recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jens Michael Lund** (født 13. januar 1872 i Kristiania, død 10. mars 1943) var en norsk jurist og den første riksmeglingsmannen (1916–20).

Han ble student i 1890, *cand. jur.* i 1897 og høyesterettsadvokat i 1902. 1916–20 var han Norges første riksmeglingsmann. Årene under første verdenskrig var preget av tallrike arbeidstvister i Norge. Også etter at han hadde fratrådt som riksmeglingsmann ble han flere ganger tilkalt for å ordne vanskelige konfliktsituasjoner. Han var konstituert riksmeglingsmann under sjømannskonflikten i 1921 og formann i voldgiftsretten for en rekke tvister i 1922. 1922–36 var han formann i arbeidsrådet og 1933–36 i boikottdomstolen.

Lund var formann i riksforsikringens appellkommisjon fra 1911 og redaktør av *Norsk retstidende* fra 1908.

Jens Michael Lund var bror av juristen og politikeren Fredrik Stang Lund (1859–1922) og av slekten Stang. Hans barnebarn Ketil Lund er høyesterettsdommer.

Referanser
----------

1. ↑  *Aschehougs konversasjonsleksikon*, bind 12, sp. 751. Oslo: Aschehoug, 1973.

Kilder
------

* *Salmonsens leksikon, Anden Udgave*, bind XVI, s. 72. København: J. H. Schultz, 1924.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Kymmengårds län** (finsk: *Kymenkartanon lääni*) er et historisk len i Finland. Lenet bestod i tidsrommet 1775–1831. Administrasjonssete i lenet var Heinola.

Kymmenegårds län bestod av det nåværende landskapet Södra Savolax, samt områdene mellom Borgå å og Päijänne i vest og Kymmene älv og *Vuohijärvi* i øst som i dag ligger i landskapene Nyland, Kymmenedalen og Päijänne-Tavastland. 

Ved lensreformen i 1831 ble lenet oppløst og fordelt på de tre nydannede lenene Sankt Michels län, Tavastehus län og Nylands län.

Kymmenegårds län har navn etter kongsgården *Kymmenegård* (fi.: *Kyminkartano*) som lå på en elveøy i Kotka ved munningen av Kymmene älv. Området rundt kongsgården ble avstått til Russland ved freden i Åbo i 1743. Før 1811 hadde lenet således navn etter et sted som den gang lå utenfor Finland.

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel om Kymmenegårds län i Nordisk familjebok, bind 15, spalte 455, 1911

| * v
* d
* r
Finlands len 1775–1831 |
| --- |
| 
* Kymmenegårds län (1775–1831)
* Nylands og Tavastehus län (1775–1831)
* Savolax og Karelens län (1775–1831)
* Uleåborgs län (1775–2009)
* Vasa län (1775–1997)
* Viborgs län (1812–1945)
* Åbo og Björneborgs län (1634–1997)

 |
Stora Mjölkvattnet og fjellet Himmelsraften
**Mjölkvattnet** (sørsamisk: *Mealhka*) er en innsjø som ligger på grensen mellom Offerdals sogn i Krokom kommune og Kalls sogn i Åre kommune i Jämtland, Sverige. Mjölkvattnet består av to sammenhengende innsjøer, *Stora Mjölkvattnet* og *Lilla Mjölkvattnet*, som danner en langstrukket innsjø i dalgangen mellom fjellmassivene Oldfjällen i Joevevaerie sameby og Sösjöfjällen i Njaarke sameby. Blant fjelltoppene ved Mjölkvattnet har man Himmelsraften (*Skaetrie*, 1211 moh) og Mjölkvattsfjället (*Mealhkantjahke*, 1248 moh).

Innsjøen dreneres av en av Långans to større kildeelver, som har sitt utspring i Stora Burvattnet og Lilla Burvattnet og renner ut i Yttre Oldsjön. Der forenes Langån med den andre kildeelven, som går fra Korsvattnet. Etter utløpet av Yttre Oldsjön går Langån gjennom Rännögssjön og Landögssjön og videre til Indalsälven.

Mjölkvattnet ligger innenfor Svenskådalens reservatområde, men siden innsjøen har vært regulert siden 1943 inngikk den ikke i selve naturreservatet. I Mjölkvattnet lever det ørret og røye. Ved Stora Mjölkvattnet ligger sameleiren *Tjovre*.

Eksterne lenker
---------------

* Motiv från Mjölkvattnet, Bildarkivet Jamtli[*død lenke*]
* Svenskådalens naturreservat på nettsidene til Länsstyrelsen i Jämtlands län
* Informasjon om Mjölkvattnet på de lokale nettsidene offerdal.se
* «Om en resa till Mjölkvattnet», *Svenska Turistföreningens årsskrift* 1912


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VISS
 |
**Eric Prosperin** (født 25. juli 1739 på Närlinge i Björklinge socken i Uppland, død 4. april 1803 i Uppsala) var en svensk astronom.

