recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Den frihetlig-demokratiske grunnordningen** (ty. *freiheitliche demokratische Grundordnung*) er et begrep i tysk politikk. 

Begrepet brukes flere steder i den tyske grunnloven av 1949 (Grundgesetz) og henspiller på kjernestrukturen i alminnelige samfunnsorden. Det dreier seg bl.a. om 

* folkets rett til gjennom valg og bestemte organer å utøve statsmakten og å forme innholdet i rettsstaten,
* at lovgivningen er begrenset av forfatningen og at den utøvende makt er bundet av lov og rett
* retten til å danne en politisk opposisjon
* muligheten til å oppløse regjeringen og dennes ansvar overfor parlamentet
* domstolenes uavhengighet
* utelukkelse av enhver utøvelse av vilkårlig makt eller vold
* respekt for menneskerettighetene

Det er i Tyskland straffbart å bekjempe den frihetlig-demokratiske grunnordningen. Partier som ønsker å avskaffe den frihetlig-demokratiske grunnordningen kan forbys. Dette har vært håndhevet gjennom flere forbud mot partier på ytre høyre og venstre fløy.

Se også
-------

* Tysklands politiske system

Referanser
----------

1. ↑  Eksempel: Artikkel 10

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Tórsvøllur** er et fotballstadion i Gundadalur i Tórshavn på Færøyene. Stadionet har en kapasitet på 6 000 tilskuere.

Tórsvøllur ble bygget i 2000, for å få en gressbane i Tórshavn som kunne huse internasjonale kamper. Tidligere spilte det færøyske landslaget sine hjemmekamper på Toftir. Tórsvøllur ble tegnet av MAP Arkitektar i Tórshavn.

I 2012 ble det lagt kunstgress på grunn av det røffe klimaet på Færøyene.

* Tórsvøllur 2015Tórsvøllur 2015
* Tórsvøllur 2015Tórsvøllur 2015
* Tórsvøllur 2015Tórsvøllur 2015

Det ligger flere idrettsanlegg i Gundadalur. Det første fotballstadionet i Gundadalur ble åpnet i 1911. Havnar Bóltfelag og B36 Tórshavn spiller sine hjemmekamper på et av de mindre anleggene i dalen. Her ligger også svømmehall og flerbrukshall.

Referanser
----------

1. ↑  Tórsvøllur foto og video - Nordic Stadiums
2. ↑  «National Stadiums». Arkivert fra originalen 9. november 2018. Besøkt 6. juni 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tórsvøllur – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Færøyene
**Den europeiske unions militærkomite** (engelsk: European Union Military Committee (**EUMC**)) ble opprettet i 2001 og er underlagt EUs utenriks- og sikkerhetspolitiske komité. Den er sammensatt av medlemsstatenes forsvarssjefer, og er den høyeste militære organ underlagt Den europeiske unions råd. Komiteens arbeid inngår i EUs felles sikkerhets- og forsvarspolitikk.

Oppgaver
--------

Komiteen

* gir retningslinjer vedrørende alle militære aktiviteter innenfor EUs rammer, særlig planleggingen og gjennomføringen av militære utplasseringer og operasjoner under den felles sikkerhets- og forsvarspolitikk (FSFP) og utviklingen av militær kapasitet
* yter militær rådgivning til EUs utenriks- og sikkerhetspolitiske komité og utarbeider anbefalinger om militære spørsmål.

Norges og andre ikke-medlemslands deltakelse
--------------------------------------------

Norge deltok per 2018 jevnlig i møter med EUs militærkomité og med EUs utenriks- og sikkerhetspolitiske komité (PSC) i en multilateral ramme sammen med andre allierte land som ikke er medlemmer av EU og med kandidatland. Norge deltok likeledes i faste møter mellom PSC og Natos råd der et viktig element er gjennomføringen av prosessen for å styrke samarbeidet mellom EU og Nato.

Referanser
----------

1. ↑   www.consilium.europa.eu[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Den Europæiske Unions Militærkomité (EUMC)». *www.consilium.europa.eu* **(dansk)**. Besøkt 6. desember 2019.
3. 1 2  «Den Europæiske Unions Militærkomité (EUMC)». *www.consilium.europa.eu* **(dansk)**. Besøkt 6. desember 2019.

Portal: Den europeiske union
**Tõnu Õnnepalu** (født 13. september 1962 i Tallinn) er en estisk forfatter og oversetter som også er kjent under psevdonymene Emil Tode og Anton Nigov. 

Han studerte biologi fra 1980 til 1985 på Universitetet i Tartu. Deretter var han lærer i to år på en skole på Hiiumaa før han ble referent i Estlands utenriksdepartement. Han gav ut sin første diktsamling i 1985 og har gitt ut fem diktsamlinger til sammen, den siste i 2005. 

Den første romanen var hans roman *Grenseland* fra 1993. Den har blitt oversatt til 14 språk. Han har skrevet seks romaner, den siste kom i 2002. Õnnepalu undersøker ofte temaer som homofili, isolasjon og svik. Fem av hans romaner er under psevdonymet Emil Tode.

Oversetter
----------

I tillegg til å være forfatter, er Tõnu Õnnepalu også essayist og oversetter. Han har oversatt verker fra fransk til estisk av forfattere som François Mauriac, Charles Baudelaire and Marcel Proust. Han har også skrevet for det engelske magasinet Poetry Society og er rådsmedlem i Eesti Maaülikool, Estlands biovitenskapelige universitet i Tartu.

Priser
------

Han har fått Baltisk Råds litterære pris, hans dikt *Inquiétude du Fini* er blitt tonesatt og fremført av et kor dirigert av den kjente estiske komponisten Erkki-Sven Tüür. Han fikk prisen Årets forfatter i Estland i 1994 av forfatterforeningen, året etter fikk han tilsvarende pris fra Estlands kulturhovedstad.

Referanser
----------

1. ↑   Babelio, oppført som Tode Emil, Babelio forfatter-ID 239557[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Estonian biographical database, Estonian biographical database ID 3818, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 16. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** ICCU **·** MusicBrainz
 |
**FLK «Neko»** var et flytende hvalkokeri tilhørende rederiet Christian Salvesen i Leith i Skottland. Hun ble bygd som et kombinert passasjer- og lasteskip i 1891 ved Armstrong Mitchell Co. Ltd. i Newcastle for Deutsche Dampfschiffahrtsgesellschaft Kosmos (DDG Kosmos) i Hamburg. DS «Neko» gikk i rute mellom Europa og Sør-Amerika via Falklandsøyene og Kapp Horn.

