller salg av hermetikk, margarin, mel og brød. Måltider må forhåndsbestilles. Alle fjellstuer har telefon. De er åpne hele året.

I Finnmark hadde staten tidligere også en del ødestuer (hvilestuer), som stod åpne. De var utstyrt med køyer, madrasser, hodeputer, kokeutstyr og bestikk, men ikke proviant. Den statlige driften av ødestuene er nedlagt. Ødestuene i Finnmark driftes nå av Finnmarkseiendommen.

Statens fjell- og ødestuer er i statsbudsjettet definert som ikke inntektsgivende eiendommer.

Litteratur og andre kilder
--------------------------

* Reindriftsforvaltningens fjellstuer, Landbruksdirektoratet[*død lenke*]
* Finnmarkseiendommens fjell- og ødestuer
**Valstads samlinger** er en del av Asker museum, og ligger i Kunstnerdalen i Asker. Gården/boligen var en donasjon fra kunstnerekteparet Tilla (1871–1957) og Otto Valstad (1862–1950) i 1949, og er kjent som et kunstnerhjem for Valstad og deres omgangsvenner og kunstnerkolleger i den såkalte Askerkretsen.

Øvre Valstad gård har en historie tilbake til 1850-årene, da gården ble ervervet og bygget opp av Otto Valstads far. Tilla og Otto Valstad giftet seg i 1893, flyttet til Asker i 1899 og overtok gården i 1902. 

Ekteparet samlet bygdekunst og kulturhistoriske gjenstander fra både Asker og andre deler av landet, i tillegg til at gården fikk preg av parets omgangskrets, særlig billedhuggeren Anne Grimdalen. Ekteparet var barnløst og donerte i 1949 gården til Asker kommune, som et museum. 

Huset er skildret i Otto Valstads delvis selvbiografiske roman *Ola mangfoldig* (1916) og i andre memoarer fra kretsen.

Litteratur
----------

* Ivar B.M. Alver (1999). *Asker museum: Valstads samlinger* (3 utg.). Asker museums venner.
* *Norske kunstnerhjem*; temanummer av *Fortidsvern*; nr 3, 2005

Eksterne lenker
---------------

* Otto Valstad i Norsk biografisk leksikon
* Asker museums nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Strimpgården** er et tidligere sjøsamisk gårdsbruk og handelshus i Sør-Varanger kommune. Gården ligger i Bugøyfjord, 6 mil fra Kirkenes. Den er i noen sammenhenger nevnt som et kunstnerhjem ettersom billedkunstneren John Savio (1902–38) vokste opp hos sine besteforeldre her i årene 1905–1912.

Gården har en historie tilbake til 1873, og omfattet bakeri, gårdsdrift med husdyrhold, tollstasjon, import og eksport, reindrift, fiske og handel, drevet av Savios morfar og mormor Josef og Sara Strimp.

Huset er ikke spesifikt skildret i Savios kunst. 

Bolig- og handelshus ble revet ca 1960, mens sjøbua på gården er vernet som et samisk kulturminne. Fjøset på gården var fallerferdig, og Riksantikvaren samtykket i 2004 til riving etter oppmåling og registrering.

Se også
-------

* Saviomuseet i Kirkenes

Litteratur og andre kilder
--------------------------

* *Norske kunstnerhjem*; temanummer av *Fortidsvern*; nr 3, 2005
* samediggi.no: *Vern og forvaltning av samiske byggverk*, rapport 2003[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Over døren står: JONAS LIE ANNO 1905**Elisenfryd** er en hvitmalt trebygning i Stavern, Larvik kommune. Det er kjent som et kunstnerhjem ettersom forfatteren Jonas Lie (1833–1908) og kona Thomasine bodde her i sine siste år, fra 1906. 

Siden 1870 hadde Lie bodd i Paris, men med økende hjemlengsel mot Norge. I 1904 var Jonas Lie i Stavern for å erverve hus. Han hadde tidligere bodd en kort periode i byen da han i 1846 forsøkte en karriere som sjøkadett, men paret hadde ellers ingen forbindelse til byen. Etter en del frem og tilbake erverver han en tomt av bankkasserer Frithjof Olsen på Larviksveien. Kjøpekontrakten ble inngått 22. august 1904.

Huset ble oppført i 1905. 22. juni 1906 flytter Thomasine og Jonas Lie inn i huset. Navnet blir *Elisenfryd*, etter et landsted i Trøndelag som Lies oldefar eide. Paret fikk ikke lang tid i huset: Thomasine døde i 1907 og Jonas i 1908.

Som bygning er *Elisenfryd* særskilt på flere vis. Den er arkitekttegnet av Olav Olson, og oppført av prefabrikkerte materialer (fra Strømmen Trævarefabrik), to ting som var uvanlig den gang. I Stavern var *Elisenfryd* det første som brøt med sveitserstilen som da var enerådende. Med halvvalmet mansardtak, karnapp, vinduslemmer samt kombinasjon av små og store vindusruter tilhører det nærmest jugendstilen, med visse «franskinspirerte trekk». For eksempel krevde Lie at vinduene skulle svinge innover.

