recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***L’Astrée*** (*Astreas historie*) er en pastoral roman skrevet på vers av den franske forfatteren Honoré d'Urfé, og utgitt i løpet av årene 1607 og 1627. Her er handlingen lagt til et landskap utenfor Lyon der kjærlighetsparet må lide flere atskillelser, preget av Amors luner.

På slutten av 1500-tallet var ridderromanen en døende sjangre i Frankrike, og ble avviklet av en ny sjangre som ble kalt for «den sentimentale roman» preget av fredsommelig handling om forelskede menneskers elskov. Disse ble snart preget av den gamle tradisjonen innenfor hyrdediktningen, spesielt ved populariteten til blant annet forbildet *Diana* av den spanskskrivende portugiseren Jorge de Montemayor. Honoré d'Urfé hadde alt i 1584 skrevet *Sireine* og begynt på sine *Bergeries* (*Hyrdefortellinger*) en gang før 1593. Hans svenneprøve var *L’Astrée* som raskt ble en suksess først i Frankrike og deretter i resten av Europa.

Romanen, som er et høydepunkt blant renessansens hyrdediktning er stundom blitt kalt for «romanenes roman», blant annet ved å være den første betydningsfull franske roman, og blant på grunn av dens veldige dimensjoner: den består av tolv bøker i fem bind, 40 historier, og henholdsvis 5 399 sider (i den opprinnelige utgaven). De tre første delene ble utgitt i 1607, 1610 og 1619, og ved forfatterens død i 1625 ferdiggjorde hans sekretær Balthazar Baro den fjerde delen og skapte en fortsettelse i årene 1632–1633.

Romanen er preget av mange melankolske tårer og kvaler. Rammefortellingen er lagt til 400-tallet, men omgivelsene er forfatterens egne hjemtrakter i sørlige Frankrike langs elven Lignon. Handlingen, til tross for fortellingens mange sider, er meget spinkel rundt hyrden Céladon og hans kyske tilbedelse av hyrdinnen Astrea. De øvrige figurene er troverdige og ikke preget av mytologiske beskrivelser, men er heller et skrøpelige skalkeskjul for det franske aristokratiet, skjønt beskrevet i vage trekk. Hovedpersonene møter kjærligheten i alle dens avskygninger og dertil dens skinnsyke. Det er først og fremst kjærlighetens metafysikk som skildres i en form for forfinet intellektuell mystikk, men utmerker seg ved å være rimelig og hans språk er sober, utsøkt og elegant, et stiltrekk som fransk litteratur siden har vært preget av.

Litteratur
----------

* Aarset, Hans Erik: *Hyrden og fortelleren. En studie av den franske barokkromanen L'Astrée (1608–27) med utgangspunkt i narratologisk teori og metodikk*, doktoravhandling, Universitetet i Trondheim 1980 (*Utgått*; en kortversjon av de romantekniske kapitlene er å finne i «Archetextual palimpsests: Compositional structure and narrative self-awareness in L'Astrée and other French baroque novels» i *Contexts of Pre-Novel Narrative*, red. Roy Eriksen, Mouton / de Gruyter, Berlin-New York 1994.)

Eksterne lenker
---------------

* Dossier sur l’Astrée
* Dossier sur les romans pastoraux

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |

Portal: Litteratur
***The Ghost in the Garret*** er en amerikansk stumfilm fra 1921, regissert av F. Richard Jones.

Handling
--------

Etter å ha blitt uskyldig anklaget for å ha stjålet noen verdifulle perler, når hun bor hjemme hos tanten og onkelen hennes Mr. og Mrs. Dennison, blir Delsie O'Dell (spilt av Dorothy Gish) forvist fra eiendommen deres. Men Delsie følger snart etter Oscar, den virkelige tyven, som går til et gammelt hjemsøkt hus. Dette viser seg å være gjemmestedet for en gjeng kjeltringer.

En rekke humoristiske eskapader oppstår når Delsie først gjemmer seg for disse kjeltringene, men deretter later hun som om hun er et spøkelse for å terrorisere de lettlurte tyvene. Til slutt får Delsie endelig igjen alle de stjålne perlene, blir frikjent for alle anklagene mot henne, og hun ønsker å gifte seg med Bill - Dennison-ekteparets sekretær.

Skuespillere
------------

* Dorothy Gish som Delsie O'Dell
* Downing Clarke som Gilbert Dennison
* Mrs. David Landau
* William Parke Jr. som Bill Clark
* Ray Grey som Oscar White
* Walter P. Lewis
* Mary Foy

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 17. april 2016.
2. ↑  «Silent Era : Progressive Silent Film List». *www.silentera.com*. Besøkt 21. januar 2023.
3. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 21. januar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Ghost in the Garret* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Ghost in the Garret* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Ghost in the Garret* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Ghost in the Garret* på Silent Era Rediger på Wikidata
Kopi av en senromersk spatha.
**Spatha** var en type langt og rett sverd, vanligvis mellom 75 og 100 cm langt, opprinnelig brukt av romerske soldater fra første århundre e.Kr. Det ble snart etterliknet over hele det nåværende Europa.

Romerriket
----------

Spathaen ble innført av keltiske kavalerister som foretrakk sine egne lange (60-80 cm), rette sverd framfor den korte gladius. I motsetning til denne var disse sverdene effektive huggvåpen, og de ble gradvis overtatt i de romerske legionene. Ved utgangen av 200-tallet hadde spatha overtatt for gladius hos de romerske leietroppene (auxiliae) og til en stor del også i legionshæren.

Spatha i Norden
---------------

I gravfunn fra Norge, Sverige og Danmark opptrer spathaer fra omtrent det samme tidsrommet som det kom i bruk i den romerske legionshæren. Det er tydelig at de germanske stammene tok over romersk våpenskikk temmelig umiddelbart. De aller fleste våpnene i Skandinavia er imidlertid laget enten her eller på kontinentalt germansk eller provinsialromersk område. Sverd av spathaliknende form var i bruk videre utover i folkevandringstiden, og det tveeggede tunge sverdet ble en tradisjon som kulminerer med vikingtidens sverdtyper
**Østlandsforskning** var et norsk regionalt samfunnsvitenskapelig forskningsinstitutt. Forskningsområder var blant annet reiseliv, kultur- og opplevelsesnæringer, fjellpolitikk, barn og unge, oppvekst og kompetanseutvikling, mangfold i organisasjoner og klassiske regionale analyser om befolkning, flytting, pendling og sysselsetting. Hoveddelen av forskningen var oppdragsbasert. Det betyr at Østlandsforskning konkurrerte om oppdrag som lyses ut av departementer, direktorater, fylkeskommuner, kommuner, næringslivsaktører og organisasjoner. Hovedkontoret var i Storgata i Lillehammer, men Østlandsforskning hadde også en avdeling i Hamar. Bedriften var organisert som aksjeselskap, med Stiftelsen Østlandsforskning, Hedmark fylkeskommune, Oppland fylkeskommune, Høgskolen i Lillehammer og Sparebanken Hedmark som aksjonærer.

