recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**European Students of Industrial Engineering and Management** (**ESTIEM**) er en europeisk studentorganisasjon for studier som kombinerer ingeniørfag med økonomi og ledelse. Formålet med ESTIEM er å fremme kommunikasjon og samarbeid mellom studenter over hele Europa. Organisasjonen består av 80 lokalgrupper fordelt på 31 land (per mars 2022), og er i Norge representert gjennom lokalgruppen i Trondheim, med tilknytning til studiet  Industriell økonomi og teknologiledelse ved NTNU.

Aktiviteter
-----------

I løpet av et år organiserer ESTIEM omkring 80 arrangementer, hvilket innebærer at medlemmer rundt om i Europa treffes i en av lokalgruppene. Arrangementene er inndelt i prosjekter med distinkte profiler: *TIMES*, *Vision*, *Europe3D*, *BrainTrainer* og *Summer Academy*. I tillegg til arrangementene har ESTIEM ytterligere to prosjekter, henholdsvis *Student Guide*, som hjelper studenter med informasjon til utenlandsopphold, og *Magazine*, som er organisasjonens magasin.

**TIMES** (Tournament In Management and Engineering Skills) er en case-konkurranse for studenter innen industriell økonomi og teknologiledelse, og hvert år deltar over 250 lag.

**Vision** er en seminarserie som hvert år omhandler et nytt tema, eksempelvis fornybar energi eller bedrifters samfunnsansvar.

**Europe3D** fokuserer på å presentere et land fra tre dimensjoner, henholdsvis politikk, økonomi og kultur.

**BrainTrainer** tar sikte på å utvikle deltakernes soft skills, eksempelvis presentasjonsteknikk og forhandlingsferdigheter.

**Summer Academy** er to arrangement som organiseres om sommeren innenfor og utenfor fagfeltet.

**ESTIEM Student Guide** er et nettsted som samler informasjon om universitetene i Europa, og spesielt rettet mot de som ønsker å ta deler av utdanningen sin i utlandet.

**ESTIEM Magazine** er organisasjonens offisielle magasin, og består av artikler innenfor fagfeltet, oppdateringer om aktiviteter innad, arbeidserfaringer og beretninger om utvekslingsopphold. Magasinet blir utgitt to ganger i året.

Foruten prosjektene beskrevet over organiseres det en rekke andre arrangement i ESTIEM, uten en overordnet profil.

ESTIEM i Norge
--------------

**ESTIEM NTNU** er den eneste lokalgruppen i Norge, og en av tre linjeforeninger ved Industriell økonomi og teknologiledelse ved NTNU i Trondheim.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside for ESTIEM internasjonalt
* Hjemmeside for ESTIEM NTNU

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Stadionul Ghencea** (også kjent som **Ghencea**) er et fotballstadion i București i Romania. Stadionet er hjemmebane for fotballklubben Steaua București og ble åpnet den 9. april 1974 da Steaua București spilte en vennskapskamp mot serbiske OFK Beograd. Da Stadionul Ghencea ble bygget var det det første stadionet som ble bygget utelukkende for fotball i Romania.

Den opprinnelige tilskuerkapasiteten var på 30 000, men ble redusert til 28 000 i 1991 da plastikkseter samt et flombelysningssystem på 1400 lux ble installert. Det ble foretatt en større renovering av Stadionul Ghencea både i 1996 og i 2006 i forbindelse med klubbens kamper i Mesterligaen. Modifiseringene som ble gjort utgjorde blant annet forbedring av garderobeanlegg og presserom, installering av 17 videoovervåkkningskameraer, elektrisk banevarme, et automatisk vanningssystem og en moderne storskjerm med mulighet for å vise repriser. Dette gjorde at Stadionul Ghencea ble det eneste stadionet i Romania som kunne arrangere Mesterligakamper. I oktober 2006 ble det planlagt en utvidelse og fordobling av tilskuerkapasiteten i samråd med utbyggerne bak Allianz Arena.

Romanias herrelandslag i fotball har også spilt kamper på dette stadionet, hvor deres første kamp var i mars 1977 mot Tyrkia, mens den foreløpig siste kampen var mot Hviterussland i oktober 2006. Totalt har det vært spilt 58 landskamper på Stadionul Ghencea.

Viktige kamper på Stadionul Ghencea
-----------------------------------

| Dato | Hjemmelag | Bortelag | Resultat | Merknader |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9. april 1974 | Steaua București | OFK Beograd | 2–2 | Vennskapskamp og den første kampen som ble spilt. |
| 23. mars 1977 | Romania | Tyrkia | 4–0 | Den første landskampen spilt. |
| 16. april 1986 | Steaua București | RSC Anderlecht | 3–0 | Semifinale i Cupvinnercupen, som Steaua senere vant. |
| 6. april 1988 | Steaua București | SL Benfica | 0–0 | Semifinale i Cupvinnercupen. |
| 5. april 1989 | Steaua București | Galatasaray | 4–0 | Semifinale i Cupvinnercupen, som åpnet veien for en finaleplass. |
| 15. november 1989 | Romania | Danmark | 3–1 | Romania ble på grunnlag av resultatet kvalifisert til VM i fotball 1990. |
| 28. september 1991 | Steaua București | FCM Bacău | 4–1 | Ligakamp og første kamp med flombelysning. |
| 25. februar 2005 | Steaua București | Valencia CF | 2–0 | Steaua București gikk på grunnlag av resultatet videre til 16–delsfinale i UEFA-cupen. |
|
Larven Foto: Gilles San Martin 
**Sandmarihøne** (*Hippodamia variegata*) er en av marihønene (Coccinellidae), en av de mange polyphage billene.

Utseende
--------

Sandmarihøne er mellom 3,5 og 4,5 millimeter lang. Dekkvingene er røde med svarte flekker. Brystskjoldet er svart med noe hvitt i framkanten og på sidene. Den er ganske lik neslemarihøne *Ceratomegilla notata* og torvmarihøne *Hippodamia septemmaculata*, og kan forveksles med disse. De kan skilles blant annet på fargene og mønsteret på brystskjoldet.

Levevis
-------

Sandmarihøne finnes på ulike planter, busker og trær og er knyttet til tørrenger og sandområder.

Rødlistevurdering
-----------------

I dag kjenner Artsdatabanken til bestander på Kvitsanden på Røros, Grimsmoen i Folldal og et nyere funn fra Karasjok i Finnmark. 

Gamle funn eksisterer fra Oslo, Halden og Gudbrandsdalen. Arten er lokal og har sannsynligvis gått tilbake pga. gjengroing og endringer i kulturlandskapet. Bestanden på Røros er sterkt truet pga arealbruk. 

