recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Andrew Kenneth «Andy» Dalby** (født 8. desember 1948 i Gainsborough i Lincolnshire) er en engelsk rockegitarist som hovedsakelig var aktiv på 1970-tallet og tidlig på 1980-tallet. Dalby var et ledende medlem av Kingdom Come, som han spilte inn tre album med fra 1971 til 1973 ved siden av Arthur Brown selv. 

Etter Kingdom Come spilte han på soloutgivelsene til Arthur Brown kalt *Dance With Arthur Brown* (1974) og *Chisholm In My Bosom* (1978). Han var også studiomusiker på Kiki Dees utgivelse med samme navn i 1974. Mellom 1979 til 1980 var han medlem av Vapour Trails, som spilte inn og ga ut utgivelsene *Vapour Trails* (1979) og *V T S* (1980. Fra 1980 til 1981 var han med på å spille inn på Jack Greens utgivelser *Humanesque* (1980) og *Reverse Logic* (1981). Fra 1982 til 1983 deltok han som bakgrunnsgitarist i turneen til Camel, som siden resulterte i utgivelsen *On The Road 1982* (1994). Andy Dalby ga i 2015 ut solo-albumet *It's About Time* (AKD Records), et album påbegynt på 80-tallet og hvor Dalby spiller samtlige instrumenter. Forøvrig har ikke Dalby vært aktiv innenfor musikkbransjen, og det må antas at han har trukket seg tilbake til det private liv.

Diskografi
----------

* 1972: *Galactic Zoo Dossier* – Kingdom Come (Gitar, vokaler)
* 1972: *The Journey* – Kingdom Come (Gitar)
* 1973: *Kingdom Come (album)* – Kingdom Come (Gitar, vokaler)
* 1974: *Dance With Arthur Brown* – Arthur Brown (Gitar)
* 1974: *Kiki Dee (album)* – Kiki Dee (Gitar)
* 1978: *Chisholm In My Bosom* – Arthur Brown (Gitar)
* 1979: *Vapour Trails (album)* – Vapour Trails (Gitar, perkusjon, rytmegitar, lydtekniker)
* 1980: *V T S* – Vapour Trails (Gitar)
* 1980: *Humanesque* – Jack Green (Gitar)
* 1981: *Reverse Logic* – Jack Green (Gitar)
* 1994: *On The Road 1982* – Camel (Bakgrunnsgitar)
* 2015: *It's About Time Arkivert 24. november 2018 hos Wayback Machine.* (All instruments)

Eksterne lenker
---------------

* Allmusic.com – Andy Dalbys diskografi
* Groove.no – Andy Dalby, bandbiografi[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Øst-Finnmarken prosti**  *(Øst-Finnmarken Provsti)* var et tidligere prosti i Nidaros bispedømme, senere i Hålogaland bispedømme som eksisterte i årene 1711 - 1864.

Historikk
---------

Et kongebrev av 11. august 1688 bestemte at det vidløftige Finnmarken prosti med røtter i middelalderen skulle deles i to prostier og fogderier: Vest- og Øst-Finnmarken prosti. Som grensepunkt nevnes Nordkynhalvøya. En forordning av 6. juni 1691 fastslo imidlertid at det i Finnmark skulle være bare en prost (og en fogd). Også i reskript av 13. juni samme år blir det sagt at Finnmark bare skulle ha en prost. Dette reskriptet bestemte videre at soknepresten i Vardø skulle utnevnes til prost og at han skulle utføre visitasene sine samtidig med at den verdslige øvrigheten foretok tingreisene sine. Det ser ut til å ha vært en prost for hele Finnmark så lenge Ludvig Paus levde. Han døde i 1707, men det nevnes i kirkeregnskapene 10. juli 1709 at det ennå ikke var ordinert noen prost (se amtmannsarkivet). Senere samme måned omtales imidlertid en viseprost over Øst-Finnmark (Ludvig Christian Paus). I 1711 benevnes han som prost. Fra 1710 og utover hører vi også om en prost (Trude Nitter) som tydeligvis hadde ansvaret for Vest-Finnmark. De første årene kalles han av til viseprost.

Ved kgl.res. av 14. mai 1864 ble Lebesby prestegjeld i Øst-Finnmark overført til det nyopprettede Hammerfest prosti. Den resterende delen av Øst-Finnmark prosti fikk betegnelsen Varanger prosti.

Prestegjeld i Øst-Finnmarken prosti
-----------------------------------

* Kiølefiord
* Wardøe
* Wadsøe

Referanser
----------

1. ↑  «Øst-Finnmark prosti, arkivverket.no». Arkivert fra originalen 20. september 2022. Besøkt 15. juli 2022.

Kilder
------

* Folketellingen 1769
**Riksvei 6** (**Rv6**) var opprinnelig hovedveien fra Vinterbro der den løp ut fra Riksvei 1 og fulgte ruten Ås–Ski–Hobøl–Spydeberg–Askim–Eidsberg–Marker til Svenskegrensen etter Ørje og videre inn til Sverige. Fra 12.6.65 ble Riksvei 6 en del av E18 (slått sammen med Riksvei 40 fra Kristiansand til Oslo).

Senere ble riksvei 6 strekningen Stjørdalshalsen–Kirkenes.

Systemet med europaveier ble innført i Norge i 1965. Riksvei 1 Svinesund i Østfold–Oslo og riksvei 50 Oslo–Stjørdalshalsen fikk veinummer E6 1. juni 1965. Resten av riksvei 50 fikk veinummer riksvei 6. Strekninga Stjørdalshalsen–Vollan (Nordkjosbotn) i Troms fikk veinummer E6 den 1. juli 1969. Den siste delen av riksvei 6, Nordkjosbotn–Kirkenes, ble E6 den 15. desember 1983.

Riksvei 6 gikk over Ifjordfjellet som ofte var stengt på vinteren. Det var mulighet å kjøre til Kirkenes via Finland via Karasjok–Kaamanen–Utsjoki–Tana Bru. Omtrent 1980 ble veien Karasjok–Utsjoki bygget, og den var mer vintersikker, og E6 ble trukket denne veien i 1983.
**Bergens Sjøfartsmuseum** ble stiftet 13. april 1921 og hadde offisiell åpning 18. februar 1927. I 1962 flyttet museet inn i eget bygg tegnet av arkitekt Per Grieg. Det har en monumental romansk stil med kraftige steinvegger. Utstillingslokalene er bygget rundt et indre atrium med glassvegger som er med på å gjøre dem lyse og trivelige. Utstillingene dekker hele sjøfartshistorien fra de eldste tider frem til vår tid. Her finnes flere unike gjenstander og en omfattende samling modeller av kjente fartøyer. Museet blir også brukt som selskapslokale.

Per Kristian Sebak overtok stillingen som direktør ved Bergens Sjøfartsmuseum etter Tore L. Nilsen fra og med 1. januar 2015.

