Denne artikkelen omhandler skipet «Titanic».  For annen bruk, se Titanic (andre betydninger).

  

Henrik Johan Ibsen var en norsk forfatter og dramatiker. Ibsen fikk sitt store internasjonale gjennombrudd med skuespillet Et dukkehjem i 1879, og han har siden vært den sentrale norske forfatteren og et litterært verdensnavn. Han var en foregangsmann for det moderne, realistiske dramaet, men de ambisiøse romantiske lyrisk-episke dramaene Brand (1866) og Peer Gynt (1867) er også blant hans hovedverk.

  

Stykkene til Ibsen spilles på teatre over hele verden. At han fremdeles er så viktig og populær, skyldes det dramatekniske, tematikken og de levende rollefigurene. Ibsen var en dramateknisk virtuos og arbeidet med skuespillene til hver replikk og hvert ord hadde betydning. En rekke skuespill tematiserer hvordan sannhetssøkende skikkelser angriper tidens overflatiske løgnaktighet, men ofte med tragisk resultat. Ibsens tvetydighet var der fra første stund. «Kræv ikke, ven, at jeg skal gåden klare/jeg spørger helst; mit kald er ej at svare», skrev han i diktet «Et Rimbrev», og det virker som en rimelig beskrivelse av hele forfatterskapet. Hans mest kjente rollefigurer lever sitt liv i kulturen uavhengig av de skuespillene de i sin tid var en del av.

Ibsens rollefigurer

  

Blant de mest kjente er:

  

   Brand (i det dramatiske diktet Brand) er den stolte og stridbare presten som krever «intet eller alt» både av seg selv og sine nærmeste.

   Peer Gynt (i det dramatiske diktet Peer Gynt) er en sjarmerende unnalurer og eventyrer som bare reddes fra fortapelse av Solveig som trofast venter på ham.

   Nora Helmer (i skuespillet Et dukkehjem) tar et oppgjør med sin velmenende ektemann, forlater ham og barna og smeller porten igjen midt på natten.

   Doktor Stockmann (i skuespillet En folkefiende) kommer fram til at «den stærkeste mand i verden, det er han, som står mest alene».

   Gregers Werle (i skuespillet Vildanden) tror skjebnesvangert og naivt at han kan ta «livsløgnen» fra alminnelige mennesker.

   Hjalmar Ekdal (i skuespillet Vildanden) er Gregers Werles «offer», den som lever så godt han kan med sin livsløgn, og som på ingen måte tåler å få sine illusjoner avslørt.

   Hedda Gabler (i skuespillet Hedda Gabler) er fanget i de borgerlige hjemmene og konvensjonene og hevner seg ved å leke med andre menneskers liv.

   Billedhuggeren Rubek (i skuespillet Når vi døde vågner) innser på slutten av sitt liv at kunsten har gått på bekostning av nettopp livet.

  

Ibsens viktigste verk

Xylografi etter tegning av teateroppsetningen. Fire skuespillere i et rikt borgerlig interiør. Nora er iført lang kjole og danser med en tamburin. Helmer sitter i bakgrunnen og spiller piano.Fru Linde og Doktor Rank står og ser på. Stuen er rikt møblert med tapeter, vegg til vegg teppe, forseggjorte møbler, stoler, en sofa, byster og malerier på veggene, en parafinlampe står på et bord med lang duk, til høyre skimtes en kamin.

  

Scene fra andre akt av Et dukkehjem. Fra venstre: Nora (Johanne Juell), Helmer (Arnoldus Reimers), Fru Linde (Thora Hansson [Neelsen]) og Doktor Rank (Hjalmar Hammer). Bildet er et xylografi av en tegning laget av teatermaleren Olav Jørgensen.

Oppføringen av Et dukkehjem på Christiania Theater 20. januar 1880

Av Olaf Jørgensen.

Lisens: Falt i det fri (Public domain)

  

Ibsen er sentrum i den norske litterære kanon, altså den sentrale i den norske litteraturhistorien. Det lange fortellende diktet Terje Vigen fra 1862 og samtlige 18 skuespill han skrev fra Kjærlighedens Komedie i 1862 til Naar vi døde vaagner i 1899, kan plasseres i dette senteret, selv om det vil kunne være delte oppfatninger om kvalitet fra skuespill til skuespill.

  

Den indre kanon, altså de aller viktigste verkene hans, er Brand (1866), Peer Gynt (1867), Et dukkehjem (1879), Gengangere (1882), Vildanden (1884), Hedda Gabler (1890) og kanskje Rosmersholm (1886). De dramatiske konfliktene i stykkene er skarpe og tårner seg opp med stor ubønnhørlighet. Hver minste språklige detalj er finslepent uttenkt. Det myldrer av skjulte finesser og tiltalende dunkelheter.

  

Gjennom det tjuende århundret fikk Ibsen stadig økende ry for å være en dyp psykolog, en mester i å gjennomlyse det mørket som våre følelser, tanker og handlinger stiger opp av. Den østerrikske psykologen Sigmund Freud siterte Ibsen på linje med dramatikerne Sofokles og William Shakespeare.

Biografi

  

Henrik Ibsens signatur

Henrik Ibsen.

Lisens: Falt i det fri (Public domain)

  

Ibsen var sønn av Marichen (født Altenburg) og Knud Ibsen. Faren var en velstående kjøpmann, men mistet sin formue da sønnen var åtte år gammel. 15 år gammel begynte han som apotekerlærling i Grimstad, og som attenåring fikk han der en sønn med en 10 år eldre tjenestekvinne.

