recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Klokketårnet i gaten Nan Lu i Pingyao
**Pingyao** (kinesisk: 平遥, pinyin: *Píngyáo*) er en mellomstor by i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina med ca. 42 000 innbyggere. Den ligger ca. 80 km sørvest for provinshovedstaden Taiyuan. Pingyao er samtidig et fylke. Byen har et bybilde fra Ming-dynastiets tid, og ble i 1997 oppført på UNESCOs verdensarvliste.

Pingyao ligger i den østlige del av det nordkinesiske løssplatået, ved overgangen til bekkenet rundt Taiyuan som gjennomstrømmes av elvene Hui Ji og Liu Gen.

De fleste innbyggere er han-kinesere, men det er også hui-kinesere, mandsjuer og mongoler der.

Bymuren
Et hus i gamlebyen

Historie
--------

Statue av Guanyin i klosteret *Shuanglin Si*
Området hadde bebyggelse allerede i eldre steinalder. Byens historie lar seg spore tilbake til Zhou-dynastiet. Antagelig var det da at byen fikk en beskyttende jordvoll. I vår- og høstannalenes tid tilhørte Pingyao riket Jin. Det er fra denne tiden at byen først nevnes i kildene, men som *Zhongdu*.

Etter en rekke navneskifter under Qin-dynastiet og Han-dynastiet fikk byen i 424 under det nordlige Wei-dynasti sitt nåværende navn, Pingyao. Da keiser Qin Shi Huang Di delte Kina i 36 administrative enheter i 221 f.Kr. ble Pingyao hovedstad for jurisdiksjonen av samme navn. I de fem dynastiers og ti kongedømmers tid ble Pingyao erobret, plyndret og brent ned i 960 i en krig mellom det nordlige Song og det nordlige Han.

I 1370, under Hongwu-keiseren i Ming-dynastiet ble byen vesentlig utvidet med en større og mer solid bymur. Deretter utviklet byen seg til et viktig finanssentrum, og bekersket de kinesiske finansinstitusjoner i annen halvdel av 1800-tallet. Men med kystbyenes sterke vekst mistet byen så raskt denne stilling, kraftig akterutseilt av byer som Hongkong og Shanghai. 

Ettersom byen ikke lenger ble betraktet som betydningsfull ble den ikke utsatt for moderniserende rasering forskånet fra kulturrevolusjonen. Slik er det historiske bykjernen blitt bevart for ettertiden. 

Pingyao har en av de lengste fullstendig bevarte bymurer i Kina fra mingtiden.

Fylket Pingyao
--------------

Fylket Pingyao har et areal på 1260 km² og en befolkning på ca. 490.000 innbyggere.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 108 løper gjennom området. Riksveien begynner i Beijing og fører via Taiyuan, Xi'an og Chengdu sør til Kunming i den sørvestlige provinsen Yunnan.

Pingyaobilder
-------------

* 
* 
* 
*

Litteratur
----------

* *The Story of Pingyao*. Shanxi Science and Technology Press, ISBN 7-5377-2395-8
* Rapport fra UNESCOs evalueringskommisjon i

Eksterne lenker
---------------

* Kulturbyen Pingyao
* The Ancient City of Pingyao (Central Shanxi Province)
* Pingyao City Wall[*død lenke*]
* UNESCO om Pingyao
* Video fra Pingyao Arkivert 4. oktober 2007 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Folkeavstemningen om styreform i Kirgisistan 2021** ble avholdt 10. januar 2021, samtidig med Presidentvalget i Kirgisistan 2021. 

Avstemmingen gjaldt om Kirgisistan skulle innføre et rent presidentsystem eller parlamentarisme, eller ingen av disse. Alternativet som innebar presidentsystem ble besluttet med 81,3% av stemmene.

Bakgrunn
--------

Grunnloven fra 1993 sier at Kirgisistan skal være en demokratisk republikk. Dette innebærer at landet styres av en folkevalgt president og en statsminister, og landet har ett kammer i parlamentet. 

Etter Parlamentsvalget i Kirgisitan 2020 den 4. oktober 2020 anklaget opposisjonen og demonstranter valget for å være rigget. Protestene resulterte i at valget ble annulert, og president Sooronbaj Jeenbekov gikk av. Sadyr Japarov overtok som fungerende statsminister og president, og i oktober 2020 foreslo han å endre grunnloven, ved at landet innfører kurultai-systemet, og redusere antallet parlementsmedlemmer. I et intervju med Al Jazeera beskrev han sin visjon, der presidenten og statsministeren rapporterer direkte til en folkeforsamling (Kurultai), og en grunnlov uten parlamentarisme. Dette ville gjøre det lettere for folkeforsamlingen å avsette presidenten eller statsministeren dersom disse underpresterte. Forslaget ble kritisert for å gi for mye makt til presidenten.

Den 17. november 2020 ble et utkast til den nye grunnloven offentliggjort, og 10. januar ble satt som dato for folkeavstemmingen om den nye grunnloven. Denne folkeavstemmingen ble senere omgjort til å omhandle styreform i landet, der innbyggerne kan stemme mellom:

1. republikk med presidentsystem
2. parlamentarisk republikk
3. ingen av disse alternativene

Resultat
--------

Av 3,56 millioner stemmeberettigede stemte 1,39 millioner ved avstemmingen, dette gir en valgprosent på 39,12 %. 

81,3 % stemte for presidentsystem, mens 10,9% stemte for å beholde dagens system med parlamentarisk republikk. 4,45% stemte imot begge alternativene.

Referanser
----------

1. ↑  BBC News - *Kyrgyzstan election: Protesters storm parliament over vote-rigging claims*, besøkt 21. juni 2021.
2. ↑  KLOOP.KG - *Говорить, что я пришел к власти через запугивание и угрозы — неправильно. Пересказываем интервью Садыра Жапарова телеканалу Al Jazeera*, besøkt 21. juni 2021.
3. ↑  Radio Free Europe - *Kyrgyz Presidential Hopeful Japarov Defends Draft Constitutional Reforms*, besøkt 21. juni 2021.
4. ↑  The Diplomat - *What’s in Kyrgyzstan’s Proposed ‘Khanstitution’?*, besøkt 21. juni 2021.
5. ↑  Human Rights Watch - *Kyrgyzstan: Bad Faith Efforts to Overhaul Constitution"*, besøkt 21. juni 2021.
6. ↑  24.kg - *Date of referendum on amending the Constitution of Kyrgyzstan announced*, besøkt 21. juni 2021.
7. ↑  24.kg - *Referendum on form of government scheduled for January 10, 2021*, besøkt 21. juni 2021.
8. ↑  Sentralkommisjonen for valg og folkeavstemninger i Kirgisistan - *ЦИК признала состоявшимся референдум по определению формы правления Кыргызской Республики* (*CEC anerkjenner en folkeavstemning for å bestemme regjeringsformen for Kirgisistan*), besøkt 21. juni 2021.
**Folkeavstemningen om EU-medlemskap i Kroatia 2012** var en folkeavstemning som fant sted den 22. januar 2012 i Kroatia. Folkeavstemning omhandlet hvorvidt landet skulle godkjenne medlemskapsavtalen 2011 eller ikke. Medlemskapsavtalen regulerer vilkårene for Kroatias tilslutning til Den europeiske union (EU). Omtrent to tredjedeler (66,27 %) av de stemmeberettigede stemte for medlemskap, mens en tredjedel (33,13 %) stemte imot. Valgdeltagelsen var på 43,51 %, noe som kan sammenlignes med en valgdeltagelse på drøyt 56 % i det kroatiske parlamentsvalget i 2011. Alle partiene i parlamentet gikk inn for et ja i folkeavstemningen.

