recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Betzy Rosenberg**, gift **Betzy Haug-Rønning**, (født 1. juli 1919, død 22. juli 2004) var en norsk jødisk kvinne som under den andre verdenskrig unngikk å bli deportert til dødsleirene ved å skjule seg i en hytte på Byneset mellom 1942 og 1945.

Biografi
--------

Betzy Rosenberg ble født i Trondheim av foreldrene Bernhardt og Jenny Rosenberg, født Phillipson. Hun hadde en yngre bror, Charles. Broren og foreldrene ble drept under Holocaust. 

Rosenberg gikk i skjul i 1942 - året da deportasjonene av norske jøder fra Norge for alvor startet. Hun bodde for seg selv i ei hytte, bare med besøk av hytteeieren Arne Haugrønning (1897-1985). Det lille rommet i veggen, som er grunnlaget for tittelen på boka om henne, var 50 x 65 cm stort. Det var et skjulested hun måtte ty til hvis Arne fikk besøk. Rommet var tettet med blendingsgardiner, for at eventuelle politihunder ikke skulle merke menneskelukten.

Hun giftet seg i 1949 med Arne Haugrønning – senere Haug-Rønning, som hadde vært hennes hjelper under krigen. 

Hun ble beskrevet som en beskjeden dame og snakket aldri offentlig om opplevelsene under krigen. Noen av hennes egne ord er likevel blitt bevart. Da hun nærmet seg 80 år, skrev hun ned nærmere åtte sider om opplevelsene under krigen. Disse er bevart og finnes på Jødisk museum i Trondheim. Hennes livshistorie har senere blitt beskrevet i *Byavisa Trondheim* i 2012, i *Adresseavisen* i 2017, og i Lena Lindahls bok *Jenta i veggen: i skjul for nazistene* i 2018.

Referanser
----------

1. 1 2   Kommunal folketelling 1925 for 1601 Trondheim kjøpstad, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Dødsårsakregisteret, www.digitalarkivet.no, oppført som Betzy Haug-Rønning[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  A room without a view : the history of a jewish girl who survived WWII in Norway; fra bloggen Scandinavian Jewish Forum
4. ↑  Betzy Rosenberg; Kommunal folketeljing 1925 for 1601 Trondheim kjøpstad; Digitalarkivet
5. 1 2  «Lena Lindahl skriver grundig, men distansert om 'Trøndelags Anne Frank'»; Aftenposten, 7.5.2018
6. ↑  Adresseavisen, 9.12.1949
7. ↑  Straume, Anne Cathrine (26. april 2018). «Anmeldelse: «Jenta i veggen» av Lena Lindahl». *NRK*. Besøkt 8. april 2021.
8. ↑  *Byavisa Trondheim*, 9.10.2012
9. ↑  *Adresseavisen*, lørdag 8. april 2017
10. ↑  «Jenta i veggen». *Cappelendamm*. Besøkt 8. april 2021.
11. ↑  Boklansering: Jenta i veggen. I skjul for nazistene; HL-senteret, 9.4.2018

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** LCCN
 |
Ark Beyer
**F. Beyer bokhandel** var en norsk bokhandel, trykkeri og forlag i Bergen etablert i 1771. Ark Beyer bokhandel, som er bokhandelens navn i dag, er med det den eldste bokhandelen i Norge

Bokhandelen ble etablert av Holger Enevoldsen d.e. og ble overtatt av Frands Dekke Beyer i 1819. Beyer-familien ledet etter dette virksomheten frem til årsskiftet 1940/41. Samtidig som Beyer-familien trådte ut ble forlagsvirksomheten tatt ut av firmaet.

Virksomheten har gjennom tidene holdt til på flere ulike steder i byen, men etter bybrannen i 1916 har butikken hatt lokaler i Strandgaten, først i nummer 2 og senere i nummer 4.

Mot slutten av 1980-tallet ble den grafiske og engros-virksomheten solgt ut av konsernet. I løpet av samme periode ble det opprettet avdelinger i Åsane og Loddefjord, samt at en bokhandel på Nesttun ble overtatt. I 1991 ble bokhandelen kjøpt opp av seks ulike Interbok-eiere, og ble samtidig medlem av Interbok-kjeden. Samarbeidet med Interbok ble avsluttet i 1996 og Beyer ble medlem i Libris.

I forbindelse med bokhandelens 225-årsjubileum ble det gitt ut en jubileumsbok som tar for seg firmaets historie. Boken inneholder også en spesialskrevet Varg Veum-novelle av Gunnar Staalesen, «Dødens signatur», som utspiller seg i butikkens lokaler.

Bokhandelen ble kjøpt av Gyldendal i forbindelse med forlagets oppkjøp av en rekke bokhandlere i Norge. Samtidig som Gyldendal meldte sine butikker ut av Libris i 2001 for å opprette Ark, byttet butikken navn til Ark Beyer.

Litteratur
----------

* Gunnar Hagen Hartvedt mfl. *Beyer i Bergen* Bergen 1996: F. Beyer Bokhandel ISBN 82-7326-040-2

Eksterne lenker
---------------

* Bergen byleksikon på nett, om Beyer
* Bergen byleksikon på nett, om F. Beyer Bok- og Papirhandel A/S
* Bergen byleksikon på nett, om Beyer Engros A/S

Portal: Litteratur
Kart over kongerikene i 900-tallets Irland
**Bréifne**, anglifisert som *Breffny*, er et historisk kongedømme i middelalderens Irland. Det var det tradisjonelle området for klanen kjent som Uí Briúin Bréifne, og omfattet et areal som nå utgjør grevskapene Leitrim] og deler av Cavan i nordlige og sentrale Irland. Det samme området tilsvarer omtrentlig det romersk-katolske bispedømmet Kilmore, som opprinnelig het Bréifne, på latin: *Tirbrunensis* eller *Triburnia*; irsk: *Tír mBriúin*, i betydningen, landet til «Brians etterkommere». Brión mac Echach Muigmedóin var en av Uí Briúin-kongene i Connacht.</ref>

Bréifne framsto på 1000-tallet, som en sammenslutning av túatha ledet av en overkonge trukket fra Uí Briúin Bréifne. Túath er et gammelirsk betegnelse for den grunnleggende politiske og lovlige enheten i middelalderens Irland og referer både til et geografisk område og menneskene i dette området.