I 1911 ble «Neko» solgt til Chr. Salvesen og ombygd til hvalkokeri. Kokeriutstyret ble installert ved Framnæs Mekaniske Værksted i Sandefjord. Deretter ble hun sendt til Sør-Shetlandsøyene sammen med tre nybygde hvalbåter: «Scapa», «Silva» og «Sonja». Dette var de tre første hvalbåtene som ble bygd ved et britisk skipsverft (Hawthorns, Leith). «Neko» drev fangst hovedsakelig fra Deceptionøya, men gikk også videre sørover langs vestsiden av Antarktishalvøya, der ankerplassen Neko Harbour er oppkalt etter henne. Sommeren 1912 forsøkte Salvesen også fangst ved Madagaskar med kokeriene «Neko» og «Horatio» uten særlig hell. Mannskapet på «Neko» ble nesten utelukkende rekruttert i Norge.

Den 8. mai 1924 grunnstøtte og forliste «Neko» ved Cabo de São Tomé nordøst for Rio de Janeiro på vei hjem etter endt sesong i Sørishavet.

Se også
-------

* Liste over flytende hvalkokerier

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  1911 Neko Arkivert 26. mai 2008 hos Wayback Machine. lardex.net
2. 1 2  Hart, s. 138
3. ↑  Hart, s. 82

Litteratur
----------

* Ian B. Hart (2006). *Whaling in the Falkland Island Dependencies 1904–1931. A history of shore and bay-based whaling in the Antarctic* **(engelsk)**. Pequena. ISBN 0955292409.
**St. Andrews Links** i den skotske byen St. Andrews regnes som golfsportens hjemsted. Det har vært spilt golf på stedet siden det 15. århundre. Idag er der seks offentlige golfbaner, inkludert *The Old Course*, som regnes blant de fineste, og unektelig mest berømte og tradisjonelle, baner i verden. Banene på St. Andrews eies av lokale myndigheter og drives av den veldedige organisasjonen St. Andres Links Trust. St. Andrews Links er hjem til Royal & Ancient Golf Club of St. Andrews (R&A), som er styringsorganet for golf i store deler av verden og en av de mest prestisjefylte golfklubbene.

Old Course
----------

*The Old Course* på St. Andrews er en av de eldste golfbanene i verden. Banen ligger på offentlig eiendom og eies av byen St. Andrews. Klubbhuset til R&A ligger rett ved utslagsstedet til det første hullet og mange er av den oppfatning at denne klubben eier banen, selv om R&A bare er en av mange klubber som har spillerettigheter på banen, sammen med almenheten.

Ingen vet med sikkerhet når golf for første gang ble spilt på området som nå utgjør *The Old Course*. Det tidligste skriftlige beviset er en lisens utgitt i 1552 som gav folk tillatelse til å drive kaninoppdrett, golf, fotball, skyting og annet tidsfordriv på området. Banen utviklet seg uten hjelp av arkitekt over mange år.

Banen er stengt på søndager for å la gresset hvile, og benyttes da som park for lokalbefolkningen. Spill på søndager er kun tillatt ved to anledninger:

* Den siste dagen i Dunhill Links Championship, en årlig turnering på Europatouren.
* Den siste dagen i The Open Championship når den holdes på banen (omtrent hvert femte år).

Eksterne lenker
---------------

* St. Andrews Links – offisielt nettsted Arkivert 18. august 2011 hos Wayback Machine.

Portal: Golf

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
***Menn er fra Mars, kvinner er fra Venus*** er en bok skrevet av den amerikanske ekteskapsrådgiveren, dr.philos. John Gray. Den ble først gang utgitt i USA i 1992. Boken er skrevet som en selvhjelpsbok med en rekke råd, og forslag til løsninger på problemer, som kan hjelpe menn og kvinner i parforhold. Gray tar utgangspunkt i at menn og kvinner er grunnleggende forskjellige, og hevder at for at par skal kunne fungere sammen, er det nødvendig å forstå partnerens kommunikasjonsform og følelsemessige behov. Romersk mytologi med gudene for henholdsvis krig og kjærlighet brukes som metaforer for menns og kvinners ulikheter.

Gray fokuserer nesten utelukkende på forskjellene mellom kjønnene, men har bemerket at Mars og Venus er stereotyper, og ikke er ment å skulle beskrive den enkelte kvinne eller mann. Boken har blitt møtt kritikk, spesielt fra enkelte kjønnsforskere som påpeker psykiske likheter og felles behov mellom kjønnene. Feminister har kritisert boken for å være misogyn, og mener boken anbefaler kvinner å tilpasse seg mannens væremåte. Andre har påpekt mangler i Grays referansegrunnlag til den forskning han påstår ligger til grunn for boken. Andre kritikere har rost boken for å gjøre gode råd og løsningsmodeller tilgjengelige.

Referanser
----------

1. ↑  Barnett, Rosalind C. & Rivers, Caryl (3. september 2004):«Men Are From Earth, and So Are Women. It's Faulty Research That Sets Them Apart», *The Chronicle Review*
2. ↑  Sex and Sensibility Cathy Young, Reason, March 1999
3. ↑  «The Rebuttal From Uranus» Arkivert 18. februar 2009 hos Wayback Machine.
4. ↑  Hamson, Susan (14. februar 1996): «The View from my Well Chapter 1» Arkivert 26. februar 2009 hos Wayback Machine. *Rebuttal from Uranus*
5. ↑  Grohol, John (1. februar 2003): «Book review: Men are from Mars, Women are from Venus» Arkivert 20. mai 2013 hos Wayback Machine. *Psych Central*

Litteratur
----------

* Gray, John (2007): *Menn er fra Mars, kvinner er fra Venus – kunsten å forstå det motsatte kjønn*, oversatt av Jorunn Carlsen, ISBN 9788204138248

Eksterne lenker
---------------

* «Men are from Mars, Women are from Venus» – John Grays nettsted om boken (engelsk)
* «Rebuttal from Uranus» – nettsted med kritisk blikk på boken (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Meningskorridor** (fra svensk *åsiktskorridor*) er en metafor for grensene for hvilke meninger som anses som akseptable å fremme i offentlig debatt. Begrepet viser til hva som regnes som allment aksepterte meninger, og hvilke ytringer som fører til at en risikerer å fordømmes og støtes ut av «det gode selskap». Begrepet ser særlig brukt for å beskrive politiske meninger som er utbredt i befolkningen, men sjelden fremmes i etablerte medier. 

Begrepet ble lansert av statsviteren Henrik Oscarsson i 2013.