Det eneste ekstravagante ved *Elisenfryd* er likevel kun inngangspartiet, en dobbeltdør flankert av to søyler med et lite takspring over. De maritimt inspirerte koøyene på hver side er også særskilte.

Litteratur og andre kilder
--------------------------

* Hilde Diesen. *Dikterhus*. Tell forlag, 1994 (*bokhylla.no – fulltekst)*
* istavern.no[*død lenke*]
En **fotballkamp** for senior-

Hvis det er uavgjort etter 90 minutter i cupspill, blir det enten spilt ekstraomganger, eller omkamp senere. Hver ekstraomgang er på 15 minutter. Står det uavgjort etter to ganger 15 minutter, blir det straffesparkkonkurranse. Der får hvert lag fem straffespark. Er det fremdeles uavgjort etter at hvert lag har tatt fem straffespark, får hvert lag ett nytt straffespark helt til en avgjørelse har falt.

Golden goal og silver goal er henholdsvis første målet vinner i ekstraomganger, og det laget som har flest mål når ekstraomgangen (første eller andre) er ferdigspilt.

I aldersbestemte klasser er spilletiden kortere. I seniorkamper for kvinner i Norge var spilletiden tidligere 80 minutter.

Dommeren kan selvsagt blåse av kampen før full tid dersom hen finner det absolutt nødvendig. Dersom det skjer, er hovedregelen at kampen skal spilles på nytt senere, dersom ikke annet er bestemt i regelverket for konkurransen (serie, cup eller annet).  Arkivert 29. juni 2006 hos Wayback Machine.

Kuriositeter
------------

I 1987-sesongen i Norge ble det spilt straffesparkkonkurranse etter hver seriekamp som endte uavgjort. Vinneren av straffesparkkonkurransen fikk to poeng, mens taperen fikk ett poeng. Dette forsøket varte imidlertid bare i én sesong. Lignende regler har vært brukt i enkelte andre land, for eksempel i seriespill i USA.

Hvis et lag har færre enn syv spillere på banen, enten på grunn av mange skader eller mange utvisninger, vil kampen vanligvis bli stoppet. Dette er imidlertid ingen fast regel fra fotballens internasjonale lovkomité, men en anbefaling som hvert enkelt fotballforbund kan vedta som regel.  Arkivert 13. juni 2006 hos Wayback Machine.

Hvis det dømmes straffespark mot slutten av en omgang, skal omgangen ikke avsluttes før straffesparket er tatt.

Rekorden for antall omkamper i den engelske FA-cupen ble satt i 1971. Da vant Alvechurch 1–0 over Oxford City i den 5. omkampen i 4. kvalifiserende runde. I dag avgjøres imidlertid FA-cup-kamper etter ekstraomganger og straffesparkkonkurranse hvis det er uavgjort etter ordinær spilletid. (Kilde: Mike Collett: The Guinnes record of the FA Cup, ISBN 0-85112-538-7)

Det er antatt at verdensrekorden i antall straffespark i en straffesparkkonkurranse i en kamp på internasjonalt nivå er fra Copa Libertadores i Sør-Amerika i 1992. Etter at begge kampene i semifinalen mellom Newell's Old Boys og América hadde endt 1–1, trengte lagene 13 straffespark hver for å komme til en avgjørelse. Newell's Old Boys vant til slutt straffesparkkonkurransen 11–10. Det har imidlertid vært straffesparkkonkurranser på lavere nivåer som har vart betydelig lengre. (Kilde: The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation)
**Abdrirahmaan Sheikh Muhiadiin Eli** (født 15. juni 1970 i Somalia, død 22. mai 2020 i Göteborg) var en svensk-somalisk imam, språklærer og samfunnsdebattant. Han var en fremtredende imam i Göteborg og rundt om i Sverige.
Han døde av Covid-19, og en måned etter hans død ble omstendighetene rundt hans sykdom og bortgang gjenstand for stid, og en granskning er bebudet.

Liv og virke
------------

Sheikh Abdirahman, som kom til Sverige i 1995, var initiativtaker til en koranskole i Göteborg med sufiske innslag, der han strebet etter å gi en motvekt til den saudiarabisk influerte wahabismen.

Han beskrives som den imam som tok opp kampen mot ekstremismen. De en gjeng ungdommer sluttet seg til IS var han der og støttet foreldre som var i behov av rådgivning. I mars 2020 tapte han en sønn, som var blitt skutt ihjel. Etter mordet skal faren ha samlet sønnens venner og formant til at ingen skulle ta hevn.

Han innehadde en språklærertjeneste på Bergsjöskolan i Göteborg. Abdrirahmaan Sheikh Muhiadiin Eli satt i den rådgivende gruppe som ble dannet da politikeren Mona Sahlin var nationell samordnare mot våldsbejakande extremism.

Død, og strid om behandlingsforsømmelse
---------------------------------------

Han døde som følge av Covid-19 i mai 2020, etter tre ukers behandling på Sahlgrenska i Göteborg.