Slaget ved Magh Slécht fant sted ved Magh Slécht i Irland i 1256 og var en del av en større konflikt mellom O'Rourke-herskerne i Breifne og deres tradisjonelle O'Reilly-vasaller om kontrollen over kongeriket. Begge sider ble støttet av sine respektive allierte, og begge parter led store tap, og førte til at Bréifne ble endelig delt i østlige og vestlige Breifne, også kjent som *Breifne O'Reilly* og *Breifne O'Rourke* etter de dominerende slektene i hver del.

Bréifne var en del av provinsen Connacht fram til dronning Elizabeth I av England. På den tiden ble den bygd inn i de moderne grevskapene Cavan og Leitrim, Leitrim forble en del av provinsen Connacht mens Cavan ble en del av Ulster.

Referanser
----------

1. ↑  «Bréifne», *Oxford Reference*
2. ↑  «Diocese: Statistics and Brief History», *Diocese of Kilmore*
3. ↑  Byrne, Francis J. (2001): *Irish Kings and High-Kings*, 2. utg, Appendix 2, Table 1
4. ↑  Fryde, E. B.; Greenway, D. E.; Porter, S.; Roy, I. red. (1986): *Handbook of British Chronology (3. utg. opptrykk 2003). Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-56350-X; s. 362.*
5. ↑  The Royal Irish Academy (1990): *Dictionary of the Irish Language*. Antrim, Northern Ireland: Greystone Press. ISBN 0-901714-29-1; s. 612.
6. ↑  White, Kevin (mai 2003): *The Plain of Blood. A Study of the Ritual Landscape of Magh Slecht, Co. Cavan* (PDF), S00098818
7. ↑  «Newtown, O'Rourke's or Parke's Castle», *Carrowkeel*

Eksterne lenker
---------------

* Joyce, P.W. (1903): *A Social History of Ancient Ireland*. I. London. s. 70–71
* A 9th century Uí Briúin settlement in County Cavan
**Dyvekes vei** (2) er en vei i Gamlebyen i bydel Gamle Oslo. Den vest-østgående veistumpen går fra St. Halvards gate over jernbanen via Dyvekes bru og fortsetter som Konows gate fra og med området ved trafikkmaskina i Lodalen. Dyvekes vei er formelt en lokalvei, men har ingen lokale kvaliteter. Den er fullt og helt en gjennomfartsåre uten innkjøring fra lokalveiene omkring. I motsetning til de øvrige veifarene i området, er Dyvekes vei av nyere dato. Motorveistumpen er oppkalt etter Christian IIs elskerinne, Dyveke Sigbrittsdatter, som forøvrig aldri har bodd i området.

Historikk
---------

Dyveks vei, som ble påbegynt og navnsatt i 1914, var først framført til smeltepunktet med Konows gate mot slutten av 1930-tallet. Veien var fra første dag tenkt og anlagt som del av et lenger motorveistrekk fra det sentrale Oslo og østover. I vestenden av Dyvekes vei kom den første broen over jernbanen i 1939. I samme slengen ble Bispegata, som opprinnelig hadde utløp i Oslo torg sørøst for Oslo Bispeborg (fra 1736 Oslo ladegård), utvidet østover torget og middelalderens domkirkegård. I 1960-årene ble det anlagt en ny bro parallelt med den gamle. Det ble konstruert et betonglokk i samband med ytterligere utviding av motorveianlegget for vern av de fredede ruinene av middelalderdomen, St. Hallvardskatedralen øst for middelaldertorget. Minneparken («Ruinparken») strakte seg opprinnelig lenger sørover. Over Bispegata/Dyvekes bru ble det lagt seks felt, mens Dyvekes vei ble firefelts. Dette var i nyere tid en sentral gjennomfartsåre fram til Vålereng- og Ekebergtunnelene inkl. Lodalsbruene kom like før siste årtusenskifte.

Nåtid og framtid
----------------

I senere tid har Dyvekes vei vært redusert til tofelts vei. Planen var at veien skulle bli lokalvei med bom for gjennomslipp av lokal busstrafikk og at nye boområder langs veien skulle få utkjøring til Dyvekes vei, men slik ble det ikke. Veien er fremdeles kun en gjennomfartsåre, og trafikken inn i Middelalderbyen er økende. I 2006 ble veien utvidet med et kollektivfelt i vestgående retning som framkommelighetstiltak for kollektivtrafikken.

I forbindelse med kommunedelplan for åpning av Alnaelva, har Oslo elveforum uttalt følgende vedrørende Dyvekes vei: «... vi mener at mulighetene til å legge Dyvekes vei under jorden, eller omgjøre den til kollektivtrasé/miljøgate, avgjort er ting som bør utredes ...»

Referanser
----------

1. ↑  «Oslo kommune – Bydelsoversikt (D)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.

Litteratur
----------

* Debatt i Aftenposten 2005 vedrørende Oslo torg og fjerning av betonglokk
* Oslo byleksikon

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Nyekspresjonismen** var en dominerende retning innen billedkunsten fra slutten av 1970-tallet og frem til midten av 1980-tallet. Den oppsto som en reaksjon mot 1960- og 70-tallets konseptuelle og minimalistiske kunst, og kjennetegnes av en heftig og voldsom bruk av virkemidler: rennende maling, kraftige penselstrøk og en sterk, nærmest banal fargeskala. Nyekspresjonistene gjeninnførte fremstillinger av emosjonelle tilstander, subjektive erfaringer og gjenkjennelige objekter i kunsten, så som menneskefiguren eller stillebenet, om enn i en abstrahert form. De nyekspresjonistiske kunstnerne fant inspirasjon i europeisk ekspresjonisme og kunstnere som Emil Nolde og Edvard Munch, såvel som i afrikansk, såkalt «primitiv» kunst.

Sentrale kunstnere
------------------

* Georg Baselitz
* Jean-Michel Basquiat
* Julian Schnabel
* Francesco Clemente
* Anselm Kiefer
* David Salle

Se også
-------

* Abstrakt ekspresjonisme
* Transavantgarden

Eksterne lenker
---------------

* Artmovements Arkivert 26. april 2006 hos Wayback Machine.

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Václavplassen**, også kjent som **Wenzelsplassen** (tsjekkisk: *Václavské náměstí* hjelp•info), er en av de større plassene i Prahas bydel Nové Město. Plassen er samtidig sentrum for hovedstadens forretnings- og kulturområde. Václavplassen har dannet rammen om mange historiske begivenheter. Det avholdes ofte demonstrasjoner på plassen. Plassen har sitt navn etter Václav den hellige. 