Opinionsmålinger før folkeavstemningen pekte i retningen av at omtrent to tredjedeler ville stemme for medlemskapet, mens en tredjedel ville stemme imot. Fra regjeringens side var utenriks- og EU-minister Vesna Pusić hovedansvarig for folkeavstemningskampanjen.

Se også
-------

* Folkeavstemning
* Folkeavtemninger relatert til EU
* Medlemskapsavtalen 2011

Referanser
----------

1. ↑  Croatian support for EU membership steady at 60%: poll
Fuggers slektsvåpen.
**Fugger** er en schwabisk adelsslekt, som siden 1367 holdt sete i Augsburg. Den hører til de mest innflytelsesrike forretningsdynastier i europeisk nytid, og skjøv mange steder til side den tidligere dominerende Medici-slekten.

Historie
--------

Den første henvisning til navnet Fugger i Augsburg finnes i skattelistene fra 1357, hvor Hans Fugger var oppført. Hans eldste sønn, Andreas, ble rik på tekstilhandel og eiendomsinvesteringer, men hans sønn igjen, Lucas Fugger, satte formuen over ende. Denne slektsgrenen, *Fugger vom Reh*, døde ut i 1494.

Hans Fuggers yngre sønn, Jakob Fugger (d.e.), grunnla en ny gren av slekten, *Fugger von der Lilie* (etter liljen på slektsvåpenet). Også han ble rik på tekstilproduksjon, og i 1461 var han den tolvte rikeste mann i Augsburg. Ved hans død i 1469 overtok sønnen Ulrich (død 1510), som leverte klær til keiser Fredrik III og hans følge på deres reise til Trier. Slektene Fugger og Habsburg kom til å ha et nært og inntektsbringende forhold i tiden som fulgte.

Ulrichs yngste bror Jakob (1459–1525) er det mest fremstående medlem av Fugger-slekten. Han ble adlet i mai 1511, og i 1519 ledet han et konsortium av tyske og italienske forretningsmenn som lånte Karl V 850 000 floriner så han kunne sikre seg valget til tysk-romersk keiser. Fugger alene lånte ham 543 000 floriner. Han regnes som en av historiens rikeste menn, ved siden av størrelser som Crassus og John D. Rockefeller.

Jakob Fugger (1459–1525), malt av Albrecht Dürer

Viktige familiemedlemmer
------------------------

* Hans Fugger (i Augsburg 1367-1408)
	+ Andreas Fugger (1406–1457); stamfar til linjen *Fugger vom Reh*
	+ Jakob Fugger den eldre (1398–1469); stamfar til linjen *Fugger von der Lilie*
		- Jakob Fugger (1459–1525)
		- Ulrich Fugger (1441–1510)
			* Ulrich Fugger den yngre (1490–1525)
		- Georg Fugger (1453–1506)
			* Raymund Fugger (1489–1535)
			* Anton Fugger (1493–1560)
				+ Hans Fugger (1531–1598)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ULAN **·** NKC
 |
**Zhou Yan** (født 30. september 1982 i Harbin i Heilongjiang) er en kinesisk curlingspiller som deltok i de olympiske vinterleker 2010 i Vancouver.

Zhou Yan vant en olympisk bronsemedalje i curling for damer i vinter-OL 2010 i Vancouver. Hun var med på det kinesiske laget som kom på tredjeplass bak Sverige og Canada. De andre spillerne på laget var Liu Yin, Yue Qingshuang og Wang Bingyu.

Kina vant seks kamper og tapte tre i den innledende runden og var dermed kvalifisert for semifinalespill. Semifinalen tapte de til Sverige med 4 - 9. Kina vant bronsefinalen med 12 - 6 over Sveits.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Zhou Yan – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Zhou Yan – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Zhou Yan – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Zhou Yan – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Zhou Yan – World Curling Tour Rediger på Wikidata

* (en) Zhou Yan – World Curling Federation Rediger på Wikidata
* (en) Profil[*død lenke*] på Kinas olympiske komités nettsider.
**Jon** (John) **Anketell Brewer Swain** (født 1948 i London) er en britisk journalist og forfatter.

Fra slutten av 1960-tallet var han krigskorrespondent i Vietnam. I 1975 fikk Swain plass på det siste kommersielle flyet til Phnom Penh, den beleirede hovedstaden i Kongedømmet Kambodsja, og sammen med Sydney Schanberg og Dith Pran var han vitne til byens fall til den kommunistiske Røde Khmer-organisasjonen. Sammen søkte de tilflukt i den franske ambassaden. Der forsøkte de å redde Pran ved å manipulere Swains britiske pass så det skulle se ut som det var Prans, men dette lyktes ikke.

Etter at han kom tilbake til Europa, reiste Swain til Eritrea for å dekke revolusjonen og borgerkrigen der. Der ble han kidnappet og holdt som gissel av eritreiske separatister. For sine beretninger om dette og om opplevelsene i Kambodsja fikk han flere priser.

Gjennom flere år var han korrespondent for *Sunday Times* i Paris.

I filmen *Dødsmarkene* fra 1984 ble Swain portrettert av Julian Sands.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NDL **·** CiNii
 |
***The Morning Star*** er en kommunistisk britisk avis. Den fokuserer særlig på sosiale spørsmål og fagforeningsstoff. *The Morning Star* er også kjent for konsekvent å unngå sladderstoff.

Avisen ble grunnlagt i 1930 under navnet *The Daily Worker*, som offisielt organ for Communist Party of Great Britain. Fra 1945 har avisen vært eid av et leserkooperativ, *People's Press Printing Society*. I 1966 ble avisen relansert under navnet *The Morning Star*.

Den nåværende redaktøren, John Haylett, tilhørte en gruppe som ble ekskludert fra Communist Party of Great Britain i 1988 og deretter grunnla Communist Party of Britain. Generalforsamlingen i People's Press Printing Society har siden vedtatt at *The Morning Stars* redaksjonelle linje bygger på programmet til Communist Party of Britain, «Britain's Road to Socialism».