Kort etter dødsfallet oppstod det en kritikk mot helsevesenet i Göteborg. Det ble hevdet at han ved flere anledninger var blitt nektet hjelp fra *vårdcentralen*; påstanden kom fra hans pårørende. Saken verserte lokalt en tid, men ble i juli tatt fatt i av SVT etter at det ble besluttet å gå til en offentlig granskning. Virksomhetssjefen kunne bare se at imamen hadde hatt en eneste kontakt med en sykepleier på *vårdcentralen* under hele sykdomsforløpet. Den 24. april hadde han via telefon beskrevet feber, hoste og pustebesvær, og om blod ved hoste. Sykepleieren bestilte et såkalt distansebesøk (telefonsamtale) hos ansvarlig lege samme dag. Ved det «besøket» skulle mannen ha sagt at han holdt på å bli bedre. Her stod det altså ord mot ord. Hendelseforlåpet skulle så utredes ifølge «lex Maria» av Inspektionen för vård och omsorg, IVO.

Referanser
----------

1. 1 2  «Känslosam begravning av känd imam i Göteborg – dog i corona». *SVT Nyheter* **(svensk)**. 29. mai 2020. Besøkt 1. juni 2020.
2. ↑  Hellqvist, P-O (2013). «Sufism inom den somaliska diasporan i Göteborg». Högskolan i Gävle. Besøkt 23. mai 2020.
3. ↑  «Känd imam i Göteborg avliden i covid-19». *DN.SE* **(svensk)**. 22. mai 2020. Besøkt 23. mai 2020.
4. ↑  «Känd imam i Göteborg avliden | Allanyheter.com». *allanyheter.com* **(svensk)**. Arkivert fra originalen 13. juli 2020. Besøkt 23. mai 2020.
5. ↑  «Kände imamens dod i covid-19 ledde til lex-maria-anmälan». SVT.se nyheter. 10. juli 2020. Besøkt 12. juli 2010.
**Flymedisinsk seksjon**, tidligere **Legenemnda for flygere**, er en seksjon i Luftfartstilsynet som leder flymedisinske undersøkelser og sertifisering av personell i norsk luftfart.

I samarbeide med internasjonale flymedisinske organer fastsettes helsekrav for de forskjellige sertifikatene som kreves av flygere (trafikk-, privat-, seilfly, mikrofly), fallskjermhoppere, ballongflygere, kabinbesetning, flygeledere og flyteknikere. Gjeldende helsekrav er felles i EASA og publisert i Annex IV til EU forordning 1178/2011.

Flymedisinsk seksjon oppnevner leger godkjente for flylegeundersøkelser og holder hvert år i begynnelsen av september kurs for leger i samarbeide med Norsk Flymedisinsk forening. Alle rapportene fra undersøkelsene hos flylegene sendes flymedisisnsk seksjon som utsteder sertifikatene.

Det er mulig å få utført undersøkelsene både hos Flymedisinsk seksjon og hos de oppnevnte flylegene.

Flygere som får sykdom som går ut over helsekravene, og gjør sertifikatet ugyldig, plikter å sende beskjed til Flymedisinsk seksjon. Ved bedring etter sykdom vurderer Flymedisinsk seksjon om flygeren kan få igjen legeattest som er del av flysertifikatet. Ofte blir det utført en del spesielle tester, samt undersøkelse hos legespesialister, for å avgjøre om ny utstedelse er forsvarlig.

Flymedisinsk seksjon er lokalisert sammen med Flymedisinsk institutt ved Universitetet i Oslo som er Luftforsvarets flymedisinske kompetansesenter. Instituttet har eget trykkammer og samarbeider mye med dykkermedisinsk miljø innen baromedisin/ trykkrelatert medisin.

Legenemnda var i mange år lokalisert på Fornebu og ble flyttet til Flymedisinsk institutt på Blindern. Overlege Per Orva var sjeflege til 2006 da han ble avløst av Rolf Heimberg. Trond-Eirik Strand ble tilsatt som sjeflege og seksjonsleder i Flymedisinsk seksjon i 2013.

Referanser
----------

1. ↑  Flyvebladet nr. 2 2006
2. ↑  Ny sjeflege på plass Arkivert 4. juli 2013 hos Wayback Machine.. Luftfartstilsynet (17. januar 2013)

Eksterne lenker
---------------

* Norsk Flymedisinsk Forening, hjemmeside. Arkivert 25. januar 2009 hos Wayback Machine.
* Luftfartstilsynets sider om flymedisin Arkivert 11. april 2015 hos Wayback Machine.
Spansdalen og Spanselva sett i retning mot Tennevoll. Foto: TorbjørnS (2011) 
Spansdalen sett i retning mot Fossbakken. Foto: TorbjørnS (2011) 
**Spansdalen** (nordsamisk: *Ruŋgu* eller *Ruŋgovuopmi*) er en dal i Lavangen kommune i Troms. Spansdalen er den største canyonen i Norge, og er ca. 8,5 kilometer lang, utgravd av Spansdalselva. I dalbunnen av canyonen ligger Sneveien (100 moh.) øverst, og nederst til under Holmen (30 moh.). Fjellet på nordsiden er Trosen (1217 moh.), og på sørsiden av dalen ligger Spanstind (1457 moh.) (Čohkka/Stuor(ra)čohkka/Ruŋggučohkka) med fossen Henrikkafossen (Heandrihkágorži). Fylkesvei 84 går nede i bunnen av dalen. (Ta av E6 på Fossbakken, etter 1 kilometer går fylkesvei 84 ned i dalen.)