Østlandsforskning ble etablert i 1984 og hadde 33 ansatte, hvorav 30 forskere i ulike stillinger. Østlandsforskning hadde samarbeidsavtaler med Høgskolen i Lillehammer, Høgskolen i Hedmark, NINA og Centrum for forskning om regional utveckling ved Karlstads universitet og deltok i samarbeidsprosjekter med en rekke forskningsinstitusjoner.

I 2018 ble det vedtatt å overføre Østlandsforskning til Høgskolen i Innlandet. Det innebærer at ansatte, prosjekter og eiendeler blir overdratt samlet som en resultatenhet i Handelshøgskolen Innlandet, som hører inn under Fakultet for økonomi og samfunnsvitenskap.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Østlandsforskning

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***Spasms*** er en canadisk skrekkfilm fra 1983 regissert av William Fruet. Filmen handler om en gigantisk giftslange som fanges i Ny-Guinea og fraktes til USA. Der klarer den å rømme. De som overlever et bitt fra slangen får telepatiske evner. En millionær med hevnmotiv og en religiøs kult er ute etter slangen. Hovedrollene spilles av Peter Fonda, Oliver Reed og Kerrie Keane. Manus er basert på en roman kalt *Death Bite* skrevet av Michael Maryk og Brent Monahan.

Handling
--------

En gigantisk giftslange blir fanget på en øy i Ny-Guinea. Monsteret blir ansett som hellig av øyas innbyggere, men blir allikevel fraktet til USA for nærmere undersøkelser. Den hevngjerrig britiske millionæren Kincaid vil ha beistet fordi hans bror ble drept av slangen. Han ble selv bitt, men overlevde. Giften gav ham telepatiske evner - noe som gjør at han kan følge beistets handlinger. I tillegg til dette er en religiøs kult ute etter slangen da de tror den er en reinkarnasjon av deres leder. Kulten forsøker å stjele beistet, men det ender istedet med at den rømmer. Da det enorme beistet begynner å drepe mennesker får forretningsmannen Kincaid hjelp av den amerikansk forskeren Tom Brasilian.

Om filmen
---------

*Spasms* ble nominert til en Grand Prize ved Avoriaz Fantastic Film Festival i 1984.

Filmen ble ikke satt opp på kino i Norge, men ble utgitt på video av Juno Media i 1984.

I rollene
---------

(utvalg)

* Peter Fonda .... Dr. Tom Brasilian
* Oliver Reed .... Jason Kincaid
* Kerrie Keane .... Suzanne Cavadon
* Al Waxman .... Warren Crowley
* Miguel Fernandes .... Mendes/Tasaki
* Marilyn Lightstone .... Dr. Claire Rothman
* Angus MacInnes .... Duncan Tyrone
* Laurie Brown .... Allison
* Gerard Parkes .... Capt. Novack
* William Needles .... Dean Franklin
* Denis Simpson .... Abo Shaman
* Patrick Brymer .... Sailor/Agent
* George Bloomfield .... Rev. Thomas Thanner

Referanser
----------

1. 1 2  NorskVHS - Juno-filmer 3 av 3 (2012)
2. ↑  worldlibrary.org (besøkt 2016)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Spasms* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Spasms* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Spasms* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Spasms* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Spasms* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Spasms* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Grindafjorden** (også skrevet **Grindefjorden**) er en del av fjordsystemet Hervikfjorden/Skjoldafjorden i Tysvær og Vindafjord kommuner i Rogaland. Fjordsystemet er en fjordarm av Boknafjorden og Grindafjorden er den innerste av disse tre fjordene. Den har en lengde på omtrent 10 kilometer, men fra innløpet til Hervikfjorden og til bunnen av Grindefjorden er avstanden omtrent 38 kilometer. 

Fjorden har innløp vest for Nesøya i Skjoldafjorden ved Vestråklubben. Fjorden går først nesten rett sørover (Skjoldafjorden i øst går rett nordover). Om lag halvveis inn i fjorden, ved bygden Aukland, snur fjorden nordvestover og møter en rekke holmer og skjær. Her deler fjorden seg i to viker. Den nordlige viken heter Vågsbotn og ligger ved bygden Våg. Den andre viken blir regnet som selve Grindafjorden og går inn til bygden Grinde, der det ligger en stor campingplass. Grinde ligger like nord for tettstedet Aksdal. 

Riksveg 515 går langs den sørlige delen av fjorden og krysser Skjoldafjorden lenger øst ved Skjoldastraumen. Langs vestsiden av fjorden går E39.

Referanser
----------

1. ↑  «Grindafjorden». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 23. oktober 2016.
2. ↑  Grindafjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Mange mennesker i korridorer på OslometStevnet har siden 1994 blitt gjennomført på Oslomet – storbyuniversitetet.
**Østlandsk lærerstevne** er et årlig kursarrangement for ansatte i barnehage og skole. Stevnet ble første gang arrangert i 1931, og har siden blitt gjennomført årlig med unntak av krigsårene 1940-44.

Stevnet arrangeres av Foreningen Østlandsk lærerstevne. Stevnets formål er å samle skolefolk, barnehagepersonell og andre interesserte til kurs, orienteringer og drøftinger av aktuelle skole- og utdanningsspørsmål. 

Stevnet har siden 1994 blitt gjennomført på Oslomet – storbyuniversitetet fredag og lørdag i uke 44. Opp gjennom årene har stevnet vært arrangert et utall ulike steder - alt fra Bøndernes Hus til Ulsrud videregående skole.

I 2019 ble det gjennomført 117 kurs i løpet av de to stevnedagene og 50 organisasjoner og bedrifter deltok på Læremiddelutstillingen. **4750** deltakere løste billett. Antall deltakere har variert mellom 500 det første året (1931) og drøyt 8000 deltakere (2005-07).