Avisen hadde stort sett et ukritisk syn på Sovjetunionen (i en kjent sketsj i TV-programmet *Javel, herr statsråd* heter det at *«The Morning Star is read by people who think the country ought to be run by another country»*). Den er moderat euroskeptisk, men av andre grunner enn *Daily Mail* og Rupert Murdochs aviser. Videre er avisen kritisk til «de herskende klassene», og forsvarer fredelige demonstrasjoner og sivil ulydighet for å fremme arbeiderklassens kår. I valg støtter avisen Communist Party of Britain. Avisen var den eneste britiske avisen som støttet National Union of Mineworkers under streiken 1984–1985, og argumenterer fremdeles for at gruveindustrien må gjenoppbygges. I internasjonal politikk støtter avisen en tostatsløsning i Israel/Palestina. Avisen var også den eneste større britiske avis som ytret sterk kritikk mot NATOs intervensjon i Kosovo i 1999, og som kritiserte måten Slobodan Milošević måtte gå av på. I Nord-Irland-konflikten plasserer avisen seg klart på en pro-irsk linje.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Morning Star (British newspaper) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISSN **·** MusicBrainz
 |
**Jon Simonssøn** (født 1512 i Trøndelag, død 1575 i Holum) var en norsk lagmann og humanist.

Før reformasjonen i Norge i 1536, var Jon Simonssøn i tjeneste hos erkebiskop Olav Engelbrektsson. Fra 1532 tjenestegjorde han på erkebispegården i Bergen. Han giftet seg med Karine Didriksdotter i Bergen. Hun var trolig datter av Didrik Friis, som var rådmann og kjøpmann i Bergen. I 1546 ble han lagmann på Holum i Vest-Agder. Jon Simonssøn var en av de siste lagmennene som skrev på norsk. Han skal ha hatt kontakt med Peder Claussøn Friis.

I 1535 skal Jon Simonssøn ha oversatt Snorres kongesagaer. Denne oversettelsen regnes for å være grunnlaget for den eldste bevarte avskrift av den første Snorre-oversettelsen, som i dag befinner seg på Det Kongelige Bibliotek i København.

Referanser
----------

1. ↑  Gjennoppdagelsen av Snorre, Avtrykk.no, 22.04.2016

Kilder
------

* Kjell-Olav Masdalen: *Boka som redda Norge*. 2014 s. 31-36

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
Ordenstegn for Den afrikanske frigjøringsordenen. Øverst advers og revers av ordenstegnet for offiser, nederst ordensstjerne. Fra *Maximilian Gritzners Handbuch der Ritter- und Verdienstorden*, 1893
**Den afrikanske frigjøringsordenen** (engelsk: *Liberian Humane Order of African Redemption* eller *Order of African Redemption*, først kalt *Order of African Liberation*) er en liberisk orden innstiftet 13. januar 1879, under president Anthony W. Gardiner, og omorganisert i 1956. Den tildeles for fremragende fortjenester av Liberia. Ordenen kan tildeles både liberiske borgere og utlendinger.

Inndeling
---------

Den afrikanske frigjøringsordenen er inndelt i tre grader:

* Storkommandør (Grand Commander)
* Ridderkommandør (Knight Commander)
* Offiser (Officer)

Insignier
---------

Båndstripe
Ordenstegnet for Den afrikanske frigjøringsordenen består av en hvitemaljert femtagget stjerne, som har en gullkule i enden av hver tagg og stråler i korsvinklene. Midtmedaljongen er blå og bærer samme motiv som i Liberias riksvåpen, der et skip er det dominerende element. Medaljongen er omgitt av en bord med innskriften «THE LOVE OF LIBERTY BROUGHT US HERE». Reversen viser en mann og en kvinne med brutte lenker ved et kors. Ordenstegnet er opphengt i båndet i et ledd utformet som en krans med grønne blader og røde frukter. Båndet er rødt med tre hvite og en blå kantstripe. Fargene er de samme som i Liberias flagg.

Ordensstjernen har samme femtaggede stjerne som i ordenstegnet og er satt på en gullstjerne og har motiver fra ordenstegnets bakside omgitt av en grønn krans.

Norske innehavere
-----------------

Christian Tønsberg ble tildelt Den afrikanske frigjøringsordenen. Kåre Lund ble i 2012 posthumt tildelt graden storkommandør.

Litteratur
----------

* «Liberia» i Guy Stair Sainty og Rafal Heydel-Mankoo: *World Orders of Knighthood and Merit*, andre bind, Buckingham: Burke's Peerage, 2006, s. 1313–1315

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  «Liberia» i Guy Stair Sainty og Rafal Heydel-Mankoo: *World Orders of Knighthood and Merit*, andre bind, Buckingham: Burke's Peerage, 2006, s. 1313–1315.
2. ↑  «Norsk hjelpearbeider hedret av presidenten i Liberia»[*død lenke*], *Bistandsaktuelt*, 27. juli 2012.

Eksterne lenker
---------------
**Julie Kristine Alapnes Normann** (født 1987 i Tromsø) er en norsk felespiller, vokalist og folkemusiker. 

I 2009 mottok hun tildelingen Coop Nords kulturpris, og i 2011 ble hun, sammen med musikere fra Palestina, Egypt og Norge, tildelt UNESCOs tittel: «Young Artist for Intercultural Dialogue between Arab and Western Worlds», for et samarbeid i forbindelse med Førdefestivalens internasjonale talentprosjekt. Av andre stipend og priser, har hun mottatt stipend fra Sparebankstiftelsen, TONO, NOPA og Music Norway. 

Hun startet i 2014 bandet Julietnorth som ga ut debutalbumet *Julietnorth* i februar 2018 til gode kritikker fra presse og publikum. I 2017 medvirket hun på albumet *Flygande kråka får alltid nåkka* av folkmusikkgruppa Fotefar i Tromsø. For albumet ble de nominert til Folkelarmprisen 2017 i åpen klasse.

I 2022 ha hun ut albumet *Helleristning*, det første albumet under eget navn. For albumet ble hun nominert til Spellemannprisen 2022 i klassen tradisjonsmusikk.

Flere av hennes egne låter har også blitt spilt inn av andre artister, for eksempel kan man finne «Julies vals» og «Arnt Ivars polska» på franske, canadiske og skotske utgivelser.