Arten er sårbar (VU) med bakgrunn i begrenset forekomstareal kombinert med trolig kraftig fragmentering, pågående nedgang i areal og kvalitet på habitatet. Artens kjente forekomstareal er 200 km2, mens estimert forekomstareal er 134 km2 (minimum 20 km2, maksimum 400 km2). Men usikkerheten er relativt stor da utbredelsespotensialet er stort. Bestanden er vurdert til trolig kraftig fragmentert fordi over halvparten av individene antas å finnes i relativt små og isolerte delpopulasjoner siden den er begrenset til tørre sandområder. Artens spredning- og etableringspotensiale er trolig ganske bra, men potensielle lokaliteter er svært spredt. Pga. overnevnte påvirkningsfaktorer er både forekomstareal og kvalitet på habitatene under pågående reduksjon. 
**Konklusjon:** Sandmarihøne er vurdert i 2021 som sårbar (VU) fordi arten har et svært begrenset forekomstareal der bestanden er trolig kraftig fragmentert og habitatets kvalitet er i tilbakegang.

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 12. oktober 2020. Besøkt 12. oktober 2020.
2. 1 2  Ødegaard F, Hanssen O, Laugsand AE og Olberg S (24. november 2021). «Biller. Vurdering av sandmarihøne *Hippodamia variegata* som EN→VU for Norge»Åpent tilgjengelig. *Norsk rødliste for arter 2021*. Artsdatabanken. Besøkt 29. mars 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *sandmarihøne* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *sandmarihøne* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *sandmarihøne* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *sandmarihøne* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *sandmarihøne* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *sandmarihøne* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *sandmarihøne* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Hippodamia variegata* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Hippodamia variegata* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Marihøner i Norge (Pdf-fil) fra Bioforsk
* Norsk Entomologisk forening – for deg som vil lære mer om insekter.
**Kongsspir** (*Pedicularis sceptrum-carolinum*) er en flerårig, halvparasittisk urt i snylterotfamilien.

Den har en rosett av lansettformede og fjærflikete blad ved bakken. Stilken er ganske høy, 40–80 cm, og har nesten ingen blad. Blomstene er lysgule med rød kant på underleppen. Et merkelig bygningstrekk er at blomstene er lukket, slik at bare humledronninger er i stand til å presse seg inn for å forsyne seg med nektar. Den vokser i fuktig skog og kratt, på rikmyr og strandenger, og langs bredden av elver og bekker.

I Norge er kongspir en østlig fjellplante på Østlandet og i Trøndelag og Nordland. I Troms og Finnmark finnes den derimot helt ned til havstrendene. I Sør-Norge dukker den av og til opp på elvebredder i lavlandet. Arten er vanlig i Nord-Sverige, Finland, Baltikum, Hviterussland og europeisk Russland. Den har også spredte forekomster i Alpene, Karpatene og Sibir. I Danmark vokste den ett sted i Jylland, men arten er ikke sett siden 1949 og regnes som utdødd.

Artsnavnet stammer fra Olof Rudbeck d.y. som fant planten under sin reise i Lappland på slutten av Karl XIs regjeringstid. Boken *Nora Samolad sive Lapponia illustrata* ble ikke publisert før i 1701. Da var Karl XI død og hans sønn Karl XII var blitt konge av Sverige. Rudbeck hadde tenkt å hedre Karl XI, men dediserte i stedet planten til «Carl XII och de bragdstore Carlars minne».

Litteratur
----------

* «Kongsspir». *Norsk naturleksikon*. Det beste. 1975. s. 222. ISBN 82-7010-038-2.
* «Kung Karls spira». Den virtuella floran. Arkivert fra originalen 12. juli 2022. Besøkt 6. november 2015.
* «Kongescepter». Den danske rødliste. Arkivert fra originalen 4. mars 2016. Besøkt 6. november 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Kongsspir* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Kongsspir* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Kongsspir* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Kongsspir* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Kongsspir* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kongsspir* hos Panarctic Flora Rediger på Wikidata

* (en) *Kongsspir* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Kongsspir* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Pedicularis sceptrum-carolinum* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Pedicularis sceptrum-carolinum* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Pedicularis sceptrum-carolinum* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

Kongsspir i *Bilder ur Nordens Flora*
* Nordaflora — Kongsspir
* NatureGate — Kongsspir

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Karin Helgeby** (født 6. juli 1951 i Oslo) er en norsk keramiker, bosatt i Arendal. Helgeby ble utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo (SHKS), linje for keramikk i 1972-76. Hun mottok SHKS-diplom i 1976, og er innkjøpt av blant annet Fondet for utstmykking av nye statsbygg, ambassaden i Tokyo 1979, Lørenskog sentralsykehus og Sørlandet sykehus Arendal. Helgeby har også flere separatutstillinger bak seg, blant annet ved Galleri Finsrud i Drøbak (1977), Kauffeldtgården på Gjøvik (1979), Galleri Hylla B.I.B. i Oslo (1981) og Hillestad galleri i Tovdal.

Helgeby etablerte i 1976 sammen med Kristin Enger et keramikkverksted i Ringgården i Drøbak, og arbeidet der inntil hun flyttet til Vestre Sandøya i Tvedestrand i 1980. Som keramiker har hun for det meste arbeidet med bruksgjenstander i stengods og porselen med dekorative flater. Ornamentikk har alltid betydd mye i arbeidet hennes. En periode arbeidet Helgeby med ornamentale uttrykk med inspirasjon fra skrift og kalligrafi, og fargenyanser har vært viktig for henne i arbeidet med ornamentene.

> Hennes koboltblå dekor på blankglasert, høybrent gråhvitt gods utgjør en viktig del av den samlede produksjonen. Likedan gjør H. hyppig bruk av temmoku- og celadonglasurer. Fra de senere års eksperimenter stammer forskjellige begitningsdekorer og en rekke fint avstemte voksdekorer på jernfarget chamottegods.
> 
> 
> Fra *Norsk kunstnerleksikon*.
> 
> 

Siden 1990 har hun drevet sin egen forretning, Pollen Design i Arendal. Karin Helgeby er medlem i Norske kunsthåndverkere Sør-Norge, (NK Sør-Norge).