I dag er det mest vanlig å bruke den korte formen av det samiske stedsnavnet. I nedre del av Spansdalen ligger bygda med samme navn (nordsamisk *Ruŋgu*). Navnet Ruŋgu betegner topografien på stedet.

De fleste av bygdas ca. 100 innbyggere (2009) er etterkommere etter svenske reindriftssamer som for ca. 200 år siden ble bofaste i det som hadde vært deres sommerbeiteland. Det er først i folketellingen av 1825 at de første bofaste samene kommer til syne i skriftlige kilder, men man kan regne med at de ble mer bofaste her fra slutten av 1700-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  «Spansdalen». *Faktaark*. Kartverket. Arkivert fra originalen 2. februar 2017. Besøkt 21. oktober 2016.
2. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Friederike Wilhelmine Auguste Schmidt** (1833 –1902) var en tysk lærer og forfatter. Hun grunnla i 1865 sammen med Louise Otto-Peters Allgemeiner Deutscher Frauenverein (ADF), som fremdeles er i virksomhet og dermed landets eldste kvinneforening. Etableringen regnes som opptakt til den organiserte tyske kvinnebevegelse rundt 1900. Hun engasjerte seg særlig for utdanning av jenter og for kvinners rettigheter.

Bakgrunn
--------

Hun ble født som datter av oberstløytnant Friedrich Schmidt og og hans ektefelle Emilie, født Schöps. Familien flyttet i 1842 fra Breslau til Posen, der hun fra 1848 til 1850 gikk på lærerskole. Etter en tid som pedagog (tysk: *Erzieherin*) i en familie i Rybnik i Øvre Schlesien, var hun fra 1855 til 1860 lærer i Breslau. I 1861 reiste hun til Leipzig og ble leder av en videregående skole for jenter (tysk *Töchterschule*, datterskole). Fra 1862 var hun lærer i litteratur og estetiske fag ved en pikeskole stiftet av Ottilie von Steyber (1804-1870). Clara Zetkin ble en av hennes elever.

I 1864 ble hun kjent med Otto-Peters og de to etablerte *Leipziger Frauenbildungsverein* (norsk: Leipzig forening for utdannelse av kvinner). I oktober samme år etablerte de også Allgemeiner Deutscher Frauenverein (ADF) i Leipzig, der hun selv ble nestleder i styret. Schmidt holdt i samme tid sitt første foredrag som hun kalte *Leben ist Streben* (*Livet er å arbeide*) og forlangte at retten til utdannelse og arbeid også skulle gjelde for kvinner.

> Vi krever bare at arbeidslivet blir åpnet for oss og våre søstre
> 
> 
> Wir verlangen nur, daß die Arena der Arbeit auch für uns und unsere Schwestern geöffnet werde.
> 
> 

Schmidt var fra 1866 til 1902 blant utgiverne (tysk: herausgeber) av ADFs organ *Neue Bahnen*.

I 1869 stiftet hun sammen med Marie Calm (1831–1887) foreningen *Verein deutscher Lehrerinnen und Erzieherinnen*. I 1870 overtok hun ledelsen av *Steybersche Erziehungsinstitut* (*Steybergs pediagogiske institutt*) i Leipzig. I 1890 grunnla hun sammen med Helene Lange og Marie Löper-Houselle, *Allgemeine Deutsche Lehrerinnen-Verein* (ADLV) i Friedrichroda*.* Fra 1894 til 1899 var hun leder av *Bund Deutscher Frauenvereine* (BDF), en paraplyorganisasjon for tyske kvinneforeninger. Fra 1895 til 1899 var hun leder av ADF.

Referanser
----------

1. ↑  Mirjam Höfner (2023). «Digitales Deutsches Frauenarchiv: Auguste Schmidt». Besøkt 25. oktober 2023.
2. 1 2 3 4  Museum, Stiftung Deutsches Historisches. «Gerade auf LeMO gesehen: LeMO Biografie». *www.dhm.de* **(tysk)**. Besøkt 24. oktober 2023.
3. ↑  «Auguste Schmidt». *demokratie-geschichte.de* **(tysk)**. Besøkt 25. oktober 2023. «Auguste Schmidt: Leben ist Streben. Foredrag ved grunnleggelsen av Leipzig Frauenbildungsverein den 7. mars 1865.»
4. ↑  «sonstige 11». *www.knerger.de*. Besøkt 24. oktober 2023.
**Shehri** (arabisk: شحرية), også kjent som *jibbali* (eller «fjellspråk»), er et moderne sørarabiske språk som snakkes av en minoritet av den innfødte befolkningen i kystbyene og i fjellområdene og ørkenområdene i Dhofar-området i det sørvestlige Oman, så vel som på øya Al-Hallaniyah, den eneste bebodde øya i den omanske øygruppen Kuria Muria. Det totale antallet Jibbali-talende er sannsynligvis mellom tretti og femti tusen.