Referanser
----------

1. ↑  Einar Ness (1974). *Pedagogisk oppslagsbok. 2*. Oslo: Gyldendal. s. 1697. ISBN 8205059861.
2. ↑  *Østlandsk lærerstemne : 1931-1956*. Stemnet. 1956.
3. ↑  «Nøkkelopplysninger fra Enhetsregisteret - Brønnøysundregistrene». *w2.brreg.no*. Besøkt 5. mai 2020.
4. ↑  *Pedagogenes maskerade : festskrift til Østlandsk Lærerstevnes jubileum 1985 : 50 år*. Oslo: Didakta. 1985. ISBN 8270560340.
**Rugmøll** (*Nemapogon variatellus*) er en liten sommerfugl som hører til familien ekte møll (Tineidae). Denne arten lever mest utendørs på kjuker, men kan også leve innendørs der den av og til kan gjøre skade på lagret korn.

Utseende
--------

En liten (vingespenn 10-14 millimeter), svart og hvit møll. Antennene er trådformede og vel to tredjedeler så lange som forvingene. Hodet er kledt med hvite, hårlignende skjell, forkroppen er hvit med spredte, mørkere skjell og mørkere skuldre. Forvingen har hvit grunnfarge med svarte og mørkbrune tegninger, som langs forkanten danner fem-seks svarte, mer eller mindre kommaformede flekker. Vingefrynsene på forvingen er hvite. Bakvingene er lystt gråbrune. Arten er noe variabel i fargen og er vanskelig å skille fra kornkjukemøll (*Nemapogon granella*) og lyse eksemplarer av vedkjukemøll (*Nemapogon cloacellus*) på ytre utseende. Det finnes tydelige forskjeller mellom de tre artene i kjønnsorganenes bygning.

Levevis
-------

Arten kan leve utendørs og larven utvikle seg i ulike slags kjuker, som vanlig hos underfamilien Nemapogoninae. Men den kan også finnes innendørs der den lever av ulikt slags dødt, organisk materiale, blant annet lagret korn. Det siste er trolig det vanligste i Norden.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i Europa og Sentral-Asia og forekommer også i Nord-Amerika, der den etter alt å dømme har blitt bragt av mennesker. I Norge er den ganske sjelden og finnes bare i Oslo-området og langs kysten til Aust-Agder.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen sommerfugler, Lepidoptera Linnaeus, 1758
	+ Gruppen Glossata – Homoneura
		- Gruppen Coelolepida
			* Gruppen Myoglossata
				+ Gruppen Neolepidoptera
					- Gruppen Heteroneura
						* Gruppen Eulepidoptera
							+ Gruppen Ditrysia
								- Overfamilien Tineoidea
									* Familien ekte møll, Tineidae
									* Underfamilien Nematopogoninae
										+ rugmøll, *Nemapogon variatellus* (Clemens, 1859)

Kilder
------

* Bengtsson, B.Å. Palmqvist, G. og Johansson, R. (2008) Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna. Fjärilar: Käkmalar – säckspinnare. Side 381 – 489. ISBN 978-91-88506-60-3
* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) Catalogus Lepidopterorum Norvegiae. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe, Zoologisk Museum, Universitetet i Oslo, og Norsk institutt for skogforskning, Ås.
* Nettsiden *Norges sommerfugler*:

Eksterne lenker
---------------

* (en) *rugmøll* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *rugmøll* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *rugmøll* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (en) *rugmøll* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *rugmøll* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Nemapogon variatella* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Nemapogon variatella* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Nemapogon variatella* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Under vintern samlas ofta Viggar i stora flockar. 2000 Viggar rastar i Ystads hamn 16 jan 2016.
 *Aythya fuligula*
**Toppand** (*Aythya fuligula*) er en dykkand i andefamilien.

Beskrivelse
-----------

Toppanda er en forholdsvis liten and, lengde 40–45 cm lang, med vingespenn 65–75 cm. I praktdrakt er hannen svart med hvite
flanker og buk, og med en lang fjærtopp som henger fra toppen av hodet og ned i nakken, som også gir arten sitt navn. Hodet er purpurskimrende.
Hunnen er brun, fra mellombrun til mørk brun, med noe lysere sider.
Hunnen har også fjærtopp, men den er adskillig mindre enn andrikens, og ikke alltid lett å se.
Begge kjønn har lysegrått nebb med sort spiss og iøynefallende gule øyne.

I eklipsedrakt er hannen mørk brun, med lysebrune sider og mindre fremtredende fjærtopp. Han ligner da mer på hunnen, men er mørkere brun og har lysere sider.

Lyd
---

Hannen lokker på hunnen med et fløytende *giuu-giuu*. Hunnen gir gjerne fra seg et snerrende *karr-karr,* også i flukten.

Atferd
------

Toppanda hekker i kolonier, gjerne blant måker eller terner.
Reiret legges da i åpent lende. Ellers gjemmes reiret godt i tett vegetasjon. Hunnen legger fra seks til 12 egg som ruges av hunnen i 23 til 25 dager. Hannene forlater hunnene når eggene er lagt.
Ungene er flyvedyktige etter ca. 7 uker.

Toppanda lever av bløtdyr, små krepsdyr, insekter og vannplanter som den finner ved å dykke under vann.

Jakt
----

I Norge kan toppand jaktes på i hele landet i perioden 10. september til 23. desember gjelder til og med 2016.

Vær obs på at toppand kan forveksles med bergand, men toppand hannen er mindre og mangler de svarte og hvite stripene/prikkene på ryggen. Toppandhunnen er mørkere i hodet enn bergandhunnen, som er hvit rundt nebbrota.

Referanser
----------

1. ↑  «Forskrift om jakt- og fangsttider samt sanking av egg og dun for jaktsesongene fra og med 1. april 2012 til og med 31. mars 2017 § 2 (FOR-2012-03-01-190)» **(norsk)**. Lovdata. Besøkt 12. september 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *toppand* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *toppand* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *toppand* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *toppand* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *toppand* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *toppand* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *toppand* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *toppand* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *toppand* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Aythya fuligula* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Aythya fuligula* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Nationalencyklopedin
 |
**Østlige Lokris** eller **Opuntiske Lokris** var en antikk gresk region befolket av stammen **Lokri Epiknemidii** (gresk: Ἐπικνημίδιοι) eller **Lokri Opuntii** (gresk: Ὀπούντιοι), en del av lokriene.