Kilder
------

* Harald Solberg: *Norske kunsthåndverkere Agder*, 1996, s. 22 og 52.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Karin\_Helgeby, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   KulturNav, KulturNav-ID a716b7b5-b836-4066-aeb1-a0799ebb4980, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Karin Helgeby» i *Norsk kunstnerleksikon* (besøkt 13. desember 2014)
4. ↑  «Karin Helgeby» i *Norsk kunstnerleksikon* (besøkt 13. desember 2014)
5. ↑  «Karin Helgeby» i *Norsk kunstnerleksikon* (besøkt 13. desember 2014)

Eksterne lenker
---------------

* Pollen Designs nettside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** VIAF **·** KulturNav
 |
**Ansvarlig lån** er en fordring som etter avtale skal stå tilbake for de øvrige fordringshaverne, når ikke annet følger av avtalen. Avgjørende for om lånet kan klassifiseres som et ansvarlig lån, er at det foreligger klare betingelser om prioritet etter all annen gjeld. Et ansvarlig lån må ha en bestemmelse om tilbakebetaling, ellers kan lånet bli klassifiseres som egenkapital, feks som preferansekapital.

Ved en konkurs behandles et ansvarlig lån som etterprioritert fordring, det vil si at dividende utbetales når de øvrige kreditorene har godt gjort sine krav, men før tilbakebetaling av selskapets egenkapital. Et ansvarlig lån stilles gjerne av en långiver som alternativ til egenkapital. 

Det ligger i lånets natur at et ansvarlig lån ikke kan sikres ved pant i selskapets eiendeler. Som en usikret og etterprioritert fordring har et ansvarlig lån vesentlig høyere risiko enn vanlige gjeldsbrevlån. Lånets risiko bør reflekteres i den avtalte rentesatsen.

Referanser
----------

1. ↑  «Lov om fordringshavernes dekningsrett (dekningsloven) - Kapittel 9. Rekkefølgen for dekning av fordringer. (Prioritetsreglene). - Lovdata». *lovdata.no*. Besøkt 9. november 2022.
2. ↑  «Klassifisering av kapitalytelse som lån eller egenkapital». *Skatteetaten* **(norsk)**. Besøkt 9. november 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Land etter populasjon av litauere.
**Litauere** er et europeisk folk, hjemmehørende i Litauen der det bor ca. 3 millioner litauere. Litauere fins også fra gammalt av i nabolanda Belarus, Polen og i den russiske enklaven mellom Litauen og Polen, Kaliningrad.

Litauerne snakker litauisk. Litauisk og latvisk er de eneste nålevende språk i den baltiske språkgruppe. Språklig og kulturelt nær beslekta med litauere er prøyssere, et baltisk folk som bodde sør for litauerne, men som blei erobra, massakrert og seinere assimilert av tyskere i det tyske Øst-Preussen.[]

Det er emigrantmiljøer av betydning i USA (Chicago), Australia og Sør-Amerika. Det er også i Norge et stort emigrantmiljø av litauere. I Norge (i 2019) bor det 45 415 litauere, og de har på kort tid blitt den nest største innvandrergruppen (etter polakker). Litauere utgjør 0,85% av Norges totale befolkning, og 4,81% av alle immigranter i Norge er litauere.

Referanser
----------

1. ↑  «Innvandrere etter landbakgrunn. Antall og andel. 2019. Valgt region». *www.kommuneprofilen.no* **(norsk)**. Besøkt 13. mars 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
Søndre militærdistrikts emblem
██ Søndre militærdistrikt, på et kart over Russlands fem militærdistrikt per 2016

**Søndre militærdistrikt** (russisk: Южный военный округ) er en av delene som setter opp en av fem operasjonelle-strategiske kommandoer for forsvaret i Russland. Distriktet ble dannet ved presidentdekret nummer 1144 underskrevet 20. september 2010, med tidligere Nord-Kaukasus militærdistrikt som base. Distriktet kontrollerer 49. og 58. kombinerte arméer, samt fjerde luft- og luftforsvarskommando i det russiske flyvåpenet. Distriktet omfatter også Svartehavsflåten og Den kaspiske flotiljen i den russiske marinen. I april 2014 ble også halvøya Krim med Sevastopol tilført Søndre militærdistrikt.

Sammensetning
-------------

### Militær kommando og kontroll

* 175. kommando- og kontrollbrigade i Aksaj i Rostov oblast
* 10. SPETSNAZ-brigade i Molkino i Rjazan oblast
* 22. SPETSNAZ-brigade i Stepnoj i Aksaisk rajon
* 346. SPETSNAZ-brigade i Prokhladnyj

OSK Sør vil ha disse **landkomponentene** på operasjonelt nivå:

* 58. armé med hovedkvarter i Vladikavkaz
* 49. armé med hovedkvarter i Stavropol
* 8. armé med hovedkvarter i Novotsjerkassk
* 22. armékorps med hovedkvarter i Sevastopol.

**Luftkomponent**

* 4. fly- og luftforsvarsarmé

**Marinekomponenter**

* Svartehavsflåten
* Den kaspiske flotiljen

Referanser
----------

1. ↑  Указ Президента Российской Федерации от 20 сентября 2010 года № 1144 «О военно-административном делении Российской Федерации» Arkivert 31. mars 2012 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Южный военный округ (russisk)
* Southern District (engelsk)
Denne generasjonen begynte med PC Engine, kjent som TurboGrafx-16 i Nord-Amerika.
Super Nintendo Entertainment System var denne generasjonens mest suksessfulle konsoll.
Sega fant liten suksess i Japan med Mega Drive, men takket være *Sonic the Hedgehog*, ble den suksessfull i vesten.
Håndholte konsoller som Game Boy ble vanlige med denne generasjonen.
**Videospillkonsollenes fjerde generasjon**, også kjent som **16-bit-æraen**, begynte 30. oktober 1987 med utgivelsen av PC Engine av NEC i Japan. Selv om NEC begynte denne konsollgenerasjonen, ble den hovedsakelig dominert av Segas Mega Drive og Nintendo Super Nintendo Entertainment System på tvers av både Japan, Nord-Amerika og Europa. Nintendo gjorde god nytte av sin tidligere suksess med Nintendo Entertainment System, og SNES ble den med suksessfulle konsollen denne generasjonen. Mega Drive så liten suksess i Japan, men takket være en ny spillserie, *Sonic the Hedgehog*, ble den suksessfull i vesten.

Håndholdte konsoller som Game Boy, Atari Lynx og Sega Game Gear ble også suksessfulle denne generasjonen.

Referanser
----------

1. ↑  «Tre klassiske Disney-spill gjør comeback». *Gamer.no* **(norsk)**. Besøkt 28. februar 2023.
2. ↑  «Fourth generation of consoles | 100% RETRO | EN | INFOCONSOLAS» **(engelsk)**. Besøkt 28. februar 2023.
3. ↑  «CVGA Disassembled | Fourth Generation (1988-1999) · Online Exhibits». *apps.lib.umich.edu*. Besøkt 28. februar 2023.