Diskografi
----------

* *Kortreist musikk* (Steinbeat, 2011) – med Boknakaran
* *Flygande kråka får alltid nåkka* (Ta:lik, 2017) – med Fotefar
* *Julietnorth* (Ta:lik, 2018) – som Julietnorth
* *Helleristning* (Ta:lik, 2022)

Referanser
----------

1. ↑   www.proff.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Julietnorth». *salt-beanuts.eu*. 23. mars 2018. Besøkt 2. april 2023.
3. ↑  Myreng, Kent-Einar (4. april 2017). «Fotefar gir ut album sammen med Julie Alapnes». *itromso.no*. Besøkt 24. mai 2020. «Det rører seg igjen i folkesang-gruppa Fotefar, som er aktuell med både album og konsert i Tromsø. Denne gangen har de utviklet seg takket være tilskuddet i fiolinisten Julie Alapnes fra Robaat.»
4. ↑  «Nominerte: Åpen klasse 2017». *folkelarm.no*. Besøkt 2. april 2023.
5. ↑  «Ut i naturen med Julie». *itromso.no*. 21. oktober 2022. Besøkt 2. april 2023.
6. ↑  «Karpe nominert til syv Spellemenn – med nykommerne Undergrunn hakk i hæl». *dagsavisen.no*. 3. mars 2023. Besøkt 2. april 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (en) Julie Alapnes på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Julie Alapnes hos Sceneweb Rediger på Wikidata
* (en) Julie Alapnes på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Julie Alapnes på Spotify Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Discogs
 |
Dette navnet følger spansk navneskikk og alfabetiseres derfor etter det første av de to etternavnene.
**Pablo Lastras García** (født 30. januar 1976 i Madrid) er en spansk, tidligere profesjonell landeveissyklist. Han syklet for det spanske laget Movistar Team (m/forgjengere) hele sin profesjonelle karriere.

Han har blant annet etappeseire i alle tre Grand Tours; én i Giro d'Italia (2001), én i Tour de France (2003) og tre i Vuelta a España (2002 (2) og 2011).

Meritter
--------

1997
Memorial Manuel Galera
1999
1 etappeseier, Trofeo Joaquim Agostinho
1 etappeseier, Vuelta a Portugal
2000
1 etappeseier, Vuelta al Miño
2001
1 etappeseier, Giro d'Italia
Memorial Manuel Galera
2002
2 etappeseier Vuelta a España
2003
1 etappeseier, Tour de France
Vuelta a Burgos
2005
1 etappeseier Sveits rundt
2007
1 etappeseier, Eneco Tour
2008
Sammenlagt, Vuelta a Andalucía
2011
1 etappeseier Vuelta a España

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Pablo Lastras – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Pablo Lastras – UCI Rediger på Wikidata

* (en) Pablo Lastras – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Pablo Lastras – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Pablo Lastras – Cycling Quotient Rediger på Wikidata

* (en) Pablo Lastras – CycleBase Rediger på Wikidata

* (en) Pablo Lastras – TheSports.org Rediger på Wikidata
**Julie Caroline Helene Wedel Jarlsberg** (født 15. juli 1814, død 1. januar 1840) var en norsk komtesse. 

Hun ble født på Bogstad som datter av lensgreve Herman Wedel-Jarlsberg og Karen Anker. 18. september 1837 giftet hun seg i Sem kirke på Jarlsberg med Otto Joachim Løvenskiold til Fossum.  Ved samme anledning giftet Adam Christopher Løvenskiold (1804–1886) – Otto Joachims storebror – seg med Catharina Kirsten baronesse Wedel-Jarlsberg (1815–1894).

Caroline ble i samtiden omtalt som en av de skjønneste og mest begavede unge norske damer, men døde allerede 25 år gammel. Hennes utrøstelige far fulgte henne i graven 8 måneder senere. 
Caroline ble bisatt i gravkapellet i Sem kirke, sammen med den eldre søster Cathrine (d. 1821).

Familien
--------

Caroline etterlot seg sønnene Herman Severin som senere ble hoffsjef, og Carl Otto som ble norsk statsminister i Stockholm. 
Enkemannen Otto Joachim giftet seg på ny fem år senere med Eleonore, friherreinne von und zu Mansbach (1825–1869).

Referanser
----------

1. 1 2   data.eidsvollsmenn.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   slaegtsbibliotek.dk[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Jesper Thomassen (2000). «Anker» (PDF). *Danmarks Adels Aarbog*. 1997–99: 632.
4. ↑  *Den Norske Rigstidende 1837.10.03*. Christiania. 1837. s. 3.
5. ↑  *Morgenbladet 1884.05.01*. Christiania. 1884. s. 1.
6. ↑  Nielsen, Yngvar (1902). *Lensgreve Johan Caspar Herman Wedel Jarlsberg*. Fabritius. s. 533.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
Obninsk kjernekraftverk.  Foto: RIA Novosti 
**Obninsk kjernekraftverk** (russisk: Обнинская АЭС) var et kjernekraftverk i den sovjetiske (nå Russland) byen Obninsk i Kaluga oblast, omtrent 100 km sørvest for Moskva. Det var verdens første kjernekraftverk tilpasset produksjon av elektrisk kraft i stor skala. Byggingen startet i 1951, og anlegget ble satt i drift i 1954. 

Kjernekraftverket hadde bare en reaktor. Den hadde en maksimal effekt på 6 MW, men produserte kun ca. 5 MW. Utbyttet var nok til å forsyne 2 000 moderne hjem. Antallet var imidleritd annerledes i Sovjetunionen på 1950-tallet. Reaktoren fungerte som en prototype for en ny type atomreaktorer. I en periode på rundt 10 år var anlegget i Obininsk det eneste kjernekraftverket i Sovjetunionen. Det var i drift helt fram til 2002, da det ble erstattet av mange nye og mer effektive anlegg.

Referanser
----------

1. ↑  «Nuclear Power in Russia». *World Nuclear Association*. Arkivert fra originalen 25. februar 2009. Besøkt 27. juni.  Sjekk datoverdier i `|besøksdato=` (hjelp) «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 25. februar 2009. Besøkt 1. august 2009.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND
 |
| Den albansk–venetianske krig |
| --- |
| Konflikt: Del av De osmanske krigene i Europa |
| Elvene Drin og Bojana møtes i Shkodër, sett fra det tidligere venetianske festningen Rozafa |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | Desember 1447 - 4. oktober 1448 |
| Sted | Albania |
| Resultat | Republikken Venezia trakk seg ut etter en fredsavtale 4. oktober 1448, krigen fortsatte mellom Albania og Det osmanske rikeAlt land på den albanske siden av Drin ble overtatt av Lezhaligaen |

 |
| Stridende parter |
|  Lezhaligaen |  Republikken VeneziaDet osmanske rikes flagg Det osmanske rike |
| Kommandanter og ledere |
|  Skanderbeg Vrana Konti Hamza Kastriota |  Daniel Iurichi Andrea VenierDet osmanske rikes flagg Mustafa Pasja |
| Styrker |
| 14 000 mot Venezia under Skanderbeg6 000 mot osmanene under Vrana Konti | 15 000 venetianske soldater og leiesoldater15 000 osmanske soldater |

**Den albansk–venetianske krig** i årene 1447 til 1448 var en krig mellom venetianske og osmanske styrker mot en samlet albansk stryke innenfor Lezhaligaen under kommando av Skanderbeg.