De østlige lokriene er nevnt av Homer som beskriver dem som tilhengere av Ajax, sønnen til Oïleos, i trojanerkrigen i førti skip. Han forteller også at de bodde i byene Kynus, Opos, kalliaros, Besa, Skarfe, Augeiai, Tarfe og Thronium. Hverken Homer, Herodot, Thukydid eller Polybios skiller mellom opuntii og epiknemidii, og under den blomstrende perioden av gresk historie ble Opos regnet som den viktigste byen til de østlige lokriene. Selv Strabo som skillet hovedsakelig stammer fra, beskriver et sted Opos som metropolisen til epiknemidii, og dette bekreftes av Plinius og Stefanus. I perserkrigene kjempet de østlige lokriene med Leonidas I i slaget ved Thermopylene og sendte også syv skip til den greske flåten. Lokriene kjempet på siden til Sparta i peloponneserkrigen. De østlige lokriene preget også mynter i antikken, av disse har noen overlevd.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Del av museet Terrorens Topografi. Den bevarte seksjonen av Berlinmuren kan sees på toppen av bildet.
Topographie des Terrors i november 2013  Foto: Arild Vågen 
**Topographie des Terrors** (norsk: Terrorens topografi) er et museum i Berlin, opprettet for å dokumentere nasjonalsosialistenes terror i Tyskland, særlig under diktaturet fra 1933 til 1945.

Museet ligger i Niederkirchnerstrasse, tidligere Prinz-Albrecht-Strasse, på det stedet hovedkvarteret til SS og Gestapo lå fra 1933 til 1945. Det omfatter en provisorisk utendørsutstilling langs Niederkirchenerstrasse i det som var Gestapos fengselsceller. I 2010 ble det ferdigstilt en bygning som bl.a. inneholder faste og variable utstillinger, samt et dokumentasjonssentrum.

Historisk bakgrunn
------------------

Bygningene som Gestapo og SS brukte ble stort sett ødelagt av alliert bombing i 1945 og ruinene ble fjernet etter krigen. Grensen mellom den amerikanske og den sovjetiske okkupasjonsonen i Berlin gikk langs Prinz-Albrecht-Strasse så gaten ble snart en festingslignende sperring. Berlin-muren gikk langs den sydlige siden av gaten som ble omdøpt til Niederkirchnerstrasse. Berlin-muren ble aldri fjernet fra stedet og delen ved siden av Terrorens topografi er det nest lengste mursegmentet som fortsatt er i Berlin. (Det lengste er East Side Gallery i Friedrichshain.)

De første utstillingen på stedet fant sted i 1987, som en del av Berlins 750–årsfeiring. Kjellerne i Gestapohovedkvarteret, der så mange politiske fanger hadde blitt torturert og henrettet, ble funnet og gravd ut. Stedet ble gjort om til minnesmerket og museum i friluft men beskyttet av et dekke. Minnesmerket skulle vise i detalj undertrykkelsen under Nazi-regimet. Utgravningen skjedde med hjelp fra østtyske forskere og en felles utstilling ble vist både på stedet og i DDR i 1989.

I 1992, to år etter den tyske gjenforeningen, ble en stiftelse grunnlagt for å ta vare på stedet og året etter ble det satt i gang en arkitekturkonkurranse for å bygge et permanent museum. Et utkast av arkitekten Peter Zumthor ble valgt. Imidlertid ble byggingen stoppet på grunn av finansieringsproblemer etter at grunnstrukturen hadde blitt bygget. Denne stod på stedet i nesten ti år til den ble endelig fjernet i 2004. 

En annen seksjon av museet tar for seg Nürnbergprosessen, der de ledende nazistene ble stilt for rettet for krigsforbytelser og forbrytelser mot menneskeheten. Ved å trykke på knapper kan besøkende høre opptak fra rettssakene.

Bilder fra Terrorens topografi
------------------------------

* Utstillingsbygningen med dokumentasjonssenteretUtstillingsbygningen med dokumentasjonssenteret
* Utgravde cellerUtgravde celler
* BiblioteketBiblioteket

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Topdalsfjorden** er en sidearm av Kristiansandsfjorden som strekker seg nord-sør fra Topdalselvas munning til Gleodden/Marvika. Fra elveoset ved Kjevik og Hamresanden og videre innover brukes navnet Ålefjærfjorden. Fra Ålefjær til Gleodden er det 5 nautiske mil. 

Topdalsfjorden ble i en periode fra 2013 til mars 2014 skrevet Tofdalsfjorden. Tveit historielag fremmet i 2012 forslag for Kartverket om at navnet skulle endres i samsvar med lokal uttale blant deler av befolkningen. Kartverket fattet vedtak i medhold av stadnavnlova om endring av skrivemåten i navnet den 4. februar 2013. Navneskiftet var omstridt blant de lokale innbyggerne. Den 17. mars 2014 vedtok Klagenemnda for stedsnavnsaker at Topdal og Tovdal skulle sidestilles og Tofdal gikk ut som godkjent skrivemåte. Den 5. juni 2015 gjorde Klagenemnda for stedsnavnsaker et endelig vedtak på at for navnet på fjorden fastsettes skrivemåten Topdalsfjorden. For elven fastsettes skrivemåten Tovdalselva for den øverste delen. Topdalselva/Tovdalselva blir sidestilt for den aller nederste delen.

Fjorden med sin elveos hadde tidlig betydning for handel og skipsfart. I dokumenter fra 1600-tallet og utover er lasteplasser i Gjusvik (Justvik), Tveit (Grovika), Lyngesund (Fuglevik) og Vige nevnt. Laksefisket i Topdalselva var betydelig.

I 1897 ble Marvika Orlogsstasjon og Gleodden bestykket med kanoner og mineleggingsutstyr.

Den første broa over fjorden ble åpnet i 1956, Varoddbroa, som ved åpningen var Nord-Europas lengste hengebro. Frem til broåpningen gikk det ferje fra Varodden til Torsvig på Søm, mens det var ferjefri forbindelse mot øst via Ålefjær og over Birkeland til Lillesand. 

Varoddbroa ble supplert med ytterligere en bro i 1994 slik at man kunne føre E18 i fire felt over fjorden.

I området mellom Hesteheia og Ringknuten i Topdalsfjorden ble det drevet søppeldeponering og -brenning i en årrekke fra 1950-tallet til 1973. Deponiet består av 250 000m³ masse. I dette området bygges for tiden (2006) et nytt havneanlegg for Kristiansand.