  

Om kveldene leste Ibsen til artium. Inntrykket fra latinpensumet (Sallust og Cicero) og fra februarrevolusjonen i 1848, men også dikterens egen situasjon, preger tragedien Catilina, som han utga under pseudonymet Brynjolf Bjarme i 1850.

  

I Kristiania kom Ibsen i forbindelse med thranittene i den første norske arbeiderbevegelsen. Høsten 1851 takket han ja til et tilbud fra Ole Bull, som nettopp hadde grunnlagt Det norske Theater i Bergen, om å komme dit og assistere teateret som forfatter. Året etter fikk han et lite reisestipend av teaterkassen, studerte scenekunst i København og Dresden og ble sceneinstruktør da han kom tilbake til Bergen.

  

Årene i Bergen fikk mye å si for hans utvikling. Han lærte teateret å kjenne, og hvert år ble det oppført et nytt stykke av ham på teaterets stiftelsesdag 2. januar: Sancthansnatten (1853), Kjæmpehøien (1854), Fru Inger til Østeraad (1855), Gildet paa Solhoug (1856) og Olaf Liljekrans (1857).

Kristiania og Italia

  

Høsten 1857 var skuespillet Hærmændene paa Helgeland ferdig. På denne tiden dro Ibsen til Kristiania for å overta stillingen som artistisk direktør for Christiania norske Theater. I 1858 giftet han seg med Suzannah Thoresen, som han var blitt kjent med i Bergen. Oppholdet i hovedstaden 1857–1864 ble hans verste trengselstid, men høsten 1863 fikk han et reisestipend på 400 spesidaler, og våren 1864 dro han sørover. Det ble innledningen til et utenlandsopphold som strakte seg over 27 år, med korte avbrytelser i 1874, 1885 og 1890. I Italia fikk han form på det dramatiske diktet Brand. Den kompromissløse presten Brands motstykke er skildret i Peer Gynt fra 1867, dikterens frodigste og mest eventyrlige verk, fullt av mystiske og symbolske skikkelser som trollene, Bøjgen, den fremmede passasjer, den magre og knappestøperen.

  

Det store dobbeltdramaet Kejser og Galilæer fra 1873 om keiser Julian (den frafalne) hadde han holdt på med i ni år. Skuespillet forkynner tilsynelatende en drøm om et «tredje rige» mellom antikkens sanselighet og kristendommens idealer, men er kanskje først og fremst et portrett av hvordan en velmenende politisk reformator utvikler seg til en paranoid og maktsyk tyrann.

Det realistiske dramaet

  

Ansporet av den danske kritikeren Georg Brandes og av Bjørnstjerne Bjørnsons suksess med En fallit fra 1875 vendte Ibsen seg mot samtiden og det realistiske dramaet, som han perfeksjonerte i raden av dramaer fra og med Samfundets støtter fra 1877. Særlig kjent ble han for sin retrospektive teknikk der personenes vanskelige og dype fortid kommer uanstrengt og naturlig for dagen gjennom samtalene i nåtiden.

  

Frem mot En folkefiende fra 1882 utfordret Ibsen samfunnet mest direkte; deretter ble skuespillene mer symbolske, dunkle og vanskelige. Sigmund Freud var særlig opptatt av den mulige fortrengte incesten i Rosmersholm. Også de andre dramaene er tilsynelatende som «isfjell» der mye av handlingen foregår under overflaten.

  

I 1891 bosatte Ibsen seg omsider igjen i Kristiania. Han ble rammet av slag i 1900, og etter hvert ble han stadig svakere. Han var foreslått til Nobelprisen i litteratur både i 1902 og 1903, men ble for nedbrytende og lite «idealisk» for den svenske komiteen. Også hans dårlige helse ble brukt mot ham. Ibsen er gravlagt i Æreslunden på Vår Frelsers gravlund i Oslo.

Mottakelse i sin samtid

  

Ibsens suverene posisjon i dag har gjort at man ofte har glattet over de innvendingene som også har vært reist mot ham, ikke minst i hans egen samtid, av rivaler, venner og motstandere, blant dem Aasmund Olavsson Vinje, Arne Garborg og Bjørnstjerne Bjørnson samt kritikere Georg Brandes og Marcus Jacob Monrad.

  

For det første ble det klaget over at Ibsen er for teknisk, at hans skikkelser mer er ideer enn levende mennesker. I et brev til Clemens Petersen datert 30. mars 1866 skriver Bjørnson om Brand at «det hele er et abstrakt Experiment». For Brandes er de fleste av den tidlige Ibsens hovedfigurer «inkarnerede Begreber», og for Anton Tsjekhov var Ibsen egentlig ingen dramatiker i det hele tatt, for «livet er ganske enkelt ikke slik», skrev han.

  

Denne innvendingen avspeiles i at det ikke er så lett å få genuin hengivenhet for Ibsens skikkelser. Hjalmar Ekdal er en person man lett kjenner seg igjen i og har en melankolsk sympati for, og Hedda Gabler har fortsatt draget på hvem som helst, mens Nora Helmer tenderer mot å være enda mer berømt for sin avgjørende handling – at hun forlot familien – enn for sitt vinnende vesen.