Plassen er nærmere en boulevard enn en egentlig plass ettersom den er rektangulær. Ved enden av plassen finner man det nyklassisistiske tsjekkiske Nasjonalmuseet. Midt på plassen finnes en skulptur av Sankt Václav, som er utformet i 1887 av Josef Václav Myslbek. Andre markante byggverk på eller nær plassen er *Hotel Europa*, som er oppført i art nouveau-stil, *Palác Koruna*, som er et kontorhus og shoppingsenter, samt den gotiske katolske kirke, *Kostel Panny Marie Sněžné*.

Metroens linje A har en stasjon på plassen.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Wenceslas Square – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Václavské náměstí (Praha) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Olav Eldholm** (født 12. mai 1941 i Stavanger, død 18. mars 2022 i Bergen) var en norsk geolog og professor ved Universitetet i Bergen.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Eldholm avla examen artium ved Kongsgård skole i Stavangeri 1960. Han startet deretter studier ved Universitetet i Bergen der han fullførte cand.mag.-graden i 1965 og cand.real.-graden i 1967 med hovedfag i geofysikk. Han tok deretter i 1968 pedagogisk utdanning.

Med et stipend fra Norges almenvitenskapelige forskningsråd i 1969 kunne han fortsette sine studier ved Lamont-Doherty Geological Observatory ved Columbia University i New York 1969-1974 og i 1976 motta doktorgraden for avhandlingen *The Sediment Distribution and Main Structural Elements of the Norwegian-Greenland Sea and Surrounding Areas Based on Marine Geophysical Data*, utført ved Jordskjelvstasjonen. 

### Forskning

I sin forskning var Eldholm særlig opptatt av marin geologi, utviklingen av kontinentalmarginene, havbassengenes historie og platetektonikk. Eldholms forskning har hatt betydning for utvinningen av olje og gass på norsk sokkel. Fra 1974 til 2003 var han professor ved Universitetet i Oslo. Ved Universitetet i Bergen var han professor II fra 1999 til 2002 og full professor fra 2003 til 2009 ved Institutt for geovitenskap. Fra 2009 har han vært professor emeritus.

Eldholm mottok en rekke utmerkelser for sitt arbeid. Allerede i 1973 ble han tildelt Reuschmedaljen fra Norsk geologisk forening. I 1991 ble han hedret med Universitetet i Oslos Nansen-pris og året efter mottok han Geofysikerprisen på 10 000 kroner. Statoils Forskningspris mottok han i 1997. 

Eldholm ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 2007 for sin innsats for forskning og undervisning. I 2011 ble han *Doctor rerum naturalium honoris causa* ved Christian-Albrechts-Universität zu Kiel. Eldholm var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi fra 1982, Academia Europaea 1990, Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab 1997, et indisk vitenskapsselskap 1998, Norges Tekniske Vitenskapsakademi 2008 og  Norges Vitenskapsakademi for Polarforskning 2009.

Referanser
----------

1. ↑   www.mn.uio.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.ae-info.org[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.uib.no[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   www.uni-kiel.de[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   www.kongehuset.no[Hentet fra Wikidata]
6. ↑  Jan Inge Faleide og Sverre Planke: *Olav Eldholm (1941-2022)* - Minneord i Aftenposten 4. april 2022
7. ↑  Stavanger Aftenblad: "Svithun slo Kongsgård …", 28. februar 1959 s.4.
8. ↑  Olav Eldholm - Curriculum vitae, Academia Europaea.
9. 1 2  «Olav Eldholm», biografi fra Academia Europaea.
10. ↑  «Utnevnelser til St. Olavs Orden», kongehuset.no, 19. desember 2007.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Olav Eldholm i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Olav Eldholm i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** CRIStin
 |
Den heliga familjens kyrka i Uleåborg.
**Helsingfors katolske bispedømme**, opprettet i 1955, organiserer den katolske kirke i Finland. Finland har en meget lav befolkningsandel katolikker. Det hadde i 2019 ca 15.500 registrerte katolikker, hovedsakelig med innvandrerbakgrunn.

Historie
--------

Etter reformasjonen hensluknet den katolske kirkes liv i Finland. Tidlig på 1900-tallet ble de første institusjonelle skritt tatt for en nybegynnelse. Den 8. juni 1920 ble det opprettet et apostolisk vikariat som dekket hele det nå selvstendige landet; det var utskilt fra erkebispedømmet Mogilev (som trass i sitt navn hadde Sankt Petersburg som faktisk bispesete). Tyske Jesu Hjerte-prester fikk ansvaret for arbeidet, og i 1950 var antallet troende kommen opp i 1.789. og i presteskapet var også fire finske bispedømmeprester.

Den 25. februar 1955 ble det apostoliske vikariatet elevert til bispedømme, med sete i Helsingfors.

I 2020 var antalle registrerte katolikker jevnt steget til 15.902, noe som inidlertid kun tilsvarer 0,3 % av Finlands befolkning. Dermed er Finland det nordiske land med lavest katolsk befolkningsandel.

Biskoper av Helsingfors
-----------------------

* Gulielmus Cobben 1955-1967
* Paul Verschuren 1967-1998
* Józef Wróbel 2001-2008
* Teemu Sippo 2009-2019
* Biskop-elekt: Raimo Ramón Goyarrola Belda (utnevnt 29. september 2023)

Referanser
----------

1. ↑  «Befolkningsregistercentralen». Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp).
2. ↑  «Biskop Sippo avgår». *Fides - Katolinen hiippakuntalehti*. Besøkt 20. mai 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** ISNI **·** CatolicDiocese
 |
**Árja** (nordsamisk for «innsatsvilje») er et norsk, samisk politisk parti. Partiet ble stiftet i Jergul 24. mai 2008, og første partileder var juristen Láilá Susanne Vars fra Láhpoluoppal i Kautokeino kommune. 
Partileder pr. 2017 er Trond-Einar Karlsen fra Kviby i Alta kommune.