Referanser
----------

1. 1 2  Karl Otto Tønnessen: *Vil endre Topdal-navnet*, *Lillesands-Posten* 30. juni 2012 Arkivert 17. mars 2014 hos Wayback Machine.. Besøkt 18. mars 2013.
2. ↑  Lov om stadnamn av 18. mai 1990 nr 11 § 4.
3. ↑  «Topdalsfjorden». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 7. november 2016.
4. ↑  Tapte kampen om Tofdalsfjorden, Fædrelandsvennen. Besøkt 17. mars 2014.
5. ↑  «KLAGENEMNDA FOR STEDSNAVNSAKER» (PDF). 5. juni 2015. Arkivert fra originalen (PDF) 4. mars 2016. Besøkt 30. juni 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Et **topartisystem** er et system med to dominerende partier. I henhold til Duvergers lov vil et topartisystem ofte oppstå i systemer med flertallsvalg. Tradisjonelt har topartisystemer vært preget av større polarisering enn i flerpartisystemer, samtidig som begge partiene vil ha interesse av å opprettholde systemet. Et topartisystem behøver ikke forhindre fremveksten av nye partier, men for at et nytt parti skal kunne få makt i et topartisystem, må det i lengden overta plassen til et annet parti i dette systemet. Fordeler ved et slikt system kan være at partier alene blir styringsdyktige etter et valg da de alene kan danne majoritet i et parlament. Dette til forskjell fra et flerpartisystem der ingen partier nødvendigvis får flertall alene og dermed må danne koalisjonsregjering for å kunne være styringsdyktig og representere et flertall av velgerne. Ulemper ved et topartisystem kan være at nye partier ikke får tilgang, jamfør Duvergers lov, og dermed ikke nye ideer og politiske motiver.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** NKC
 |
Vi kan-utstillingen på Frognerstranda, 1938. Foto: Mittet & Co as / Oslo Museum 
Fra Vi kan-utstillingen, 1938. Oslo kommunes største paviljong med dekorasjoner av Aage Storstein. Foto: Mittet & Co as / Oslo Museum 
**Vi kan-utstillingen** ble arrangert i Oslo 12. mai til 18. september 1938. Utstillingsområdet var på Frognerstranda ved Frognerkilen. Arne Korsmo tegnet utstillingsområdet og utformet paviljongene. Ellers arbeidet blant annet tilhengere av funksjonalismen som Jacob Prytz og Thor Bendz Kielland i Foreningen Brukskunst, med planlegging og iverksettelse av utstillingen.

På utstillingen ble det vist nye forbruksvarer fra oslobedrifter. Videre ble planer og arbeid i Oslo kommune, med nye velferdstiltak lansert av Arbeiderpartiet, presentert. Oslo sto fram som et optimistisk bilde på det moderne samfunnet og kulturen på 1930-tallet, som var preget av sterk tro på betydningen av saklig informasjon, faglighet og objektivitet.

Utstillingen var en del av en bredere kampanje i mellomkrigstiden med ulike «kjøp norsk»-kampanjer.

Kilder
------

* Gram, Geirr Olav: *Oslo som «det moderne» - Vi kan-utstillingen 1938.* I Byminner nr.3-2008, s.20-37

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vi kan-utstillingen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «Vi Kan - gå, se og lær»
* *Byminner* nr.4-2012 Temanummer i forbindelse med utstillingen: OsloFunkis - en utstilling om arkitektur og livsstil i Oslo 1925-1940, på Oslo Museum, avdeling Bymuseet fra 14. november 2012.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
| Ruhrkessel |
| --- |
| Konflikt: Andre verdenskrig |
| Amerikansk soldat bevokter tyske krigsfanger ved Remagen i Ruhrområdet |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 7. mars - 21. april 1945 |
| Sted | Ruhrområdet, Rhinland og Westfalen |
| Resultat | Avgjørende alliert seier |

 |
| Stridende parter |
| Tysklands flagg Tyskland | USAs flagg USAStorbritannias flagg Storbritannia |
| Kommandanter og ledere |
| Tysklands flagg Walter ModelTysklands flagg Gustav-Adolf von ZangenTysklands flagg Josef Harpe | USAs flagg Omar BradleyUSAs flagg Courtney HodgesUSAs flagg William SimpsonStorbritannias flagg Bernard Law Montgomery |
| Styrker |
| Mellom 300 000 og 400 000soldater | 250 000 soldater |
| Tap |
| 10 000 drepteResten krigsfanger | 928 drept3 314 sårede |
|  |

**Ruhrkessel** («Ruhrgryta»), eller **Ruhrlommen** er betegnelsen for et omringningsslag som foregikk i og omkring Ruhrområdet i Tyskland i mars og april 1945. Slaget markerte avslutningen på den organiserte motstanden ved Vestfronten under andre verdenskrig. Ved slagets avslutning var mer enn 300 000 tyske soldater blitt tatt til fange.

Bakgrunn
--------

Etter at de allierte hadde lyktes i å krysse Rhinen 23. og 24. mars 1945, rykket de hurtig fram nord og sør for Ruhrområdet.

1. april ble omringningen av de tyske styrkene sluttet ved at allierte møttes ved Lippstadt. I nord rykket britiske og canadiske styrker fram, og videre inn i Tyskland, og tilsvarende rykket amerikanske styrker videre fram i sør.

Inne i det omringede området var det millioner av sivile og mer enn 300 000 tyske soldater fra Armégruppe B under kommando av Walter Model. Armégruppe B besto hovedsakelig av restene av 21 tidligere divisjoner.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Mona Grønstad** (født 13. mars 1958 i Åmot kommune) er en norsk maler, tegner og grafiker. 

Mona Grønstad har utdannelse fra Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo der hun studerte ved grafisk linje fra 1981 til 1985 da hun tok diplom. Hun har siden 1999 blant annet arbeidet med store akvarellmalerier der hun leker med lys og skygger i en dynamisk og abstrahert realisme, særlig av gjenstander og figurer i store rom og «menneskeskapte landskaper», det vil si av mennesker, arkitektur og plasser. Hun har hatt en rekke separatutstillinger, deriblant som festspillutstiller i Elverum kunstgalleri i 2007. Hun har dessuten blitt antatt flere ganger ved Østlandsutstillingen og Statens høstutstilling. 

Mona Grønstad er medlem av LNM (Landsforeningen Norske Malere), NBK (Norske Billedkunstnere) og BOA (Billedkunstnerne i Oslo og Akershus). I 2009 ble hun tildelt Arne Isacsson-prisen av Nordiska akvarellsällskapet i Sverige. 