  

Innvendingen om de litterære personenes abstrakte karakter kan også gli over mot en mer omfattende kritikk av deres troverdighet, av en manglende motivering av deres handlinger. Bjørnson hadde problemer med å tro på flere av karakterene og formulerte denne kritikken i en ellers respektfull artikkel fra 1896:

  

«[A]t Nora (der lyver, og hvem er verdensklogere end de, der lyver?) ikke skulde vide, hvad Vekselfalskning er for noget, er stærkt svigtende. Forudsætningen for Handlingen i «Vildanden», er jo den, at den fjorten-aarige Martyr tror sin Far, der neppe kan sige et sandt Ord. Nu ved vi, at ingen er snarere end Børn til at mærke sig, om dens Ord, de avhænger av, er til at lide paa. Fra hun var fire Aar, har hun visst Besked. Tviler nogen, saa tænk paa Moderen! Hvorledes den snille, av Damer opdragne Professor i «Hedda Gabler» kunde komme til at føre Hedda hjæm som Hustru, -- ja det er vist ligesaa ufatteligt, som at denne Dame fuldladet med Dynamit kunde bli tredve Aar eller saa, udenat den mindste Eksplosjon var sket, og Godtfolk varskuet. Osv. osv.»

  

For det andre ble det trukket fram at det uklart hva vi lærer av dramaene. Den helt unge Garborg skrev om Kejser og Galilæer:

  

«I hvilken hensigt har han skrevet denne svære Bog? […] Tanken om det 'tredje Rige' gaar gjennem hele Bogen; det er egentlig den, der handles om gjennem alle de 10 Akter, -- og dog er den udført i saa taagede Omrids, at man ved Bogens Slutning bliver siddende igjen med et Spørgsmaals tegn som det hele Udbytte.»

  

Disse to begrensningene kan også føres tilbake til et punkt i selve Ibsens personlighet og temperament: en veksling mellom absolutte krav og absolutt pessimisme, som gjør at han hever seg over all praktisk reform og all realistisk justering av vanskelighetene. I sin første større artikkel om Ibsen, fra 1867, skriver Georg Brandes:

  

«Hans mørke Synsmaade [...] gør ham bitter; thi den er Aarsag til, at naar han retter sit Blik mod Idealet, ser han med det Samme dets Undergang som nødvendig, al højere Leven og Stræben som frugtesløs, Splid mellem det, som bør være, og det, som kan opnaas.»

  

Til gjengjeld har altså Ibsen vist seg svært spillelig og svært anvendelig. Ikke minst hans store kvinneroller har vært ettertraktet for alle ambisiøse skuespillere, og hans samfunnskritikk har vært så markant og samtidig så allmenn at den har fått provoserende aktualitet i mange ulike typer samfunn og i utallige kulturer.

Filmatiseringer

  

Det er registrert over 200 filmatiseringer av Ibsens verk i Internet Movie Database. De første kom i 1911 med The Lady from the Sea, A Doll’s House og The Pillars of Society.

  

De ble fulgt av et stort antall amerikanske, tyske, russiske og italienske stumfilmversjoner, særlig av samtidsskuespillene. Av størst betydning fra denne epoken er likevel Victor Sjöströms Terje Vigen fra 1916.

  

Av senere filmversjoner kan nevnes den tyske Peer Gynt fra 1934 med Hans Albers, A Doll’s House (Et dukkehjem) fra 1973 med henholdsvis Jane Fonda og Claire Bloom som Nora, og den indiske Ganashatru (En folkefiende) fra 1988 i regi av Satyajit Ray.

  

Norske filmatiseringer er Vildanden fra 1963 i regi av Tancred Ibsen, Fru Inger til Østråt fra 1975 i regi av Sverre Udnæs og En folkefiende fra 2005 i regi av Erik Skjoldbjærg med Jørgen Langhelle i rollen som Tomas Stockmann. I tillegg finnes en rekke fjernsynsversjoner.

Museer

  

   Ibsenmuseet i Oslo

   Henrik Ibsen museet på Venstøp

   Ibsenhuset i Grimstad

  

Minnesmerker

  

   En statue av Henrik Ibsen ble utført i bronse av Stephan Sinding og oppført i 1899 foran hovedinngangen på Nationaltheatret i Oslo.

   Minnesmerke i Skien, reist i 1903 etter modell av Jo Visdal.

   Ibsen er portrettert av blant andre Eilif Peterssen og Erik Werenskiold.

   Kjent er også Olaf Gulbranssons karikatur.

  

Les mer i Store norske leksikon

  

   Henrik Ibsen i Norsk biografisk leksikon

   Norges litteraturhistorie

   Et dukkehjem (1879)

   Gengangere (1881)

   En folkefiende (1882)

   Vildanden (1884)

  

Eksterne lenker

  

   Det virtuelle Ibsen-senteret

   Henrik Ibsens skrifter (med undervisningsressurser)

   Ibsen-arkivet (tekst, bilder, lyd og manuskripter)

  

Verker

Brand

Det dramatiske diktet Brand hadde urpremiere som teaterstykke i Stockholm i 1885. I Nationaltheatrets oppsetning i 2008 spilte Sven Nordin Brand og Maria Bonnevie Agnes.

Brand

Av Hallgeir Vågenes/VG/NTB.

Lisens: CC BY NC SA 4.0

Fru Inger

Fru Inger til Østråt er en av Ibsens mange sterke kvinner. Stykket ble uroppført på Det Norske Theater i 1855. Her Agnes Mowinckel som Fru Inger i Nationaltheatrets oppsetning 1902.

Fru Inger

Av Anders Beer Wilse/Norsk Folkemuseum.

Lisens: Falt i det fri (Public domain)

Dr. Stockmann

«Den stærkeste mand i verden, det er han, som står mest alene». Per Theodor Haugen som doktor Stockmann i En Folkefiende på Nationalteatret 1979.

Dr. Stockmann

Av Frits Solvang/DEXTRA Photo/Norsk Teknisk Museum.