Prosperin var foreleser i matematikk og fysikk ved Uppsala universitet i 1767, professor i observasjonell astronomi (observatør) i 1773–1796 og professor i astronomi i 1797–1798. Han ble medlem av Kungliga Vetenskapsakademien (KVA) i Stockholm i 1771 og medlem av Kungliga Vetenskaps-Societeten i Uppsala i 1774.

Prosperin var kjent for sine beregninger av banene til kometer, planeter og satellitter. Han kalkulerte banene til den nye (oppdaget i 1781) planeten Uranus – som han foreslo navnene *Astraea*, *Cybele* og *Neptune* for – og månene. Han var også den første til å beregne banen til asteroiden 1 Ceres (nå dvergplanet) i 1801.

Asteroiden 7292 Prosperin er oppkalt etter ham.

Kilder
------

 *Denne artikkelen er helt eller delvis basert på materiale fra* Prosperin, Erik *i Nordisk familjebok, utgitt mellom 1904 og 1926 – i dag offentlig eiendom.*

Eksterne lenker
---------------

* Prosperin at Uppsala University
* Nordisk familjebok: Proskenion – Prosperin

Portaler: Astronomi | Sverige

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** LIBRIS
 |
Egeskov på Fyn hvor Rigborg satt innemurt i et av værelsene sammen med en tjenestepike. Rommet kalles i dag for *Riborgstuen*.
**Rigborg Brockenhuus** (født 3. juli 1579 på Nyborg slott, død 16. september 1641) var en dansk adelsdame. 

Hun var datter av lensmann Laurids Brockenhuus (1552–1604) og Karen Skram (1544–1625). Søskenflokken talte syv, hvor hun selv og fire søstre nådde voksen alder. I 1597 kom hun til enkedronning Sophie på Nykøbing slott for å bli opplært til tjeneste i den kommende dronning Anna Cathrines jomfrukammer. Ved hoffet møtte Rigborg den åtte år eldre kammerjunker Frederik Holgersen Rosenkrantz til Rosenvold, og innledet et forhold til ham. Forsommeren 1599, mens kongen var på tokt til Nordkapp, flyktet hun fra hoffet til sin moster Elisabeth Skram. Hos henne fødte hun sønnen Holger.

Fengsel
-------

Da kongen vendte tilbake fikk han hentet barnefaren hjem fra Hamburg, og de ble begge tiltalt. Rosenkrantz skulle miste to fingre og være æreløs, og Rigborg settes i fengsel på livstid. Dommen mot Rosenkrantz ble formildet, slik at han i stedet skulle dra i krig mot tyrkerne i Ungarn. Han døde i Mähren i 1602.

Rigborg ble sittende fengselet til farens død i 1604. Sammen med en tjenestepike, var hun blitt muret inne på et værelse på Egeskov slott. Maten fikk de servert gjennom en lem. I 1608 ble forholdene mildnet, da hun fikk tillatelse til å besøke sognekirken i Kværndrup. Moren fikk i 1616 arrangert således at Rigborg etter hennes død, skulle få lov til å oppholde seg i Odense eller i Nybølle. Rigborg bodde hos moren til dennes død i 1625. I 1627 fikk hun lov til å selge gods for å løskjøpe sin sønn Holger Rosenkrantz (død 1643) fra krigsfangenskap. 

Rigborg hadde god kontakt med sine søstre og flere standsfeller på Fyn. Her levde hun et liv som en æret og aktet adelsfrue. Hun døde i 1641, og ble begravet i Kværndrup kirke. Som sin mor var hun historisk interessert, og har skrevet i flere slektsbøker. I en av dem ses et vers prydet med monogrammet *FR* for Frederik Rosenkrantz, et minne om hennes første kjærlighet.

Referanser
----------

1. 1 2   Dansk biografisk leksikon, Dansk Biografisk Leksikon-ID Rigborg\_Brockenhuus[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Brockenhuus, Rigborg, Dansk biografisk Lexikon
3. ↑  *Rigborg Brockenhuus*, Dansk kvindebiografisk leksikon
4. ↑  Brockenhuus, Rigborg, Dansk biografisk Lexikon
5. ↑  Rigborg Brockenhuus, fynshistorie.dk
6. ↑  *Rigborg Brockenhuus*, Dansk kvindebiografisk leksikon

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** Dansk kvindebiografisk leksikon **·** Prabook
 |
**Ebbe Christoffersen Ulfeldt** (født 23. desember 1616 på Raabelev, død 30. januar 1682) var en dansk hoffjunker og lensherre, som var i dansk og svensk tjeneste.