Bakgrunnen var en strid mellom det albanske Dukagjinis fyrstedømme og Venezia om kontrollen over festningen Dagnum. Da Venezia nektet å tilbakelevere festningen til albanerne, gikk Skanderbeg til krig mot Venezia. Skanderbeg rykket fram langs kysten og inntok en rekke byer i Det venetianske Albania, blant dem Durrës og tvang slik Venezia å måtte sende tilbake to galeier på vei til Kreta for å styrke garnisonen.

Rozafa idag
Som et svar på dette, sendte Venezia en styrke for å komme den beleirede festningen i Dagnum til unnsetning. Samtidig oppfordret de Det osmanske rike å sende en ekspedisjonsstyrke inn i Albania. Disse gikk mot festningen Rozafa

Imidlertid slo de albanske styrkene både de venetianske og de osmanske styrkene. De venetianske strykene ble slått 23. juli 1448 ved byportene til Shkodër, og de osmanske styrkene ble slått tre uker senere, 14. august i slaget ved Oranik. Venezia konsentrerte seg deretter å beskytte Det venetianske Albania med de få strykene de hadde intakt i området, og tegnet en fredsavtale med Lezhaligaen, mens krigen mellom Lezhaligaen og Det osmanske rike fortsatte.

Etter denne krigen utfordret ikke Venezia lenger Skanderbeg eller ligaen, og dette gjorde Skanderbeg i stand til å konsentrere seg om krigen mot osmanene.

Referanser
----------

1. 1 2  Hodgkinson, Harry: *Scanderbeg: From Ottoman Captive to Albanian Hero*, Centre for Albanian Studies, side 83, 1999, ISBN 978-1-873928-13-4
2. 1 2 3  Fine, John Van Antwerp: *The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest*, side 557, University of Michigan Press, 1994, ISBN 978-0-472-08260-5
3. ↑  Hodgkinson, Harry: *Scanderbeg: From Ottoman Captive to Albanian Hero*, Centre for Albanian Studies, side 85, 1999, ISBN 978-1-873928-13-4
4. ↑  O'Connell, Monique: *Men of empire: power and negotiation in Venice's maritime state*, side 124, JHU Press, 2009, ISBN 978-0-8018-9145-8

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Torfinn Hellandsvik** (1929–2004) var en norsk innvandringsmotstander og selverklært nasjonalist. I 1991 stiftet han organisasjonen Den Norske Forening som han ledet frem til sin død. Han var tidligere aktiv i organisasjoner som Stopp Innvandringen og Folkebevegelsen mot innvandring. Han fikk en del medieomtale i 1990-årene etter at han stod som arrangør av det omstridte møte på Godlia kino i 1995. Han ble også omstridt på grunn enkelte negative karakteristikker av innvandrere gjennom sitt eget propagandatidsskrift.

Han har utgitt debattbøker som *Folkevandring til Norge? Søkelyset på norsk fremmedpolitikk* (1988), *Myten om det fargerike fellesskap* (1994) og *En feilslått flyktninge- og innvandringspolitikk* (1995). Han har også skrevet læreboka *Havet* (1977).

Hellandsvik var utdannet Adjunkt ved kokk- og stuertskolen i Oslo og arbeidet i 36 år som lærer i Oslo.

Referanser
----------

1. ↑   Sunnmørsposten, utgitt 17. februar 2004, besøkt 1. august 2022[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Sunnmørsposten, utgitt 30. mars 2004, besøkt 12. juni 2022[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4  Aftenposten - Fremmedfryktens lobbyist (10. september 1995, s.8)
4. ↑  Aftenposten - Fortielse eller uvitenhet (25. mai 1988, s.11)
5. ↑
6. ↑  «Nasjonalbiblioteket». *www.nb.no*. Besøkt 12. juni 2022.
Moderne Oboe d’amore av F. Lorée, Paris
**Oboe d’amore** (hautbois d'amour/kjærlighetsobo) er altinstrumentet i obofamilien. Den er stemt i *a*, altså en liten ters lavere enn oboen. Et pæreformet sjallstykke med innsnevret åpning gir instrumentet en rund klangfarge, rundere enn obo, men ikke så rund som engelsk horn. 

Instrumentet ble hovedsakelig brukt i barokken, og da spesielt av Johann Sebastian Bach og Georg Philipp Telemann. Det brukes ikke ofte i moderne symfoniorkestre; noen av de sjeldne eksemplene på bruk er i Richard Strauss' *Sinfonia domestica* og Ravels *Bolero*.

Fra tidlig 1700-tall er oboe d’amore alt-instrumentet, den vanlige oboen er sopran-instrumentet, mens oboe da caccia (*taille de Hautbois*), som ble videreutviklet til engelsk horn, er tenoren i instrumentfamilien.

Musikk for oboe d’amore
-----------------------

Oboe d’amore har en solistrolle i J. S. Bachs cembalokonsert i A-dur (BWV 1055) for oboe d'amore, strykere og basso continuo, i altarien «Saget, saget mir geschwinde» i Bachs Påskeoratorium, i Antonio Lottis konsert i A-dur for oboe d’amore, strykere og basso continuo, og i G. P. Telemanns konsert i e-moll for oboe d’amore, strykere og basso continuo (TWV 51:e2).

I kammermusikken finnes en triosonate i A-dur for oboe d'amore, fiolin og basso continuo av en av brødrene Graun (sannsynligvis Johann Gottlieb). I Ravels Bolero brukes oboe d'amore som orkesterinstrument.

Litteratur
----------

* Gifford, Virginia S.: *Music for oboe, oboe d’amore and English horn*: a bibliography of materials at the library of Congress. – Westport, Conn. : Greenwood, 1983. – ISBN 0-313-23762-X

Se også
-------

* Barokkobo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
**Proviantgården**, også kalt **Provianthuset**, er en bygning på Slotsholmen i København. Det huser i dag medlemmer av Folketinget, medlemmer av Folketingets administrasjon samt lesesal for Rigsarkivet. 

Proviantgården ble oppført under Christian den IV i tidsrommet 1599-1605.
Den var opprinnelig en del av Christian den IVs krigshavn og skulle benyttes til opplagring av forsyninger til flåten. Krigshavnen lå øst for Københavns slott og besto blant annet av et stort firkantet havnebasseng kalt Tøjhusgraven. Bassenget var flankert av Proviantgården og Tøjhuset og ut mot havnen var den stengt av en festningsmur og Galejhuset; en lagerbygning for krutt og øl. Her kunne krigsskipene loses gjennom porten og dras rundt i bassenget for å rustes ut; først til Tøjhuset hvor man lastet ombord kanoner og andre våpen, så til Proviantgården for å få ombord mat; i hovedsak salt kjøtt og tørt brød og til slutt til Galejhuset.