Ordet ble i desember 2014 lagt til listen over nyord i svensk av det svenske språkrådet.

> Mye av den underliggende logikken i denne formen for moraliserende offentlighet har vært at det som er sant, kan være skadelig. Like ens at man nesten av nødvendighet må innta motsatt posisjon av det innvandringskritikerne mener, uavhengig av saklighet (...) vi må slutte å snakke om eliter, fordi slike merkelapper er høyrepopulismens språk.
> 
> 
> Bård Larsen
> 
> 

Begrepet er overlappende med «Overton-vinduet».

Se også
-------

* Politisk korrekthet
* Scenenekt (deplatforming)
* Ekkokammer
* Taushetsspiralen

Referanser
----------

1. ↑  Språkrådet (Sverige). «Nyordslistan 2014» (PDF). «ökad användning: metafor för gränserna för vilka åsikter som är allmänt accepterade i samhällsdebatten. 2013.» [*død lenke*]
2. ↑  Oscarsson, Henrik Ekengren (10. desember 2013). «Väljare är inga dumbommar» **(svensk)**. Besøkt 24. november 2019.
3. ↑  «Från attefallshus till åsiktskorridor - Institutet för språk och folkminnen». *www.isof.se* **(svensk)**. Arkivert fra originalen 25. oktober 2020. Besøkt 24. november 2019.
4. ↑  «Bård Larsen om svensk debattkultur: – Å omtale noen som fascist en alvorlig anklage». *www.vg.no*. Besøkt 24. november 2019.
Villmenn bak skjold, men ikke som heraldiske skjoldholdere, i et portrett av Albrecht Dürer (1499, Alte Pinakothek)
**Villmann** er en mytologisk figur som forekom i kunst og litteratur i middelalderens Europa.

Villmann ble også en figur i europeisk heraldikk, særlig fra 1600-tallet, men også tidligere, bl.a. som skjoldholder i dansk-norske unionskongers våpenskjold og i slektsvåpenet til ætten Bille. I norske offentlige våpen har vi ikke villmannsfiguren, men den forekommer i bl.a. finske og svenske våpen. Vi har en villmann som figur i skjoldene til bl.a. de norske slektene Arctander, Cloumann, Frimann, Dunker, Horneman, Magnus, Pihl og von Tangen. Slekten Refsum har i skjoldets øverste felt en oppvoksende villmann, og som hjelmtegn en stående hel villmann.

Den heraldiske villmannen blir vanligvis avbildet som en stående naken mann med eikeløvskranser rundt hodet og hoftene, mens han holder en klubbe. Detaljene kan variere og villmannen kan også holde andre ting, f.eks. Cloumanns villmann som holder et dyrelår i en hevet venstre hånd.

Noe forskjellig fra villmannen er Herkules (Herakles) som heraldisk figur. Herkules avbildes som en naken mann med løveskinn om hoftene og over den ene skulderen, mens han holder en klubbe. En slik figur var skjoldholder på begge sider av kongevåpenet til de greske kongene av huset Oldenburg, se Hellas' riksvåpen.

Litteratur
----------

**Norsk**

* Hans Krag: *Norsk heraldisk mønstring fra Fredrik IV’s regjeringstid 1699-1730*, Drøbak 1942 – Kristiansand S 1955
* Hans Cappelen: *Norske slektsvåpen*, Oslo 1969 (2. opplag 1976)
* Herman L.Løvenskiold: *Heraldisk nøkkel*, Oslo 1978
* Harald Nissen og Monica Aase: *Segl i Universitetsbiblioteket i Trondheim*, Trondheim 1990

**Utenlandsk**

* Carl-Alexander von Volborth: *Alverdens heraldik i farver*, Politikens Forlag, København 1972 (oversatt av Sven Tito Achen)
* Ottfried Neubecker: *Heraldik. Kilder, brug, betydning*, København 1979 (oversatt og bearbeidet for Skandinavia av Nils G. Bartholdy)

Galleri
-------

* Danmarks store riksvåpen 1947-1972 med to villmennDanmarks store riksvåpen 1947-1972 med to villmenn
* Villmanstrands byvåpen er et talende våpenVillmanstrands byvåpen er et talende våpen
* Det svenske landskapsvåpenet for LapplandDet svenske landskapsvåpenet for Lappland
* Jost Ammans utforming fra 1589 av villmann som skjoldholderJost Ammans utforming fra 1589 av villmann som skjoldholder
* Villmann i Matias Tausans våpenskjold i Stavanger domkirke,skåret av Andrew Lawrenceson Smith (død ca 1694) til epitafiumVillmann i Matias Tausans våpenskjold i Stavanger domkirke,skåret av Andrew Lawrenceson Smith (død ca 1694) til epitafium
* Slekten Billes våpen tegnet 1890 av Anders ThisetSlekten Billes våpen tegnet 1890 av Anders Thiset
* Dansk slekt Bille-Brahe-Selbys våpen fra 1700-tallet. Tegnet av ThisetDansk slekt Bille-Brahe-Selbys våpen fra 1700-tallet. Tegnet av Thiset

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
Den italienske politikeren Benito Mussolini og hans fascistiske «svartskjorter» (*camicie nere*) fotografert under marsjen mot Roma, statskuppet i 1922. Omkring 25 000-30 000 svartskjorter og (fascistiske gatekjempere) deltok.
**Den frivillige milits for nasjonal sikkerhet** (italiensk *Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale*, forkortet MVSN) var en paramilitær og fascistisk organisasjon i Italia før og under andre verdenskrig. Militsen ble utelukkende brukt av fascistpartiet Partito Nazionale Fascista, og soldatene sverget troskap til partilederen Benito Mussolini, ikke kong Viktor Emmanuel III. Militsen ble etter hvert kalt *camisie nere*, «svartskjorter», etter fargen på uniformene. Dette ble siden en fellesbenevnelse på en rekke fascistiske organisasjoner i og utenfor Italia.

Militsen hadde sin opprinnelse i de paramilitære gatekjemperne *squadristi*, som ble etablert i 1919, og som i 1922 deltok i marsjen mot Roma under Mussolinis statskupp denne høsten. Samme år ble *squadristi* omorganisert under navnet *milizia*, med underavdelinger kalt *bandiere*. 1. februar 1923 ble bevegelsen igjen omorganisert, etter en beslutning i Det store fascistiske rådet, og omdøpt til «den frivillige milits for nasjonal sikkerhet». De neste 20 åra ble korpset Mussolinis personlige hær som skulle beskytte ham, men svartskjortene innsats var ofte enda dårligere enn de regulære militærstyrkenes, og de forhindret ikke at han ble styrtet i et kupp i 1943.