Litteratur
----------

* Welle-Strand, Erling (1916-2013) (1974). *Museums in Norway*. Oslo: Royal Ministry of Foreign Affairs. ISBN 8271770039.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Bergens Sjøfartsmuseum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Bergen byleksikon på nett, om Bergens Sjøfartsmuseum

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Bergen byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** KulturNav
 |



1. ↑  .
**Oda Helen Sletnes** (født 10. februar 1953) er norsk arkitekt og tidligere diplomat. Fra 2019 til 2021 var hun Norges ambassadør til Frankrike ved Norges ambassade i Paris.

Bakgrunn
--------

Sletnes påbegynte i 1972 studier ved Norges tekniske høgskole og avla i 1977 eksamen som arkitekt. Etter avlagt eksamen arbeidet hun fra 1977 til 1981 som arkitekt i byplanavdelingen i Stavanger.

Diplomatisk karriere
--------------------

Sletnes begynte å jobbe i utenrikstjenesten i 1981 og gikk Utenriksdepartementets aspirantkurs. Fra 1983 til 1986 var hun stasjonert ved ambassaden i Paris og ivaretok samtidig oppgaver knyttet til UNESCO. Etter noen år ved presse-, informasjons- og kulturavdelingen i Oslo fulgte ny postering i Ottawa (1988–1990). Tilbake igjen i Oslo var Sletnes fra 1991 til 1994 olympiadekoordinator i presse-, informasjons- og kulturavdelingen i Utenriksdepartementet. Hun fikk deretter oppgaver i forbindelse med Norges forhandlinger om medlemskap i EU, og var fra 1994 til 1997 leder for Europaavdelingen. Sletnes ble deretter minister og nestleder ved Norges delegasjon til EU i Brussel, en post hun hadde fra 1997 til 2001. Fra 2002 til 2003 var hun engasjert i EØS-spørsmål, og deretter til 2005 leder for Europaavdelingen med ansvar for spørsmål knyttet til Norges forhold til EU, EØS, EFTA Europarådet, nordisk samarbeid og OSSE. Fra 9. januar 2006 var Sletnes Norges ambassadør til EU før hun ledet EFTAs overvåkingsorgan (ESA) som president fra 2011–2015. Sletnes var fra 1. oktober 2015 til januar 2019 Norges ambassadør til EU og ledet EU-delegasjonen i Brussel. Fra januar 2019 var hun Norges ambassadør til Frankrike.

Utmerkelser
-----------

Sletnes ble i 2007 av kongen utnevnt til kommandør av Den Kongelige Norske Fortjenstorden «for embetsfortjeneste». Sletnes ble i 1997 utnevnt til storridder av Den islandske falkeorden og i 2004 ble hun utnevnt til storoffiser av Republikken Italias fortjenstorden.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, snl.no, besøkt 20. november 2021[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  CV, Norges delegasjon til EU.
3. ↑  Ambassadør Oda Helen Sletnes ny president i ESA
4. ↑
5. ↑  *Norges statskalender 2008*.
6. ↑  Falkaordan 1997, Forseti Íslands.
7. ↑  Dettaglio decorato Arkivert 13. januar 2017 hos Wayback Machine. Presidente della Repubblica.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Bottenvika
**Bottenvika** (svensk: *Bottniska viken*, finsk: *Pohjanlahti*) er det nordligste havområdet i Østersjøen, en bred og 587 kilometer lang bukt som strekker seg nordover mellom de østlige delene av Midt- og Nord-Sverige og Finlands vestkyst. Bottenvika avgrenses mot selve Østersjøen i sør ved ei linje fra 59°54'N på den svenske østkysten til Hangö i Finland. Åland og det meste av skjærgården mellom Åland og det finske fastlandet blir dermed liggende i Bottenvika.

I Sverige og Finland skiller en mellom «*Bottenhavet*» og «*Bottenviken*». *Bottenhavet* (finsk: *Selkämeri*) er den sørlige delen opp til sundet mellom Umeå og Vasa, som kalles *Norra kvarken* (finsk: *Merenkurkku*). *Bottenviken* (finsk: *Perämeri*) er den delen av Bottniska viken som ligger nord for dette sundet.

Sundet mellom Åland og det svenske fastlandet kalles *Södra kvarken* (finsk: *Ahvenanrauma*), mens det sundet som danner grense mellom Åland og Finland kalles *Skiftet* (finsk: *Kihti*). Havområdet sør og vest for Åland – som til dels ligger utafor Bottenvika – heter *Ålands hav* (finsk: *Ahvenanmeri*).

Landhevingen i Skandinavia etter istiden er mest synlig i Bottenvika, med 9 mm årlig fordi dette var det området i Norden der isen lå tykkest. I dag ligger Bottenvika nesten 300 meter høyere enn ved istidens slutt. Tydelige strandlinjer kan ses langt over dagens havnivå.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 20. juni 2013. Besøkt 18. august 2012.
2. ↑  Lars-Ludvig Røed: "Norge blir stadig høyere", *Aftenposten* 4. november 2011

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gulf of Bothnia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Uppslagsverket Finland **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |
Mågelibanen ble bygget i 1911–1912 for transport av anleggsfolk og utstyr til fjells i forbindelse med sprengingen av en 600 meter lang tunnel mellom Øvre og Nedre Bersåvatnet.
Mågelibanen  Foto: Svein Harkestad 
**Mågelibanen** var en to-spors pendelbane med to vogner som lå like ved Vetlavatnet og Mågeli kraftverk i Skjeggedal, ved Tyssedal i Odda kommune i Hordaland. Banen var 960 meter lang og hadde en høydedifferanse på 430 meter. Banens endestasjon Mågelitopp, populært kalt Topp, ligger 860 moh.

Mågelibanen inngikk i det industrielle kulturlandskapet i Skjeggedal og kulturmiljøet rundt det fredete kulturminne Tyssedal kraftanlegg.

Historie
--------

Mågelibanen ble bygget i 1911–1912 av Tyssefaldene AS for transport av anleggsfolk og utstyr til fjells i forbindelse med kraftutbyggingen av Bersåvassdraget i Tyssedalsfjellene. Banen ble senere brukt av selskapet ved tilsyn og vedlikehold av anleggene og i forbindelse med senere kraftutbygginger i samme fjellområde.

3. april 1955 skjedde en alvorlig ulykke. Banen var den gang ikke godkjent for persontransport, men i forbindelse med påsken hadde man gitt dispensasjon. 12 personer og en god del bagasje var med banen oppover. I det bratteste partiet røyk wiren. Det fantes ingen sikkerhetssystemer som stoppet vogna. To personer døde, og flere ble alvorlig skadet.

Oppgradering
------------

I forbindelse med Tyssefaldenes 50-årsjubileum i 1956 ble banen oppgradert og gitt som folkegave til Tyssedals innbyggere. Da banen ble tillatt for offentlig personbefordring, fikk allmennheten lettere tilgang til de attraktive friluftsområdene ved Hardangervidda.