Dette havneområdet ble nedlagt i 1867-68 og på stedet ligger nå Det Kongelige Biblioteks have. 

Proviantgården har vært herjet av brann tre ganger i henholdsvis 1626, 1719 og 1992. Av den opprinnelige bygningen er det derfor kun murverket tilbake.

Referanser
----------

1. ↑  ArkArk - Proviantgården i København Arkivert 2. februar 2015 hos Wayback Machine.
2. ↑  Peder Bundgaard: *København – du har alt*, Borgens forlag, ISBN 87-210-0499-4, s.30

  

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
Ant Lepson i sitt atelier  Foto: Karl Ragnar Gjertsen  
**Ants Lepson** (1934–2023) var en norsk kunstmaler og sjømann bosatt i Arendal.

Bakgrunn
--------

Lepson ble født i Estland i 1934. Familien flyktet til Sverige og så USA etter andre verdenskrig. Han mønstret på et norsk skip, og var statsløs i syv år, før han fikk norsk statsborgerskap. Lepson ble utdannet som skipskaptein, og førte flere norske seilskip, blant annet fullriggeren «Sørlandet». Han var også kaptein på «Skibladner» på Mjøsa.

Kunstneren
----------

Han er kjent som maler av maritime motiv. Han var bosatt i uthavnen Sandvika på Hisøy i Arendal, og hadde et atelier i Arendal sentrum. I mer enn 20 år var Lepson maler, uten formell utdannelse som kunstner, og betegnet seg selv som marinemaler. Hans motiver ble hentet fra det maritime miljø, og det er særlig seilskuter som er motivet. Som gammel sjømann var Lepson opptatt av at hans bilder skulle være korrekte i alle detaljer. Spesielt bilder av slaveskipet «Fredensborg» gjorde ham kjent.

Referanser
----------

1. ↑   www.birthday.se[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   Agderposten, utgitt 19. april 2023[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  UKAS NAVN: Ants Lepson *Arendals Tidende*, 23.september 2016

Litteratur
----------

* Nils P. Vigerstøl: *Kaptein og marinemaler*, Gaveca 2014, ISBN 9788299919739

Portaler: Estland | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Jean-François Auguste Moulin** (også **Moulins**, født 14. mars 1752 i Caen; død 12. mars 1810 i Pierrelafitte) var en fransk offiser og i 1799 medlem av Direktoriet.

Biografi
--------

Han var sønn av en handelsmann, ble oppfostret av jesuitter, og ble med i den franske hær i 1768. Fra 1770 til 1788 var han geograf ved kystvakten og inntrådte i begynnelsen av den franske revolusjon i 1789 i Garde nationale. Han var jakobiner og steg raskt i gradene. Allerede i 1793 var han brigadegeneral. Han var med på kampene i Vendee og utmerket seg blant annet ved Saumur. Etter et kortvarig fengselsopphold i Nantes tjenestegjorde han i 1794 som kommandant i hæren i Brest. Han ble den 8. oktober 1794 øverstkommanderende for alpearmeen. I 1795 deltok han i kampene i Piemonte. Deretter hadde han kommando i Strasbourg (1796). I 1797 var han militærkommandant for Paris. Et år etter var han tilhørende i den armé som forberedte seg på å invadere England. 

Frem til statskuppet den 30. Prairial VII (18. juni 1799) hadde han ikke spilt noen nevneverdig politisk rolle. Deretter ble han av De fem hundres råd nominert til en av ti kandidater til Direktoriet og så valgt inn av med stort flertall. Darmed var han medlem av det regjernende Direktoriet. Han nedla protest mot 18. brumaire-kuppet som bragte Napoléon Bonaparte til makten. 

Senere overtok han atter militære kommandostillinger. Han var i 1804 kommandant for Antwerpenarmeen, tilhørtte i 1807 Grande Armée og var 1808 sendemann og militærinspektør ved Festningen Mainz. EHan innehadde senere en rekke andre militære kommandoier, blant annet som plasskommandant flere steder i Tyskland, til han av helsegrunner trakk seg tilbake til Frankrike i 1809. Han ble utnevnt til baron av keiserriket.

Referanser
----------

1. 1 2   Social Networks and Archival Context, oppført som Jean-François-Auguste Moulin, SNAC Ark-ID w6nm0w7t, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Léonore database, oppført som Jean François Auguste Moulin, Léonore LH//1950/45, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Oppføring på archontology.org

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Rodrigo Asturias** (født 30. oktober 1939, død 15. juni 2005) var en guatemalansk geriljaleder og politiker. 

Han er den førstefødte sønnen til den kjente forfatteren Miguel Ángel Asturias som ble tildelt Nobelprisen i litteratur for 1967. Rodrigo studerte juss i Chile, og underviste senere som professor ved Universitetet i Chile og det Nasjonalt autonome universitetet i Mexico. 

Etter utbruddet av borgerkrigen i Guatemala i 1960, ble Asturias en del av Guatemalas Workers Party (Partido de los Trabajadores Guatemalteco eller PGT) som er en kjent geriljagruppe. Som geriljasoldat ble han arrestert og fengslet, og etter det tilbrakte han de neste syv årene i eksil i Mexico. 

Han kom tilbake igjen til Guatemala i 1971 og var en av grunnleggerne av den revolusjonære organisasjonen People in Arms (Unidad Revolucionaria Nacional Guatemalteca, ORPA). Han kjempet under pseudonymet *Gaspar Ilom*, som han overtok fra en fiktiv figur i boken *Hombre de Mais*, en av faren hans sine romaner. 

Geriljagruppen ORPA var en av fire geriljagrupper som senere ble en del den guatemalanske nasjonale revolusjonære enhet (Unidad Revolucionaria Nacional Guatemalteca, URNG) i 1982. Da dukket Asturias opp som en av de fire lederne i kommandokjeden for URNG. Han var den eneste av lederne som nektet å undertegne en fredsavtale som ble inngått med regjeringen i Guatemala på begynnelsen av 1990-tallet. 

I 2003 kjempet Asturias under presidentvalget som kandidat for partiet URNG. Hans visepresidentkandidat var Pablo Ceto. Han kom ikke gjennom den første runden med avstemninger, da han bare mottok 2,6 prosent av stemmene. Han døde av hjerteinfarkt i sitt hjem i Guatemala by.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Mjørkadalur** (IPA: [ˈmjœɻkaˌdɛalʊɹ]) er en dal på Færøyene. Den ligger på østkysten av Streymoy, og strekker seg fra Kaldbaksbotnur til Sornfelli. Anlegg for Danmarks marine ble bygd i Mjørkadalur i 1960-årene. I 2002 ble marinestasjonen nedlagt, og Mjørkadalur ble hjemsted for Færøernes Kommando. NATOs radaranlegg på Sornfelli ble nedlagt i 2007, etter mer enn 40 års drift. Sivile kan nå ferdes på toppen, hvor det er panoramautsikt over Færøyene. Per 2009 har ikke Mjørkadalur noen fast bosetning, mot de 40 som bodde der fast i 1985.