Liv og virke
------------

Han var sønn av riksråd Christoffer Ulfeldt og Maren Urup.

Ulfeldt var utdannet ved Herlufsholm og Sorø Akademi. Etter endt utdannelse og et lengre utenlandsopphold returnerte Ulfeldt til Danmark hvor han var hoffjunker i perioden 1638–42. 

I november 1642 giftet han seg med Hedevig Christiansdatter, datter av Christian IV og Kirsten Munk. Tidligere samme år var han blitt utnevnt til lensherre i Christianstad.

Under Hannibalfeiden var han øverstbefalende generalmajor i Skåne og han ble senere lensherre på Øsel (Arensborg) og på Bornholm.

Etter Christian IVs død ønsket den nye kongen – Frederik III – å kvitte seg med blant annet Ebbe Ulfeldt og han fikk avskjed fra embetet med begrunnelsen at han hadde drevet bondeplageri. Ulfeldt reiste til Sverige hvor han tilbød sine tjenester til dronning Christina. Han ble senere utnevnt til riksråd og tatt opp i den svenske adelen.

Referanser
----------

1. 1 2   Genealogics, genealogics.org person ID I00009626, oppført som Ebbe Ulfeldt till Farlofsholm[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Dansk biografisk leksikon, Dansk Biografisk Leksikon-ID Ebbe\_Ulfeldt[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  *Ulfeldt, Ebbe*, Dansk biografisk Lexikon. Besøkt 13. april 2016
4. ↑  *Ebbe Ulfeldt*, Den store danske. Besøkt 13. april 2016

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** Nationalencyklopedin
 |
*Se også Erik Anker (seiler).*

**Erik Anker** (Erich Ancher) (født 14. september 1709 på Land, død 1. januar 1785) var en norsk handelsmann.

Han var av Anker (slekt), sønn av Bernt Ancher (1680–1724) som var sogneprest på Land (Oppland). Erik gikk først i lære hos onkel Peter Ancher (1682–1742) som hadde overtatt farfar Erik Olufsen Anker (1644–99) sin geskjeft som kjøpmann i Christiania. Erik ble også sendt utenlands til Amsterdam og London for å lære mer om trelast. 

Erik flyttet til Frederikshald i 1743 der han giftet han seg med Anne Cathrine Tank (1723–61), en datter av kjøpmann Carsten Tank, de fikk blant annet sønnene Carsten Anker og Peter Anker. Han forsøkte seg med et såpekokeri sammen med Mathias Wærn (1725–89). Under Frederik Vs besøk i Norge i 1747 ble Anker utnevnt til agent med justisråds rang.

I 1748 kjøpte han og Wærn Moss Jernverk fra Henrich Ochsen. De bygde kanoner. Etter en tid med dårlige resultat, tok han over i 1756 og flyttet med familien fra Fredrikshald til Moss. Kona i 1761 og konflikter med Wærn gjorde at Erik var eneeier fra 1767. Hans personlige økonomi skrantet, og han solgte jernverket til sine nevøer Jess Anker og Bernt Anker i 1776, det året man fikk grunnlov i USA.

Referanser
----------

1. ↑  Peter Ancher, onkelen som Erik gikk i lære hos.

Litteratur
----------

* Lauritz Opstad, *Moss Jernverk*, M. Peterson & søn, Moss, 1950

Eksterne lenker
---------------

* Om Erich Ancher (Erik Anker), fra *Dansk biografisk Lexikon*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** WikiTree
 |
Øks av elektrum og sølv med kileskrift, 1300-tallet f.Kr.
Tidlig mynt av elektrum fra 500-tallet f.Kr. i Lydia, en tredjedels stater benevnelse)
**Elektrum** eller **elektron** er en naturlig forekommende legering av sølv og gull, og med spor av kobber og andre metaller. Det har også blitt produsert kunstig. Antikkens grekere kalte det for «gull» eller «hvitt gull» i motsetningen til «foredlet gull». Dets farge går fra blekt til skinnende gult, avhengig av andelen gull og sølv. Andelen av gull i naturlig elektrum i dagens vestlige Anatolia strekker seg 70 % til 90 %, i motsetningen til 45–55 % i elektrum som ble benyttet i myntene til antikkens Lydia i det samme geografiske området. Dette antyder at en grunn for oppfinnelsen av mynt i dette området var å øke profitten fra seignorage ved utstedte valuta med lavere gullinnhold enn det som var i det vanligvis sirkulerende metallet.