Politikk
--------

Noen av partiets hovedsaker er:

* Et åpnere Sameting
* Styrke utmarksbrukernes og kystbefolkningens rettigheter
* En stopp på fredninger av lokalbefolkningens bruksområder
* En mer aktiv eldrepolitikk og helsepolitikk
* Mindre sentralisering; styrke rettighetsgrunnlaget for mindre bygder og tettsteder

Sametingsvalget 2009
--------------------

Árja stilte lister for første gang ved Sametingsvalget 2009, i fem av de syv valgkretsene. Árjas presidentkandidat var Láilá Susanne Vars fra Kautokeino. Partiet fikk inn tre representanter fra to valgkretser. Árja tok det første mandatet i sametingsvalgets største valgkrets Ávjovárri og fikk totalt to mandater i denne valgkretsen. I tillegg fikk Árja sistemandatet i Nordre valgkrets. Árja inngikk et politisk flertallssamarbeid med Arbeiderpartiet og flere enkeltmannslister, noe som sikret Arbeiderpartiets Egil Olli presidentvervet for perioden 2009-2013. Árjas Láilá Susanne Vars, (33) ble valgt til Sametingets visepresident, den hittil yngste visepresidenten i Sametingets historie.

Sametingsvalget 2013
--------------------

Árja stilte lister i fem av totalt syv valgkretser ved Sametingsvalget 2013. Árjas presidentkandidat var Láilá Susanne Vars. Partiet fikk fire av Sametingets totalt 39 representanter: to mandater i Ávjovárri valgkrets (Vars og Inger Eline Eriksen), ett mandat i Østre valgkrets (Hartvik Hansen) og ett mandat i Gáisi valgkrets (Lars Oddmund Sandvik). Det ble ikke oppnådd enighet om politisk samarbeid med Norske samers riksforbund, som dannet et mindretallsråd etter valget. Árja var tredjestørste parti på Sametinget i perioden 2013-2017, og parlamentarisk leder er Vars. Vars var medlem av Sametingets plan-og finanskomité og Samisk Parlamentarisk Råd.

Referanser
----------

1. ↑  «Organisasjon». www.arja.no. Besøkt 3. april 2017.
2. ↑  Sametinget - *Godkjente lister*[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (se) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Árja – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Árja på Facebook Rediger på Wikidata
* (no) Árja i Store norske leksikon
* (no) NRK.no – Árjas valgprogram for Sametingsvalget 2009[*død lenke*]
***Xylotrechus ibex*** er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). Denne arten er funnet bare én gang i Norden, i det nordlige Finland, men kan muligens forekomme i Finnmark.

Utseende
--------

Em middelsstor (9–17 mm), slank og langbeint, svart trebukk med hvite tegninger på dekkvingene. Antennene er mørke og rundt halvparten så lange som kroppen. Pronotum er omtrent så langt som bredt, sterkt hvelvet med rundede sider. Dekkvingene er litt bredere enn pronotum, med rundede skuldre, svakt tilsmalnende bak disse. De har et par hvite tverrflekker nær roten, lenger bak et langt tverrbånd som kurver fremover langs sømmen, i den bakre delen et rett tverrbånd. Beina er mørke. Arten kan minne om *Xylotrechus antilope*, men tegningene er hvite, ikke gule.

Levevis
-------

Larvene utvikler seg under barken (både stammer og greiner) på nylig døde løvtrær, i nord høyst sannsynlig bjørk. Larveutviklingen tar trolig to år, og voksne biller er funnet i juni og juli. Denne sjeldne artens biologi er nokså dårlig kjent.

Utbredelse
----------

Det er en østlig art som er funnet fra Finland og Tyrkia i vest (mer vestlige funn dreier seg etter alt å dømme om individer innført med treverk) til Japan i øst. I Norden er den bare funnet én gang, ved Enaresjøen i Nord-Finland. Denne lokaliteten ligger ikke langt fra norskegrensen, og det er mulig at arten kan forekomme i Pasvik.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
				+ Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
					- Underfamilien tømmerbukker, Cerambycinae – 145 arter i Europa
						* Stammen Clytini
							+ *Xylotrechus ibex* (Gebler, 1825)

Litteratur
----------

* Ehnström, B. og Holmer, M. (2007): *Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna*. Skalbaggar: Långhorningar. Coleoptera: Cerambycidae. ArtDatabanken SLU, Uppsala. ISBN 978-91-88506-62-7

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Xylotrechus ibex* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Xylotrechus ibex* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Xylotrechus ibex* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Xylotrechus ibex* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Xylotrechus ibex* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Xylotrechus ibex* hos NCBI Rediger på Wikidata

* *Xylotrechus ibex* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Bilder av arten
Statue som fremstiller helgenen Simon seloten, her med hans helgenattributt; en sag (ifølge legendene skal han ha blitt tatt av dage med å bli sagd i to)
**Simon seloten**, også kalt *Simon Kananaios*, var en av Jesu apostler. 

Simon nevnes med dette navnet i Matteusevangeliet 10:4, Markusevangeliet 3:18, Lukasevangeliet 6:15, og Apostlenes gjerninger 1:13. Det har blitt gjengitt med både *seloten*, *ivreren* og *kananaios*. Disse ordene har stort sett samme betydning. Tilnavnet kan forstås som at han hadde hatt tilknytning til selotene, men det kan også simpelthen bety at han var ivrig i religiøs henseende. 

Ifølge Den gyldne legende, som er en samling av hagiografier kompilert av Jacobus de Voragine på 1200-tallet, var «Simon kanaaneeren og Judas Taddeus brødre av Jakob den mindre og sønner av Maria Kleopas, som var gift med Alfeus."

Hans helgendag er 28. oktober i vesten, mens de orientalske og ortodokse kirkene feirer ham 10. mai.

Referanser
----------

1. ↑  de Voragine, Jacobus (1275). *The Golden Legend or Lives Of The Saints*. Besøkt 28. oktober 2018.
2. ↑  Stracke, Richard. *Golden Legend: Life of SS. Simon and Jude* **(engelsk)**. Besøkt 28. oktober 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Koper** (italiensk: *Capodistria*, kroatisk: *Kopar*) er en kommune, kystby og den største havnen i Slovenia, beliggende på den korte, slovenske kystlinjen ved Triestebukten i Adriaterhavet. Byen har en befolkning på 23 700, og er offisielt tospråklig med både slovensk og italiensk som offisielle språk.

Byen ligger nært den italienske havne- og industribyen Trieste. Sammen med denne hørte Koper fra 1947 til 1954 til Det frie området Trieste. Da byen tilfalt Jugoslavia flyttet mesteparten av den overveiende italiensktalende befolkningen til Italia. I dag er bare 2 % av befolkningen italienskspråklig.

Kopers italienske navn *Capodistria* er avledet av latin *Caput Histriae*, «Istrias hovedstad». I middelalderen het byen derimot *Iustinopolis*, oppkalt etter den bysantinske keiseren Justinian II. Den hørte senere til patriarkatet Aquileia, til republikken Venezia og så, frem til første verdenskrig, til den østerriksk-ungarske delstaten Küstenland, hvorpå byen tilfalt Italia.