Referanser
----------

1. ↑  Hagstova Føroya Arkivert 26. februar 2012 hos Wayback Machine.

| * v
* d
* r
Tórshavnar kommuna |
| --- |
| Tórshavns våpen | Sentrum | **Tórshavn** **·** Argir **·** Hoyvík | Færøyenes flagg |
| Omegn | Hestur **·** Hvítanes **·** Kaldbak **·** Kaldbaksbotnur **·** Kirkjubøur **·** Koltur **·** Kollafjørður **·** Mjørkadalur **·** Nólsoy **·** Norðradalur **·** Oyrareingir **·** Signabøur **·** Sund **·** Syðradalur **·** Velbastaður |

Portal: Færøyene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Ordentlig storting** er betegnelsen på Stortingets samla møtevirksomhet fra det høytidelig åpnes av kongen og til det erklærer sine forhandlinger som avslutta. De ordentlige storting nummereres løpende.

Det 1. ordentlige storting møttes i 1815. Den første tida var det stortingssamlinger bare hvert tredje år, slik at det 2. storting fant sted i 1818. Fra 1871 (det 20. storting) gikk en over til årlige møter. I flere perioder var et stortings møter innafor et og samme kalenderår, i andre perioder gikk møtene på høsten et år og så den påfølgende våren. Det siste har vært praksis i nyere tid, fra og med det 104. storting, som begynte høsten 1959. Et spesialtilfelle var det 89. storting, som blei åpna i 1940 og som fortsatte i 1945, inntil nytt stortingsvalg var avholdt denne høsten.

Høsten 2019 blei det 164. ordentlige storting åpna.

Prosedyren nå er at representantene trer sammen om høsten og konstituerer seg med blant annet valg av presidentskap. Kongen kommer så og foretar den høytidelige, seremonielle åpninga av Stortinget. Tidligere foretok kongen også høytidelig oppløsning av tinget ved slutten av vårsesjonen. Etter hvert ble det behov for å kunne ha møter også etter dette, og i 1990 ble Grunnloven endra slik at Stortinget sjøl avslutter sitt virke. Dette skjer gjerne ved et møte på høsten, kort tid før det neste storting konstitueres.

Når det tidligere ved enkelte høve var behov for møter i Stortinget etter den høytidelige oppløsninga, skjedde det ved at det blei innkalt overordentlige storting.

Kilder
------

* «Nummerering av storting», på Stortingets nettsted; besøkt 12. mars 2020.
* «Høytidelig åpning av Stortinget», på Stortingets nettsted; besøkt 12. mars 2020.
Mjøsbrua er det sentrale geografiske punkt i Mjøsby-regionen.
**Mjøsbyregionen** er en byregion omkring de tre *Mjøsbyene* Gjøvik, Hamar og Lillehammer. Sammen med mindre tettsteder som Brumunddal, Moelv, Skreia, Kapp og Biri utgjør de en betydelig befolkningskonsentrasjon i *Mjøsbyregionen*, byregionen omkring innsjøen Mjøsa.

Etter at området ble bundet sammen ved hjelp av Mjøsbrua, har begrepet *Mjøsbyen* begynt å vokse fram som et navn på en byregion med tre tydelige, men likestilte sentra. Mjøsbyregionen kan derfor betegnes som en flerkjernebyregion.

Mjøsbyregionen har kort avstand til landets hovedflyplass, Oslo lufthavn, Gardermoen. Regionens tre byer har alle jernbaneforbindelse til Oslo og to av dem har jernbane til Trondheim. Europavei 6 går gjennom byregionen.

I den såkalte *storbymeldingen* fra 2002 defineres 16 by- og storbyregioner i Norge, og Mjøsbyregionen er en av disse. Regionen ble i Storbymeldingen avgrenset til 10 kommuner med en samlet befolkning på 174 316 i året 2002, fremskrevet til 179 000 i året 2010. I 2021 er befolkningstallet 193 437.

| Kommune | Befolkning 2002 | Befolkning 2010 | Befolkning 2021 |
| --- | --- | --- | --- |
| Hamar | 26 952 | 27 623 | 31 509 |
| Lillehammer | 24 796 | 25 964 | 28 493 |
| Gjøvik | 27 093 | 28 109 | 30 395 |
| Ringsaker | 31 701 | 32 396 | 34 897 |
| Løten | 7 292 | 7 422 | 7 625 |
| Stange | 18 030 | 18 438 | 21 072 |
| Øyer | 4 924 | 5 214 | 5 093 |
| Gausdal | 6 192 | 6 149 | 6 023 |
| Østre Toten | 14 167 | 14 221 | 14 871 |
| Vestre Toten | 13 169 | 13 417 | 13 459 |

Referanser
----------

1. ↑  Storbymeldingen 2002-03 Arkivert 24. mai 2013 hos Wayback Machine.

| * v
* d
* r
Byregioner i Norge |
| --- |
| Generelt | 
* Liste over norske storby- og byregioner

 | Norges flagg |
| Østlandet | 
* Osloregionen
* Drammensregionen
* Grenland
* Larvik/Sandefjordregionen
* Mjøsbyregionen
* Mosseregionen
* Nedre Glomma
* Tønsbergregionen

 |
| Utenfor Østlandet | 
* Bergen og omland
* Bodøregionen
* Haugesundregionen
* Kristiansandregionen
* Stavangerregionen
* Tromsøregionen
* Trondheimsregionen
* Ålesundregionen

 |
**Kenyansk shilling** (kortform **Ksh**, valutakode **KES**) er valutaen i Kenya. Den er oppdelt i 100 cent.

Kenyansk shilling ble innført i 1966 og erstattet da øst-afrikansk shilling.

Mynter
------

Tometalls 40-shillingmynt.
Da valutaen ble innført i 1966 var de første myntene på 5, 10, 25 og 50 cent samt 1 og 2 shilling. 25 cent og 2-shillingmyntene gikk ut av bruk i henholdsvis 1969 og 1971. I 1985 ble 5-shillingmynten innført, etterfulgt av 10-shillingmynten i 1994 og 20-shillingmynten i 1998.

Mellom 1966 og 1978 hadde alle myntene portrett av Kenyas første president Jomo Kenyatta på baksiden. I 1980 ble dette erstattet med portrett av Daniel arap Moi frem til 2005. Den nye serien som ble lansert i 2005 har gått tilbake til å ha portrett av Jomo Kenyatta. 