Elektrum ble benyttet så tidlig som 3000-tallet f.Kr. i det gamle rike i Egypt, tidvis som et ytre lag på pyramidens topp og obelisker.

Elektrum ble benyttet av Tertullian som eksempel på et *tertium quid*, med hvilket han mente en blanding med sammensatte egenskaper.

Elektrum ble også benyttet i å lage drikkebeger og mynter i antikken.

Eksterne lenker
---------------

* «Elektrum» i *Nordisk familjebok*, 2. opplag, 1907 (svensk)
* Første mynt (svensk)
* Løve mynter av elektrum i antikkens Lydia (ca 600 f.Kr. (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
John Lunds plass. Herman Foss' gate til venstre. Foto: Helge Høifødt 
**John Lunds plass** er en plass på Nygårdshøyden i Bergen sentrum, der Herman Foss' gate og Fosswinckels gate møtes. 

Plassen er oppkalt etter John Theodor Lund, som var ordfører i Bergen Stortingsrepresentant for Venstre og Lagtingspresident 1882–1900. Lund var også livslangt medlem av Den norske nobelkomite 1897–1913, tollskriver i Bergen fra 1898 og formann i 17. maikomiteen i Bergen 1876–1913. Lunds hjem sto tidligere ved plassen og Morgenprosesjonen stanser derfor alltid opp ved Lunds minnesmerke på plassen, synger «Bergenssangen» og bekranser det på grunnlovsdagen. Det samfunnsvitenskapelige fakultetet ved Universitetet i Bergen har adresse John Lunds plass.

Litteratur
----------

* Salmonsens konversationsleksikon, Anden Udgave, Bind XVI: Ludolf—Miel (1915-1930) hos Project Runeberg på nett.
* Artikkel om John Theodor Lund i Store norske leksikon på nett
* Kjerstin Gjengedal: *John Lund får utstilling*. På høyden. Nettavis for Universitetet i Bergen 7.6.2005. Besøkt 25. mars 2013

Eksterne lenker
---------------

* (en) John Lunds plass, Bergen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Rjukan kirke
Johanneskirken i Bergen
Stavanger domkirke
**Olav Hagesæther** (født 25. august 1909 i Bergen, død 7. mars 1999 i Stavanger) var en norsk teolog og biskop i Stavanger.

Olav Hagesæther var far til Ole Danbolt Hagesæther, senere biskop i Bjørgvin.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han var sønn av fabrikkarbeider Andreas Hagesæther (1880-1962) og Karen Sandvik, (f. 1882), og gift 1934 Johanna Sophie Danbolt (1909-1999), datter av garverieier Ole Dominicus Danielsen (1863-1941) og Gesine Gauslaa (1866-1964). 

Han studerte teologi ved Menighetsfakultetet i Oslo fra 1928 og oppnådde graden cand.theol. i 1932. 

### Karriere

Hagesæther var ved siden av sitt yrke en sanger og spilte inn kristelige sanger for His Master's Voice i 1930-årene. Han arbeidet som lærer ved Nordhordland ungdomsskole og Indremisjonsselskapets bibelskole, og lærer ved Indremisjonsselskapets bibelskole fra 1939. I 1939 ble han residerende kapellan i Haus. Han Han har blant annet tjenestegjort som sokneprest i Rjukan fra 1945, og så res.kap. (1958) og deretter sogneprest (1964) ved Johanneskirken i Bergen.

### Biskop

Han etterfulgte Fridtjov Birkeli som biskop i Stavanger i 1968, og gikk selv av som biskop i 1976.

Verker
------

### Bibliografi

* *Kirken og tiden* 1991
* *Fortolkning til første og andre brevet til Timoteus, Brevet til Titus* 1979
* *Søndagens evangelium* 1978
* *Hva tror vi?* 1977
* *Norsk preken fra Reformasjonen til om lag 1820* 1973
* *Om tvil og tro* 1970
* *Hva tror vi?* 1961
* *Søndagens evangelium* 1960
* *Har Gud talt?* 1948
* *Kristen tro i tidens krise* 1947
* *Medaljen* 1941
* *Hvorledes skal jeg lese min bibel* 1937
* *I troens rike* 1938
* *Seier i fristelsene* 1937
* *Hvorledes skal jeg lese min bibel* 1937
* *Det det gjelder* 1936

### Diskografi

* *Ser du dig svart og uren*/B-siden m. Pastor Fr. Wisløff (His Master's Voice A.L. 2310) (1936)
* *Min bønnevrå*/*Nærmere o, Jesus Krist* (His Master's Voice A.L. 2311) (1936)

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Olav\_Hagesæther[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Hagesæther, Olav - Hvem er Hvem? 1973: 200-201


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Fridtjov Birkeli** | **Luthersk biskop av Stavanger**(1968–1976) | Etterfølger:**Sigurd Lunde** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF
 |
**Odd-Egil Andhøy** (født 9. januar 1943, død 17. desember 2014) var en norsk diplomat.