Lisens: CC BY SA 4.0

Skuespill

              

År

Catilina               1850

Kjæmpehøien 1850

Norma eller En politikers kjærlighed (operaparodi)     1851

Sancthansnatten (eventyrkomedie)    1852

Gildet paa Solhaug       1856

Fru Inger til Østeraad   1857

Olaf Liljekrans 1857

Hærmændene paa Helgeland                1858

Kærlighedens Komedie              1862

Kongs-Emnerne              1863

Brand   1866

Peer Gynt           1867

De unges forbund          1869

Kejser og Galilæer         1873

Samfundets støtter       1877

Et dukkehjem   1879

Gengangere      1881

En folkefiende 1882

Vildanden          1884

Rosmersholm 1886

Fruen fra havet                1888

Hedda Gabler 1890

Bygmester Solness       1892

Lille Eyolf           1894

John Gabriel Borkman                 1896

Når vi døde vågner        1899

Et utvalg enkeltdikt

              

Trykningsår

Paa Akershuus                1850

Bjergmanden   1851

Edderfuglen      1851

Vandresang (Vi vandre med frejdigt mod)         1853

Lysræd                1855

Sølvet det er sig saa ædelt et malm (fra Olaf Liljekrans)            1857

Markblomster og potteplanter                1858

Byggeplaner     1858

Paa vidderne    1860

Terje Vigen         1862

Forviklinger       1862

Vuggevise (Nu løftes laft og lofte; fra Kongs-Emnerne)               1863

En broder i nød                1863

Abraham Lincolns mord             1865

Agnes, min dejlige sommerfugl (fra Brand)       1866

Til min ven revolutions-taleren               1869

Ballonbrev til en svensk dame                1871

Borte!   1871

Troens grund    1871

Rimbrev til fru Heiberg                1871

Brændte skibe 1871

Et rimbrev (Jeg spørger helst; mit kald er ej at svare)   1875

Et vers (At leve – er krig med trolde)      1878

Samlede skrifter og vitenskapelige utgaver

  

   Henrik Ibsens samlede verker i 9 bind + supplement 1898–1902.

   Henrik Ibsens samlede skrifter (1906–07). Minneutgave i 5 bind.

   Henrik Ibsens samlede skrifter (1918). Standardutgave med et bind varianter ved Didrik Arup Seip i 7 bind. Samme utgave utgitt i 6 bind i 1922. En folkeutgave basert på samme tekst utgitt 1930 og senere.

   Henrik Ibsens skrifter (1928–57). Vitenskapelig utgave, 21 bind under ledelse av Halvdan Koht, Francis Bull og Didrik Arup Seip.

   Henrik Ibsens skrifter (2005–2010) vitenskapelig og historisk-kritisk utgave, 31 bøker (15 tekstbind, 15 kommentarbind, 1 registerbind med filologiske retningslinjer). Publisert i elektronisk form 2011–2012. Prosjektet er ledet av professor Vigdis Ystad.

  

Henrik Ibsens brev

  

   Henrik Ibsens efterladte skrifter (1909) 3 bind, red. Halvdan Koht og Julius Elias.

   Breve fra Henrik Ibsen (1904) 2 bind, Halvdan Koht og Julius Elias.

   Henrik Ibsens brev 1845–1905 – ny samling (1979–81) 2 bind, redigert av Øyvind Anker.

  

Litteratur om Henrik Ibsen

Standardverkene om Ibsen

  

   Gerhard Gran (1918) Henrik Ibsen. Liv og verker

   Halvdan Koht (1928/29) Henrik Ibsen. Eit diktarliv (Revidert utgave i 1954).

   Francis Bull (1937) Norsk litteraturhistorie bind IV (Revidert utgave 1960).

  

Nyere litteratur om Ibsen

  

   Henrik Ibsens Skrifter I–XVII. Oslo: Aschehoug. Dobbeltbind med fyldige innledninger og tekstkommentarer.

   Ivo de Figueiredo, Henrik Ibsen I–II (Gyldendal, 2006–2007). Den siste biografien.

   Atle Kittang, Ibsens heroisme (Gyldendal, 2002).

   Toril Moi, Ibsens modernisme (Pax, 2006)

   Helge Rønning, Den umulige friheten. Henrik Ibsen og moderniteten. (Gyldendal, 2006)

   Tore Rem, Henry Gibson, Henrik Ibsen. Den provinsielle verdensdikteren, mottakelsen i Storbritannia 1872–1906. (Cappelen, 2006)

   Erik Bjerck Hagen, Hvordan lese Ibsen? (Universitetsforlaget, 2015)

   Narve Fulsås og Tore Rem, Ibsen, Scandinavia and the Making of a World Drama. (Cambridge University Press, 2017)

   Narve Fulsås og Tore Rem (red.) Ibsen in Context. Cambridge University Press, 2021)

  

Utvidet litteraturliste

  

   Beyer, Edvard: Henrik Ibsen, 1978, isbn 82-02-03935-5

   Bien, Horst: Henrik Ibsens realisme: det klassisk kritisk-realistiske dramas opprinnelse og utvikling, 1973, isbn 82-00-04688-5

   Dahl, Per Kristian Heggelund: Streiflys: fem Ibsen-studier, 2001, isbn 82-91615-05-5

   Durbach, Errol: Ibsen the romantic: analogues of paradise in the later plays, 1982, isbn 0-8203-0554-5

   Ferguson, Robert: Henrik Ibsen : mellom evne og higen, 1996, isbn 82-525-2989-5

   Figueiredo, Ivo de: Henrik Ibsen : mennesket, 2006, isbn 82-525-6276-0

   Figueiredo, Ivo de: Henrik Ibsen : masken, 2007, isbn 978-82-03-23384-5

   Goldman, Michael: Ibsen: the dramaturgy of fear, 1999, isbn 0-231-11321-8

   Haakonsen, Daniel: Henrik Ibsens realisme, 1957.