Mens den tidvis forveksles som en dialekt av arabisk av selv omanske arabere, tilhører shehri til en gren av de semittiske språkene. Det er best kjent som språket til opprørerne i Dhofar i løpet av Dhofaropprøret langs landets grense med marxistiske Sør-Jemen på 1970-tallet.

Alternative navn eller skrivemåter for språket er *geblet, sheret, sehri, shahari, jibali, jibbali, ehkili* og *qarawi*. Som de fleste talere av moderne sørarabiske dialekter i Oman og Jemen er mange shehritalere tospråklige i lokale dialekter av arabisk, særlig dialekten dhofari. I tillegg er det hovedsakelig et muntlig språk, og de som har det som morsmål, bruker det ikke som skriftspråk. Alt dette har konsekvenser for språkets overlevelse i det lange løp.

Eksistensen av shehri ble først gjort oppmerksom av europeere av Fulgence Fresnel (1795–1855), den franske konsulen i Jidda. I en serie av artikler i 1838 beskrev Fresnel en rekke fonetiske og grammatiske trekk, blant annet noen verbparadigmer, og ga til og med en oversettelse av en del av et bibelvers (Første Mosebok 37:2) på shehri. Språket har endret seg betydelig i løpet av det siste førti år, sammen med hele landet Oman. Arabisk innflytelse på språket har vært omfattende, og yngre talere kan knapt snakke en setning uten å inkludere mange arabiske ord og uttrykk.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  «ScriptSource - Oman». Besøkt 21. august 2023.
3. ↑  Rubin (2014), s. 3
4. 1 2  Rubin (2014), s. 3-4
5. ↑  Nettbibelen: Første Mosebok 37:2
6. ↑  Rubin (2014), s. 22

Litteratur
----------

* Rubin, Aaron D. (2014): *The Jibbali (Shaḥri) Language of Oman. Grammar and Texts* (PDF), Leiden-Boston: Brill. Omfattende dokumentasjon

Eksterne lenker
---------------

* Etnologi for shehri (engelsk)
* Etnologi for sørarabiske språk (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** UNESCO lang
 |
**Norges Kommunistiske Studentforbund** (NKS) ble grunnlagt som AKP(m-l)s studentorganisasjon i 1974. I sin storhetstid eksisterte NKS ved alle landets universiteter, samt ved en rekke høyskoler. NKS var på denne tiden den drivende kraften bak Rød Front i studentersamfunnene, og drev arbeid som spente fra fagkritikk til arbeid for høyere lån/stipend. NKS var også drivkraften bak Faglig Studentfront, som forsøkte å få studenter til å engasjere seg i faglig kamp. 

NKS ga ut tidsskriftet *Hva må gjøres* sentralt, og en rekke mindre, lokale publikasjoner: *Oppbrudd* for de høyere lærestedene i Oslo, *Dagning*, senere *Venstrevind* (Bergen) *Til Kamp* (Trondheim), *Mot dag* (NTH), *Vegen fram* (Tromsø), *En ny tid er i emning*, senere *Våg å kjempe* (Bø) og *Hammeren* (Halden).

I likhet med resten av ml-bevegelsen opplevde NKS en kraftig nedtur på 1980-tallet. I forbindelse med krisa på begynnelsen av 1990-tallet fristilte NKS seg fra AKP, uten at det gjenspeilte seg i AKPs vedtekter. Dette vedtaket er siden blitt omgjort. Siste landsmøtevalgte leder av NKS var Hans Olav Brendberg.

NKS eksisterte ved inngangen til 2000-tallet kun ved Universitetet i Oslo. En ting som kjennetegnet organisasjonen denne gang var at den utelukkende benyttet seg av nynorsk og dermed offisielt het **Noregs Kommunistiske Studentforbund**. Følgelig ble også organisasjonens organ *Hva må gjøres* omdøpt til *Kva må gjerast?*.

NKS var motstandere av å slå sammen AKP og RV til partiet Rødt. De samarbeidet en tid med ML-gruppa Revolusjon om en ny partibyggende organisasjon, Kommunistisk Plattform.