Utdannelse
----------

I 1971 ble han cand.oecon. i sosialøkonomi ved Universitetet i Oslo.

Karriere
--------

Han gjennomførte Utenriksdepartementets aspirantkurs i 1972–1973.

I 1992 ble han utnevnt til byråsjef i Utenriksdepartementet. og fra 1995 var han ministerråd ved Norges ambassade i Wien. Deretter tjenestegjorde han i fire år ved Norges faste delegasjon i Genève. Fra 2002 til 2006 var han ambassadør til Abidjan (Elfenbenskysten). Der koordinerte Andhøy i 2003 letingen etter den drepte bistandsarbeideren Kåre A. Lund (1950–2003). Fra 2004 var han også sideakkreditert til Accra (Ghana). I 2004 bidro han til at Ghanas gjeld til Norge på 70 millioner kroner ble slettet. Han var også sideakkreditert til Bamako i Mali, Conakry i Guinea, Ouagadougou i Burkina Faso og Monrovia i Liberia.

Bortgang
--------

Odd-Egil Andhøy døde på Tønsberg sykehus i desember 2014 etter et brått illebefinnende, 71 år gammel.

Ordener og utmerkelser
----------------------

Odd-Egil Andhøy var ridder av 1. klasse i Den Kongelige Norske Fortjenstorden.

Familie
-------

Han var far til eventyreren Jarle Andhøy (født i 1977), og gift med Kari Andhøy.

Referanser
----------

1. ↑  *Nye kandidater ved Det samfunnsvitenskapelige fakultet* i Aftenposten den 11. januar 1972.
2. ↑  *Nytt fra statsråd* i Aftenposten den 21. mars 1992.
3. ↑  *I hardt vær* i Dagbladets helgemagasin den 4. februar 2012.
4. ↑  *Væpnet leting etter savnet nordmann* i Aftenposten den 7. mars 2003.
5. ↑  *Norge sletter Ghanas gjeld* i Aftenposten den 15. desember 2004.
6. ↑  *VG:* Derfor måtte han dra tilbake til Antarktis
7. ↑  Farskapet er nevnt i Kjartan Brügger Bjånesøy sin artikkel *Den siste viking* på trykk i Dagbladet den 29. november 2008.
***Welcome to Mooseport*** er en amerikansk komedie fra 2004 regissert av Donald Petrie. Hovedrollene spilles av Ray Romano og Gene Hackman, i hans aller siste film-rolle - og hadde premiere i 2004.

Handling
--------

USAs tidligere president Monroe "Eagle" Cole trekker seg tilbake fra politikk, og flytter til ferie-hjemmet sitt i byen Mooseport i Maine, for å komme seg unna sin tidligere kone Charlotte. Harold "Handy" Harrison eier byens lokale jernvare-butikk og arbeider som rørlegger. Handys jobb holder ham så opptatt at han har forsømt forholdet sitt til kjæresten og veterinæren Sally Mannis, som derfor vurderer å avslutte forholdet til Handy. Etter den sittende ordførerens død bestemmer bystyret seg for å henvende seg til tidligere president Cole for å få ham til å stille til valg som ny ordfører.

Cole sier seg enig fordi hvis han blir ordfører, kan Mooseport-hjemmet hans fungere som hans kontor og kan derfor ikke lenger deles opp eller selges i skilsmisse-oppgjøret med Charlotte. Men Handy stiller også til valg som ordfører, fordi han ønsker å vise Sally at han er en moden beslutningstaker og håper å vinne hjertet hennes tilbake. Etter hvert som valg-kampanjene skrider frem, blir både Cole og Handy besatt av å vinne for enhver pris - selv om Handy nekter å ty til juks. Cole innser at i alle hans år med kampanjer kan dette være hans tøffeste, ettersom han denne gangen konkurrerer mot en genuint ærlig mann. Kvelden før selve valget oppfordrer begge kandidatene at velgerne burde stemme på den andre kandidaten, og påstår at ingen av dem kommer til å stemme på seg selv. Handy holder dette løftet, men Cole stemmer likevel på seg selv.

Etter avsløringen at Cole vant med én enkelt stemme, tar samvittigheten hans overhånd og han innrømmer at Handy burde ha vunnet. Men Handy lyver og påstår at han også stemte på seg selv. Han takker derfor nei til vervet, noe som får Cole til å ende opp som ordfører. Handy avslører senere for Sally at han ga opp valget fordi Cole trenger ordfører-vervet mer enn han gjør, og at alt han egentlig ønsket var å gifte seg med Sally. Men Handy vurderer snart å stille til valg som guvernør for Maine, når han innser at en guvernør kan ha en viss autoritet over ordførere.