Galleri
-------

* PretorianerpalassetPretorianerpalasset
* I gamlebyenI gamlebyen
* KopertårnetKopertårnet

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Koper – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Koper – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Offisiell hjemmeside på engelsk
* Havnen i Koper
* Primorska universitet
* Koper sett fra luften

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Davos** (**Tavau** på retoromansk) er en by i det østlige Sveits, i den tyskspråklige kantonen Graubünden. 

Davos er kjent som vintersportssted, men er også vertsby for de årlige møtene til Verdens økonomiske forum.

Davos ble opprinnelig et populært reisemål fordi klimaet ble vurdert som glimrende av leger, og anbefalt for pasienter med lungesykdommer. Arthur Conan Doyle skrev en artikkel om skisport i 1899. Etter hvert ble Davos berømt som vintersportssted, spesielt for turister fra Storbritannia og Nederland. 

Davos Eisstadion er en naturisbane som er kjent for sin glatte is; blant annet var det her Oscar Mathisen i 1914 satte 1 500-meterrekorden på 2.17,4, som skulle bli stående urørt i 23 år.

I Thomas Manns dannelsesroman *Trolldomsfjellet* er handlingen lagt til Davos.

Bilder
------

* Vinterpanorama over DavosVinterpanorama over Davos
* Jernbanestasjonen i Davos-GlarisJernbanestasjonen i Davos-Glaris
* Kirken St. Johann i DavosKirken St. Johann i Davos
* Historisk bilde av et bobteam fra 1910Historisk bilde av et bobteam fra 1910
* DavosDavos

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  ; besøksdato: 31. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (mul) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Davos – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Davos – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Turistinformasjon om Davos (på tysk)
* Kirchner Museum Davos

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** HDS **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Jon Hallvard Åby** (1928–1991) var en norsk politiker (V) og kirurg.

Han ble født i en skogsarbeiderleir i British Columbia i Canada. Foreldrene hadde tenkt å emigrere, men vendte tilbake til Norge fem år senere. Han vokste opp i Sigdal.

Han tok artium ved Eidsvoll landsgymnas i 1947 og medisinsk embedseksamen ved Universitetet i Oslo i 1953. Fra 1961 arbeidet Åby ved kirurgisk avdeling ved Innherred sykehus i Levanger, fra 1965 som assisterende overlege.

Åby var medlem av Levanger kommunestyre fra 1968 til 1979 og medlem av Nord-Trøndelag fylkesting og fylkesutvalg fra 1980 til 1987. Han var i samme tidsrom fylkesvaraordfører. Han var spesielt opptatt av miljøvernspørsmål.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Larsen, Øivind (red.) (1996). *Norges leger*. 5. Oslo: Den norske lægeforening. s. 754. ISBN 82-90921-45-4.
2. 1 2 3  Tingstad, Fridtjov M. (14. september 1988). «Venstre som parti et naturlig valg: Jon Åby runder 60 år». *Trønder-Avisa*: 4.
3. ↑  Sandnes, Arne (5. februar 1991). «Jon Åby til minne». *Levanger-Avisa*: 3.
**Den nye venstresiden** eller **det nye venstre** var en bred politisk og kulturell strømning i den vestlige verden i 1960- og 1970-årene. Begrepet «den nye venstresiden» ble brukt i kontrast til «den gamle venstresiden», forstått som tradisjonelle sosialister, kommunister og fagbevegelsen. I motsetning til «den gamle venstresidens» fokus på klassekamp og på industrisamfunnet var «den nye venstresiden» kjennetegnet av sitt fokus på progressive temaer som borgerrettigheter, feminisme, LHBT-rettigheter, abortkamp, kjønnsroller, reform av narkotikapolitikken og nye kulturelle impulser. «Den nye venstresiden» var kjennetegnet av å stille seg kritisk både til det eksisterende kapitalistiske samfunnet og til kommunismen, særlig representert ved Sovjetunionen og østblokken. Den nye venstresiden fikk en bred kulturell innflytelse i vesten og mange senere impulser og bevegelser har sine røtter i strømningen, for eksempel grønne partier og grønn politikk.

Litteratur
----------

* Teodori, Massimo, red. *The New Left: A Documentary History*. London: Jonathan Cape (1970).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Canadian Encyclopedia **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
**Per Gudbrand Norseng** (født 6. oktober 1951 i Oslo) er en norsk historiker og museumsarbeider. 

Han gjennomførte førstegangstjenesten ved Forsvarets russiskkurs og er utdannet cand. philol. i historie ved Universitetet i Oslo 1983. Han var senere forsker på prosjektet «Oslo bys historie» (1986–1988), stipendiat ved Historisk institutt, Universitetet i Oslo (1989–1993), amanuensis/førsteamanuensis i eldre historie ved Universitetet i Trondheim (1991), førstebibliotekar ved Universitetsbiblioteket i Oslo (1993–1995), førsteamanuensis ved Høgskolen i Vestfold (1996–1997) og Universitetet i Stavanger (2005–2006), førstekonservator ved Follo Museum (1995–1999) og Berg-Kragerø Museum (2003–2007), leder for og forfatter på prosjektet «Østfolds historie» (1999–2003), førstekonservator (2007), sjefkonservator (2007–2010) og direktør (2010–2011) ved Norsk Maritimt Museum (tidligere Norsk Sjøfartsmuseum, fra 2015 en avdeling av Stiftelsen Norsk Folkemuseum), og instituttleder ved Institutt for kultur- og humanistiske fag, Høgskolen i Telemark (2011–2012) og forskningskoordinator.[]

Fra 2013 er han seniorkonservator og forskningsleder ved Norsk Maritimt Museum, fra 2017 også forskningskoordinator for Stiftelsen Norsk Folkemuseum. Dessuten er han fra 2014 professor II i historie ved Høgskolen i Telemark, nå Universitetet i Sørøst-Norge. I perioden 1993–1996 var Norseng leder for Den norske historiske forening (HIFO). Han har også utgitt og redigert flere bøker og vitenskapelige og populærvitenskapelige artikler.