Myntene som er i bruk i dag er 50 cent og 1 shilling i rustfritt stål og to-metallmynter av 5, 10 og 20 shilling.

Sedler
------

I 1966 ble sedler på 5, 10, 20, 50 og 100 shilling lansert. 5-shillingsedlene ble erstattet av mynter i 1985 og det samme skjedde med 10- og 20-shillingsedlene i henholdsvis 1994 og 1998. I 1986 ble 200-shillingsedlene innført, etterfulgt av 500 shilling i 1988 og 1000 shilling i 1994.

På samme måte som med myntene var Jomo Kenyatta motiv for de første sedlene frem til 1978. Det ble erstattet med Daniel arap Mois portrett i 1980. I 2003 da Mwai Kibaki ble ny president etter Moi ble 5, 10 og 20 shilling sedlene fra 1978 serien med Kenyattas motiv som hadde vært i opplag sluppet og sirkulerte i en periode. En ny seddelserie ble deretter introdusert, med Kenyatta på 50-, 100-, 500- og 1000-shillingsedlene. 

| * v
* d
* r
Afrikanske valutaer |
| --- |
| Nord-Afrika | Algerisk dinar **·** Egyptisk pund **·** Libysk dinar **·** Mauritansk ouguiya **·** Marokkansk dirham **·** Sudansk pund **·** Tunisisk dinar |
| Sentral-Afrika | Angolansk kwanza **·** Burundisk franc **·** CFA-franc (Den sentralafrikanske republikk, Ekvatorial-Guinea, Gabon, Kamerun, Republikken Kongo, Tsjad) **·** Kongolesisk franc **·** Rwandisk franc |
| Vest-Afrika | CFA-franc (Benin, Burkina Faso, Elfenbenskysten, Guinea-Bissau, Mali, Niger, Senegal og Togo) **·** Euro (Kanariøyene og Madeira) **·** Gambisk dalasi **·** Ghanesisk cedi **·** Guineansk franc **·** Kappverdisk escudo **·** Liberisk dollar **·** Nigeriansk naira **·** Saotomesisk dobra **·** Sierraleonsk leone |
| Øst-Afrika | Djiboutisk franc **·** Eritreisk nakfa **·** Etiopisk birr **·** Kenyansk shilling **·** Komorisk franc **·** Seychellisk rupi **·** Somalisk shilling **·** Somalilandsk shilling (ikke anerkjent) **·** Tanzaniansk shilling **·** Ugandisk shilling |
| Sørlige Afrika | Botswansk pula **·** Eswatinisk lilangeni **·** Euro (Mayotte og Réunion) **·** Lesothisk loti **·** Madagaskisk ariary **·** Malawisk kwacha **·** Mauritisk rupi **·** Mosambikisk metical **·** Namibisk dollar **·** Sankthelensk pund **·** Sørafrikansk rand **·** Zambisk kwacha **·** Zimbabwisk dollar |
**Aleksandr Nikolajevitsj Poskrjobysjev** (født 1891, død 1965) var en sovjetisk partifunksjonær. Poskrjobysjev var Stalins mest fremtredende sekretær og sjef for hans personlige sekretariat. Han ledet Sentralkomitéens «Hemmelige avdeling» og «Særlige sektor»", dvs. Kommunistpartiets hemmelige kanselli, som betjente de øverste beslutningstagerne. I kraft av disse nøkkelpostene var Poskrjobysjev en ytterst mektig person i det stalinistiske systemet.

Poskrjobysjev var utdannet sykepleier og ledet bolsjevikmøter på sykestuen. Han ble lagt merke til og «oppdaget» av Stalin på grunn av sin glimrende hukommelse og sin meget samvittighetsfulle arbeidsinnsats.[]

Poskrjobysjev var aldri langt unna sin sjef og han ordnet med det meste, både for og på vegne av Stalin. Når det var snakk om å ordne privilegier for de andre magnatene og deres familie, slike som å skaffe en leilighet, var det som oftest Poskrjobysjev som gjorde jobben.[] Veien til Stalins gunst gikk ofte gjennom Poskrjobysjev.[]

Poskrjobysjev sviktet aldri sin leder og stod fast ved hans side frem til Stalins død i 1953. Poskrjobysjev ønsket å utdanne seg til lege, men ble overtalt av Stalin til å studere økonomi.[] Likevel var det denne halvt utlærte sykepleieren som på slutten gav Stalin den eneste legebehandling han fikk.[]

Referanser
----------

1. ↑  Omtale i Den Store Danske

Litteratur
----------

* Simon S. Montefiore: *Stalin. Den røde tsarens hoff*, Oslo: Cappelens forlag, 2003

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** NKC **·** Munzinger (iba)
 |
***Burnout 2: Point of Impact*** er et racerspill fra 2002 utviklet av Criterion Games og gitt ut av Acclaim Entertainment. Det kom ut til PlayStation 2, Xbox og Gamecube. Det er det andre spillet i *Burnout*-serien.

Målet med «Burnout 2: Point of Impact» er å komme seg raskest mulig rundt en bane, enten alene, mot spillets motstandere med kunstige intelligens eller mot andre menneskelige motstandere. Løypene inneholder både trafikk, komplekse veikryss, eller andre hindringer som kan gjøre kjøring i høye hastigheter vanskeligere. For å reise raskere må spilleren akkumulere Boost. Dette kan gjøres ved å kjøre på feil side av veien, drive rundt svinger i høy hastighet, svinge for å unngå trafikk, eller treffe hopp i hastighet for å få luft.

Kollidering med trafikk, eller andre hindringer, i høy hastighet fører til at kjøretøyet mister kontrollen og krasjer. Etter et kort intervall dukker så en erstatningsbil opp på banen uten skader, men med tap av Boost. Spillet inkluderer også et -modus, hvor spilleren(e) kan tjene poeng ved å forårsake skader på andre kjøretøy.

Referanser
----------

1. ↑  «Burnout 2: Point of Impact». *IGN* **(engelsk)**. Besøkt 27. desember 2022.
2. ↑  «Alt om Burnout 2: Point of Impact». *Gamer.no* **(norsk)**. Besøkt 27. desember 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Burnout 2: Point of Impact* hos MobyGames Rediger på Wikidata

* (en) *Burnout 2: Point of Impact* på Metacritic Rediger på Wikidata

* (en) *Burnout 2: Point of Impact* på Metacritic Rediger på Wikidata

* (en) *Burnout 2: Point of Impact* på Metacritic Rediger på Wikidata

* (en) *Burnout 2: Point of Impact* hos Internet Game Database Rediger på Wikidata

* (en) *Burnout 2: Point of Impact* hos GameFAQs Rediger på Wikidata

* (en) *Burnout 2: Point of Impact* hos GameFAQs Rediger på Wikidata

* (en) *Burnout 2: Point of Impact* hos GameFAQs Rediger på Wikidata

Portal: Videospill