Nyere tid
---------

Kabelbanen ble modernisert i 1988. En periode på slutten av 1990-tallet og begynnelsen av 2000-tallet åpnet også banen for turistkjøring. Den ble et reisemål for besøkende og en del av opplevelsen av stenformasjonen Trolltunga. Banen var drift fram til 2012, da den ble stengt for kommersiell bruk av sikkerhetshensyn. Miljøverndepartementet godkjente i 2013 en kommunal reguleringsplan for å bygge en 4300 meter lang bilvei med 13 hårnålssvinger til Topp, under forutsetning av at den øvre del av trallebanen ble bevart og at portalen nederst i anlegget ble stående.

Tekniske data
-------------

|  |  |
| --- | --- |
| Vertikal høydedifferanse | 430 m |
| Horisontal lengde | 814 m |
| Kjørelengde | 960 m |
| Største stigning | 42° |
| Kjørehastighet | 1,5 m/s |
| Kjøretid | 12 minutter |
| Egenvekt vogner | 760 kg |
| Lastekapasitet | 9 personer eller 1200 kg |
| Sporvidde | 800 mm |

Referanser
----------

1. ↑  Eivind Pettersen, Halvor Folgerø. «NRK Hordaland».
2. 1 2  «Spikeren i kisten for Mågelibanen», nrk.no 13. mars 2013, besøkt 19. mars 2013

Eksterne lenker
---------------

* Om Mågelibanen – Roller coaster from wilderness
* Film
* Statkraft
* TV2 nyhetene påsken 2012
Efteløt kirke i Ytre Sandsvær Foto: Karl Ragnar Gjertsen 
**Ytre Sandsvær** er et område i Kongsberg i Buskerud fylke. I årene 1908–1963 var Ytre Sandsvær en egen kommune i Buskerud fylke.

Fra 1837 var Ytre Sandsvær del av Sandsvær formannskapsdistrikt. Tettstedet Hvittingfoss ligger i Ytre Sandsvær. 1. januar 1908 ble Sandsvær delt i Ytre Sandsvær med 3 245 innbyggere og Øvre Sandsvær med 2 464.

1. januar 1964 ble Ytre Sandsvær, Kongsberg, Øvre Sandsvær, Jondalen i Flesberg og Øvre Jondalen i Gransherad slått sammen til den nye Kongsberg kommune. Ytre Sandsvær hadde ved sammenslåingen 3 140 innbyggere. Kommunesenteret var Hvittingfoss.

Se også
-------

* Liste over ordførere i Ytre Sandsvær
* Efteløt kirke

Litteratur
----------

* Skolem, Kristoffer (1914). *Ytre Sandsvær 1814-1914 : en historisk bygdebeskrivelse*. Kristiania.  [Tilgang for norske IP-adresser.]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Historiske arkiver etter Ytre Sandsvær kommune på Arkivportalen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
*For den tidligere selvstendige høgskolen (1953–1996), se Statens teaterhøgskole.*
**Teaterhøgskolen** er en avdeling i Kunsthøgskolen i Oslo i Oslo og tilbyr bachelorgrad i skuespillerfag og regi, mastergrad i teater og praktisk-pedagogisk utdannelse i teater. Skolen er en videreføring av Statens teaterhøgskole, som ble opprettet i 1953 og fusjonert med fire andre skoler i 1996. 

Utdanningen har lokaler i Seilduksfabrikken på Grünerløkka i Oslo, sammen med opera- og ballettutdanningene. Inntil 2003 holdt man til på Aker Brygge i Oslo.

Studietilbud
------------

Bachelorutdannelsen i skuespillerfag er treårig og skal gi studentene forutsetninger til profesjonelt skuespillerarbeid i teater, film, TV og radio. Pedagogikken er basert på Konstantin Stanislavskijs prinsipper. Utdannelsen innebærer både opplæring i skuespill og i støttefag som musikk, dans, bevegelse og stemmebruk.

Bachelorutdannelsen i regi er treårig og skal foruten regi gi studenten innsikt i skuespillertekniske fag, teaterteori, kunstteori, dramaturgi, dramatikk og produksjon og teatertekniske fag. 

Masterutdannelsen i teater er et toårig studium som er basert på bachelorgrad i teater eller tilsvarende. Studiet skal bidra til at studentene kan flytte faggrenser, bringe inn nye perspektiv og skape utfordrende kunstneriske uttrykk.

Den praktisk-pedagogiske utdannelsen i teater er en lærerutdannelse for skuespillere og regissører som er normert til ett års studier (60 studiepoeng).

Opptak
------

Skolen tar opp 10 studenter til bachelorutdanningen i skuespillerfag årlig, og søkertallene ligger normalt mellom 500 og 800. Man må gjennom tre runder med opptaksprøver. På den første fremfører man kun en monolog. Fra første opptaksprøve er det ca. 120 som går videre. På andre prøve fremfører man igjen en monolog og man kan i tillegg bli utfordret til improvisasjon. Kommer man videre fra denne er tredje prøve to uker lang. Da blir man testet i alt fra sang, dans, rolleinstruksjon og scenedialog.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Kunsthøgskolen i Oslo. «Teaterhøgskolen - Kunsthøgskolen i Oslo». *www.khio.no*. Arkivert fra originalen 8. juli 2018. Besøkt 8. juli 2018.
2. ↑  «Teaterhøgskolen». *Store norske leksikon* **(norsk)**. 16. februar 2016. Besøkt 8. juli 2018.
3. ↑  «NRK TV - Se Teaterspeilet» **(norsk)**. 9. mai 1969. Besøkt 12. januar 2018. «NRKs interne arkivbeskrivelse av programmet / Filminnslag rull 1: Teaterskolen. Ballettundervisning. Leseprøve på stykke. (---)»
4. ↑  Holgersen, Kasper (25. juli 2022). «700 kjempet om 10 studieplasser: Ken-Philippe (19) kom inn på første forsøk». *NRK*. Besøkt 8. januar 2023.
5. ↑  Arts, Kunsthøgskolen i Oslo | Oslo National Academy of the. «Høge søkartal til KHiO - Kunsthøgskolen i Oslo». *khio.no*. Besøkt 8. januar 2023.
6. ↑  «Første opptaksrunde på teaterhøgskolen er i gang». *Journalen*. Besøkt 8. juli 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Kunsthøgskolen i Oslo Arkivert 12. mai 2020 hos Wayback Machine.

Portaler: Kunst | Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon
 |
**Berkut State Air**, oppkalt etter den gyldne ørnen - symbolet på landet (*Berkut* på kasakhstansk), var et flyselskap basert i Astana i Kasakhstan. Stiftet i 1999. Det var ett flyselskap som opererete regjeringscharterfly med base på Astana internasjonale lufthavn.