Bibliografi
-----------

* (med Arnved Nedkvitne): *Byen under Eikaberg. Fra byens oppkomst til 1536*. Oslos historie bind 1 (1991, revidert utgave 2000 under tittelen *Middelalderbyen ved Bjørvika. Oslo 1000-1536*)
* (med Ellen Anne Pedersen og Frans-Arne Stylegar): *Øst for Folden*. Østfolds historie bind. 1 (2003)
* (med med Svenn G. Eliassen: *I Borgarsysle*. Østfolds historie bind 2 (2005)

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Per G. Norseng i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Per G. Norseng i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
**Aletschhorn** er et 4192 meter høyt fjell i Bern-Alpene i Sveits. Fjellet hører med i Jungfrau-Aletsch-Bietschhorn-området som UNESCO har tatt med på sin verdensarvliste. Aletschbreen ligger ved foten av fjellet.

Geografi
--------

Aletschhorn er den nest høyeste fjelltoppen i Bern-Alpene, kun Finsteraarhorn er høyere. På nordsiden av fjellet ligger Aletschfirn, en del av Aletschgletscher. I sørvest ligger Ober Aletschgletscher, mens Mittel Aletschgletscher ligger i sør. Begge disse breene er nedbørsfelt til elva Massa, som har sine utspring i Aletschgletcher og ender opp i elva Rhône. Aletschhorn, som ligger midt inne i breområdet, er mindre kjent enn fjelltoppene Jungfrau og Eiger. Disse ligger omtrent ti kilometer lenger nord.

Aletschhorn sett fra Jungfraujoch

Klatrehistorie
--------------

Aletschhorn ble besteget for første gang i 1859 av Francis Fox Tuckett, Johann J. Bennen, V. Tairraz og Peter Bohren. Den 18. juni startet de bestigningen fra Mittel Aletschgletscher, på sørsiden av fjellet. Slik mange andre klatrere gjorde på den tiden, tok Tuckett med seg et barometer og gjorde vitenskapelige observasjoner. Han registrerte ekstremt kalde temperaturer og svært sterk vind. Vinden var så kraftig at den truet med å slå klatrerne over ende.

Etter at de hadde nådd toppen, skilte Tuckett og Bennen lag, og Tuckett startet på nedstigningen på nordveggen sammen med Bohren og Tairraz. Han ønsket å gå rett ned i dalen Lötschentall. Like etter at de startet på nedstigningen, gikk et snøskred rett under føttene på klatrerne. De vendte derfor tilbake og foretok nedstigningen på Mittel Aletschgletscher.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aletschhorn – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GeoNames
 |
**Barneleker** er i utgangspunktet leker for barn. Grunnleggeren av den første barnehagen, Friedrich Wilhelm August Fröbel mente at man gjennom lek kommer i harmoni med verden og Gud. De eldre barnelekene omfattet både inne-, ute- og sangleker, regler og ellinger, senere har elektronikken kommet inn som en viktig del.

Skriftlig formidling
--------------------

De tidligste formene for skriftlig poesi for barn var bruksdikt der man formidlet kunnskap, religion og moral på vers. Det ble skrevet for oppdragere, prester og lærere, og som i hovedsak skulle være til hjelp for minnet mer enn leken. I 1899 utga Bernt Andreas Støylen *«Norske barnerim og leikar»*, mest kjent er antagelig Margrethe Munthe  med sine *«Kom skal vi synge»* og *«Saa leker vi litt! Sang- og gymnastikleker»*.

Sangleker
---------

Sangleker er ofte korte rim eller vers der man dramatiserer teksten med dans eller annen bevegelse. Mange av disse sanglekene er de samme i flere land, men med lokale variasjoner, som *«Bro, bro brille»*. Navnene varierer også, ikke bare mellom de forskjellige landene, men også ofte i samme land.

Utvalgte sangleker
------------------

* Bjørnen sover
* Bro, bro brille

* Gi et lite vink
* Virre, virre, vapp

Imitasjonsleker
---------------

Imitasjonsleker gjenspeiler samfunnet og den lokale kulturen, derfor vil disse lekene ha store variasjoner over hele verden. Mor, far og barn er trolig en av de mest vanlige imitasjonslekene.

Paradishopping
--------------

Opphavet til paradisleken er usikkert, men noen hevder at det kan være relatert til kirkerommet siden det er store likhetstrekk mellom grunnplanen til katedraler og et paradis. Der leken blir en vandringen gjennom en katedral til den avsluttes ved alteret som vandring mot Guds paradis.

Fysiske leker
-------------

Andre fysiske leker er bl.a. strikkhopping, hoppe tau, gjemsel, blindegjemsel, boksen går, klinkekuler.

Referanser
----------

1. ↑  «Paradishopping – Labyrintdans, pilegrimsvandring eller påskeleker?». Arkivert fra originalen 3. mars 2008. Besøkt 28. februar 2008.
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 26. januar 2012. Besøkt 3. mai 2012.

Litteratur
----------

* *Norsk barnelitteraturhistorie* Birkeland, Risa og Vold (ISBN 9788252159332)

* *Barndom og oppvekst i Oppland. Endringsprosesser 1920 – 1990*, Christine Eike (ISBN 82-7184-131-9)
* *Kongen over gata*  Åse Enerstvedt
* *Tampen brenn: Norske barneleikar*  Åse Enerstvedt
«Bellinzona» har flere betydninger.

**Bellinzona** (gammeltysk Bellenz; fransk Bellinzone, eller tidligere Bellence; lat. Bilitio) er hovedstaden i den sveitsiske kantonen Ticino. Den er kantonens nest største by etter Lugano.

Bellinzona ligger ved elven Ticino der Val Mesolcina munner ut i Ticino-dalen. Dermed befinner byen seg i skjæringspunktet for veiene over flere viktige fjellpass mot nord: St. Gotthard-, Lucomagno-, Nufenen- og San Bernardino-passet. Denne beliggenheten har gjort byen til et handelssentrum. Nærheten til Italia forklarer at italiensk er snakket av hoveddelen av bevolkningen (cirka 85%). 

Etter å ha vært kontrollert av Milano gjennom det meste av middelalderen kom Bellinzona til Sveits i året 1500. I og rundt Bellinzona ligger en rekke festningsanlegg som gjenspeiler plassens nøkkelposisjon for flere fjelloverganger. Anleggene går tilbake til middelalderen og delvis helt til romertiden. Disse ble i 2000 tatt opp på listen over verdens kulturarv.

Piazza Indipendenza (Bellinzona)

Referanser
----------

1. ↑  .