NKS er nå nedlagt[*når?*], og all informasjon er nå fjernet fra deres nettside: www.student-ml.org

Ledelse
-------

Følgende har sittet som ledere i NKS:

* Bernt Holtsmark
* Kjersti Ericsson
* Paul Bjerke
* Toril Mellum
* Bjørn Olav Utvik
* Mari Skåre
* Øyvind Thomassen (valgt etter at Mari Skåre trakk seg)
* Hans Olav Brendberg

Referanser
----------

1. ↑  akp.no
2. ↑  «Enighet i NKS», *Klassekampen* 27. juni 1988, side 7

Eksterne lenker
---------------

* Tidsskriftet *Hva må gjøres?* digitalisert
Tapp i et håndtakSnitt i et håndtakGjengekluppe med gjengetapp for å lage hunngjenger (venstre), og gjengetappholder med gjengesnitt for å lage hangjennger (høyre).
Den øverste tappen gjenger helt til bunns (engelsk: *bottoming* eller *plug tap*).   
  
Den midterste gjenger et stykke kortere (*taper* eller *second tap*).   
  
Den nederste er svært konisk og kan brukes for å starte en gjenge (*taper tap*).
**Gjengetapp** og **gjengesnitt** er to verktøy (håndverktøy eller maskinverktøy) som brukes for å lage gjenger. De fleste typene er skjæreverktøy, men det finnes også andre varianter. Tappen brukes for å kutte hundelen av gjengeparet (for eksempel en mutter), mens snittet brukes for å kutte handelen (for eksempel en maskinskrue).

Tilhørende håndverktøy
----------------------

**Svingjern** og **gjengetappholder** er to ulike håndvektøy som kan brukes for å holde tapper.

**Gjengekluppe** er et håndverktøy for å holde snitt, og fås i forskjellige diametre. 25 mm er en vanlig diameter .[]

Galleri
-------

* Gjengetapper i ulike størrelserGjengetapper i ulike størrelser
* Ulike typer håntak for gjengetapper, deriblant gjengetappholder (oppe til høyre) og svingjern (nederst)Ulike typer håntak for gjengetapper, deriblant gjengetappholder (oppe til høyre) og svingjern (nederst)
* 5 ulike typer og størrelser gjengesnitt5 ulike typer og størrelser gjengesnitt

Forboring
---------

Utdypende artikkel: Liste over bore- og gjengestørrelser


| Forboring for metriske gjengetapper |  |
| --- | --- |
| 

| Tapp (diameter og stigning) | Bor |
| --- | --- |
| 3 mm - 0.5 | 2.5 mm |
| 4 mm - 0.7 | 3.3 mm |
| 5 mm - 0.8 | 4.2 mm |
| 6 mm - 1.0 | 5.0 mm |
| 7 mm - 1.0 | 6.0 mm |
| 8 mm - 1.25 | 6.8 mm |
| 8 mm - 1.0 | 7.0 mm |
| 10 mm - 1.5 | 8.5 mm |
| 10 mm - 1.25 | 8.8 mm |
| 10 mm - 1.0 | 9.0 mm |
| 12 mm - 1.75 | 10.3 mm |
| 12 mm - 1.5 | 10.5 mm |
| 14 mm - 2.0 | 12.0 mm |
| 14 mm - 1.5 | 12.5 mm |
| 16 mm - 2.0 | 14.0 mm |
| 16 mm - 1.5 | 14.5 mm |
| Borstørrelser er for 75% gjengedybde. |

 |

Se også
-------

* Gjengereparasjonssett

Referanser
----------

1. ↑  
«US Tap and Drill Bit Size Table». BoltDepot.com. Arkivert fra originalen 1. desember 2006. Besøkt 3. desember 2006.
2. ↑  
«Metric Tap and Drill Bit Size Table». BoltDepot.com. Arkivert fra originalen 10. november 2006. Besøkt 3. desember 2006.
Hovedbygningen
**Det tekniske universitet i Warszawa** (polsk *Politechnika Warszawska*) er en av de største og beste polytekniske høyskoler i Polen og Sentral-Europa. Det består av 17 fakulteter og har over 30 000 studenter og 5 000 ansatte.

Universitetets hovedkompleks befinner seg i sentrum av Warszawa, og består av flere bygninger – den viktigste er den representative *Gmach Główny* (Hovedbygningen).

Historie
--------

Den store aula
Universitetets opprettelse dateres til 1915, skjønt dets tradisjoner strekker seg tilbake til 1826, da det i Warszawa ble opprettet en teknisk skole (*Szkoła Przygotowawcza*) etter initiativ av Stanisław Staszic. Denne skolen ble imidlertid stengt i 1831, som følge av russiske represjoner etter novemberoppstanden. 

Den russiske tsaren tillot å bygge et nytt polyteknisk institutt i Warszawa først mot slutten av 1800-tallet, i 1898 med russisk som obligatorisk forelesningsspråk. Dette var grunnen til at skolen ble delvis boikottet av polsk ungdom, og kravet om polsk som undervisningsspråk ved polske universiteter og skoler ble en av kildene til omfattende streiker i det delte Polen i 1905. Dette førte til at skolen ble stengt de neste fire årene. Under første verdenskrig og i mellomkrigstiden kunne man igjen undervise på polsk. 

Fra 1915 startet universitetets kontinuerende og voksende virksomhet frem til i dag, og det til tross for to verdenskriger, okkupasjon og delegalisering. 