Selskapet var forbudt å fly i Den europeiske union grunnet lave standard for vedlikehold. Selskapet opphørte drift i 2011

Flypark
-------

Boeing 757-200ER, UP-B5701
Boeing 747-200, 9G-MKS, Cargo
Per november 2012 består Berkut Airs flåte av følgende fly:

Flåten som betjener regjeringen i Kasakhstan:

* 1 Airbus A320-214 Prestige, UP-A2001
* 1 Boeing 757-200ER, UP-B5701

Charter og godstransport:

* 1 Antonov An-12, UP-AN205, Cargo
* 1 Fokker 100, UP-F1004, Charter
* 1 Yakovlev Yak-40, UP-Y4023, Charter

Pensjonerte fly:

* 1 Tupolev Tu-154M
* 1 Boeing 747-200, 9G-MKS, Cargo

Referanser
----------

1. 1 2  «Directory: World Airlines». *Flight International*. 27. mars 2007. s. 85.
2. ↑  «Aviation Safety Network > ASN Aviation Safety Database > Operator index > Kazakhstan > Berkut Air Services». *aviation-safety.net*. Besøkt 16. februar 2024.
**Urbano Navarrete Cortés** (født 25. mai 1920 i Camarena de la Sierra i Teruel i Spania, død 22. november 2010 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Navarrete var rektor ved Det pavelige universitet Gregoriana i Roma.

Han ble presteviet i 1952. Han hadde doktorgrad i kirkerett, og ble rektor for Gregoriana-universitetet i 1980. Der underviste han også i kirkerett. Som ekspert på kirkerett og området ekteskapsrett innen denne disiplinen var han rådgiver for Troskongregasjonen og Kongregasjonen for helligkåringer. Han medvirket ved utarbeidelsen av den nye kanoniske rett som kom i 1983.

I 1993 ble han æresdoktor ved Det pavelige universitet i Salamanca i Spania.

Den 17. oktober 2007 bekjentgjorde pave Benedikt XVI at han ville bli kreert til kardinal ved et konsistorium planlagt for 24. november samme år. Ettersom han var over 80 år, ville han, i motsetning til yngre kardinaler, ikke kunne delta ved pavevalg. Han fikk *San Ponziano* som titteldiakoni.

Urbano Navarrete produserte over 150 vitenskapelige arbeoder og verker. I oktober 2007 utkom i Madrid et bind med hans samlede arbeider innen kanonisk ekteskapsrett, *«Derecho matrimonial canónico. Evolución a la luz del Concilio Vaticano II.»*.

Referanser
----------

1. 1 2   Spansk biografisk leksikon, oppført som Urbano Navarrete Cortés, Spanish Biographical Dictionary ID 128457/urbano-navarrete-cortes, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, BNF-ID 11301991p[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Find a Grave, oppført som Urbano Navarrete Cortés, Find a Grave-ID 62571997, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   www.catholic-hierarchy.org[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ICCU **·** BNE
 |
**Shabtai Shavit** (hebraisk: שבתי שביט; født 17. juli 1939 i Nesher i Palestinamandatet; død 5. september 2023 på Sicilia i Italia) var en israelsk etterretningstjenesteagent. Fra 1989 til 1996 var han generaldirektør for den israelske utenriksetterretningstjenesten Mossad.

Liv og virke
------------

### Militær bakgrunn

Shavit var medlem av Israel Defense Forces' marine (Heyl Ha’Yam) i spesialenheten Sayeret Matkal. Han fullførte sin akademiske utdannelse ved det amerikanske Harvard University.

Innen det militære hadde Shavit forskjellige stillinger, og var fra 1978 til 1979 militærgovernør for Israelss *Southern Command*.

### Mossad

Han utnevnt til direktør for den hemmelige tjenesten Mossad i 1989. Han var den siste Mossad-direktøren som ikke ble navngitt offentlig i løpet av sin embetsperiode. Han var ganske enkelt kjent som «S.» Etter attentatet på Israels statsminister Yitzhak Rabin og forskjellige fiaskoer, ble han tvunget til å trekke seg. 

Den 24. mars 1996 ble generalmajor Dani Yatom utnevnt til ny generaldirektør.

### Senere virke

I 2001 ble han styreleder for *International Institute for Combating Terrorism* ved det tverrfaglige senteret i Herzliya.

Hun var president og administrerende direktør i *EMG Israel* og styreleder i *Athena*. Shavit fortsatte å samarbeide med regjeringen, blant annet som rådgiver for Det israelske nasjonale sikkerhetsråd, rådgiver for Knesset-komiteen for utenrikssaker og den nasjonale sikkerhetsunderkomité for etterretning, og som medlem av *N.Y.F.D. Task Force* for fremtidig beredskap mot terrorisme.[2]

I en artikkel av reporter Judah Ari Gross i The Times of Israel datert 17. mai 2017, kritiserte Shavit president Donald Trump, og uttalte at hans handlinger *«satte internasjonal informasjonsdeling i fare, i lys av rapporter om at den amerikanske presidenten røpet klassifisert etterretning til Russland.»* Den tidligere spionsjefen fortsatte med å anklage Trump for å *«gå inn i situasjoner uten først å ha blitt ordentlig orientert, og deretter uforvarende brudd på de uskrevne adferdsregler for etterretning.»*

Han døde den 5. september 2023 i en alder av 84 år mens han var på ferie i Italia.

Selvbiografi
------------

* Shabtai Shavit; *Head of Mossad*, Yedioth books 2018 (på hebraisk)

Referanser
----------

1. ↑   The Times of Israel, «Former Mossad chief Shabtai Shavit dies at 84», besøkt 6. september 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Jerusalem Summit Profile Arkivert 2011-07-19 hos Wayback Machine. Lest 4. mars 2007.
3. ↑  Gross, Judah Ari. «Former Israeli spymasters rip into Trump, say Israel must reassess intel sharing». *www.timesofisrael.com* **(engelsk)**. Besøkt 16. oktober 2023.
4. ↑  «Shabtai Shavit, Israeli spymaster who led Mossad in 1990s, dies at 84». *Associated Press* **(engelsk)**. 5. september 2023. Besøkt 6. september 2023.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NKC
 |
**Hanka** (egentlig **Henriette**) **Schjelderup Petzold** (født 27. juni 1862 i Kristiansand, død 14. august 1937 i Tokyo) var en norsk-tysk sangerinne, pianist og musikkpedagog. Hun ble kalt for "grunnleggeren av japansk vokalmusikk".

Hun var den fjerde yngste i en søskenflokk på fem, og blant hennes søsken var komponisten Gerhard Schjelderup og fiolinisten Margrethe Schjelderup. 

Da hun var 16 år gammel sendte faren datteren Hanka til Paris for å studere musikk. I 1894 ble hun introdusert for pianisten og komponisten Franz Liszt, som ble hennes lærer.