   Haakonsen, Daniel: Henrik Ibsen: mennesket og kunstneren, 1981, isbn 82-574-0136-6

   Halvorsen, J.B.: Henrik Ibsens Liv og Forfattervirksomhed: aktmæssig fremstillet, 1889

   Hemmer, Bjørn: Ibsen: kunstnerens vei, 2003, isbn 82-419-0279-4

   Koht, Halvdan: Henrik Ibsen: eit diktarliv, ny utg. 1954, 2 b.

   Lyons, Charles R. red.: Critical essays on Henrik Ibsen, 1987, isbn 0-8161-8835-1

   Marker, Frederick J. & Lise-Lone Marker: Ibsen's lively art: a performance study of the major plays, 1989, isbn 0-521-26643-2

   McFarlane, James: Ibsen & meaning: studies, essays & prefaces 1953-87, 1989, isbn 1-870041-07-0

   McFarlane, James, red.: Henrik Ibsen: a critical anthology, 1970, isbn 0-14-080174-x

   McFarlane, James, red.: The Cambridge companion to Ibsen, 1994, isbn 0-521-42321-x

   Meyer, Michael: Henrik Ibsen: en biografi, 1971, isbn 82-05-00339-4

   Mohr, Otto Lous: Henrik Ibsen som maler, 1953

   Moi, Toril: Ibsens modernisme, 2006, isbn 82-530-2836-9

   NBL 2. utg.

   Northam, John: Ibsen's dramatic method: a study of the prose dramas, 1953

   Rønning, Helge: Den umulige friheten : Henrik Ibsen og moderniteten, 2006, isbn 82-05-35481-2

   Templeton, Joan: Ibsen's women, 1997, isbn 0-521-59039-6

  

   Henrik Ibsen

  

   Foto fra 1890-årene. Bilde fra Norsk biografisk leksikon

   Henrik Ibsen

   Av Ukjent/NTB Scanpix ※.

   Lisens: Begrenset gjenbruk

  

Faktaboks

Henrik Ibsen

  

KulturNav-ID

  77da8af9-222f-4cea-8869-1ec51f32da0e

Historisk befolkningsregister-ID

   pf01037045010269

  

Skrevet av:

  

       Erik Bjerck Hagen (Universitetet i Bergen)

  

Sist oppdatert:

   20. oktober 2023, se alle endringer

  

fri gjenbruk. Creative Commons

Bidra

  

   Foreslå endringer i artikkelen

   Foreslå bilder til artikkelen

  

Fagansvarlig for Norges litteratur 1800-tallet

Erik Bjerck Hagen

Professor, Universitetet i Bergen

Universitetet i Bergen er en av institusjonene som står bak Store norske leksikon.

Bunntekst

Sist oppdatert

  

   Gunnar Reiss-Andersen: oppdatert av Kari Kamrud Jahnsen for 5 minutter siden

   Nordland: oppdatert av Line Marie Berteussen (SNL) for 5 minutter siden

   Kristiansands Avis: oppdatert av Ida Scott (SNL) for 6 minutter siden

   gardvord: oppdatert av Ida Scott (SNL) for 9 minutter siden

  

Se all aktivitet

Vil du skrive eller endre artikler?

Logg inn eller registrer deg

Om Store norske leksikon

  

Store norske leksikon er et gratis og fritt tilgjengelig oppslagsverk skrevet av fagfolk på bokmål og nynorsk. Med opptil 3,4 millioner brukere i måneden og 600 000 leste artikler hver dag er leksikonet Norges største nettsted for forskningsformidling. Leksikonet er eid av de norske universitetene og flere ideelle stiftelser/organisasjoner.

  

   Om Store norske leksikon

   Hvem lager leksikonet?

   Slik skriver du leksikonartikler

   Kontakt oss!

  Personvernerklæring

  Tilgjengelighetserklæring

  Informasjonskapsler

  

Til forsiden

  

Store norske leksikon er eid av de norske universitetene og flere andre ideelle organisasjoner:

  

   Universitetet i Oslo NTNU Universitetet i Bergen UiT/Norges Arktiske Universitet Universitetet i Søraust-Noreg OsloMet Norges miljø- og biovitenskapelige universitet Universitetet i Agder Universitetet i Stavanger Nord universitet Høgskulen på Vestlandet Høgskolen i Østfold Meteorologisk institutt Nynorsk kultursentrum Nasjonalmuseet Det Norske Akademi for Språk og Litteratur Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab Det Norske Videnskaps-Akademi Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening Sparebankstiftelsen DNB Fritt Ord

  

Ansvarlig redaktør: Erik Bolstad

  

Store norske leksikon © 2024

*Dramatisert framstilling av «Titanic»-forliset 1912, tegnet av den tyske marinemaleren Willy Stöwer.*
*Titanic-katastrofen fikk enorm oppmerksomhet i aviser verden over. Bildet viser forsiden av avisen New York Herald 14. april 1912. Det er fortsatt mange som anser ulykken og følgene av den som en av de viktigste begivenhetene i den moderne verdenshistorien.*
Titanics livbåter