Portal: Videospill
**Maria Helena Kaczyńska** (født 21. august 1942, død 10. april 2010) var førstedame i Polen mellom 2005 og 2010. Hun var gift med president Lech Kaczyński. Begge døde i Smolensk-ulykken i Russland. 

Hun ble født som Maria Helena Mackiewicz i Machowo, nær Kobylnik i det som nå er Hviterussland. Hun var datter av Lidia og Czesław Mackiewicz. Hennes far kjempet i Armia Krajowa i Vilnius. En onkel kjempet i Det 2. polske korps under general Władysław Anders i slaget om Monte Cassino, mens en annen onkel ble drept av NKVD, det sovjetiske hemmelige politiet, i Katyn-massakren.

Kaczyńska studerte ved grunnskoler og videregående skoler i Rabka Zdrój i det sørlige Polen. Hun studerte blant annet transportøkonomi og utenrikshandel i Sopot ved det som nå heter Universitetet i Gdańsk. Etter endt eksamen i 1966 arbeidet hun ved Det maritime institutt i Gdańsk (Instytut Morski w Gdańsku), der hun i 1976 møtte sin fremtidige ektemann Lech Kaczyński. De giftet seg i 1978, og de fikk en datter sammen. I tillegg til morsmålet polsk, snakket Kaczyńska engelsk, fransk og litt spansk og russisk.

Den 10. april 2010 var Kaczyńska, og hennes mann, den polske presidenten Lech Kaczyński, ombord på en Tupolev Tu-154M-flymaskin fra det polske militæret, da flyet styrtet i tett tåke under et forsøk på å lande ved den militære flyplassen i den russiske byen Smolensk. Alle de 89 passasjerer om bord og de syv besetningsmedlemmene ble drept i ulykken.

Presidentfruens dagbok ble funnet av datteren etter hennes død, noe som utløste en stor interesse blant mange utgivere som ønsket å kjøpe den og publisere den.[] Imidlertid uttalte Marta Kaczyńska-Dubieniecka at dagboken var for dyrebar for henne til at hun kunne selge den og hun sa også at moren sannsynligvis ikke ville at datteren skulle avsløre hennes innerste tanker og følelser for offentligheten.[]

Referanser
----------

1. ↑   Internetowy Polski Słownik Biograficzny, Internetowy Polski Słownik Biograficzny ID maria-helena-kaczynska, oppført som Maria Helena Kaczyńska[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   www.prezydent.pl[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.fakt.pl[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   prawo.sejm.gov.pl[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   www.ordens.presidencia.pt[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   www.ordens.presidencia.pt[Hentet fra Wikidata]
7. ↑   grybauskaite1.lrp.lt[Hentet fra Wikidata]
8. ↑   www.gov.mt[Hentet fra Wikidata]
9. ↑   opm.gov.mt[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Ketil Olav Sand** (født 25. september 1947) er en norsk kunsthåndverker, bosatt i Risør. Han arbeider med kunstfoto og dragebygging, og har hatt flere utsmykkingsoppdrag.

Sand ble uteksaminert fra Statens høgskole for kunsthåndverk og design i Bergen, på møbel og interiørlinjen, i 1972. Av separatutstillinger kan nevnes «40 drager», jubileumsutstilling i Risør 1987, Compagniet i Kragerø 1991 og Sørlandets kunstsenter i Kristiansand i 1993. Han har utsmykket blant annet Risør videregående skole, Longum Park i Arendal og Borkedalen skole i Lillesand. 

Sand kom til Risør med kunstgruppa Villvin, og har bidratt sterkt til utviklingen av Risør som kunst og kulturby. For mange er han mest kjent som dragebyggeren, da han gjennom dragebyggerkurs og workshops verden rundt, lærte folk å bygge drager. 

De senere år har Sand arbeidet som kunstfotograf. I Galleri Parken i Risør ble en større separatutstilling av ham vist i perioden 1. november – 21. desember 2014.

Sand er medlem i Norske kunsthåndverkere Sør-Norge (NK Sør-Norge).

Referanser
----------

1. ↑  Risør kommunes nettsider: Risørs ordførers tale ved åpningen av fotoutstilling med Larsen og Sand på (02.02.2013) Arkivert 6. november 2014 hos Wayback Machine. (Besøkt 17. november 2014).
2. ↑  *Ung Husflid*: «Lær å bygge drage» (Besøkt 17. november 2014).
3. ↑  Risør.no: *PORTRETTER- fotografi av Ketil O. Sand* Arkivert 6. desember 2014 hos Wayback Machine. (Besøkt 17. november 2014).

Litteratur
----------

* Solberg, Harald (1996): *Norske kunsthåndverkere Agder*, s. 45 og 55.
**Oppsirkulering** (av engelsk *upcycling*) er å bruke et materiale eller en gjenstand på nytt, men til et annet formål eller på en annen måte enn den opprinnelige. Oppsirkulering er en viktig del av sirkulær økonomi. Det skilles fra vanlig gjenbruk (en gjenstand overtas av en ny bruker, men til samme formål som før, f.eks. brukte klær, panteflasker eller biler), resirkulering (materialgjenvinning; gjenstanden blir gjerne destruert, men materialene gjenbrukes). og forbrenning (hvor bare materialenes energiinnhold utnyttes). Resirkulering reduserer som regel gjenstandens verdi (resirkulert papir eller plast er gjerne av noe dårligere kvalitet enn det opprinnelige, osv.) og er derfor også kalt «nedsirkulering». Derimot kan verdien øke med oppsirkulering.

Eksempler
---------

Oppsirkulert kjole.
Gangbro, støttet opp av et vindturbinblad i Szprotawa, Polen.
Betegnelsen «oppsirkulering» er ny og har sammenheng med økende behov og interesse for et mindre miljøskadelig forbruk, sirkulær økonomi og langbruk. Fenomenet er likevel gammelt. Oppsirkulering kan skje privat, med enkeltgjenstander – eller industrielt. Noen eksempler:

* Steinull er fremstilt av 1/3 oppsirkulert avfall, deriblant slagg fra metallindustrien og slam fra kloakkrenseanlegg.
* Gamle vindussprosser som settes sammen til nytt veggpanel.
* Bruk av paller til f.eks. senger, hyller, levegger og sittegruppe av paller og kabeltromler.
* I kreativitetstester blir deltagerne ofte spurt om nye bruksmåter for binders.
* Under slaget om Berlin i april 1945 bandt sovjeterne springfjærmadrasser til stridsvognene så de bedre skulle motstå treff fra tyskernes panzerfauster.
* Under krigen mot Ukraina utstyrte russerne TU-95-bombefly med bildekk, antagelig for å beskytte bombeflyene mot ukrainske droner ved å redusere varmesignaturen for utsatte deler på flyene.