Hun giftet seg med den tyske journalisten Bruno Petzold, og i 1905 fikk de sønnen Arnulf Heimdal Petzold.

Referanser
----------

1. ↑  Aaron M. Cohen, S. 6.

Litteratur
----------

* Aaron M. Cohen: Hanka Schjelderup Petzold (1862–1937). Japan's "Mother of Voice": An Appreciation. In: The Reitaku Journal. Bind 8, 1996.
* Hikari Kobayashi: Grieg's influence on Hanka Schjelderup Petzold. The International Edvard Grieg Society, 2011;
* Detlef Schauwecker: Hanka Schjelderup Petzold (1862‒1937) – Eine norwegische Musikerin im Japan som Taisho- Jahre. Kansai University;
* Harvard-Yenching Library: Treasures of the Yenching. Chinese University Press, 2003, ISBN 978-962-996-102-2 , S. 219

Mal:Sangerstub
**Ole Nilsen Krekling** (12. juni 1836-17. desember 1913) var en norsk gårdbruker, trelasthandler, sagbrukseier og politiker som levde fra 1836 til 1913. Han var fra Eiker og bodde der det meste av livet, på gårdene Nedre Skarra, Krekling og Åker. Han satt i herredsstyret i rundt 30 år, og han var ordfører i Eiker fra 1880 til 1883 og i Øvre Eiker kommune i 1898. Fra 1889 til 1891 var han suppleant til Stortinget. Han drev også som trelasthandler, og han hadde en eierandel i Hotvedt dampsag i Drammen. Han bodde i Drammen i sine siste leveår.

Ole N. Krekling ble tidlig engasjert i kommunepolitikken, og han ble valgt inn i Eikers herredsstyret i 1864, bare 28 år gammel. Der satt han sammenhengende i 30 år, derav 24 år i formannskapet. Han var ordfører fra 1880 til 1883 og deretter varaordfører fra 1884. Han hadde altså dette vervet da Eiker ble delt i 1885, og han fortsatte deretter som varaordfører i Øvre Eiker kommune fram til 1887.

I perioden 1889-91 var han suppleant på Stortinget. Han var kjent som en konservativ mann, men han var skeptisk til partivesenet og på Stortinget opptrådte uavhengig av partidannelsene. I 1898 ble han likevel valgt inn i herredsstyret i Øvre Eiker på Høyres liste. Da var han i høyeste grad en politisk veteran, og han ble på nytt valgt til ordfører. Denne perioden varte bare i ett år, i forbindelse med overgangen fra to-årige til tre-årige valgperioder. Krekling fortsatte imidlertid som medlem av herredsstyret og formannskapet fra 1899 til 1901, da han trakk seg ut av politikken for godt, 65 år gammel.

Krekling sto sentralt i utbyggingen av Sundhaugen som bade- og turiststed.

I tillegg til å drive gården og skogen drev Ole Krekling som trelasthandler, og han var medeier i Hotvedt dampsag i Drammen.

I 1894 kjøpte han gården Åker ved Hokksund på auksjon, men det var den nest eldste av sønnene Hans, som fikk skjøte på denne eiendommen. Ole og Eline flyttet dit, mens den eldste sønnen, Nils, overtok driften av Krekling. Ole var imidlertid fortsatt eier av denne gården fram til 1909.

Ved folketellingen 1900 bodde Ole og Eline på Åker. Ole ble oppført som husstandens overhode og som «Trælasthandler» De to siste periodene i herredsstyret ble han valgt inn fra Haug sogn, ikke fra Fiskum.

Noen år seinere flyttet Ole og Eline til Drammen, og der de bodde sine siste leveår. Ved folketellingen 1910 bodde de i en villa i Arups gate 15, der de også leide ut to leiligheter til andre. Ole Krekling var fortsatt oppført med «Trælasthandler» som yrke.

Ole N. Krekling døde i Drammen den 17. desember 1913.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 508[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Sundhaugen».

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Jan Chr. Vaalen** | **Eikers ordfører**(1880–1884) | Etterfølger:**Christian J. Ihlen** |

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Hans P. Rustand** | **Øvre Eikers ordfører**(1898–1899) | Etterfølger:**Hans P. Rustand** |

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Per Rosenblad Brun** (født 16. november 1946 i Tønsberg) er en norsk lokalpolitiker og tidligere hotelldirektør. Brun meldte seg ut av FrP i mars 2012 i protest mot den daværende ledelsen av lokalpartiet. Brun var vararepresentant til bystyret i periodene 2003–2007 og 2011–2015 Han representerte FrP i Tønsberg bystyre 2007–2011, der han var leder i utvalget for kultur og frivillighet. Han har vært medlem og styreleder i en rekke selskap og utvalg. 1998 ble han utnevnt i statsråd til vararepresentant i Datatilsynets styre. 26. april 2012 ble Brun valgt til styreleder i Stiftelsen Gamle Tønsberg. Han ble gjenvalgt for perioden 2016–2020.  Brun ble i 2014 valgt til nestformann. i Tønsbergs Arbeiderforening. Han er leder av foreningens aktivitetskomite. Brun er styreleder i Slottsfjellets Venner 2016–2018 .Gjenvalgt for perioden 2018–2020. Gjenvalgt i Stiftelsen Gamle Tønsberg som styreleder for perioden 2020-2024. Han er for fiskalåret 2014–2015 valgt som visepresident i Lions Club Sem. Fra fiskalåret 2015–2016 valgt som president i Lions Club Sem. Brun ble 28.4.18 valgt til styreleder i Tønsbergs Arbeiderforening og gjenvalgt til 2023. Fra fiskalåret 2019-2020 valg til president i Lions Club Sem.

Brun har kokk- og servitørfagbrev, hotellbrev og restaurantbrev. Han er utdannet i hotelladministrasjon ved NHFS(Norsk Hotellhøgskole) og personaladministrasjon ved Handelshøyskolen BI. Brun har også gått på Hawkwood College i Stroud , England og Goethe Institutt, Radolfzell, Tysland. Brun har hatt leder stillinger ved hotell- og reiselivsbedrifter i Norge og Spania. Brun holder foredrag om Tønsbergs kulturhistoriske vyer og om rehabiliteringssenteret Casas Heddy på Lanzarote der han var direktør fra 1977–1979. Han fremfører også egne poetiske fortellinger, maler og har hatt utstillinger på biblioteket i Tønsberg og Dr. Holms Hotel på Geilo. Han har skrevet en rekke aktuelle kommentarer i Tønsbergs Blad. 

I drøye to år var han også disponent på Malerstua AS i Bærum. Han har vært administrerende direktør i Støttespill AS, et selskap eid av Redd Barna og Landsforeningen for hjerte- og lungesyke. Brun er gift i Sveits, har to sønner og fire barnebarn. Brun tilhører militærslekten Brun, som har aner tilbake til 1500-tallet.