Militsen eksisterte frem til den italienske våpenhvilen i 1943. Den italienske sosialrepublikk som befant seg i det nordlige Italia på tysk-okkupert område, omdannet militsen til Italias republikanske nasjonalgarde.
ldelige oppgjør med sosialistene vant de kontroll over deler av Italia. Marsjen mot Roma i oktober ble en maktdemonstrasjon som sikret Mussolini statsministerposten. 

Delvis etter inspirasjon fra MVSN dannet Adolf Hitler og hans nazistparti NSDAP egne halvmilitære korps i Tyskland, først i Sturmabteilung (SA) som bestod av uniformerte «gatebøller», siden for ideologiske elitetropper i Schutzstaffeln (SS).

Se også
-------

* Svartskjorter, kallenavn for MVSN og fascister generelt

Eksterne lenker
---------------

* (en) MVSN – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |
*The First Fleet entering Port Jackson on January 26, 1788* av E. Le Bihan.
**Den første flåten** (engelsk: *First Fleet*) var en gruppe skip som dro fra Storbritannia til Australia med straffedømte, soldater og pårørende. Flåten på elleve skip forlot Storbritannia 13. mai 1787. Den ankom Botany Bay i Australia i 18. januar 1788. Botany Bay ble ansett som uegnet til bosetting og den 26. januar ankret flåten i stedet opp i Sydney Cove i Port Jackson (nå del av Sydney Harbour). Der ble den første britiske bosettingen etablert.

Framme i Australia
------------------

Da skipene først ankom Botany Bay, levde ikke området opp til forventningene. Bukta var åpen og ubeskyttet og vannet var for grunt til at skipene kunne seile innover mot land. Ferskvann var det mangel på, og jorda var dårlig. Hyttene som ble bygd for offiserne kollapset som følge av regnstorm. Sammen med frykten for å bli angrepet av andre, ble det bestemt av kapteinen Arthur Phillip om å flytte kolonien til et annet sted.

Tre dager senere, den 21. januar, seilte tre små båter oppover mot andre bukter lenger nord. På ferden oppdaget Phillip havna Port Jackson, som lå 12 kilometer mot nord. Han avgjorde at det var et perfekt sted å opprette kolonien, i og med at det hadde ferskvann og bra jordmonn. Etter å ha tilbrakt to netter der, reiste de tilbake til Botany Bay 23. januar. Der ble det gitt beskjed til de andre skipene om å etablere kolonien i Port Jackson.

Den 26. januar seilte skipene mot Port Jackson. Det britiske flagget ble plantet og erklært som koloni tilhørende Storbritannia. Datoen markeres i dag som nasjonaldag til landet.

Flåtens møte med urfolket
-------------------------

Den første flåten kom i kontakt med urfolket da de ankom Botany Bay. Det gjorde skipene også da de ankom Port Jackson. Den britiske regjeringen hadde gitt klar beskjed på forhånd om å etablere god kontakt med urfolket, noe Arthur Phillip var tydelig på overfor passasjerene og offiserene ombord skipene. Likevel tok det ikke lang tid før konflikter oppsto. Kolonistene undertegnet ikke fredsavtaler med urfolket. Dette ble begynnelsen på en lang strid mellom urfolket og britene, noe som fortsatt preger befolkningen i dag.

Referanser
----------

1. 1 2  «The First Fleet», *Discover Collections*, State Library of New South Wales.
2. ↑  Banner, Stuart (2005). «Why Terra Nullius? Anthropology and Property Law in Early Australia». *Law and History Review*. 1 **(engelsk)**. 23: 95–131. ISSN 1939-9022. doi:10.1017/S0738248000000067. Besøkt 18. februar 2019.
3. ↑  «First encounters and frontier conflict». *Australian Institute of Aboriginal and Torres Strait Islander Studies* **(engelsk)**. 3. juni 2015. Besøkt 18. februar 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
**Arthur William Sclater** (født 1910, død 7. juni 2002) var en britisk marineoffiser. Han var britisk sjef for Shetlandsgjengen under andre verdenskrig.

Sclater tilhørte Royal Marines.
I november 1942 ble basen på Shetland, der Norwegian Naval Independent Unit, senere kjent som Shetlandsgjengen opererte, overført fra Secret Intelligence Service (SIS) til Special Operations Executive (SOE). Sclater ble da SOEs sjef for basen. Han hadde overoppsynet med planleggingen av operasjoner fra Shetland til det okkuperte Norge og for ivaretakelse av de norske mannskapene på basen i Scalloway.

Sclater opererte under verdenskrigen under dekknavnet Arthur Rogers. Dette hadde sin bakgrunn i at han var norsk gift. Dekknavnet skulle hindre represalier mot svigerfamilien i Norge. Også hans kone, Alice, født Collett, arbeidet for SOE og spilte en viktig rolle for Shetlandsgjengen.

Sclater ble tildelt Haakon VIIs Frihetskors for sin innsats for Norges sak under andre verdenskrig.

Referanser
----------

1. 1 2   The Peerage, The Peerage person ID p13486.htm#i134855, oppført som Arthur William Sclater[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   The Peerage person ID p13486.htm#i134855, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Companies House, person-ID på Companies House Sz\_uIL8b7Y616Ve-BvaQGTy6B0E, besøkt 12. desember 2020[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2   www.telegraph.co.uk, besøkt 4. april 2021[Hentet fra Wikidata]
6. 1 2  Ragnar Ulstein: «Nekrologer: Arthur William Sclater», *Aftenposten*, 26. juni 2002, s. 11.
7. 1 2  Ragnar Ulstein: «Minneord», *Bergens Tidende*, 18. juni 2002, s. 28.
8. ↑  Frithjof Sælen: *Sjetlands-Larsen*, Oslo: Gyldendal, 1995, s. 57.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Arthur Stuart Talbot Godfrey** også kalt **Daniel «Dan» Godfrey** (født 15. april 1910, død 14. mai 1942) var en britisk offiser og polarforsker. Han ble i 1942 tildelt det norske Krigskorset.

Liv og virke
------------

Godfrey tjenestegjorde i Royal Engineers og hadde en blandet karriere som offiser og polarforsker. I 1934 deltok han i den britiske Grønlandsekspedisjonen og kartla fjellområder mellom Ittoqqortoormiit og Morelfjellet på Østgrønland. Fra 1935 til 1936 var han med i University of Oxfords ekspedisjon til Nordaustlandet på Svalbard. Ekspedisjonen var ledet av Alexander Glen og talte også Amherst Barrow Whatman blant deltagerne.