Jf. friganisme.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 2. februar 2020. Besøkt 2. februar 2020.
2. ↑
3. ↑
4. ↑  DNT og COWI inngår samarbeid om miljø og klima; , besøkt 31. jan. 2020.
5. ↑  Kreative Idéer; , besøkt 31. jan. 2020
6. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 2. februar 2020. Besøkt 2. februar 2020.
7. ↑
8. ↑  Bildene av Putins bombefly forbløffer; Aftenposten 6. september 2023;
**Bucoleonpalasset** var et av de bysantinske palassene i Konstantinopel. Det ble sannsynligvis bygget av Theodosius II på 400-tallet.

Palassets historie
------------------

Palasset ligger plassert mot sjøkanten av Marmarasjøen. Ruinene antyder en balkong mot sjøkanten og som man kunne nå via tre marmorinnrammede dører, fortsatt synlige den dag i dag. I forsiden av palasset var det en liten havn som i dag er fylt igjen. Palasset fungerte som en del av de theodosiusiske bymurene. Palasset ble renovert av Justinian I på 500-tallet.

I 1204 ble Konstantinopel herjet i løpet av Fjerde korstog, og Bucoleon ble tatt av Boniface av Montferrat som

*Red hele vegen langs kysten til Bucoleonpalasset og da han kom dit overga det seg mot forsikringen om at alle liv der skulle bli spart. I Bucoleon var det et stort antall edle kvinner som hadde flyktet til palasset, der var søsteren til kongen av Frankrike som hadde vært keiserinne, og søsteren til kongen av Ungarn, som også hadde vært keiserinne, og mange andre kvinner. Av de kostbarheter som var i palasset kan jeg si noe om, for der var så mange at det var hinsides det som kunne telles.* (Villehardouin)
Blant de kostbarheter der var prinsesse Margaret, datter av kong Bela III av Ungarn, og som Boniface giftet seg med.

Da muslimene med Mehmet II kom til Konstantinopel i 1453 ble det notert at det berømte palasset lå i ruiner.

I 1873 ble restene av palasset delvis ødelagt for å gjøre plass til en jernbane.

Hormisdas er palassets første navn. Navnet Bucoleon kom antagelig i bruk på slutten av 500-tallet da forsiden av palasset ble reist.

Turistinformasjon
-----------------

Man kan lett komme til palasset til fots. Se etter hovedvegen til palasset Topkapi fra utsiden, følg palassets vegger til høyre inntil man kommer fram til byporten som i dag kjennes som as «Ahir Kapi». Gå gjennom porten, vend til høyre og fortsett å gå inntil man kan se Bucoleonpalasset i bymurene på høyre side.

Se også
-------

* Fjerde korstog
* Bysantinsk arkitektur
* Konstantinopel

Eksterne lenker
---------------

* (en) Palace of Boukoleon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Rekontruksjon av Bucoleonpalasset[*død lenke*]
* Rescue Archeology on Istanbul
* History of Later Roman Empire
* Herjingen av Konstantinopel av korsfarerne: utdrag fra samtidige kilder, blant annet Villehardouin (engelsk)
* Tourist Information Arkivert 28. september 2007 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Rolv Ørjan Burøe** (født 8. juli 1974 på Geilo) er en norsk komiker som er kjent for sine opptredener både på scenen og på TV. Han har jobbet som stand-up-komiker siden 1990-tallet og har hatt sentrale roller i TV-programmer som *Judas* (2003) og *Splitter pine gal* (2006). Han har også jobbet som programleder i *Frokostshow* på Radio1.

Burøe har jobbet som komiker siden 1997. Han har jobbet en del sammen med Terje Sporsem og sammen har de blant annet satt opp forestillingene «Tro håp og kjærringer» (Tjøme 2002) og «Nesten kjent fra tv» (Kragerø 2004). De var også sammen om TV-serien *Judas*. Han har satt opp to soloforestillinger, *Fordommer* (2016 til 2018) og *Store Gutter Gråter Ikke* (2019 til 2021).

Burøe var gift med bloggeren Marna Haugen, kjent for bloggen *Komikerfrue*. De har begge vært med i TV 2 Livsstil-serien *Bloggerne*.

Referanser
----------

1. ↑   www.dagbladet.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Se og Hør, www.seher.no, besøkt 30. oktober 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Julie Solberg, Ruben Pedersen (11. februar 2019). «Ørjan Burøe: - Åpner opp om Metoo-anklagene: - Var et ræva menneske». *dagbladet.no* **(norsk)**. Besøkt 6. september 2020.
4. ↑  «Høstens frekkeste gameshow». *TV 2* **(norsk)**. 10. oktober 2006. Besøkt 26. februar 2019.
5. ↑  «Ekteparet Burøe skal danse brudevalsen i «Skal vi danse»». *vg.no*. 16. september 2017. Besøkt 1. mai 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ørjan Burøe på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Superbrukeren** (eller **root**) er *administrasjonsbrukerkontoen* på Unix-liknende datasystemer.

Denne brukerkontoen har absolutte privilegier og burde derfor ikke benyttes som en vanlig brukerkonto til vanlige ikke-administrative oppgaver.

Sikkerhet
---------

Bakgrunnen for at superbrukeren skilles ut fra vanlige brukerkontoer er sikkerhetsmessige konsekvenser av å kjøre programmer som superbruker.

Dersom man kjører kommandoer med absolutte privilegier, kan enkle typografiske feil føre til fatale konsekvenser som kan være svært tidkrevende og vanskelige (eller umulige) å rette opp igjen.

En annen sikkerhetsmessig årsak til å skille ut superbruker er at det er mulig å kjøre annen maskinkode ved å forårsake en buffer overflow i et program som allerede kjører med absolutte privilegier. Noe som betyr at alle programmer som kjører med absolutte privilegier er en grunnleggende kilde til sikkerhetsproblemer i datasystemer. På Unix-systemer kjører derfor systemkritiske tjenester, slik som httpd, under en unik brukerkonto med begrensede privilegier.

Se også
-------

* Rotkatalog
* Linux
* Unix
Mazda 323F 1990
Mazda 323 F V6 GLX 1996Mazda 323F V6 GLX 1996. Denne har 16 tommers hjul og senket undervogn
**Mazda 323F** var en bilmodell fra Mazda som ble produsert fra 1989 til 1998. Den første utgaven hadde et særpreget utseende med vippelykter og sportslig design. 323F ble introdusert omtrent på samme tid som Mazda MX-5, som også hadde vippelykter. Neste generasjon hadde også et særpreget design, men fra generasjon tre forsvant modellens spesielle design.