Referanser
----------

1. 1 2   www.tb.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Brun er nå medlem i Høyre. Per Rosenblad Brun ut av Frp Tønsbergs Blad 18.03.2012 (besøkt 9. juni 2013
3. ↑  Utvalg for kultur og frivillighet Arkivert 21. august 2013 hos Wayback Machine. Tønsberg kommune.
4. ↑  Styret Arkivert 9. januar 2014 hos Wayback Machine. gamletonsberg.no (besøkt 9. juni 2013)
5. ↑  *Aftenposten*, 24. februar 1997, s. 10.
***Megarhynchaenus*** er en utdødd slekt av biller som tilhører gruppen snutebiller (Curculionoidea).

Utseende
--------

Levevis
-------

Det er sannsynlig at arten hadde et lignende levevis som nålevende arter i gruppen. Alle bladrullerne er planteetere, de fleste lever på busker og trær, men noen også på urter. Mange arter ruller sammen blad til kapsler der larven utvikler seg, disse er som oftest eske- eller fingerbølformede, til forskjell fra snutebladrullere (Rhynchitidae) som vanligvis lager sigarformede bladruller. Det er vanlig at de to kjønnene samarbeider om å lage bladrullen, og hannenes forlengede hals hjelper dem til å gnage dype huller i bladene som virker som sting med sammenføyingen av bladene. Billene gnager gjennom bladet, bortsett fra midtnerven, helt eller delvis, slik at de blir lett å brette. Hunnen legger et eller flere egg i den ferdige beholderen. Dette er et eksempel på yngelpleie som er ganske uvanlig blant biller.

Utbredelse i tid og rom
-----------------------

Arten er beskrevet fra et fossil fra øvre miocen (11,6-7,2 millioner år før nåtid) fra Romania.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien **bladrullere, Attelabidae** Billberg, 1820
					- Underfamilien Attelabinae Billberg, 1820
						* Stammen Euopini Voss, 1925
							+ Slekten †***Megarhynchaenus*** Kohring, 1989 - én art
								- †*Megarhynchaenus schalowae* Kohring, 1989

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 29. august 2020. Besøkt 29. august 2020.
2. ↑  R. Kohring. 1989. *Megarhynchaenus schalowae* n. g. n. sp. ein neuer Curculionide (Insecta: Coleoptera) aus dem Pannonium von Rumänien. *Documenta Naturae* 56:29-32.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for arter i Wikidata*
* Fotogalleri over Attelabidae, ved A.A. Legalov
Hovedkontoret til avisa *Sunnhordland* ligger i Leirvik på Stord. Foto: 2018 
***Sunnhordland*** er en avis som blir utgitt på Stord i Vestland. Fra 13. mars 2024 reduserer avisen antall ukentlige utgivelser fra 3 til 2. Avisen vil komme ut tirsdager og fredager, mens onsdagsutgaven kuttes ut. Avisen kom for første gang ut i 1. mai 1902. 29. april 2006 åpnet Sunnhordland sin nettutgave, som den tredje siste dagsavisen i Norge. Avisen ble startet av Jens Hystad og har vært i familiens eie hele tiden. I juni 2020 ble Polaris Media hovedaksjonær i Sunnhordland, da selskapet kjøpte opp 51 prosent av aksjene.

Avisen dekker i hovedsak kommunene Bømlo, Fitjar, Kvinnherad, Stord og Tysnes. Hovedkontoret ligger i Leirvik, i Stord kommune.

Ansvarlig redaktør er Marit Holm.

Sunnhordland ble kåret til Årets lokalavis 2016 på landsmøtet til Landslaget for lokalaviser våren 2017. I 2018 ble Sunnhordland kåret til årets lokalavis i Europa i European Newspaper Award.

Opplag
------

Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:

* 2006: 7 985
* 2007: 7 832
* 2008: 7 832
* 2009: 7 498
* 2010: 7 137
* 2011: 7 036
* 2012: 6 697
* 2013: 6 559
* 2014: 6 571
* 2015: 6 218
* 2016: 6 129
* 2017: 6 099

Referanser
----------

1. 1 2  «Sunnhordland best i Europa!». *Landslaget for lokalaviser* **(norsk nynorsk)**. 3. desember 2018. Besøkt 23. september 2020.
2. ↑  Berger, Ingvild Siglen (7. mars 2022). «Marit (50) blir ansvarleg redaktør i Sunnhordland». *Sunnhordland* **(norsk nynorsk)**. Arkivert fra originalen 26. mars 2022. Besøkt 23. mai 2022.
3. ↑  Aviskatalogen, tall fra nettsidene til Mediebedriftenes Landsforening Arkivert 25. februar 2012 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Sunnhordland

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Haugesund Maritime Høgskole** (**HMH**) var en høgskole for maritim utdanning, etablert i Haugesund i 1981, med virksomhet fra januar 1982. Skolen het tidligere **Haugesund navigasjonsskole**, og var opprinnelig etablert i 1874.
Skolen ble i 1991 fusjonert inn i Statens sikkerhetshøgskole, og er fra 1994 en del av Høgskolen Stord/Haugesund.

I tillegg til maritim sertifikat-utdanning begynte skolen i 1985 å gi alle studenter et tilbud om toårig økonomisk-administrativ utdanning. Dette kom i stand fordi en skulle ha økonomiske og administrative fag i sjøkapteinsutdanningen – og med det kunne en også tilby det til andre studenter. I 1988 vedtok Stortinget at den maritime sertifikatutdanningen for alle skipsstørrelser skulle gis av den videregående skolen. Men utdanningen skulle også gis i høgskolesystemet. Dette rev på mange måter bort studentgrunnlaget for de maritime høgskolene. Ledelsen ved HMH gikk derfor inn for å opprette en treårig ingeniørhøgskole ved HMH som skulle utdanne maskin-, elektro- og sikkerhetsingeniører.

Da høgskolen startet i 1981 var den eid av fylkeskommunen, men den ble snart statseid.

Referanser
----------

1. ↑  «Haugesunds Avis 1981.12.07». 1981. s. 3.
2. ↑  «Tromsø 1982.03.12». 1982. s. 9.  «Han var i det første kullet»
3. ↑  Pedersen, Gunnar (1974). *Haugesund navigasjonsskole : 100 år. 1874–1974*.
4. ↑  *Norges statskalender*. Oslo. 1983. s. 300.
5. ↑  «Haugesunds Avis 1990.09.20». 1990. s. 4.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Kristen Christen Larsen Gundelach** (født 20. september 1881 i Kristiansund, død 9. april 1974 i Oslo) var en norsk lyriker, oversetter og skribent. Hans ettermæle er preget av han var aktiv i Nasjonal Samlings kulturarbeid 1940–45.