Mona Grønstad er samboer med maleren og musikeren Morten Gran. De bor i Ski.

Referanser
----------

1. ↑   www.degruyter.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Mona Grønstads hjemmesider
* Intervju med Mona Grønstad i *Kunst for alle* 2009[*død lenke*]
* Videopresentasjon av utstilling 2014
Gården Grimsrød på Jeløya ved Moss. Maleri tilskrevet Iwan Preiwan, tidlig 1800-tall. Nå i Moss kommune/Kunstsamlingene, overført fra Oslo Bymuseum.
Maleriet «Arbeidere på hjemvvei» er Munchs mest kjente fra perioden hvor han bodde på Grimsrød gård og skildrer arbeidere fra Moss Glassverk
**Grimsrød gård** er en tidligere bondegård på Jeløya. Den fikk herskapelig bebyggelse på 1700-tallet. Fra ca. 1820 tilhørte den kjøpmann og konsul David Chrystie (1791–1857) fra Moss. Han bodde selv på Torderød gård og eide og drev en rekke andre gårder på Jeløya, Framnæs, Bergersborg, Charlottenberg, Tronvik og Orkerød, hvor han også bodde i perioder. Maleriet avbildet her er ett av en serie på tre, antagelig malt for David Chrystie. De to andre er prospekter av Torderød og Orkerød, og er nå på Torderød.

Grimsrød er mest kjent for at maleren Edvard Munch bodde der i tre år.

Referanser
----------

1. ↑  Iuell, Ragnar: Slægten Chrystie i Norge. Oslo, Cammermeyers Boghandel, 1946, s. 19. Nasjonalbiblioteket.
2. ↑  «Munch på Jeløya: Formuende, utadvendt, hyperaktiv», artikkel fra *Aftenposten* 11. oktober 2014

Litteratur
----------

* Arnulf Johannessen, «Grimsrød - Jeløys 'glemte' lystgård», fra *Moss Magasinet 2015*
* Edvard Munch i Moss 1913-1916, fra Moss historielag
* Lars Roede, «Et maleri på avveier – fra Jeløya til Ljan», *Byminner* nr. 2–2021, s. 70–77 (Maleriet fra ca. 1830)

Eksterne lenker
---------------

* Om Grimsrød gård, fra Moss byleksikon
* Om Munch og Moss Arkivert 23. desember 2015 hos Wayback Machine. fra Punkt Ø
* Munch 150 Fredrikstad
***Vi har så korte armar***  – med undertittel *Tilstandsrapportar* – er en roman av Olaug Nilssen fra 2002.

Innhold
-------

Liv og Ølgjer er to ungdommer på omtrent samme alder fra bygda Skoddeheimen i Sogn og Fjordane. Begge studerer i Bergen. I tilbakeblikk får vi glimt av oppveksten i ei bygd der skodda ligger tjukk i dagevis og sola bare unntaksvis er framme og får folk til å gå ut, møtes og le sammen.

En får inntrykk av at både Liv og Ølgjer har vært utsatt for en viss grad av mobbing – eller at de iallfall ikke har vært med i gjengen. Det har derimot de to fandenivoldske jentene – «vi» – som åpner og avslutter romanen, og som rett som det er kikker inn gjennom vinduene eller lytter ved dørene til hyblene deres. Disse kan like gjerne representere følelsen hovepersonene har av å bli fulgt med våkent blikk av omgivelsene, dvs. hjembygda. For både Liv og Ølgjer prøver å bryte opp fra de verdiene de er oppvokst med og finne sitt eget liv.

Ølgjer er den som best ser ut til å lykkes med det, mens Liv lammes av tanken på hvordan hun tar seg ut i andres øyne – enten det er studiekamerater eller Ølgjer, som hun gjerne vil elske og bli elska av. Mye av romanen skildrer Livs fantasier i form av indre monolog eller dagboksblad. Naturligheten og erotikken befinner seg på fantasiplanet. Hun viser dessuten tendenser til manisk renslighet, og plages av de andres noe lemfeldige renhold i hybelhuset.

Form
----

Nilssen skriver en typisk postmodernistisk prosa, med sitater, allusjoner og tekstbiter fra andre verk – særlig salmer. Det veksler mellom nåtid og fortid, og det er umerkelige overganger mellom ytre og indre plan, mellom fantasi og virkelighet. Dialogene kan begynne som reelle dialoger, for så å bevege seg over til å bli Livs indre samtaler med andre. Lange partier kan minne om bevissthetsstrøm der teksten styres av assosiasjoner og tankesprang.

Tittelen antyder et pessimistisk syn på mulighetene for mennesker til å nå hverandre i meningsfull kommunikasjon.

Bibliografi
-----------

Olaug Nilssen: Vi har så korte armar - tilstandsrapporter. Samlaget. Oslo 2002. ISBN 8252158242.

Portal: Litteratur
**Surbiton** er en forstad innenfor distriktet Kingston upon Thames i sørvestlige London. Det ligger ved siden av elven Themsen, i under av 18 km sørvest for sentrale London.

Tidlig på 1800-tallet besto Surbiton av rundt 40 bolighus og et vertshus, men da jernbanen kom fikk stedet en jernbanestasjon tidlig. Kingston-on-Railway, som den da het, åpnet i 1838, og løpet av de neste tiårene kom det raskt kostbare hus i den nye forstaden som ble kalt for Kingston New Town og New Kingston. Surbiton jernbanestasjon, som den ble hetende, ble fullstendig ombygd i 1937-38 i en modernistisk arkitektur under ledelse av James Robb Scott. Den ble verneverdig i klasse II i 1998 og i 2005 utnevnte London Transport Surbiton stasjon som årets jernbanestasjon.

Referanser
----------

1. ↑  «Railways South East», sitat: «A township developed on the hill near the railway. This was named New Kingston, New Town and Kingston-upon-Railway before becoming Surbiton»
2. 1 2  «Surbiton station», *Hidden London*

Eksterne lenker
---------------

* Kingston Borough Council

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
River Tapi, Surat Thani.
Den katolske St Raphael-katedralen i Surat Thani.
**Surat Thani** er provinshovedstaden i provinsen Surat Thani og senter for kommunen av samme navn, i det sørlige Thailand. Befolkningen anslås (2005) til 127 200.