Skipet
------

|  |
| --- |
| *Fra bygginga av skroget på «Titanic».*
*«Titanic»s enorme propeller fotografert før sjøsettinga av skipet.*
*Tegning av resepsjonen for førsteklasse-passasjerene ombord i «Titanic».*
*Prøvetur 2. april 1912.*
White Star Line-skipet «RMS Titanic» var da det ble bygget det største skipet i verden, og blant de mest luksuriøse. Skipets skrog var avdelt i flere seksjoner, såkalte vanntette skott, slik at selv om to skott ble fylt med vann så ville skipet fortsatt holde seg flytende. Skipet ble bygget ved skipsverftet Harland and Wolff i Belfast, Irland. Den var med sine 882'6" (269 meter) fot verdens lengste skip, uansett type. Skroget bestod av over 3 000 stålplater, klinket sammen med over 3 millioner nagler. Hun hadde en dobbel bunn (men altså ikke dobbelt skrog) med 88 små hulrom hvor det var plassert ballast- og ferskvannstanker.
Skipet var delt inn i tre forskjellige passasjerklasser: første, andre og tredje klasse.
På tredjeklasse hadde lugarene plass til mellom 2 og 10 passasjerer. Veggene var hvite trepaneler med lister langs gulvet. I hver lugar var det også en vaskeservant, et sammenleggbart klappbord, elektrisk lys i taket og knagger på veggen. Spisesalen på tredje klasse var delt inn i to rom på grunn av et vanntett skott. Rommet hadde plass til 478 passasjerer på hver bordsetting. På veggene i spisesalen var det lagt hvitt trepanel, og malerier av omtrent alle skipene til White Star Line hang i salen. Man spiste ved store langbord dekket med hvite duker, og til forskjell fra andre skip var det enkeltstoler i stedet for lange benker. 3. klasse hadde tre fellesarealer under dekk: et stort samlingsrom på D-dekket i baugen, samt et oppholdsrom og et røykerom under poop-dekket helt akterut. 3. klasses promenadedekk var på brønndekket forut og akterut og på poop-dekket. Totalt var det plass til 1.400 passasjerer på 3. klasse.
2. klasse var mer luksuriøs og dyrere enn 3. klasse, og sammenlignet med andre skip var Titanics 2. klassestandard den samme som 1. klassestandarden på andre skip. På 2. klasse var det plass til mellom 2 og 6 personer i hver lugar; Veggene var malt kremhvite og de hadde rødrutete vegg-til-vegg-tepper på gulvet. Omtrent alt treverk i lugarene var av mahogni. Det var en sammenleggbar vaskeservant pluss et høyt skap i hver lugar. Spisesalongen lå på D-dekket lenger akterut. Veggene i spisesalen var lyst valnøttre. I trappeoppgangen var det også en heis som gikk syv dekk ned fra båtdekket. Det var også et bibliotek, en barberer og et røykerom.
1. klasse var den dyreste og mest luksuriøse klassen. De fleste lugarene befant seg på C-dekket og B-dekket, men det var også lugarer på E, D, og A-dekket. E-dekk-lugarene var de billigste, men langt fra spartanske. Veggene var belagt med trepanel, malt kremhvite. Sengene var enkeltsenger, med ramme i mahogni. Det var også en vaskeservant, et klesskap og i noen lugarer også en sofa, som kunne brettes ut til en seng. De ordinære 1.klasse-lugarene var dekorert i forskjellige stilarter, som *Louis-seize*-stil og flere andre. Lugarene på C-dekket var såkalte salongsuiter. De største salongsuitene hadde to soverom, en salong, et bad, et toalett og to garderoberom. Veggene på soverommene, og i salongen, var i valnøttre. Interiøret var i Louis XVII-stil. På hver side av skipet på B-dekket lå det to store promenadesuiter. Disse var de mest luksuriøse lugarene om bord, og hadde et eget promenadedekk, to soverom, to salonger, to garderoberom, bad og toalett. Dette var også de dyreste lugarene; de kostet 870 pund eller 2.250 dollar for én reise, mer enn mange av mannskapet tjente i løpet av tjue år. På 1. klasse var der store trapper som forbandt dekkene: En hovedtrapp forut, og en mindre akterut. På D-dekket var det en spisesal i *Louis-seize*-stil med plass til 550 mennesker, samt en salong. På F-dekket lå de tyrkiske dampbadene og svømmebassenget med oppvarmet saltvann. På A-dekket var det leserom, salong, røykerom, trimrom og verandacafé. På B-dekket lå Café Parisien og à la carte-restauranten Ritz. På G-dekket var det også en squashbane. |

Jomfruturen og forliset
-----------------------

Utdypende artikkel: RMS «Titanic»s forlis

Artikkelens tidspunkt er skrevet i tidssonen som skipet befant seg i. For de fleste tidspunktene er sonen GMT -3 og de fleste klokkeslettene er derfor fem timer bak norsk sommertid.
RMS Titanic
*Livbåt med overlevende fra «Titanic» fotografert av en passasjer på «Carpathia», skipet som mottok nødsignalet fra havaristen og kom til unnsetning.*
*Fotografi av et isfjell som antas å være det som senket «Titanic». Fotografiet ble tatt bare fem dager etter katastrofen. Isfjellet hadde røde merker og inneholdt vrakgods.*
*Ruten for jomfruturen. Der «Titanic» forliste er merket med «x».*
«Titanic» forlot Southampton kl. 12 den 10. april og satte kurs for Cherbourg i Frankrike og deretter Queenstown (nå Cobh) i Irland for å slippe av og på passasjerer. Deretter satte den over Atlanteren med kurs for New York – med 1 316 passasjerer (mange av dem verftsarbeidere og teknikere fra verftet) og et mannskap på 885. Planen var at «Titanic» skulle ankomme New York syv dager senere.