Han debuterte med diktsamlingen *Liv og lek* i 1916, og skrev flere diktsamlinger, også i sonettform. Han oversatte lyrikk fra tysk, fransk, italiensk og spansk, og huskes i dag kanskje best for sine versjoner av Goethes *Faust* (1943 og 1957), Dantes *Den guddommelige komedie* (utvalg, 1953) og Vergils *Aeneiden* (utvalg, 1967). Han skrev også, under ulike psevdonym, kriminal- og underholdningslitteratur.

1945 ble han ekskludert fra Forfatterforeningen, men gjenopptatt 1952. Under landssvikoppgjøret ble han dømt til 8 års straffarbeid, begrenset rettighetstap og inndragelse av 6 473 kroner og 30 øre.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Kristen Christen Larsen Gundelach, Norsk biografisk leksikon ID Kristen\_Gundelach, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «(no) Kristen Gundelach». *Norsk biografisk leksikon*.
3. ↑  «Gundelachs anke avvist». *Friheten*. Oslo. 17. august 1946. s. 6. Besøkt 18. desember 2023. CS1-vedlikehold: Dato og år (link)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kristen Gundelach – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Om Kristen Gundelach i Norsk Oversetterleksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** KulturNav
 |
En bruker har foreslått å slette denne siden. Siden vi setter pris på alle forsøk på å forbedre leksikonet, inviteres du til å gi uttrykk for dine synspunkter ved å følge denne lenken: **Wikipedia:Sletting/Taillow**.

**Taillow** er en fiktiv art i pokémonserien. Taillow blei først introdusert i 3. generasjon, og er nummer 276 i den nasjonale pokédexen. Taillow utvikler seg til Swellow, og begge har typene normal og flygende.

Taillow ser ut som små flugler, og har mange likhetstrekk med låvesvaler. Taillow er hvit på buken, og mørkt blå på oversida av kroppen. Halen dens er delt i to. Rundt hodet og et lite stykke ned på brystet er den rød.

Taillow er en ung fugl, som nettopp har forlatt reiret sitt. På grunn av dette blir den av og til ensom, og skriker om natta. Taillow er veldig modig, og kjemper mot pokémon, uansett hvor sterke de er. Den vil kjempe mot en Skarmory på lik fot. Når den blir sulten blir den svak. Da vil den skrike høgt. Taillow eter Wurmple. Den liker ikke kalde årstider, så da vil den trekke til heitere land. Den kan fly over 300 km om dagen når den trekker.

Portal: Videospill
**Radio Atlantic Ryfylkeradioen** ble opprettet i 1995 av Rolf Pedersen. Sendingene startet opp på Vestre Åmøy i Rennesøy kommune ved en nedlagt Nato-leir. Den flyttet senere til Tastagata 36 i Stavanger. Der var den i fra 1996-2002 og flyttet deretter til Ryfylkegata 22. Radioen har etablert FM-sendere i Stavanger (Tasta 105,9), Rennesøy (Vestre Åmøy 103,8), Ombo, Ropeid og Sauda. Radioen sender også på DAB. 

Radioen har konsesjon på FM til 31.12.2026, og på DAB til 31.12.2031.

Programledere
-------------

Flere av kanalens programledere begynte senere å arbeide for andre radiostasjoner. Henning Haugland (ønskelåter/hilsninger), Jan Terje Andersen, Bjørn Kåre Lande, Andreas Simonsen (Siste nye musikk), Truls Olsen (Siste nye musikk), Jan Reidar Myklebyst (Røtter å greiner), Are Mønnic (Atlantic vorspiel), Linda Meltveit, Sigbjørn Flørli (På hjemveien), Jan Einar Vestersjø og Rolf Pedersen (Musikkkavalkade) var populære programledere. 

Radio Atlantic arbeidet seg opp til å bli den kanalen som dekket flest lyttere i Ryfylke. Da Radio Atlantic Dalane ved Rolf Pedersen overtok konsesjonen etter Radio Dalane i 2000 ble sendingene utvidet fra Tasta til Egersund. Kanalen ble i 2003 solgt til Jærradiogruppen, som driver den i dag.

Referanser
----------

1. ↑  «Om oss». *Radio Atlantic*. Besøkt 6. mai 2022.
2. ↑  «Oversikt over konsesjonærer og ledige sendernett for radio». *Medietilsynet* **(norsk)**. Besøkt 6. mai 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside
* Nettradio
Kart som viser Egypt (i gult), Sudan (i blått), Bir Tawil (i hvitt) og Hala'ib-triangelet (i grønt)
**Bir Tawil** eller **Bi'r Tawīl** (egyptisk arabisk: **بير طويل**‎‎ *Bīr Ṭawīl* [biːɾ tˤɑˈwiːl] eller **بئر طويل** *Bi’r Ṭawīl* «høy brønn») er et 2 060 km² stort ubebodd område langs grensa mellom Egypt og Sudan som ikke gjøres krav på av noe land.[]

Bir Tawil er utelukkende et ørkenområde, uten noen form for infrastruktur og med få naturressurser. Dets høyeste punkt er fjellet Gabal Hagar El Zarqa, på 662 moh.

Områdets status som *terra nullius*[] har sin opprinnelse i forskjellen mellom den politiske grensen mellom Sudan og Egypt fastsatt i 1899 og den administrative grensen fastsatt i 1902. Egypt hevder den første og Sudan den andre, hvilket betyr at Hala'ib-triangelet gjøres krav på av begge land, mens Bir Tawil ikke gjøres krav på av noen.[]

Eksterne lenker
---------------

* Bir Tawil hos Google Sightseeing

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Festpyntet gate i Chinatown i London.
Kinesisk nyttår i Manchester
**Kinesisk nyttår** (kinesisk: 春節, 春节, pinyin: *chūnjíe*; eller 農曆新年, 农历新年, *nónglì xīnnián*) er den viktigste av de tradisjonelle kinesiske helligdagene. Den starter nyttårsdag og slutter med lanternefestival på den 15. dag. Nyttårdag er den første dag i den første måned i den kinesiske kalender, dvs. dagen med den andre nymåne etter vintersolverv.

Legender og skikker
-------------------

Ifølge en legende fra gammel tid i Kina var Nian et uhyre som kunne komme lydløst inn i folks hus. Kineserne lærte at Nian var redd for høylytt støy og fargen rød, og de skremte det vekk med eksplosjoner, fyrverkeri og bruk av rødt innendørs. Disse skikkene førte til de første feiringer av kinesisk nyttår.[]

En mengde tradisjoner knyttes til feiringen. Nyttårsfesten holdes som regel på nyttårsaftenen, mens nyttårsdagen er viet venne- og familiebesøk. Midnatt feires med kinaputter og fyrverkerier. En nærmest obligatorisk symbolladet rett i større deler av Kina er fisk, ettersom uttalen av fisk på standardkinesisk (*yú*) er det samme som for ordet for *overflod*.[] I Nord-Kina er jiaozi, som ellers er hverdagsmat, like obligatorisk på matbordet.[] Man pleier også å spise tangyuan. 