Andre verdenskrig ble – som for så mange andre polske institusjoner – den mest tragiske delen av universitetets historie, og førte med seg enorme menneskelige og materielle tap. Undervisningssaler, laboratorier, teknisk utstyr og litteratursamlinger ble fullstendig ødelagt, og hundrevis av universitetets ansatte og studenter ble drept. Etter at høyskolens virksomhet ble delegalisert av tyskerne, virket det som undergrunnsskole, hvor det ble drevet med forskning og hvor studenter ble utdannet, tok sine doktorgrader og habiliterte seg. Under og etter Warszawaoppstanden i 1944 møtte universitetet samme skjebne som sin by.

Etterkrigstiden førte med seg først og fremst gjenoppbygning, og senere også utvidning av lokalene til det tekniske universitetet.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Warsaw University of Technology – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NLA **·** CiNii **·** GeoNames
 |
**Anita Hjertvik-saken** er en norsk uoppklart drapssak fra 1994–1995, hvor Anita Hjertvik ble funnet kvalt i sin leilighet på Grünerløkka i Oslo. Saken er senere blitt revurdert, men ikke gjenopptatt av politiet.

Onsdag 4. januar 1995 ble Anita Hjertvik, som da var 39 år gammel, funnet drept i sin leilighet. Det var moren og søsteren som fant henne.  Ifølge Kripos skal drapet ha skjedd den 30. desember 1994.

Politiet saumfarte den dreptes miljø på jakt etter drapsmannen, idet venninner fortalte at Hjertvik følte seg truet av en tidligere mannlig venn. Hennes tidligere samboer ble siktet og varetektsfengslet. Riksadvokaten krevde senere at politiet skulle frafalle siktelsen. Den tidligere samboeren gikk til erstatningssøksmål, som han tapte. Han ble kort tid etterpå funnet død i Østmarka. Politiet har ikke villet gjenoppta etterforskningen.

*Dagbladet* ble felt i PFU for å ha brutt god presseetikk i sin dekning av saken. PFU mente dekningen hadde brutt punktene 1.5, 4.1, 4.3, 4.6, 4.10 og 4.12 i Vær Varsom-plakaten.

Referanser
----------

1. 1 2   *Aftenposten.no – Uoppklarte og ikke-foreldede drap* Publisert: 27.07.2006.
2. ↑  Even Kjølleberg (3. juli 2013). «Politiets 28 norske drapsgåter». NRK. Besøkt 11. mars 2015.
3. ↑  Kripos. «Nasjonal drapsoversikt 2017» (PDF). Kripos. Arkivert fra originalen (PDF) 26. februar 2018. Besøkt 25. februar 2018.
4. ↑  «001/95». *Presse.no*. Besøkt 19. september 2021.
***KK*** (tidligere ***Kvinner og Klær***) er Norges eldste[] ukeblad.

*KK* er Norges største blad for kvinner og inneholder reportasjer og artikler om klær og moter, interiør, helse og livsstil, men også aktuelle saker, i tillegg til annonser. Redaktør er Ingeborg Heldal. *KK* utgis av Aller Media.

Bladet ble etablert i 1874 som *Nordisk Mønster-Tidende*. Det fikk navnet *Kvinner og Klær* i 1940, før det gikk over til kun å bruke forkortelsen *KK* i 1970.

*KK* har også en omfattende nettutgave. KK.no ble etablert 23. januar 2006 av redaktør Ine Thereze Gransæter. Per mars 2019 har KK.no cirka 1 million brukere per uke. 

Både *KK* og KK.no holder til i Karvesvingen 1 i Oslo.

Redaktører
----------

### Redaktører i *KK*

* Kjersti Løken Stavrum (2004)
* Bente E. Engesland (2004–2008)
* Gjyri Helén Werp (2008–2015)
* Ellen Wisløff (2015-)
* Ingeborg Heldal (2017 - )

### Redaktører i KK.no

* Ine Thereze Gransæter (2006)
* Gjyri Helén Werp (2016)

Opplag
------

Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| * 2005: 71 297
* 2006: 62 193
* 2007: 54 809
* 2008: 43 535
* 2009: 44 239
* 2010: 48 604
* 2011: 46 163
* 2012: 44 017
* 2013: 39 430
* 2014: 36 956
* 2015: 32 225
* 2016: 29 032
* 2017: 27 448
* 2018: 31 169
* 2019: 29 151
* 2020: 26 259
* 2021: 27 374
* 2022: 25 162
 | 

|  |
| --- |
|  |
| Utviklingen i opplag fra 2005 |

 |

Referanser
----------

1. ↑  Ytre-Arne, Brita. *Women’s magazines and their readers Arkivert 2. juni 2016 hos Wayback Machine.*. Doktorgradsavhandling, Universitetet i Bergen.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑  MBLs nettsider

Eksterne lenker
---------------

* KKs hjemmeside
* Aller Medias hjemmeside
**Mari Moen Holsve** (født 20. oktober 1986) er en norsk forfatter.