Skuespillere
------------

* Ray Romano som Harold "Handy" Harrison
* Gene Hackman som Monroe "Eagle" Cole
* Marcia Gay Harden som Grace Sutherland
* Maura Tierney som Dr. Sally Mannis
* Fred Savage som Will Bullard
* Rip Torn som Bert Langdon
* Christine Baranski som Charlotte Cole
* Wayne Robson som Morris Gutman
* Reagan Pasternak som Mandy Gutman
* June Squibb som Irma
* John Rothman som Stu
* Jayne Eastwood som Lucy Decker
* Richard Romano som en venn av Handy.
* Jon Manfrellotti som en reporter
* Edward Herrmann som Avery Hightower

Eksterne lenker
---------------

* Internet Movie DataBase
* Boc Office Mojo
* Rotten Tomatoes
* MetaCritic
**Jørgen Magnus Finne-Grønn** (født 30. juli 1905, død 3. oktober 1998) var en norsk diplomat, kjent fra tiden i Tsjekkoslovakia da han oppdaget en spion.

Biografi
--------

### Bakgrunn

Jørgen Finne-Grønn var sønn av slektsgransker Stian Herlofsen Finne-Grønn (1869–1953) og Margrethe Borchgrevink (1873–1963) av slekten Borchgrevink. Broren Hans Fredrik Leganger Finne-Grønn (1903–2001) var en kunstmaler som portretterte både konger og statsledere.

Etter examen artium 1924 og cand.jur. 1931 ble han sekretær i Utenriksdepartementet.

### Utenrikstjenesten

Han ble stasjonert ved konsulatet i Marseille 1933 og ved legasjonen i Ankara 1934. Etter å ha tatt utenriksdepartementets aspirantkurs i 1936 reiste han året etter til konsulatet i New York City og var en tid. Fra 1941 var han ved legasjonen i London (i dag Norges ambassade i London) som legasjonssekretær. Etter noen år i Brussel fra 1946, ble han i 1948 byråsjef og i 1950 protokollsjef. 

I 1947 giftet Jørgen seg med Margretha Christiansen (født 1918).

Dernest var han ambassadør i Tsjekkoslovakia stasjonert ved Norges ambassade i Praha med sideakkreditering til Budapest, fra 1952 til 1958. I Grønne-Finns periode var det at den 41-årige tsjekkiske Vladimír Veselý i 1957 ble dømt til tjuefem års fengsel for å ha spionert for Norge via den fire år yngre kansellist Einar Nord Stenersen som fra 1955 var tilknyttet ambassaden for «å undersøke Legasjonens sikkerhetsforhold med henblikk på mulige forbedringer». I ettertid ble det kjent at Stenersen fant nitten mikrofoner.

Fra 1960 var han ambassadør til Chile, sideakkreditert til Lima og La Paz, og til sist ambassadør i Portugal fra 1966, stasjonert ved Norges ambassade i Lisboa. Han fikk St. Olavs Orden i 1967 og ga seg i Lisboa 1972, da han pensjonerte seg.

Referanser
----------

1. ↑  Finne-Grønn, Jørgen i Hvem er Hvem 1973.
2. ↑  Fødsels- og dødsår er hentet delvis fra gravferdsetaten i Oslo
3. ↑  Terje Englund, *En norsk spiontragedie* i Aftenpostens morgenutgave den 23. mars, 2005.
4. ↑  Arild M. Jonassen, *Mange norske spioner. Få av dem ble avslørt* i Aftenposten den 29. mars, 2005, online Agent var mikrofonjeger fra 29. mars 2005.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
*Se også: Det demokratisk-republikanske parti*

**Det demokratisk-republikanske parti** (hangul: 민주공화당, hanja: 民主共和黨) var et konservativt, autoritært og statskorporativistisk eller fascistisk politisk parti i Sør-Korea. Partiet satt med makten i landet fra dannelsen i 1963 til president Chun Doo-hwan oppløste det i 1980. President Park Chung-hee, som tok makten ved et militærkupp i 1961 og ble drept i et attentat i 1979, satt med den reelle makten i partiet.

Det demokratisk-republikanske parti ble grunnlagt av etterretningssjef Kim Jong-pil, og sluttet opp om Parks politiske linje. I hans presidentperiode opplevde Sør-Korea en statsstyrt industrialisering og sosioøkonomisk modernisering, kjent som «mirakelet ved Hanelven». Landet ble omformet fra et overveiende fattig jordbrukssamfunn til en industrialisert tigerøkonomi. Med Parks mer autoritære lederstil fra 1972 kom Det demokratisk-republikanske parti på høyden av sin makt.