Barn, men også mange andre, får vanligvis en nyttårspenning i en rød konvolutt, og mange arbeidsplasser deler ut en 13. månedslønn til sine ansatte.[]

Internasjonalt
--------------

Kinesisk nyttår blir feiret internasjonalt i områder med store befolkningsgrupper av etniske kinesere. Kinesisk nyttår anses for å være en stor helligdag for kinesere, men også for etniske grupper som mongoler, koreanere, hmong og vietnamesere, som har vært under innflytelse av kinesisk kultur i form av religion og filosofi og kultur generelt.[]

Kalender
--------

* 2006 – 29. januar
* 2007 – 18. februar
* 2008 – 7. februar
* 2009 – 25. januar
* 2010 – 14. februar
* 2011 – 3. februar
* 2012 – 23. januar
* 2013 – 10. februar
* 2014 – 31. januar
* 2015 – 19. februar
* 2016 – 8. februar
* 2017 – 28. januar
* 2018 – 16. februar
* 2019 – 5. februar
* 2020 – 25. januar
* 2021 – 12. februar
* 2022 – 1. februar
* 2023 – 22. januar
* 2024 - 10. februar

Litteratur
----------

* Welch, Patricia Bjaaland (1997). *Chinese New Year*. Oxford University Press.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** BBC Things
 |
«Høgevarde» har flere betydninger.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.

**Høgevarde** er en frilufts-destinasjon og hytteområde mellom Eggedal i vest og Krøderen og Hallingdal i øst. Høgevarde ligger i Flå kommune i Buskerud fylke.

De høyeste toppene i nærheten av Høgevarde er

* Gråfjell (1 466 moh.)
* Høgevard (1 459 moh.)

Utsikten er imponerende, spesielt fra Høgevard. I klart vær har man utsyn over 40 000 km². Det er bare Gaustatoppen som gir videre utsyn i Sør-Norge. Fra Høgevard kan man også se Høgronden 185 kilometer unna. Dette skal være den lengste fri siktlinjen i landet sør for polarsirkelen.

Høgevarde er et populært feriemål, og det er mange hytter og fritidsboliger flere steder.

Det er en villreinstamme i Norefjell-Reinsjøfjell som i de senere år har ligget stabilt på om lag 550 – 600 vinterdyr. Det var også tamreindrift i området fram til 1968.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Høgevard** er et fjell på Norefjell-platået i Buskerud. Det ligger på grensen mellom Krødsherad og Flå kommuner, med høyeste topp og varden på Flå-siden. Det har en høyde på 1 459 meter over havet og er det høyeste punkt i Krødsherad kommune og den nest høyeste toppen på Norefjell. Bare Gråfjell på grensa mellom Sigdal og Flå i nordvest er høyere (1 466 moh).

Utsikten fra Høgevard er kanskje bedre enn utsikten fra det noe høyere Gråfjell. På en klar dag er det utsyn over et område på ca. 40 000 km², mer enn Galdhøpiggens ca. 35 000 km², og bare slått av Gaustatoppens ca. 60 000 km².[]

Høgevardehytta ligger rett under toppen. Hytta er låst med Turistforeningens standardnøkkel.

Referanser
----------

1. 1 2  «Høyeste fjelltopp i hver kommune». Kartverket. 1. september 2015. Arkivert fra originalen 20. september 2020. Besøkt 8. oktober 2015.
2. ↑  «Høyeste fjelltopp i hver kommune». Kartverket. 30. januar 2014. Arkivert fra originalen 15. oktober 2014. Besøkt 3. juli 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Rinnleiret naturreservat** er et naturreservat i Levanger og Verdal kommuner i Trøndelag. Området er viktig som strandeng, våtmark, kulturlandskap og friluftsområde, og er klassifisert som internasjonalt Ramsarområde. Området inngår i et større deltaområde som ligger i kommunene Levanger og Verdal, og det fredede arealet er 2,168 km² inkludert ca. 1,2 km² grunntvannsområder. Lokaliteten er også ett av de største gjenværende deltaområdene med overveiende saltengvegetasjon i Norge. Som fugleområde er det viktig å se dette i sammenheng med de andre fjæreområdene i Trondheimsfjorden. 130 ulike plantearter er registrert her, bl.a. de to svært sjeldne artene busttjønnaks og liten vasskrans. Det er pr 2011 registrert om lag 225 fuglearter her.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Rinnleiret naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

| * v
* d
* r
Trondheimsfjorden våtmarkssystem er et Ramsar-område i Norge |
| --- |
| *fra sør til nord:* Gaulosen **·** Vikanbukta **·** Vinnan og Velvangen **·** Falstadbukta **·** Alnes **·** Eidsbotn **·** Tynesfjæra **·** Rinnleiret **·** Ørin **·** Bjørga **·** Vikaleiret **·** Lundleiret |
| *Se også Ørland våtmarkssystem **·** Innherred ferskvannssystem **·** Tautra og Svaet* |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** Naturbase
 |


1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]
**«The Town I Loved So Well»** er en sang, skrevet av Phil Coulter om hans barndom i Nord-Irland. De to første versene handler om den enkle livsstilen han vokste opp med i Derry, mens de to siste handler om konflikten i Nord-Irland. Han beklager seg over hvordan hans blide by har blitt en stor militær utpost, forpestet av sekterisk vold.

The Dubliners. Gruppas coverversjon ble utgitt på LP-platen *Plain and Simple* (Polydor 2383 235) i 1973. Produsent var Phil Coulter.

Pierre Bensusan. Hans coverversjon ble utgitt på LP-platen *Prés de Paris* (Dadgad Music DM-1001) i 1975.

Tri Yann, en berømt bretonsk muskikkgruppe, har også spilt inn en coverversjon. Den bærer tittelen «La Ville que J'ai Tant Aimée» og ble utgitt på LP-platen *Café du Bon Coin* (Marzelle 814 276-1) i 1983. Teksten er på fransk. Produsent var Joël Cartigny. Denne franske teksten gjengir ikke innholdet i Phil Coulters original.

Hannes Wader laget en tysk coverversjon med tittelen «Kleine Stadt».

Norsk versjon
-------------

Lillebjørn Nilsen har gjendiktet originalteksten til norsk. Den norske tittelen er «Byen jeg kjente som min». Nilsen spilte inn sangen. Den ble utgitt på LP-platen *Original Nilsen* (Studio B BLP  4006) i 1982.

Referanser
----------

1. ↑  The Dubliners – Plain And Simple (LP, Vinyl) at Discogs
2. ↑  «Dadgad Music - Content». Arkivert fra originalen 7. februar 2011. Besøkt 26. januar 2010.
3. ↑  Tri Yann – Café Du Bon Coin (LP) at Discogs
4. ↑  Byen Jeg Kjente Som Min (tekst)