Under andre verdenskrig tjenestegjorde Godfrey i Norge straks etter det tyske angrepet 9. april 1940. Han utmerket seg i kamp ved Steinkjer natten mellom 21. og 22. april. Byen var bombet og lå i grus. Godfrey meldte seg frivillig til gå inn i byen og fikk ført forsyninger med tog nordover til Snåsa under farefulle forhold. For denne innsatsen ble Godfrey i statsråd 20. mars 1942 tildelt Krigskorset.

Godfreys erfaringer fra Arktis gjorde at han fikk oppgaver på Island, i Nord-Russland og på Svalbard. I april 1942 ble han sendt som sambandsoffiser med Operasjon Fritham. Planen var å etablere en meteorologisk stasjon og sikre kullgruvene ikke ble overtatt av tyskerne. Godfrey var om bord på ishavsskuten DS «Isbjørn» da denne 14. mai 1942 ble senket av tyske fly i Isfjorden. Godfrey var blant de omkomne.

Flere steder på Nordaustlandet er oppkalt etter Godfrey. Det gjelder Godfreybukta og tre innsjøer som har avløp til denne: Nedre Godfreytjørna, Midtre Godfreytjørna og Øvre Godfreytjørna.

Bibliografi
-----------

* Balfour, Henry, George Binney, Andrew Croft, A. S. T. Godfrey og R. Moss: «The Oxford University Arctic Expedition, North East Land, 1935-36: Discussion», *Geographical Journal*, bd. 90, nr. 4, 1937, s. 310–314
* Cox, Percy, A. S. T. Godfrey, J. M. Wordie, H. R. Mill og L. R. Wager: «The British Trans-Greenland Expedition, 1934: Discussion», *Geographical Journal*, bd. 85, nr. 5, 1935, s. 408–411
* Godfrey, A. S. T.: *The cradle of the north wind*, London: Methuen, 1938
* Lindsay, Martin, A. S. T. Godfrey, C. E. P. Brooks, E. H. Thompson og Gilbert Wilson: «The British Trans-Greenland Expedition, 1934», *Geographical Journal*, bd. 85, nr. 5, 1935, s. 393–408 og bd. 86, nr. 3, 1935, s. 235–252

Referanser
----------

1. 1 2   TracesOfWar, TracesOfWar person ID 86829[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Person Record: *Arthur Stuart Talbot Godfrey* - Stuart-Thompson Family History
3. ↑  *Polar Record*, bd. 3. nr. 24, s. 580.
4. ↑  Erik Gjems-Onstad (red.): *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*, Oslo: Grøndahl Dreyer, 1995, s. 40.
5. ↑  Torbjørn Torkildsen: «Krigen i kulden», i: *Svalbard. Vårt nordligste Norge*, Oslo: Det Norske svalbardselskap, 1991, s. 215–216.
6. ↑  Polare stadnamn, Norsk Polarinstitutt.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |

Portal: Andre verdenskrig
*For den nordiske TV-serien med samme navn, se Kontrapunkt (TV-serie)*
*For romanen av Aldous Huxley med samme navn, se Kontrapunkt (roman)*
**Kontrapunkt** (fra latin, «*punctus contra punctum*», det vil si "note mot note") er en teknikk innenfor musikalsk komposisjon, der musikken består av selvstendige stemmer som samspiller med hverandre. (Begrepet "stemmer" har ulik betydning innenfor kunstmusikk og populærmusikk. I populærmusikken er stemmene normalt uselvstendige ettersom de er bundne ved hovedmelodien.)

I praksis sier man at et motiv/tema er kontrapunktisk til et annet. Såkalt enkelt kontrapunkt betyr at én stemme forholder seg til et fast tema, mens en annen stemme forholder seg til den første, men er fri i forhold til fast tema – altså en fri stemme. Men vi snakker hele tiden om stemmer med melodisk og rytmisk særpreg, altså selvstendige stemmer, ikke rene utfyllingsstemmer. Dobbelt kontrapunkt vil si at begge stemmer forholder seg forpliktende til tema slik at det er to temaer som er bundet til hverandre. I praksis vil det være slik at stemme 1 starter med hovedtema, stemme 2 overtar hovedtemaet mens stemme 1 fortsetter med kontrapunktet/mottemaet. Etter hvert som musikken utvikler seg, blir begge temaene gjort rede for; ofte er de sammen, av og til hver for seg – de bytter plass, skifter toneart, kommer i forskjellig fart, opp ned osv. I en fuge er det oftest fire stemmer som alle forholder seg til et hovedtema og et fast mottema (kontrapunkt) samt at det selvfølgelig skjer mye annet rart underveis. 

Oppsummeringsvis: Kontrapunkt handler om temaer/motiver som blir satt opp mot hverandre – og vel å merke satt opp mot hverandre samtidig, og ikke som i den senere sonatesatsen hvor to temaer opptrer etter hverandre og utgjør en kontrast.

Et begrep som er beslektet med kontrapunkt, er polyfoni.

Nesten all klassisk musikk og nåtids kunstmusikk er kontrapunktisk i ulik grad. Spesielle former er kanon og fuge. Kontrapunktteknikken ble utviklet spesielt av Palestrina på 1500-tallet, og Bach på 1700-tallet, og studier av disse komponistenes uttrykksformer er obligatorisk for nåtids komposisjonsstudenter. Kontrapunkt anvendes til og med i forskjellig populærmusikk, synth-, techno- og chip-musikk. Aldous Huxley skrev om teknikken i sin roman «Kontrapunkt» (Point Counter Point) fra 1928. En annen forfatter, tsjekkeren Milan Kundera, har vært opptatt av kontrapunkt som litterært begrep i mange av sine romaner. I essaysamlingen *Romankunsten* gir han inngående teoretiske forklaringer på litterært og musikalsk kontrapunkt.

Annet
-----

Kontrapunkt var også et tv-program på NRK som gikk i perioden 1971 til 1990.

Referanser
----------

1. ↑  «"Kontrapunkt" (1971) [TV-Series 1971-1990]». IMDB. Besøkt 7. oktober 2006.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC **·** BNE
 |
**Smolnyj-instituttet** (russisk: Смольный институт, *Smolnyj institut*) er en bygning i St. Petersburg som har vært sentral i mye av Russlands historie. Arkitekturen er i klassisk Palladio-stil.