Kaptein på seilingen var den erfarne Edward J. Smith. Også ombord på seilingen var skipets konstruktør Thomas Andrews og direktør for White Star Line J. Bruce Ismay.

Ombord var også 31 norske statsborgere. 28 av disse var på tredjeklassedekket, Arne Fahlstrøm var passasjer på andreklasse og familien Østby på førsteklasse. I alt omkom 20 nordmenn under forliset.

«Titanic» fikk en rekke advarsler om isfjell og tok hensyn til dette ved å sette kursen om lag 20 km lenger sørover enn planlagt. Imidlertid ble ikke farten på skipet satt ned. Klokken 23.40 på posisjon 41°46′N 50°14′V den 14. april 1912 fikk utkikksmannen Frederick Fleet øye på et stort isfjell rett forut og advarte førstestyrmann William McMaster Murdoch på brua, som beordret skipet til å legge roret hardt mot styrbord, (Dette skulle svinge skipet mot babord - med datidens styresystem) og reversere propellene for å styre unna. Dette var ikke tilstrekkelig, og skipet traff isfjellet på styrbord side og rev opp en revne under vannlinjen som gikk langs fem av de vanntette rommene i skroget. Dette førte til at vann strømmet inn i fem av de vanntette avdelingene, ett rom mer enn det skipet kunne tåle for å holde seg flytende. Etter hvert som skipet sank flommet vann over de vanntette skottene og inn i neste kammer, fordi skottene ikke gikk helt opp til hoveddekket.

Resultatet ble at skipet sank til slutt, klokken 0220. Det er lansert et vell av forskjellige teorier vedrørende flengen i skroget, noen hevder det kun finnes små rifter, andre mener det finnes større flenger. Det er bevist via sonarskanning av baugen at «Titanic» fikk en rekke små rifter hvor kjelerom nr 6 også ble åpnet opp.[] Årsaken til at flengene kunne oppstå er også omdiskutert: dårlig kvalitet på naglene har blitt lansert som en teori, for svakt stål er en annen; Det er imidlertid klart at skipet tok inn mer vann enn det kunne tåle.

Det ble tidlig klart at skadene var alvorlige nok til å senke skipet, og livbåtene ble gjort klare for evakuering av skipet. Siden reglementet omkring livbåtkapasitet på den tiden bare tok hensyn til skipets vekt og ikke antall personer ombord, hadde ikke «Titanic» nok livbåter til alle ombord, på tross av at Titanics livbåter oversteg det påkrevede antall. Ikke alle de livbåtene som var tilgjengelige ble fylt opp, for eksempel ble den første livbåten med plass til 65 personer satt på vannet med kun 28 personer ombord. En annen livbåt beregnet for 40 personer som ble sjøsatt med bare 12.

Låringen av livbåtene gikk med sneglefart. Folk vegret seg for å forlate det (for øyeblikket) trygge skipet – «Titanic» var markedsført som «skipet som praktisk talt ikke kan synke», og folk på dekk merket lite til skadene den første tiden. Det gikk tre kvarter etter at skipet traff isfjellet før den første livbåten ble låret. Da mannskapet begynte å låre livbåtene helt akterut begynte folk å innse at skipet faktisk sank. Det ble mye oppstyr og bråk rundt livbåtene. Offiserene måtte avfyre skudd i luften for å holde menn unna[], frivillige passasjerer og mannskap hjalp til med å holde dem unna. Imens hadde musikerne fra «Titanic»s orkester (som hadde spilt i salongen litt tidligere) flyttet seg ut på dekk, der spilte de helt til båtdekket ble oversvømt.

Nødsignaler var blitt utsendt fra «Titanic» kort tid etter at det ble klart at skipet sank. Et skip ble visuelt observert i natten, men dette skipet oppfattet ikke nødsignalene, som ble gitt i form av nødraketter og CQD/SOS-morsekode. Klokken 01:45 ble den siste raketten avfyrt.

Omtrent kl. 02.10 brøt propellene vannflaten og den fremste skorsteinen falt av. Skipet reiste seg til en 23-graders vinkel, folk nærmest «akte» nedover skipsdørken. Kort tid etter brakk «Titanic» i to på grunn av spenningene i skroget – akterenden hang nå langt over vannflaten, mens forskipet var fylt av vann og lå under sjøen. «Titanic» brakk mellom andre og tredje skorstein. Akterenden som var igjen reiste seg nesten loddrett opp. Det ble stående og «duppe» litt i vannet før den så begynte å gå ned – «som en heis», som overlevende sjefskokk Charles Joughin sa. Titanics akterende sank kl. 02.20.

Det var en brann i skott nummer 6 før skipet forlot land, men den ble slukket fort, mange tror dette bidro til at skipet sank, Robert Ballard sa det

*Størrelsen på «Titanic» sammenlignet med f.v. en person, en moderne personbil, en buss og våre dagers største passasjerfly, Airbus A380.*
*En av livbåtene med overlevende fra «Titanic»s forlis.*

Etter forliset
--------------

Tapet av «Titanic» kom som et sjokk på publikum, og førte til flere sikkerhetstiltak for sjøfarten. En organisert ispatrulje i Nord-Atlanteren ble opprettet og drives ennå av den amerikanske kystvakten. Nye regler om antall livbåter ble utformet. Nye regler for telegrafvakt ble også utformet – det nærliggende skipet som «Titanic» hadde observert visuelt hadde ikke telegrafist på vakt. Hva som kunne ha skjedd dersom dette skipet hadde oppfattet SOS-signalet til «Titanic» blir kun spekulasjoner, men trolig kunne omfanget av katastrofen ha vært redusert. Et automatisk system for telegrafvakt kom først senere – ved å sende en bestemt sekvens av signaler, kunne telegrafister på skip i nød utløse en alarm ombord i alle skip som mottok signalet. Dette ble blant annet benyttet ved forliset av «Andrea Doria».