Etter at Park ble myrdet, sørget president Chun for å oppløse partiet, som nominelt gikk inn i Det koreanske nasjonalparti. Det var imidlertid Det demokratiske rettferdighetspartiet som overtok makten i landet, og kan anses som Det demokratisk-republikanske partis åndelige etterfølger. Sør-Korea ble så demokratisert i 1980- og 1990-årene. Deler av det konservative politiske etablissementet i Sør-Korea kan spores tilbake til Det demokratisk-republikanske parti, men har gjennomgått både demokratiseringen og mange partiomdannelser.

Referanser
----------

1. ↑  Kim Byung-kook; Vogel, Ezra F. red. (2011). *The Park Chung-hee Era: The Transformation of South Korea* **(engelsk)**. Harvard University Press. s. 125. ISBN 0-674-05820-8. CS1-vedlikehold: Flere navn: redaktørliste (link)
2. ↑  Kohli, Atul (2004). *State-Directed Development: Political Power and Industrialization in the Global Periphery* **(engelsk)**. Cambridge University Press. s. 92.

Portaler: Konservatisme | Korea
***Nå er det din tur*** (engelsk: *Josh*) er en barnebok fra 1971 av den australske forfatteren Ivan Southall (1921–2008). Boka ble tildelt Carnegie Medal in Literature da den utkom. Den skildrer fjortenårige Josh' kamp for å bevare sin integritet. Romanen er delvis selvbiografisk.

Josh Plowman bor i Melbourne, og er oldebarn av grunnleggeren av utkantbyen Ryan Creek. Når han skal besøke sin grandtante i Ryan Creek, kommer han raskt i konflikt med et bygdemiljøet som tilsynelatende bare respekterer tradisjonelle maskuline egenskaper. Josh skriver dikt, og vemmes ved å se en hare bli drept. Motsetningene utvikler seg til trakassering, men i motsetning til mange andre romanpersoner i samme situasjon, tar ikke Josh om kampen mot bøllene. Han velger heller å unnvike kampen. 

Boka er skrevet i første person, i en stream of consciousness-stil, med korte, ufullstendige setninger. Kapitlene er disponert i forhold til de dagene Josh oppholder seg i bygda. Romanen oppfattes gjerne som en universell fortelling om å finne sin vei i et uvennlig miljø. Michele Gill omtaler Josh som et tidlig eksempel på en følsom og sårbar mannlig hovedperson, et tema som ble tydeligere i barnelitteraturen fra 1970-tallet og senere.

Boka utkom på norsk i 1977, oversatt av Axel S. Seeberg.

Referanser
----------

1. 1 2  carnegiegreenaway.org.uk Josh Arkivert 27. september 2011 hos Wayback Machine.
2. ↑  awfullybigreviews.blogspot.no
3. ↑  "The Land, the Woman, and Another Resolution: Ivan Southall’s *Josh*" Arkivert 28. september 2013 hos Wayback Machine. by Marilynn S. Olson. Sitat: «Conquering the social and physical environment would be, at the very least, a reaffirmation of his pioneer stock. But Josh does no such thing.»
4. ↑  bookrags.com; *Josh*; sitat: «His way of life, code of behavior, and values seem totally foreign to the young people of Ryan Creek, as do theirs to him.»
5. 1 2  James Roy *A reflection on Josh, by Ivan Southall* Arkivert 3. oktober 2013 hos Wayback Machine.; helium.com, 13.6.2007. Sitat: «This story isn't really about Ryan Creek. This story is about a boy who isn't sure who he is or who he's meant to be. It's about the lost child in all of us.»
6. ↑  "Carnegie Boys: 70 Years of Boyhood in Fiction" Arkivert 11. oktober 2007 hos Wayback Machine.. Michele Gill. Collection Interpretation Pack. CILIP. 2007.
*Se også: Meuse (departement)*

**Maas** (nederlandsk), eller **Meuse** (fransk), er en 925 km lang elv i Frankrike, Belgia og Nederland. Den har sin kilde i det nordøstlige Frankrike, og flyter gjennom Belgia og Nederland før den munner ut i Nordsjøen. Maas, med sine kanalforbindelser, er en viktig vannvei i Vest-Europa. Elven er seilbar mesteparten av sin lengde.