Bygningen ble oppført i årene 1806–1808 etter tegninger av arkitekten Giacomo Quarenghi, på oppdrag fra Smolnyj-instituttet. Dette instituttet ble etablert av Ivan Betskoj i 1764, og var et russisk utdanningsinstitutt for adelsdamer. Det var Russlands første institusjon for utdanning av kvinner. Navnet ble tatt fra Smolnyjklosteret, et nonnekloster som ligger like i nærheten.

I 1917 valgte Vladimir Lenin å bruke bygningen som Bolsjevikpartiets hovedkvarter under oktoberrevolusjonen. Bygningen ble Lenins bosted i noen måneder, inntil partiets hovedstyre flyttet inn i Kreml i Moskva. Det lokale kommunistpartiet beholdt huset, og det ble i praksis byens rådhus.

I 1927 ble Leninstatuen reist foran bygningen. Politikeren Sergej Kirov ble drept her i 1934, og dette ble den direkte foranledningen til Moskvaprosessene.

Etter 1991 har Smolnyj-instituttet vært borgermesterens residens og byens hovedadministrasjon (fra 1996 guvernørens hovedkvarter). Vladimir Putin arbeidet der fra 1991 til 1997, i administrasjonen til Anatolij Sobtsjak.

Bildegalleri
------------

* Sophia de Lafon (1717–1797) var instituttets første rektor, og ble svært avholdt av sine elever. Ukjent kunstner.Sophia de Lafon (1717–1797) var instituttets første rektor, og ble svært avholdt av sine elever. Ukjent kunstner.
* Giacomo Quarenghis originalplan fra 1806 for Smolnyj-instituttets fasade.Giacomo Quarenghis originalplan fra 1806 for Smolnyj-instituttets fasade.
* "Smolnyanka" - portrett av en elev ved Smolnyj-instituttet, malt av Fedor Slavjanskij i 1851. (Maleriet tilhører en privat kunstsamling.)"Smolnyanka" - portrett av en elev ved Smolnyj-instituttet, malt av Fedor Slavjanskij i 1851. (Maleriet tilhører en privat kunstsamling.)
* Postkort fra slutten av 1800-tallet, med motiv av Smolnyj-instituttet.Postkort fra slutten av 1800-tallet, med motiv av Smolnyj-instituttet.
* Smolnyj-instituttets spisesal fotografert i 1913.  Foto: Karl BullaSmolnyj-instituttets spisesal fotografert i 1913.  Foto: Karl Bulla
* En danseleksjon ved Smolnyj-instituttet i 1913.  Foto: Karl BullaEn danseleksjon ved Smolnyj-instituttet i 1913.  Foto: Karl Bulla
* En av sovesalene ved Smolnyj-instituttet i 1914.  Foto: Karl BullaEn av sovesalene ved Smolnyj-instituttet i 1914.  Foto: Karl Bulla
* Tegneundervisning ved Smolnyj-instituttet i 1913 eller 1914.  Foto: Karl BullaTegneundervisning ved Smolnyj-instituttet i 1913 eller 1914.  Foto: Karl Bulla
* Broderileksjon ved Smolnyj-instituttet i 1913 eller 1914.  Foto: Karl BullaBroderileksjon ved Smolnyj-instituttet i 1913 eller 1914.  Foto: Karl Bulla
* Gymnastikktime ved Smolnyj-instituttet i 1913 eller 1914.  Foto: Karl BullaGymnastikktime ved Smolnyj-instituttet i 1913 eller 1914.  Foto: Karl Bulla
* Smolnyj-instituttets siste elevkull, fotografert i 1917.  Foto: Karl BullaSmolnyj-instituttets siste elevkull, fotografert i 1917.  Foto: Karl Bulla

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Sima Yi** (tradisjonell kinesisk: 司馬懿; forenklet kinesisk: 司马懿; pinyin: *Sīmǎ Yì*, Wade-Giles: *Szŭma I*; født 179 i fylket Wen i det som i dag er provinsen Henan, død 7. september 251), stilnavn **Zhòngdá** (仲達), var kinesisk strateg, general og politiker for Cao Caos regime og den etterfølgende staten Cao Wei på slutten av Han-dynastiet og de tre rikers tid i Kinas historie. Yì er kanskje best kjent for å ha beskyttet Cao Wei mot Zhuge Liangs nordekspedisjoner.

Yìs stadig økende betydning i riket på grunn av hans suksess mot Shu Hans felttog førte til at Sīmǎ-familien kunne overta makten i Wei. Etter keiser Cao Ruis død var han sammen med Cao Shuang regent for riket, men i 249 ledet han et statskupp mot sin medregent Cao Shuang, som førte til at Yì i stor grad overtok makten i riket. Etter hans død styrte to av hans sønner, først Sima Shi og deretter Sima Zhao, Wei som regenter, og i 265 opprettet hans sønnesønn, Sima Zhaos sønn, Sima Yan Jin-dynastiet etter da å ha styrtet den siste Wei-keiseren, Cao Huan. Av Sima Yan fikk Yì posthumt tittelen **Keiser Xuān** (宣皇帝; *Xuān Huángdî*) og tempelnavnet **Gāozǔ** (高祖).

Referanser
----------

1. 1 2   Faceted Application of Subject Terminology, oppført som Yi Sima, FAST-ID 305424, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   China Biographical Database[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sima Yi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** NDL
 |
***Dyscinetus mendax*** er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).

Utseende
--------

En middelsstor, glatt, blankt svart hornbille. De mangler horn eller knøler på hodet, kroppsformen er jevnt oval og de kan overflatisk minne om vannlevende biller som vannkalver eller vannkjær. Oversiden er glatt og nokså kraftig punktert, dekkvingene med fine punktrader, men også med punkter mellom radene. Antennene er korte og 10-leddete med en liten, tre-leddet kølle. På undersiden har de en del stive hår, oversiden er helt naken. Hannene har en forstørret indre klo på framføttene som er kløvet i spissen.

Levevis
-------

Larvene lever trolig som nedbrytere i jorden, gjerne på fuktige steder som rismarker. De er regnet som mindre betydelige skadedyr, men rapporter om skade i hager forekommer. De voksne billene kan komme i store mengder til lys om natten.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i Venezuela.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
				+ Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
					- Stammen Cyclocephalini
						* Slekten *Dyscinetus* Harold, 1869
							+ ***Dyscinetus mendax*** Joly & Escalona, 2010

Kilder
------

* Generic Guide to New World Scarab Beetles - genus *Dyscinetus*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Dyscinetus mendax* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Dyscinetus mendax* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Dynastidae du monde- nettside om arten
Sovjetrussisk plakat om faren ved å spise uvaskede grønnsaker.
**Dysenteri** er en akutt diarésykdom forårsaket av bakterier eller amøber. (Infeksjon i tykktarmen forårsaket av en protozo som kalles *Entamoeba histolytica*, refereres ofte til som «amøbe-dysenteri».) Dysenteri spres via forurenset vann og mat, og fra menneske til menneske.