Eksterne lenker
---------------

* (it) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Bellinzona – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Bellinzona – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** HDS **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
*Se også: Kvadrilje (hestesport)*
Tegning av to par som danser *La Trénis*, en av turene i kvadrilje, fra 1805.
**Kvadrilje** (via fransk *quadrille*, «ryttertropp i turnering», fra spansk *cuadrilla*, «gruppe på fire») er en dans som var moteriktig på slutten av 1700- og 1800-tallets Europa, og de amerikanske koloniene. Dansen består av en kjede med fire til seks dansepar. Dansen omfatter som regel fem turer av kontradans, og musikken fem deler i 2/4 eller 6/8 takt. Kvadrilje ofte danset til en blanding av operamelodier.

Når den ble framført av fire par i en rektangulær formasjon, er den beslektet med amerikansk turdans (*squaredance*). Les Lanciers, en fransk-britisk selskap, er en variant av kvadrilje, ble populær på slutten av 1800-tallet og ble fortsatt danset på 1900-tallet i folkedansklubber. En avledning av kvadrilje fant sted i de franske små Antillene er kjent som *kwadril*, og dansen finnes også fortsatt på Madagaskar. Den var innenfor gammel karibisk kultur, etter å ha begynt så tidlig som 1500-tallet, men på 1700-tallet ble den ytret i nye former.

Referanser
----------

1. ↑  «kvadrilje», *NAOB*
2. ↑  «quadrille (n.)», *Online Etymology Dictionary*
3. ↑  Clark, Maribeth (sommer 2002): «The Quadrille as Embodied Musical Experience in 19th Century Paris», The *Journal of Musicology* **19**(3), s. 503-526
4. ↑  «Om Les Lanciers», *Festligpardans.dk*
5. ↑  «Figure 3. St. Lucia Kwadril», *YouTube*
6. ↑  «European Quadrilles in the Caribbean», *Old Time Party*

Litteratur
----------

* Clarke, Mary (1981): *The history of dance*. New York: Crown Publishers. ISBN 051754282X. s. 97
* Skiba, Bob (våren, 1997): «Here, Everybody Dances: Social Dancing in Early Minnesota» Arkivert 3. april 2012 hos Wayback Machine. (PDF), *Minnesota History*, **55**(5), s. 220

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
«Lugano» har flere betydninger.

**Lugano** (latinsk: *Luganum*) er en by og kommune som ligger i det sydlige Sveits, i den italienskspråklige kantonen Ticino ved grensen til Italia. Byens varme somre, som har ført til at mange kjendiser, underholdere og idrettsmennesker besøker byen, har gitt den kallenavnet «Sveits' Monte Carlo». Den er den niende største byen i Sveits etter folketall.

Byen ligger syd for Alpene, ved Luganosjøen mellom innsjøene Maggioresjøen og Comosjøen. 

Billedhuggeren og ingeniøren Guiniforte Solari (ca. 1429–1481) stammet fra Carona, som dengang var en egen kommune, men nå er en bydel i Lugano.

Den første Eurovision Song Contest ble arrangert i byen i 1956.

Referanser
----------

1. ↑  «Arealstatistik Standard - Gemeinden nach 4 Hauptbereichen». BFS. Besøkt 13. januar 2019.
2. ↑  ; besøksdato: 2. juni 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (it) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Lugano – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Lugano – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** HDS **·** LIR **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Københavns Hovedbrandstation** er en brannstasjon i København. Den er hovedkvarteret for Københavns Brandvæsen, med adresse på den lille gaten Bag Rådhuset bak København rådhus. Brannstasjonen ble tegnet av Ludvig Fenger og tatt i bruk i 1892.

Hovedbrannstasjonen huser alarmsentralen for hele Storkøbenhavn samt de fleste av Københavns Brandvesens administrative funksjoner. Som brannstasjon dekker dens distrikt området avgrenset av Inderhavnen, Dannebrogsgade, Vester Søgade, Gothersgade, Store Kongensgade og Esplanaden. Københavns Brandvesen har ytterligere seks andre brannstasjoner rundt om i Københavns kommune.

Bygningen ble fredet i 1981.

Referanser
----------

1. ↑  «Gasværket». AOK. Arkivert fra originalen 21. desember 2009. Besøkt 4. januar 2010.
2. ↑  «Sag: Københavns Hovedbrandstation. H.C. Andersens Boulevard 23 og Vester Voldgade 80-82, København» **(dansk)**. Fredede & bevaringsværdige bygninger / Slots- og Kulturstyrelsen. Besøkt 15. juli 2018.

Portal: Danmark
**Kitsissuarsuit** (dansk: **Hunde Ejland**, tidligere også stavet **Kitsigsuarssuit**) er ei bygd i Qeqertalik kommune, på vestkysten av Grønland. Bygda hadde 53 innbyggere i 2018.

Navn
----

Det grønlandske navnet Kitsissuarsuit betyr «øygruppe som ligger lengre ute mot det åpne hav enn de andre». På dansk heter stedet Hunde Ejland.

Geografi
--------

Kitsissuarsuit ligger på øya Oqaarsut nordvest for Aasiaat. Avstanden til Aasiaat er 21 km. Havna i er isfri fra mai til desember.

Historie
--------

Kitsissuarsuit ble etablert i 1830. Stedet hadde da fram til 1817 brukt av hvalfangere, men ble forlatt.

I 1970 bodde det 140 mennesker i Kitsissuarsuit, mens innbyggertallet i 2005 var 109.[]

I 1987 ble det etablert elektrisitetsverk og havneområdet ble bygd ut. Det er også bygd en vanntank med avsaltet havvann.

Fram til 2013 fantes det fiskemottak.

Samfunn
-------

Hovednæringsveien i Kitsissuarsuit er fiske og fangst. Kitsissuarsuit har havn eid av Grønlands selsvstyremyndigheter. Stedet betjenes av bygdeskipsruten til Royal Arctic Line.