Utvikling
---------

### 1989–1995 (BG)

Den første modellen ble produsert fra 1989 til 1995. Modellen kalles også BG. Vanligst i Norge er varianten med 1,6 liters motor på 88 hk, samt 1,8 liter med 106 hk. En friskere[*klargjør*] DOHC-utgave av 1,8-liter fantes også. Denne motoren hadde en maksimal effekt på 128 hk.

### 1995–1998 (BA)

I 1995 kom det en ny modell, denne ble produsert frem til 1998. Bilen ble noe kortere utvendig, men plassen i kupéen ble bedre. Modellen kom dessuten med rammeløse vinduer. Noen modeller hadde AC / klimaanlegg, mens alle hadde kollisjonsputer, elektriske vindusheiser og elektrisk justerbare speil. Modellen hadde motorer på 1,5, 1,8 og 2,0 liter. De to minste var rekkemotorer med 4 sylindre, den største en V6. Modellen har internkode BA. 1,5 med 88 hk er kanskje den vanligste i Norge. Den kan gjenkjennes på 13 tommers hjul. 1,8-literen hadde 115 hk og 14 tommers hjul. V6-utgaven hadde 144 hk og 15 tommers hjul. Sistnevnte ble levert i GLX og GT-utgave, mens GLX var mest vanlig på modellene med 4 sylindre. 

JDM betyr egentlig bare «japansk bil for japansk marked», men JDM er blitt et begrep for spesielle og interessante japanske biler i dag. Mazda 323F, eller Lantis som den også ble kalt, fra 1995 til 1998 er en slik bil nå.

### 1998–2004 (BJ)

Mazda 323F fortsatte med en nytt og tradisjonelt design i 1998 (type BJ). Denne ble avløst av Mazda 3 i 2004.

Referanser
----------

1. ↑  «The Mazda Lantis Is the Best Mazda You've Never Heard Of». *DrivingLine* **(engelsk)**. Besøkt 23. april 2022.
**Anka Ryall** (født 8. juli 1949 i Oslo) er en norsk professor i humanistisk kjønnsforskning og litteraturforsker i engelsk. Hun har siden 2017 vært professor emerita ved Kvinnforsk – Senter for kvinne- og kjønnsforskning ved UiT – Norges arktiske universitet. 

Hennes fremste forskningsinteresse er reiselitteratur med vekt på kjønn og det nordlige. Hun har utgitt «Odyssevs i skjørt. Kvinners erobring av reiselitteraturen» (2014), «Polare kvinner. Norsk polarhistorie i kjønnsperspektiv» (2022) og «Hanna Resvoll-Holmsen – en arktisk pioner» (2023). Hun er medforfatter (med Jorunn Veiteberg) av «En kvinnelig oppdagelsesreisende i det unge Norge: Catharine Hermine Kølle» (1991). 

Ryall har også utgitt boken «Virginia Woolf. Litterære grenseoverganger» (2011). Hun har skrevet forord og etterord til Merete Alfsens norske oversettelser av mange av Woolfs romaner. I tillegg har hun redigert og skrevet innledninger til norske utvalg av Woolfs essay «Indiskresjoner og andre essay» (2002), og kortprosa «En uskrevet roman» (2005). Sammen med Pål Bjørby har hun redigert boken «Queering Norway» (2008). 

I 2013–16 ledet hun et internasjonalt forskningsprosjekt med tittelen «Arctic Modernities», finansiert av Norges forskningsråds Polarforskningsprogram. Prosjektet har blant annet utgitt temanumre av tidsskriftene Nordlit (2015) og Acta Borealia (2016) i tillegg til artikkelsamlingene «Arctic Modernities: The Environmental, the Exotic and the Everyday» (2017) og «The Arctic in Literature for Children and Young Adults» (2020). 

Ryall var i perioden 2016–18 hovedredaktør for tidsskriftet NORA – Nordic Journal of Feminist and Gender Research, sammen med professor Beatrice Halsaa, Universitetet i Oslo.

Referanser
----------

1. ↑  «Arctic Modernities».
2. ↑  «NORA – Nordic Journal of Feminist and Gender Research».

Eksterne lenker
---------------

* Publikasjoner av Anka Ryall i forskningsdokumentajsonssystemet CRIStin
* Personopplysninger om Anka Ryall, UiT - Norges arktiske universitet[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
**Galatabroen** (tyrkisk: *Galata Köprüsü*) spenner over Det gyldne horn mellom bydelene Eminönü i bydistriktet Fatih og havnebydelen Karaköy (Galata) i bydistriktet Beyoğlu i Istanbul.

Historie
--------

Bilde fra nord, fra sent 1800-tall, Galatabroen med Den nye moské i bakgrunnen.
Galatabroen og utsyn over den historiske halvøya
På 1800-tallet var befolkningsveksten i bydelene og forstedene nord for blitt så heftig at det ikke lenger var tilstrekkelig med ferjetrafikk med store robåter over til sentrum. På initiativ av Bezmiâlem, mor til sultan Abdülmecid, ble det i 1845 bygd en trebro over sundet. I 1863 ble besøk av keiser Napoléon III benyttet som anledning til å forbedre trebroen.[]

I 1875 ble det bygget en jernbro her, av et britisk firma. Denne ble så i 1912 erstattet av en ny pongtongbro i to etasjer, utført av det tyske MAN-Werk Gustavsburg.

Fra 1845 til 1930 måtte ikke bare kjøretøyer, men også fotgjengere, betale bompenger.

Fra 1937 til 1938 utbedret MAN Werk Gustavsburg pongtongbroen. 

Etter en brann i 1992 ble broen først tatt ned, og av noen av delene derfra ble det bygd en bro mellom Balat og Hasköy. Denne ble imidlertid kort tid etter fjernet fordi den viste seg å ga ugunstig innvirkning på vannutvekslingen i Det gyldne horn.[]

Den 42 meter brede broen som nå (2016) står på stedet, er en toetasjes konstruksjon som ble ferdig i 1992. Den ble tegnet av den tyske byggingeniør Fritz Leonhardt av et konsortium med blant andre firmaet Thyssen. Den har 114 pilarer, og er den første broen på stedet som er fast forankret på bunnen av sundet.[] Siden 2002 har første etasje av broen fått kafeer og restauranter.