Det er flyplass i Phunphin kommune, 25 km vest for byen, og Phunphin har også hovedjernbanestasjon på den nord-sør-gående jernbanelinjen Bangkok-Singapore. Fra Surat Thani går det ferjer til turistøyene Koh Samui, Koh Tao og Koh Pha-ngan.

Bank of Thailand og Thailands statistikkbyrå har regionale kontorer i byen. Det er større militæranlegg i Surat Thani, med hovedkvarteret for 4.Arme og en luftforsvarsstasjon.

Det er en egen campus for Prince of Songkla University 9 km sørøst for Surat Thani, ogher ligger også Surat Thani Rajabhat University og et medisinsk forskningssenter like. Surat Thani har også en egen skole for offentlig ansatte (School og Public Administration), samt en teknisk høyskole.

Eksterne lenker
---------------

* (th) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Surat Thani – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Gunnar Håland** (født 8. februar 1938 i Randaberg) er en norsk professor i sosialantropologi.

Håland ble i 1966 magister artium i sosialantropologi ved Universitetet i Bergen der han studerte under Fredrik Barth. Han var deretter tilknyttet Institutt for sosialantropologi samme sted som amanuensis fram til 1988 da han ble forsker ved Chr. Michelsens Institutt. I 1988 tiltrådte Håland professorat ved Universitetet i Bergen. Han er siden 2007 professor emeritus.

I sin sosialantropologiske forskning har Håland særlig beskjeftiget seg med utviklingsspørsmål, humanøkologi, økonomisk antropologi, etnisitet, kulturhistorie, symboler og globalisering. Hålands akademiske virke kjennetegnes av omfattende internasjonale nettverk. Han har omfattende feltarbeid og erfaring fra afrikanske og asiatiske land, med særlig fokus på Sudan, Etiopia, Nepal, Bangladesh og Kina.

I 1972–1973 var han foreleser ved Universitetet i Khartoum og i årene 1976–1977 leder for Human Science Team ved International Livestock Centre for Africa. Videre har han i 2002 vært gjesteprofessor ved Inner Mongolian Agricultural University og i 2004 æresprofessor ved Anhui University, begge i Kina. Han har i tillegg vært seniorekspert for FAO, arbeidet med internasjonale organisasjoner som ILO, UNHCR og Verdensbanken, samt bistandsorganisasjoner som Kirkens Nødhjelp, Danida og Danmarks Røde Kors.

Håland ble 17. desember 2007 tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull for langvarig samfunnsganglig virke som vitenskapsmann.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Gunnar Håland i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Gunnar Håland i BIBSYS
* Presentasjon fra UiB
* Presentasjon fra Senter for Utviklingsstudier
* Kongens fortenestmedalje i gull til Randi og Gunnar Håland fra Fylkesmannen i Hordaland
* Fortjenstfullt ektepar fra På Høyden

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC **·** CRIStin
 |
**Gunnar Høverstad** (født 13. februar 1922 i Asker, død 3. desember 1943 over Tyskland) var en norsk bombeflyger (løytnant) under andre verdenskrig.

Høverstad tok flygerutdannelse i Canada og gjennomførte omkring 30 bombetokt med Handley Page Halifax bombefly over Tyskland. På tokt med *35 Squadron RAF* mot Berlin kom flyet i brann etter treff fra tysk luftvernskyts 3. desember 1943. Høverstad holdt flyet i luften til mannskapet på seks kom seg ut i fallskjerm. Selv måtte han bøte med livet, da det var blitt for sent å komme seg ut.

I statsråd 7. november 1947 ble løytnant Gunnar Høverstad post mortem tildelt Krigskorset med sverd for «heltemodig innsats natten mellom 2. og 3. desember 1943 under angrep på Berlin.»

Han var sønn av skolehistorikeren Torstein Høverstad fra Vang i Valdres.

Referanser
----------

1. 1 2   www.strindahistorielag.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*, s. 185.
3. ↑  *Våre falne*, andre bok, utgitt av Den norske stat, 1949–51.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda **·** Geni **·** Våre falne

 |

Portal: Andre verdenskrig
**Michael Steiner** (født 28. november 1949 i München) er en tysk diplomat. Han var fra 2002 til 2003 sjef for FNs midlertidige administrasjon i Kosovo (UNMIK).

Liv og virke
------------

Steiner studerte rettsvitenskap i München og Paris og begynte i 1981 å arbeide i Auswärtiges Amt, det tyske utenriksdepartementet. Fra 1989 til 1991 var han ved ambassaden i Praha i en periode da jernteppet falt og ambassaden mottok mange østtyskere på flukt fra DDR. Steiner fikk oppmerksomhet for selv å ha hjulpet flyktninger inn på ambassadens område.

Fra 1991 til 1992 arbeidet han for tysk humanitær bistand i Kroatia. Deretter ble han leder for avdelingen for multilaterale fredsprosesser i utenriksdepartementet, for så å få ansvar for departementets avdeling for fredsskapende arbeid i det tidligere Jugoslavia. Steiner var fra 1994 til 1995 Tysklands representant i den internasjonale kontaktgruppen for det tidligere Jugoslavia. Han gikk så i internasjonal tjeneste og var fra 1994 til 1995 stedfortredende høyrepresentant for Bosnia-Hercegovina. I 1998 var han ambassadør i Tsjekkia. 

Fra 1998 til 2001 var han utenriks- og sikkerhetspolitisk rådgiver for forbundskansler Gerhard Schröder. Han gikk av etter den såkalte «kaviaraffæren» over hans opptreden i forbindelse med Schröders besøk Russland.

Fra 14. februar 2002 til 8. juli 2003 var Steiner FNs generalsekretærs spesialrepresentant for Kosovo og sjef for FNs administrasjon i provinsen (UNMIK). Deretter ble han i 2003 Tysklands representant ved FN og andre internasjonale organisasjoner i Genève, der han var til 2007. Steiner ble så utnevnt til ambassadør i Italia og San Marino, en post han hadde fra 2007 til 2010. Fra 2010 til 2012 var han den tyske regjeringens spesialutsending for Afghanistan og Pakistan. I 2012 ble Steiner utnevnt til ambassadør i India.

Referanser
----------

1. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000022822, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Records of persons of interest, svazky.cz[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3  Lebenslauf: Designierter Botschafter Michael Steiner Arkivert 12. juli 2013 hos Wayback Machine. Deutsche Vertretungen in Indien.
4. ↑  «Kosovo's unconventional new chief», *BBC News*, 14. februar 2002.
5. ↑  «Schröder aide quits in 'caviar affair'», *The Guardian*, 21. november 2001.
6. ↑  «UNMIK SRSGs since 1999», UNMIK.