Symptomene er feber, blodig avføring, diaré og magesmerter. Dødeligheten er ofte høy. Det finnes ingen vaksiner mot dysenteri. Selv om antibiotika kurerer sykdommen, har flere typer dysenterifremkallende organismer blitt resistente.

Risikoen for dysenteri øker vesentlig der mennesker lever tett på hverandre uten tilgang til rent vann og latriner. Dysenteri forebygges på samme måte som kolera.

På norrønt het sykdommen ***abbindi***, egentlig «kramper i endetarmen», men **blodsott** og **utsott** betegnet det samme. Nordens apostel Ansgar døde av dysenteri i 865, og Svend Tjugeskjeggs følge ble syke under et tokt til England. Sykdommen var kjent for å være ytterst smittsom, og i 1619 utstedte Christian 4. en forordning som fritok leger for å besøke dysenteripasienter.

Referanser
----------

1. ↑  «Amøbiasis». Pasienthåndboka.no. Arkivert fra originalen 6. april 2015. Besøkt 12. august 2007.
2. ↑  Stephan Tschudi-Madsen m.fl.: *Norges kulturhistorie: Kaupang og katedral* (s. 164), Aschehoug, Oslo 1984, ISBN 82-03-11208-0
3. ↑  Norrønt: *abbindi*
4. ↑  Stephan Tschudi-Madsen m.fl.: *Norges kulturhistorie: Kaupang og katedral* (s. 164-65)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dysentery – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Banglapedia **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** NDL **·** BNE
 |
**Erling Ramnefjell** (født 1944) er en norsk journalist og redaktør. Han var i nesten 37 år ansatt i *Dagbladet*, der han hadde en rekke lederstillinger som blant annet nyhetsredaktør, administrativ redaktør, assisterende sjefredaktør og konstituert sjefredaktør.

Karriere
--------

Ramnefjell avtjente verneplikten som journalist i *Mannskapsavisa* (nå *Forsvarets forum*). Han begynte tidlig i 1970-årene i *Dagbladet*, og hadde i 20 år en rekke ledestillinger som blant annet nyhetsredaktør, administrativ redaktør, assisterende sjefredaktør og konstituert sjefredaktør. I 1995 gikk han tilbake til en stilling som skrivende journalist. Han gikk av med pensjon i 2008. Han er far til Geir Ramnefjell, som også er redaktør i *Dagbladet*.

Referanser
----------

1. ↑  «Se hvem som deltok på Forsvarets forums 75-årsjubileum!». *Forsvarets forum*.
2. ↑  «Nyter livet etter Dagbladet». *Journalisten*.
3. ↑  «Dagbladet vil slanke bort veteranene». *Nettavisen*.
4. ↑  «Elle, melle, hvem blir Dagbladets neste sjef?». *M24*.
**Menneskebasert innhenting** (**MI**; engelsk: *human intelligence*, HUMINT) er en etterretningsdisiplin som baserer seg på innsamling av informasjon ved å utspørre eller spore personer, eller ved å benytte spesielle teknikker for å få noen til å avsløre informasjon. Blant kjente organisasjoner som beskjeftiger seg med HUMINT er Central Intelligence Agency og Secret Intelligence Service. KGB var i sin tid også engasjert i HUMINT og etablerte forkortelsen *MICE* som huskeregel for standard fremgangsmåte:

* *Money* – å kjøpe seg frem til at en person gir informasjon.
* *Ideology* – å snu en persons misnøye med sitt eget lands system til egen fordel.
* *Compromise* – å lure personen inn i en kompromitterende situasjon. (Utpressing)
* *Ego* – å henvende seg til personer som føler de fortjener bedre behandling enn de får, og/eller få dem til å føle seg mer viktig.

NATO definerer HUMINT som «en kategori etterretning som kommer fra informasjon innsamlet fra personer». Typiske HUMINT-aktiviteter er utspørring og samtaler med personer som har tilgang til etterspurt informasjon. 

Folk som driver med dette, kaller ikke seg selv ikke hemmelige agenter eller spioner.[] Som regel brukes den engelske forkortelsen HUMINT-operatør, men på norsk brukes også MI-operatør.

Måten MI blir utført på, er diktert fra offentlig protokoll og hva slags kilder personen har tilgang til. Dette trenger ikke være hemmelige kilder, og mesteparten av HUMINT-aktiviteten foregår uten å involvere klandestin virksomhet. Både kontraetterretning og MI kan likevel inkludere klandestin MI og operasjonsteknikker som hører med slik virksomhet, og her går grensa til spionasje.[]

MI kan benytte andre kilder utenom spionvirksomhet, som diplomater (egne og allierte), militærattachéer, Frivillige organisasjoner, krigsfanger, flyktninger, asylsøkere, turister og forretningsreisende.

MI i spionasje
--------------

Spionasje er innsamlet informasjon fra folk som enten har stor tillit hos fienden selv, eller har kontakt med folk som nyter slik tillit.[] Prosessen med å rekruttere slike individer og videre støtte og forsyning til disse krever som regel agenter.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 7. juni 2020. Besøkt 7. juni 2020.
2. ↑  AAP-6 (2004) - NATO Glossary of terms and definitions
3. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 7. juni 2020. Besøkt 7. juni 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Erling Neby** (født 8. mars 1950 i Trysil) er en norsk forretningsmann og kunstsamler. Neby har agenturet på import av Tivoli-radioen.

Erling Neby er onkel til NRK P3-radioverten Markus Neby.

Kunstsamler
-----------

Neby har en av Norges største private[] kunstsamlinger, hovedsakelig fokusert på konkret kunst som kjennetegnes av enkle, abstrakte, visuelle former. Samlingen er bygget opp gjennom førti år, og inneholder blant annet verk av Jean Dewasne, Bjørn Ransve, Victor Vasarely og Olle Bærtling og yngre nordiske kunstnere. Erling Neby fikk sin samling utstilt hos Henie Onstad Kunstsenter 19. mai til 11. september 2011. Erling Nebys samling ble også presentert i en omfattende publikasjon utgitt av Henie Onstad Kunstsenter.