Litteratur
----------

* Refik Durbaş: *Galata Köprüsü.* İletişim, Istanbul 1995, ISBN 975-470-460-0.
* Geert Mak: *Die Brücke von Istanbul. Eine Reise zwischen Orient und Okzident* (Originaltitel: *De brug*, übersetzt von Andreas Ecke). Pantheon, München 2007, ISBN 978-3-570-55040-3.
* Brigitte Moser-Weithmann: *Kleine Geschichte Istanbuls*. 2. Auflage, Pustet, Regensburg 2012, s. 139 ff, ISBN 978-3-7917-2248-1.
* Gülsün Tanyeli, Yegân Kâhya: *Galata Köprüleri*. I: *Dünden Bugüne İstanbul Ansiklopedisi.* Band III, Istanbul 1993–1995, s. 357–359, ISBN 975-7306-00-2.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Galata Bridge – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* *Planet Galata – Eine Brücke in Istanbul* arte.tv WebDocumentation: „der non-lineare Korsakow-Dokumentarfilm von Florian Thalhofer über den Mikrokosmos der Istanbuler Galata-Brücke" (Erstausstrahlung: ARTE, 27. September 2010)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Agility Groups anlegg i Tønsberg.
**Agility Group** OSE: GGG (tidligere Grenland Group) er et entreprenørselskap innenfor engineering, anskaffelser og fabrikasjon. Selskapet ble etablert 27. september 2004 etter en fusjon mellom Grenland Offshore Holding, Karmøy Stålindustrier og Hitec Framnæs. 06 juni 2012 skiftet selskapet navn fra Grenland Group til Agility Group.

Wood Group Mustang kjøpte 14 juli 2014 Agility Group Project som utfører prosjekter innen design, prosjektering og modifikasjoner av boreskip og halvt nedsenkbare plattformer, FSO-er, FPSO-er, shuttletankere, landbaserte industri modifikasjonsprosjekter og offshore- eller marine flytere. Agility Group Project endret navn til Wood Group Mustang Norway. Wood Group Mustang Norway med hovedkontor Sandefjord og lokaler i Oslo, Moss, Porsgrunn, Notodden, Stavanger, Bergen og Shanghai i Kina.

Selskapet i Agility Group som produserer manifoldmoduler, integrerte brønnrammesystemer, stigerør- og strømningsbaser, samt annet undervannsutstyr heter i dag Agility Subsea Fabrication. Agility Subsea Fabrication fabrikasjonsanlegg ligger på området til tidligere Kaldnes Mekaniske Verksted i Tønsberg, Langesund (lagt ned juli 2014) og på Røra i Skien. 

I 2006 kjøpte Agility Group selskapet Minox Technology som produserer deoksygeneringssystemer til oljeinstallasjoner. Minox Technology har kontorer på Notodden, Oslo, og i Houston,

Agility Group hadde en enhet som ble kalt Contracting med tilholdssted Asdalstrand, Drammen og Herøya, denne delen ble solgt ut til NLI i 2015.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside Agility Subsea Fabrication
* Hjemmeside Minox Technology AS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
«**Den tyske forbundsrepublikken**» («*Deutsche Bundesrepublik*», DBR) var en av de nedsettende betegnelsene brukt av kommunistregimet i DDR for å referere til Forbundsrepublikken Tyskland fra 1950-tallet frem til 1968. Årsaken var at DDR ikke ville tillate Forbundsrepublikken Tyskland å ha «Tyskland» i navnet sitt, fordi de så på seg selv som en like legitim representant for den tyske staten (noe Forbundsrepublikken Tyskland bestred, med begrunnelsen at DDR var et sovjetisk marionettregime og illegitimt diktatur styrt fra Moskva). Etter at DDR fikk ny forfatning som innebar at DDR sluttet å se på seg selv som en del av staten Tyskland begynte kommunistregimet å bruke forkortelsen BRD for å referere til Forbundsrepublikken Tyskland.

*Den tyske forbundsrepublikken* ble også brukt om Vest-Tyskland, uten at det hadde noen nedsettende betydning.

Referanser
----------

1. ↑  Brandt, Willy (1954). *Tyskland under Adenauer*. Aschehoug. s. 7.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND
 |
**Urædd stadion** (etablert 1906 i Porsgrunn) var en norsk idrettsarena, mest for fotball og friidrett.

Det ble brukt mest av bylaget IF Urædd (etablert 1896) som erstatning for nedre Frednes og det midlertidige Vallermyrene. Benevnt **Uræd's sportsplass** ble anlegget tatt i bruk 1906 og var i sin tid en av landets aller fineste fotballbaner. Et kretsmesterskap i friidrett ble umiddelbart arrangert.

Arenaen var ferdig til Porsgrunn 100-årsjubileum som kjøpstad i 1907 da byen fikk arrangere finalen i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1907 med 4 000 tilskuere til stede. Det nye stadion ble videre brukt til finalen i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1913 med 5 000 tilskuere. Anlegget ble solgt fra kommunen til klubben for kroner 5 200 i 1911, men overtatt av den finansielle redningsmann Finn C. Knudsen i 1919.

Etter at klubben i 1917 etablerte egen friidretts-avdeling ble der i 1920 laget en 377.5 m løpebane, en av Skandinavias beste. NM i 5000 meter og 5-kamp ble avholdt i 1931 (og i 1946), etterfulgt av internasjonalt stevne i 1932. Byen fikk arrangere finalen i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1937 og bygde betongtribuner slik at antall baner ble utvidet til fem eller seks. Den endelige tilskuerrekorden er derfor 17000 fra cupfinalen mellom Mjøndalen IF og Odd Grenland i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1937, avholdt den 17. oktober 1937.

Her avholdte man fra 1937 de kjente Beha-stevnene, sponset av IF Urædd's klubbsponsor Beha-Hedo, med gode resultater fra blant andre Berit Berthelsen i 1967. I 1972 hadde man stjerneshow med flere verdensstjerner. Byens hovedarena der bak jernbane-stasjonen ble overasfaltert og flyttet til Kjølnes like ved i 1979. I 2007 ble der bestemt at 100 boliger skulle bygges på gamle Urædd stadion.

Referanser
----------

1. ↑  Urædd's historie fra 1880 til 1930 Arkivert 12. april 2009 hos Wayback Machine. fra uredd-fk.no
2. ↑  skikkelige løpebaner tilkom mye senere, jfr. Friidrett i Urædds "oldtid" Arkivert 8. desember 2007 hos Wayback Machine..
3. 1 2  Urædd's sportsplass - Stadion - Kjølnes Idrettspark Arkivert 18. oktober 2008 hos Wayback Machine. sier der var 15 000
4. ↑  "Urædd faar Skandinaviens fineste løpebane. I det oppgravede rum skal det fyldes med vekslende lag av pukk, koks-sag og koks-støv og derved opnaar man at selv om det regner aldrig saa haardt, vil banen virke som trækpapir og trække til sigal væte. 200 meteren blir vel den fineste i landet. Den har nemlig den store fordel at man kun faar en sving fra start til maal, idet der startes fra enden av tversiden og saa løpes det i ret linje til svingen til langsiden og saa denne ret frem til maal" fra Porsgrunns Dagblad.
5. ↑  omtale fra stadionsiden.com
6. ↑  tross en noe kort løpebane!
7. ↑  100 boliger på gamle Urædd stadion fra Telemark Arbeiderblad (8.6.2007)
**Yeşilköy** er en bydel i Bakırköy vest for Istanbul.