  


| * v
* d
* r
FNs generalsekretærs spesialrepresentant for Kosovo |
| --- |
|  | Sérgio Vieira de Mello  **·** Bernard Kouchner **·** Hans Hækkerup **·** Michael Steiner **·** Harri Holkeri **·** Søren Jessen-Petersen **·** Joachim Rücker **·** Lamberto Zannier **·** Farid Zarif |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** CiNii **·** Munzinger (iba)
 |
***The Stepping Stone*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Reginald Barker.

Handling
--------

Mary Beresford er den hengivne og selvoppofrende konen til en mann hvis ambisjoner er veldig store, men hvis energi i å oppnå hans drømmer er nærmest ikke-eksisterende. Han har en stilling hos et stort og anerkjent firma, men klarer bare å holde på denne jobben utelukkende fordi hans kone gjør det meste av arbeidsoppgavene for ham. En dag blir en spesielt viktig bunke med papirer gitt til ektemannen hennes, Al Beresford, av hans arbeidsgiver: en rapport som må være i hendene på deres største og mest fremtredende klient.

Al jobber med saken resten av dagen, men påstår å ha fått hodepine om kvelden og legger seg for å sove. Hans kone fullfører resten av arbeidet, og leverer papirene personlig til Elihu Jasper. Jasper er en mektig operatør på Wall Street, og bor alene i et stort herskapshus. Han blir umiddelbart romantisk tiltrukket av Mary. Men han oppdager snart at ektemannen hennes ikke er særlig dyktig. Det kommer et tidspunkt når Beresford er overbevist om at hans innsats på jobben helt og holdent skyldes hans egen innsats og dyktighet.

Skuespillere
------------

* Frank Keenan som Elihu Knowland.
* Mary Boland som Mary Beresford.
* Robert McKim som Al Beresford.
* Margaret Thompson som Flora Alden.
* Joseph J. Dowling som W.B. Prescott.
* J. Barney Sherry som Horatio Wells.

Referanser
----------

1. 1 2  ; besøksdato: 1. mai 2016.
2. ↑  THE STEPPING STONE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Stepping Stone* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Stepping Stone* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Stepping Stone* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Värtsilä** er en tidligere kommune i landskapet Norra Karelen i Finland. Kommunen hadde 636 innbyggere i 2002 og et areal på 136 km². Värtsilä var en finskspråklig kommune som grenset til kommunene Tohmajärvi og Tuupovaara. Den hadde også grense mot Russland i øst.

I Värtsilä ble Wärtsilä järnbruk grunnlagt i 1851 på stedet hvor et sagbruk var anlagt. Bygden utviklet seg etter hvert til et industristed. I mellomkrigstiden utviklet Wärtsiläkonsernet seg til en av landets ledende bedrifter. Ved krigsavslutningen i 1944 ble 215 km² av kommunen avstått til Russland, herunder industristedet Värtsilä. 

Den 1. januar 2005 ble Värtsilä kommune slått sammen med Tohmajärvi kommune.

| * v
* d
* r
Kommuner i landskapet Norra Karelen |
| --- |
| Landskapets våpen | Heinävesi **·** Ilomants **·** **Joensuu** **·** Juga **·** **Kides** **·** Kontiolax **·** Libelits **·** **Lieksa** **·** **Nurmes** **·** **Outokumpu** **·** Polvijärvi **·** Rääkkylä  **·** Tohmajärvi | Finlands flagg |
| **Tidligere kommuner:** Eno **·** Kesälahti **·** Kiihtelysvaara **·** Nurmes landkommune **·** Pielisensuu **·** Pielisjärvi **·** Pyhäselkä **·** Tuupovaara **·** Valtimo **·** Värtsilä |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
En sylinderspolledåse
Hos en **sylinderspilledåse** blir lyden laget ved at en metallvalse med stifter roterer og slår an tennene, eller tungene, på en inntilliggende metallkam. Tungene lager en lang plingende lyd: kort tunge gir en lys tone mens en lang tunge gir en basstone. En stiftvals har vanligvis 8-10 ulike melodier, men det er beskrevet alt fra 2 til 30 stk. For å skifte melodi skyves stiftvalsen sideveis ved hjelp av en spak.

Sylinderspilledåsen er eldre enn de mekaniske instrumentene som blir styrt med hullkort eller plate (platespilledåse). Stiftvalsprinsippet er beskrevet allerede i dokument fra 800-tallets Bagdad. Prinsippet med svevende tunger tilskrives klokkemaker Antoine Fevre fra Genève, i 1796, mens bruk av sylinder med pigger som styring av det musikalske forløpet hadde vært i bruk i klokker noen tiår tidligere.

Den fransktalende delen av Sveits, som også var senter for finmekanisk klokkeindustri, ble tidig senter for utviklingen av instrumentet, spesielt kring byen St. Croix. I løpet av 1800-tallet vokste sveitsiske firmaer frem som Nicole Freres, Paillard, Lecoultre, Mermot Freres med flere. De kom etter hvert til å eksportere til hele verden. Det fantes også produsenter i Frankrike, Tyskland, Tsjekkia, Østerrike-Ungarn og andre steder.

Produksjonen av spilledåser, i en trekasse med ca. 8-10 melodier, hadde sin storhetsperiode mellom 1870-1890 for nærmest å opphøre helt ca. 1914, utkonkurrert av grammofon og fonograf. 

I tillegg til den enkle modellen av sylinderspilledåse med en kam, ble det laget ulike musikalske modeller med andre sound, eller der ulike instrumenter ble imitert - mandolin (med tremolo), pianoforte (med dynamikk), harpe etc. Mekanikken ble også koblet til slagverk med tromme, klokker eller kastanjetter.

Referanser
----------

1. ↑  Webb, Graham. *The Cylinder Musical-Box Handbook*. Faber&Faber. London 1968.s. 14
2. ↑  Arthur W. J. G. Ord-Hume: *Musical Box. A history and collector’s guide. Geroge Allen & Unwin*. London 1980 ISBN0-04-789007-x
3. ↑  Bowers, Q. David. *Encyclopedia of Automatic Musical Instruments. IV*. Vestal U.P. New York 1974. s. 15-96
4. ↑  Webb, Graham. *The Cylinder Musical-Box Handbook*. Faber&Faber. London 1968.s. 30-34