Referanser
----------

1. ↑  Befolkningen i lokaliteterne 1. Januar 1977-2018 Arkivert 24. juli 2018 hos Wayback Machine. Statistikbanken, Grønlands Statistik.
2. 1 2 3 4 5 6  «Kitsissuarsuit (Hunde Ejland)» Arkivert 22. juli 2018 hos Wayback Machine. *Den grønlandske Havnelods*, Geodatastyrelsen. Lest 25. juli 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Kart over området[*død lenke*]
* Historiske bilder fra Kitsissuarsuit

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GeoNames
 |
Khazarriket 650–850
**Parsbit**, også kjent som **Prisbit**, var en kvinne i khazarenes konge- eller khanfamilie i 720- eller 730-årene. Hun nevnes hos den samtidige armenske historikeren Ghewond (Lewond) som «moren til khazarenes konge»

Det er uklart om hun var regent for en umyndig monark eller om hun regjerte på egne vegne. Ghewond nevner at hennes sønn, kongen, var død, sannsynligvis i slutten av 720-årene. Parsbit skal da ha gitt ordre til at khazarene skulle invadere Armenia under generalen Tarmach. Under denne invasjonen skal khazarene ha drept den armenske herskeren Djarrah ibn al-Hakami og beleiret festningen Ampriotik. En arabisk hær skal så ha angrepet khazarene og drept mange, noe som førte til at beleiringen ble oppgitt.

I andre kilder er en khan (eller «khagan bek», det vil si militær leder) Barjik oppgitt som leder for khazarene og den som iversatte felttoget.

Referanser
----------

1. ↑  Ghewond kap. 18

Kilder
------

* Ghewond. «History».

Litteratur og lenker
--------------------

* Brook, Kevin Alan. «An Introduction to the History of Khazaria».
* Brook, Kevin Alan (2018). *The Jews of Khazaria* **(engelsk)**. Rowman & Littlefield Publishing Group. ISBN 978-1-5381-0342-5.
* Golden, Peter B. (1980). *Khazar Studies: An Historico-Philological Inquiry into the Origins of the Khazars* **(engelsk)**. Akadémiai Kiadó.
Tradisjonelt samisk hus i Porsanger i Finnmark
Helligstedet Jietanasdievval i Tromsø kommune i Troms Foto: Siri Uldal 
**Samiske kulturminner i Norge** omfatter alle spor etter menneskelig virksomhet i landets fysiske miljø som har tilknytning til samene. Slike spor kan være bygninger, boplasser, fangstanlegg, skytteskjul og kjøttgjemmer, naust og sjøbu, gravplasser, offerplasser og gjerder. I henhold til kulturminneloven er alle samiske kulturminner som er fra 1917 eller eldre, automatisk freda. For yngre kulturminner må det fattes vedtak om fredning. Også immaterielle minner, som stedsnavn, sagnsteder, hellige steder og møteplasser, hører inn under begrepet kulturminner.

Siden 2001 har Sametinget vært forvaltningsmyndighet for samiske kulturminner i hele Norge. Samiske kulturminner er også ett av Riksantikvarens ti bevaringsprogrammer, som har som hovedmål å registrere alle samiske bygninger som er automatisk freda, og utarbeide en plan for sikring og istandsetting av disse. Et omfattende registreringsarbeid ble starta i 2012. Målet er at alle de automatisk freda, samiske bygningene og tilstanden deres skal være kartlagt innen 2017, og det skal også foreligge en plan for sikring, vedlikehod og istandsetting.

Referanser
----------

1. 1 2  Sametinget – Kulturminner Arkivert 20. oktober 2013 hos Wayback Machine.
2. 1 2  Miljølære – Samiske kulturminner og landskap
3. ↑  Riksantikvaren – Samiske kulturminner Arkivert 21. september 2013 hos Wayback Machine.
4. ↑  «Nå starter registreringen av samiske kulturminner», *NRK*, 22. juni 2012.
5. ↑  «Framtid med fotfeste», kap. 4: «Gjenstående utfordringer for å nå 2020-målene og politiske grep i kulturminnearbeidet i årene som kommer». Melding til Stortinget fra Miljøverndepartementet, 26. april 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Riksantikvaren – Samiske kulturminner
* Sametinget – Kulturminner
* Miljølære – Samiske kulturminner og landskap
Skyskraper
**Skyskraper** var opprinnelig navnet på en høy mast, eller et seil, på et seilskip.[] Uttrykket er nå nesten utelukkende brukt om spesielt høye bygninger, per definisjon høyere enn 500 fot eller ca. 152,5 meter.[] I Europa er det etter hvert blitt vanlig å bruke 150 meter som definisjon.[] En bygning over 300 meter defineres som en superhøy skyskraper.[]

På 1800-tallet var det uvanlig med mer enn seks etasjer; det ble for slitsomt for folk å gå trappene og vanntrykket i vannrørene nådde bare 15 meter opp i bygget. Utviklingen innenfor stål, armeringsjern, heiser og vannpumper gjorde skyskraperne mulige. Den første virkelige skyskraperen kom i Chicago, Home Insurance Building, og var 10 etasjer høy.

Inntil 4. januar 2010 var Taipei 101 i Taipei offisielt regnet som verdens høyeste skyskraper, med sine 508 meter. Denne datoen ble Burj Khalifa i Dubai offisielt innviet, og overtok ledelsen med sine 828 meter.

Norge
-----

Norge er et av de få industrilandene i verden som fortsatt ikke har noen skyskrapere. I Norge har det flere ganger blitt foreslått skyskrapere, men ingen har enda fått tillatelse til å bygge en skyskraper i Norge. Dette er på begrunnelsene at det ikke ser fint ut, det ikke er gunstig og at det ikke er nødvendig.[]

Lenge var Oslo Plaza den høyeste bygningen i Norge. Dette bygget er 117 meter høy, og er ikke egentlig en skyskraper, selv om både den og lavere bygninger av og til omtales som skyskrapere i mediene.

I juli 2020 ble Nexanstårnet i Halden den høyeste bygningen i Norge. Bygget er Nexans kabelfabrikks produksjonstårn nr. 2, og rager 155 meter over bakken. Det første produksjonstårnet er 127 meter høyt. Foretaket Consto har per 2022 startet byggingen av et tredje tårn ved Nexans-anlegget i Halden, som etter planen skal bli 140 meter høyt og skal ferdigstilles i 2023.

Se også
-------

* Liste over skyskrapere

Referanser
----------

1. ↑  «Utvider fabrikkanlegget». *Elmagasinet.no*. 28. januar 2022. Besøkt 16. juli 2022. «Consto skal bygge en ny fabrikk til Nexans i Halden på 30 000 m2. | Prosjektet inkluderer også et nytt, 140 meter høyt tårn for kabelproduksjon. Fabrikken skal bygges ved siden av Nexans sitt eksisterende fabrikkanlegg i byen. | Byggearbeidet er i gang. Bygget skal stå ferdig i fjerde kvartal 2023.»

Eksterne lenker
---------------

* (en) Skyscrapers – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Skyscraper – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** LCCN **·** NKC
 |