Referanser
----------

1. ↑  *Dagensnæringsliv.no - Erling Neby har et motto: Hvorfor dø sunn og frisk?* Publisert: 16.07.2011.
2. ↑  *Ostlendingen.no - Tryslingen Erling Neby har blitt mangemillionær på å importere Tivoli-radioer.* Publisert: 21. juni 2012.
3. ↑  *NRK.no - Se hifi-millionærens kunstsamling* Publisert: 16.05.2011.
**RiksNytt** er en forhenværende nyhetstjeneste for det norske nærradionettet med oppstart på 1980-tallet.

Tjenesten var eid av Allergruppen og ble driftet av Radio 1. På starten av 1990-tallet hadde Radio 1 en egen nyhetsstab som laget nyheter for flere av landets nærradio-stasjoner. Nyhetene ble sendt hver time og ble solgt inn til radiostasjonene via en abonnementsløsning. På denne tiden leverte RiksNytt nyheter til 25 norske nærradio-stasjoner fra sine lokaler i Nydalen. Rent teknisk ble sendingene gjort tilgjengelige via kommunikasjonssatellitten Intelsat 5.

I 1991 ble RiksNytt slått sammen med konkurrenten Radio Nettverk. Den nye konstellasjonen fortsatte under navnet RiksNytt, og ble etterhvert den største leverandøren av nyheter til lokalradioene. Dette var en markedsposisjon som nyhetsbyrået beholdt gjennom hele 1990-tallet og langt utover på 2000-tallet. I 2006 kom imidlertid beskjeden om at RiksNytt kom til å redusere sin virksomhet. I januar 2010 ble nyhetstjenesten lagt ned. På dette tidspunktet var RiksNytt eid av NTB, som hadde kjøpt selskapet fra Edda Media i 2008. Merkenavnet ble midlertidig ført videre av andre aktører, men disse valgte også å avslutte virksomheten etter kort tid. I oktober 2010 ble nyhetsbyrået avviklet.

Se også
-------

Radio Nettverk

Referanser
----------

1. ↑  Jenssen, Hugo Lauritz. "Tøff kamp om radioreklame". Dagens Næringsliv Morgen, 12.03.1991 Side: 2
2. 1 2  VG. "Kutter i nyhetstjeneste". Verdens Gang, 08.06.2006 Side: 51
3. 1 2  Nærø, Sturle Scholz. "Slår snart NRK". Aftenposten Aften, 23.03.1990 Side: 2 - Del: 2
4. ↑  Jenssen, Hugo Lauritz. Tar opp kampen mot Aller-gruppen. Dagens Næringsliv Morgen,16.04.1991 Side: 12
5. ↑  Ziolko, Janina. "DnB med ny frist for Viking Media". Dagens Næringsliv Morgen, 18.03.1991 Side: 16
6. ↑  Aftenposten. "RiksNytt får flere lyttere". Aftenposten Morgen, 03.12.1990 Side: 29
7. ↑  Magnus, Gunnar. "Førdes utfordrer i P3 kampen". Aftenposten Morgen, 05.03.1991 Side: 48
8. ↑  Magnus, Gunnar. "NRK interesse for nærradio". Aftenposten Morgen, Aftenposten Morgen, 22.02.1991 Side: 2
9. ↑  DN. "Radioer slår seg sammen". Dagens Næringsliv Morgen, 13.09.1991 Side: 4
10. ↑  NTB. "Legger ned nyhetssendinger for lokalradio". NTBtekst, 17.06.2010
11. ↑  NTB. "Norsk Telegrambyrå overtar". Bergens Tidende, 25.11.2007 Side: 34
**Philippe Tibeuf** (født 17. juni 1962 i Dinan) er en fransk tidligere fotballspiller.

Etter flere sesonger som reserve hos Guingamp, fikk han sitt gjennombrudd i 1983/84-sesongen da han etablerte seg på laget og scoret 18 mål i Ligue 2. Det vekket interessen til Monaco, som valgte å hente ham til fyrstedømmet for spill i Ligue 1 i 1984. I sin første sesong hos Monaco fikk han en del spilletid og gjorde en respektabel innsats til første bekjentskap med toppnivå å være. Sesongen ble kronet med triumf i Coupe de France. De to neste sesongene hos Monaco slet han med å markere seg ytterligere. Da Saint-Étienne i 1987 gjentok forsøket fra foregående sommer på å hente ham, lot Monaco ham gå.

Med fast spilletid hos Saint-Étienne etablerte Tibeuf seg blant de bedre spissene i fransk fotball. Landslagstrener Michel Platini fikk øynene opp for ham og ga ham sin landslagsdebut i mars 1990 da han startet en treningskamp Frankrike vant over Ungarn. Tibeuf fikk spille én ytterligere landskamp da han spilte fra start i Frankrikes borteseier over Albania EM-kvalifisering i november 1990.

I kamp mot Nantes i februar 1991 pådro han seg en korsbåndskade i venstre kne som tvang ham til å legge opp i en alder av 28.

Referanser
----------

1. ↑   Worldfootball.net, besøkt 10. juni 2019[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Philippe Tibeuf – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Philippe Tibeuf – national-football-teams.com Rediger på Wikidata

* (en) Philippe Tibeuf – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (en) Philippe Tibeuf – FootballDatabase.eu Rediger på Wikidata

* (en) Philippe Tibeuf – EU-Football.info Rediger på Wikidata
* Profil hos Fédération Française de Football
* Profil hos France Football
**Småmat** er en gammel matrett med flere typer kjøtt som stammer fra Hallingdal i Buskerud og brukes som festmat. Å lage fin småmat kunne ta flere dager.

Det hevdes av småmaten opprinnelig stammer fra Øvre-Hallingdal. I Hol var det tradisjon med å servere småmat som hovedmåltid den første gjestebudsdagen i bryllup. Senere har denne matretten spredt seg til hele Hallingdal, med lokal variasjon. I dag er småmat vanlig til såvel konfirmasjon og bursdager med runde tall, som til bryllup.

Småmat kan minne om en tykk suppelapskaus i utseende. For at den skulle regnes som fin måtte ingrediensene kuttes i små jevnstore terninger, som passet til ertene, og kokes i kraft som var klar. Potetene som skulle brukes måtte ikke være mjølne.

Til småmat ble det opprinnelig servert lefsekling, men det er nå mer vanlig å servere skiver av fint brød ved siden av. Likeledes serveres øl som drikke til maten. Til dessert ble det opprinnelig servert såkalt *dylle* (en melkerett bestående av kokt melk, risgryn, sukker, vaniljesukker og kanel), men i dag er det mer vanlig å servere riskrem med rød saus.

Se også
-------

* Sodd