Mari Moen Holsve er oppvokst og bosatt i Oslo. Hun har studert litteraturvitenskap ved Universitetet i Oslo, oversetting og interkulturell kommunikasjon på Universitetet i Agder og screenwriting på UCLA i California.

Holsve debuterte i 2006, 19 år gammel, med *Skjelka-Agenten* (Cappelen Damm, 2006). Hun har også gitt ut *Rasp* (Cappelen Damm, 2008), *Ingen sover trygt i natt* (Cappelen Damm, 2017) og serien Halvgudene. Halvgudene er fantasyromaner for ungdom, og foregår alle i det fiktive universet Tiladnen.

For *Rasp* ble Holsve nominert til UPrisen 2008.

Holsve vant Arks barnebokpris 2011 for *Halvgudene*, som tidenes yngste vinner (25 år), og i 2019 vant hun Bokslukerprisen, som deles ut av Foreningen !les, for *Ingen sover trygt i natt*.

*Halvgudene* (første bok i Halvgudene-serien) er også solgt til Island, og hele serien er solgt til Brasil.

Holsve har siden 2014 skrevet fortellingene til den digitale lesekampanjen Sommerles.no. Hun har også skapt historienes hovedpersoner, Asbjørn og Astrid, som fungerer som maskoter for kampanjen.

I tillegg til å skrive, har Holsve også jobbet som oversetter for *Donald Duck & Co*. Hun har sittet i redaksjonen for nettstedet Ubok.no, er nestleder i Norske Barne- og Ungdomsbokforfattere og er tidligere leder i Fabelprosalauget.

Utgivelser
----------

* 2006: *Skjelka-Agenten* – fantasy for barn og ungdom
* 2008: *Rasp* (2008) – fantasy for barn og ungdom (nominert til UPrisen 2009)
* 2011: *Halvgudene* – fantasy for barn og ungdom (vinner av Arks barnebokpris 2011)
* 2012: *Svart regn: Halvgudene II* – fantasy for barn og ungdom
* 2013: *Arven etter Maél: Halvgudene III* – fantasy for barn og ungdom
* 2017: *Ingen sover trygt i natt* - grøsser for barn og ungdom (vinner av Bokslukerprisen 2019)
* 2019: *Ingen slipper unna* - grøsser for barn og ungdom
* 2020: *Ingen andre enn oss* - grøsser for barn og ungdom

Kilder
------

* Presentasjon av Mari Moen Holsve i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Mari Moen Holsve i BIBSYS
* Offisielt nettsted
* (en) Mari Moen Holsve – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* halvgudene.com
* Mari (25) slo Jo Nesbø – artikkel om Arks barnebokpris på dagbladet.no

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**«What Do You Want to Make Those Eyes at Me For?»** er en amerikansk sang fra 1916. Ada Jones og Billy Murray hadde den originale versjonen i 1917. Sangen var nummer tre på singlelisten i USA. Sangen inneholder 2 vers som flere artister blant annet Emile Ford & His Checkmates har hoppet over. Melodien er skrevet av James V. Monaco og teksten er skrevet av Joseph McCarthy samt Howard Johnson.

En versjon produsert av Michael Barclay ble en nummer én-slager med Emile Ford & The Checkmates i jul- og nyttårsperioden 1959/1960. Dens første uke på den britiske Top 20 singlelisten begynte 31. oktober 1959 og den tilbrakte sytten uker der. «What Do You Want to Make Those Eyes at Me For?» lå på førsteplassen i de to første ukene av 1960 og tok over etter Adam Faiths «What Do You Want?». Den ble selv etterfulgt av Anthony Newleys «Why» som nummer én på Top 20-singlelisten 23. januar 1960.

Versjonen til Emile Ford & His Checkmates lå femten uker på VG-lista 1959–1960 og lå på førsteplassen i syv uker.

Shakin' Stevens gjorde også en suksessfull coverinnspilling i 1987. Den versjonen entret Top 20-singlelisten 28. november 1987, tilbrakte åtte uker der og nådde en førsteplass.

Norsk versjon
-------------

Terje Mosnes har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Nå må'ru slutt opp med å se på meg sånn».

### Innspilling

* New Jordal Swingers. Utgitt på singlen On Records 6084 500 i 1974. Den ble i 1993 gjenutgitt på singlen Polydor 861 644-2.

Referanser
----------

1. ↑  Copyright 1916. Leo Feist Inc, USA. Sub-published Francis Day & Hunter, UK
2. ↑  Chart Stats - Emile Ford And His Checkmates - What Do You Want to Make Those Eyes At Me For?
3. ↑  norwegiancharts.com
4. ↑  Chart Stats - Shakin' Stevens - What Do You Want To Make Those Eyes At Me For
5. ↑  New Jordal Swingers Singler

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forrige mottaker:«Travellin' Light» med Cliff Richard | **Nr. 1 på VG-lista**(Uke 52 1959–5 1960) | Neste mottaker:«Er du glad i meg ennå, Karl Johan?» med Nora Brockstedt |