I tillegg til ovennevnte tiltak ble konstruksjonen av skipskrog endret og flere skip fikk dobbeltskrog med to lag («Titanic» hadde dobbel *bunn* men ikke dobbelt *skrog*, slik som for eksempel «Great Eastern» hadde).

Vraket ble funnet 1. september 1985 av et fransk-amerikansk team ledet av Jean-Louis Michel og Robert D. Ballard. Oppdagelsen av vraket bekreftet at skipet hadde brukket i to.

Dramatisering
-------------

Forliset har blitt dramatisert i flere filmer, mest kjent er den Oscar-belønnede spillefilmen *Titanic* fra 1997, regissert av canadieren James Cameron. Mange regner imidlertid filmen *A Night To Remember* fra 1958 som den beste og riktigste. Filmen er basert på Walter Lords bok med samme navn. Det er også utgitt en mengde bøker om «Titanic»-katastrofen. En 3D-versjon av spillefilmen fra 1997 ble gitt ut i 2012.

Se også
-------

* Liste over passasjerene ombord på RMS «Titanic»
* Liste over norske passasjerer om bord på RMS «Titanic»
* Filmen *Titanic* fra 1997
* Encyclopedia Titanica

Referanser
----------

1. ↑  ; forfatternavn: Michael Hughes; verkets språk: engelsk; utgivelsesdato: 1. desember 2011; besøksdato: 24. september 2019.
2. ↑  .
3. ↑  Se denne lenken fra norsk «Titanic»-brosjyre:

Litteratur
----------

* Walter Lord: *Titanic: Skipet som ikke kunne synke* oversatt, (med tillegg om norske passasjerer) av Jostein Nyhamar

Oslo 1988 Cappelen. Original tittel: «A night to remember». ISBN 82-02-17568-2
Boka inneholder komplette passasjerlister.

* Liv Marit Haakenstad: *Slektsgranskerens guide til utvandringen 1825 – 1930*. Orion forlag 2008. ISBN 978-82-458-0848-3

Eksterne lenker
---------------

* (en) Titanic (ship, 1911) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) RMS Titanic – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Norsk øyenvitne til Titanics forlis- lydklipp - NRK skole
* Animasjon, Video av forliset

| * v
* d
* r
RMS «Titanic» |
| --- |
| Forliset | RMS «Titanic»s forlis **·** Alternative teorier **·** Legender og myter **·** Britisk havarikommisjon **·** Amerikansk havarikommisjon **·** RMS «Titanic»s vrak |
| Offiserer | Edward J. Smith (kaptein) **·** Henry T. Wilde (overstyrmann) **·** William M. Murdoch (førstestyrmann) **·** Charles H. Lightoller (andrestyrmann) **·** Herbert J. Pitman (tredjestyrmann) **·** Joseph G. Boxhall (fjerdestyrmann) **·** Harold G. Lowe (femtestyrmann) **·** James P. Moody (sjettestyrmann) |
| Besetning | Harold Bride **·** Sid Daniels **·** William Denton Cox **·** Frederick Fleet **·** Robert Hichens **·** Violet Jessop **·** Charles Joughin **·** Reginald Lee **·** William Mintram **·** Jack Phillips |
| Passasjerer | Liste over passasjerene **·** Liste over norske passasjerer **·** Rhoda Abbott **·** Thomas Andrews **·** John Jacob Astor **·** Madeleine Astor **·** Lawrence Beesley **·** Karl Behr **·** Margaret «Molly» Brown **·** Francis Browne **·** Archibald Butt **·** Millvina Dean **·** Sir Cosmo Duff-Gordon **·** Lady Duff-Gordon **·** Jacques Futrelle **·** Dorothy Gibson **·** Archibald Gracie **·** Benjamin Guggenheim **·** Edith Haisman **·** Wallace Hartley **·** Charles Melville Hays **·** J. Bruce Ismay **·** Michel Navratil **·** Noël Leslie, Countess of Rothes **·** W.T. Stead **·** Ida Straus **·** Isidor Straus **·** Jack Thayer |
| Bøker, filmer m.m. | *Futility, or the Wreck of the Titan* (1898) **·** *A Night to Remember* (bok) **·** *Saved from the Titanic* (1912) **·** *In Nacht und Eis* (1912) **·** *Atlantic* (1929) **·** *Titanic* (1943) **·** *Titanic* (1953) **·** *Titanics undergang* (1958) **·** *The Unsinkable Molly Brown* (1964) **·** *Titanic* (teaterstykke, 1974) **·** *S.O.S. Titanic* (1979) **·** *Raise the Titanic* (1980) **·** *Titanic* (1996) **·**  *No Greater Love* (1996) **·** *Titanic* (1997) **·** *Titanic* (musikal, 1997) **·** *The Legend of the Titanic* (1999) **·** *Titanic: The Legend Goes On* (2001) **·** *Ghosts of the Abyss* (2003) **·** *Titanic II* (2010) **·** *Titanic* (2012) **·** *Titanic: Blood and Steel* (2012) |
| Annet | Encyclopedia Titanica **·** *Halomonas titanicae* **·** «My Heart Will Go On» **·** RMS «Olympic» **·** HMHS «Britannic» **·** Cape Race (Newfoundland) **·** Halifax |
| Kategori **·** Portal |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** Canadian Encyclopedia **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NLA **·** NKC **·** BNE **·** BBC Things
 |