Den er om lag elleve kilometer vest for gamlebyen i Istanbuls ved kysten av Marmarahavet. Før Istanbuls befolkningseksplosjon i 1970-årene var Yeşilköy en landsby og et mindre kursted.

Historie
--------

Yeşilköy het frem til 1926 **San Stefano**, fra det greske *Άγιος Στέφανος* (*Ayos Stefanos*), assimilert til tyrkisk som *Ayastefanos*, og på bulgarsk *Сан Стефано*.

I 1203 ankom styrkene fra det fjerde korstog kysten ved San Stefano. Ett år etter hadde de inntatt det ortodokse Konstantinopel og Ayos Stefanos ble del av det latinske keiserrike.

Under Krimkrigen var franske styrker stasjonert her. De bygde det fyrtårn som fortsatt står i havnen. Her er det sted der russerne stanset opp sinn fremrykning under den russisk-tyrkiske krig (1877–1878) og senere undertegnet San Stefano-traktaten den 3. mars 1878.

I 1912, under Balkankrigen, ble tusener av osmanske soldater rammet av koleraen, og ble bragt til San Stefano for pleie. Over 3.000 av dem døde og ble begravet i nærrheten. Ved begynnelsen av 1900-tallet hadde stedet en overveiende kristen befolkning bestående av grekere og armenere.

Landsbyen fikk navnet Yeşilköy («den grønne landsby») kort etter grunnleggelsen av den tyrkiske republikk.

Billedgalleri
-------------

* Utsyn over Marmarahavet fra YeşilköyUtsyn over Marmarahavet fra Yeşilköy
* Yeşilköy YachtclubYeşilköy Yachtclub
* Det gamle fyrtårnDet gamle fyrtårn
* Yeşilköy flyplass, 1911Yeşilköy flyplass, 1911

Eksterne lenker
---------------

* (en) Yeşilköy – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Den belarusiske gresk-katolske kirke** (eller *belarusisk-katolske kirke*) er én av den katolske kirkens 23 særkirker. Kirken følger den bysantinske ritus og bruker kirkeslavisk som liturgisk språk, men anerkjenner paven som religiøst overhode. Den belarusiske gresk-katolske kirke har omtrent 10 000 tilhengere, hovedsakelig i Belarus. Bare ca. 0,1 % av den belarusiske befolkningen er gresk-katolsk, og kirken er dermed betydelig mindre enn både den russisk-ortodokse (80 %) og den romersk-katolske kirke (11 %).

Kirken har sin opprinnelse i kirkeunionen i Brest i 1596, da tidligere ortodokse kristne aksepterte paven som overhode. Gjennom undertrykkelsen i Det russiske riket hadde de fleste tilhengere returnert til ortodoks kristendom innen utgangen av 1800-tallet. I mellomkrigstiden lå de siste belarusisk-katolske menighetene i det østlige Polen, der paven opprettet et kortvarig belarusisk-katolsk eksarkat i 1940. Da disse områdene etter andre verdenskrig falt til Sovjetunionen, ble kirken også her tvangsforent med den russisk-ortodokse kirke.

Etter Belarus uavhengighet i 1991 var det igjen mulig for de gjenværende gresk-katolikkene å opprette menigheter. På grunn av deres ringe tall har ikke paven opprettet egne strukturer for de troende, slik at de sogner til romersk-katolske bispedømmer i Belarus.

Se også
-------

* Den katolske kirke i Belarus

Eksterne lenker
---------------

* (en) Belarusian Greek Catholic Church – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Nordlibakken** er et skihoppanlegg i Horten i Vestfold. Det består av to hoppbakker med størrelse K68 og K39. Den største bakken er Vestfolds største hoppbakke. Nordlibakken var eid av Horten Skiklubb til 1977, da Horten kommune overtok eierskapet. Bakkerekorden i K68-bakken er 73 meter.

Historie
--------

Den første hoppbakken ved Horten var ved Dampejordet, der det ble hoppet fra 1893. Det ble bygd stillas i bakken i 1908, men med årene holdt ikke bakken ved Dampejordet mål, og den ble erstattet av Nordlibakken, som ble innviet 30. mars 1924. En mindre bakke ved siden av den store Nordlibakken ble innviet i februar 1935.

Ved månedsskiftet februar/mars 1959 ble det arrangert landsrenn (nasjonalt renn) i Nordlibakken, med 2000 tilskuere. Et renn i februar 1963 trakk 5000 tilskuere. Samme år sto flomlysanlegget i bakken ferdig. De neste tiårene var det god aktivitet i bakken når snøforholdene tillot det, med blant annet hoppskole på 1980-tallet. I 1970/71 ble det bygd en slalåmbakke i nærheten av hoppanlegget, med lengde ca. 350 meter og ca. 100 meter fall.

Det var hoppaktivitet i Nordlibakken fram til slutten av 1990-tallet, men i årene etter ble bakken stående til forfalls. I 2009 meldte Horten kommune og Horten Skiklubb at de ønsket å rive bakken. Slalåmbakken har også forfalt og vært ute av bruk, og etter hærverk har heisen vært i ustand i mange år. Men på 2000-tallet ble det ny aktivitet i slalåmbakken da Horten Snowboardklubb tok den i bruk.

Kilder
------

* Skisprungschanzen-Archiv: Horten (engelsk, besøkt 26. mai 2012)
* Horten Skiklubb: Anlegg (besøkt 26. mai 2012)
* Horten Skiklubb: Historie (besøkt 26. mai 2012)
* Idrettsanlegg.no: Nordlibakken K55, K39
* Gjengangeren: Nordlibakken skal rives (22. januar 2009, besøkt 26. mai 2012)
* Gjengangeren: Snart slutt for Nordlibakken (23. januar 2009, besøkt 26. mai 2012)
* Gjengangeren: Brettungdommen har en plan (6. november 2003, besøkt 26. mai 2012)

1. ↑  Søk på Skisprungschanzen-Archiv og Idrettsanlegg.no