Elveløp og nedbørfelt
---------------------

Meuse springer ut ved landsbyen Pouilly-en-Bassigny på Plateau de Langres i Frankrike, og renner nordover gjennom byene Verdun, Sedan og Charleville-Mézières inn i Belgia. Ved Namur mottar den sideelven Sambre. Etter Namur svinger Meuse østover, og passerer gjennom Ardennene og byen Liège før den svinger nordover igjen. Elven danner grensen mellom Nederland og Belgia, bortsett fra ved Maastricht hvor grensen går lenger vest. I Nederland fortsetter den nordover forbi Venlo, svinger deretter vestover, og slutter seg til Rhinen i et stort elvedelta. Elva deler seg nær Heusden i Afgedamde Maas («Oppdemmede Maas») og Bergse Maas. Hovedarmen Bergse Maas fortsetter via Amer, og danner sammen med Nieuwe Merwede munningsarmen Hollandsch Diep, som til slutt flyter ut i Nordsjøen ved Haringvliet.

Det meste av nedbørfeltet ligger i Vallonia (≈12 000 km²), etterfulgt av Frankrike (≈9 000 km²), Nederland (≈8 000 km²), Tyskland (≈2 000 km²), Flandern (≈2 000 km²) og Luxembourg (noen få km²).

Historie
--------

Selv om verken nasjonalstaten Tyskland eller noen tysk småstat noensinne har grenset mot denne elven, har Maas i patriotisk tysk diktning markert den tradisjonelle vestgrensen for Tyskland (ved Limburg). Dette kommer til uttrykk i strofen «von der Maas bis an die Memel» i det verset av den tyske nasjonalsangen som idag sjelden synges. Hertugdømmet Limburg var dog en del av Det tyske forbund, og et historisk territorium i det tysk-romerske rike.

Elven utgjorde tidvis frontlinje under første og andre verdenskrig, og har en rekke befestninger og slagmarker, blant annet ved Verdun, Sedan, Namur og Liège.

Bilder
------

* Maas' løp og nedbørfeltMaas' løp og nedbørfelt
* Meuse i Ardennene i FrankrikeMeuse i Ardennene i Frankrike
* Meuse i NamurMeuse i Namur
* Meuse i DinantMeuse i Dinant
* Maas' og Rhinens munningsarmerMaas' og Rhinens munningsarmer

Referanser
----------

1. ↑  «De Maas | MEGEN.INFO». *www.megen.info*. Besøkt 30. desember 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Meuse River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Meuse River – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Aktuell informasjon om Maas i Nederland – Rijkswaterstaat (nederlandsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** GeoNames
 |
Jan Żardecki og Joanna Jedlewska i *Undine* i Warszawa i 1965.
***Undine*** (originaltittel: ***Ondine***) er et skuespill skrevet i 1938 av den franske dramatikeren Jean Giraudoux. Den er basert på Friedrich de la Motte Fouqués kortroman *Undine* fra 1811, om forholdet mellom Hans og Undine. Vannymfen Undine forlater hjemmet sitt og forelsker seg i et menneske, Hans. Det påfølgende ekteskapet mellom to individer fra ulike verdener blir sett på som galskap. *Undine* blir ansett å være blant Giraudouxs beste verk.

Skuespillet hadde urpremiere 27. april 1939 i Théâtre de l'Athénée i Paris. Jeanne Hardeyn, Louis Jouvet, Madeleine Ozeray, Simone Bourday og Alexandre Rignault deltok i produksjonen. Stykket hadde premiere på Broadway i 1954 med Audrey Hepburn i hovedrollen som Undine. Andre roller ble gestaltet av Mel Ferrer, John Alexander, Alan Hewitt, Robert Middleton og Marian Seldes. Oppsetningen vant to Tony Awards, for beste regi (Alfred Lunt) og beste kvinnelige hovedrolle i et skuespill (Hepburn).

I forbindelse med Broadway-oppsetningen skrev Brooks Atkinson fra *The New York Times* at «Undine er en komplisert [rollefigur]. Den er sammensatt av abstrakte elementer. [...] På en eller annen måte klarer Hepburn å oversette [disse elementene] til teaterspråket uten å bli kunstnerisk eller bråmoden. Hun tilbyr en pulserende rolleskildring som er elegant og fortryllende, disiplinert av et instinkt for teaterscenens virkelighet».

*Undine* ble oversatt til norsk av Halldis Moren Vesaas og hadde premiere på Det Norske Teatret 15. januar 1977 med Wenche Medbøe i tittelrollen.

Referanser
----------

1. 1 2  Sam Shammas productions Arkivert 15. juli 2011 hos Wayback Machine.; besøkt 17. juni 2017.
2. ↑  Gitlin 2009, s. 49.
3. ↑  «Undine» **(norsk)**. Sceneweb.no. Arkivert fra originalen 10. april 2016.

Litteratur
----------

* Gitlin, Martin (2009). *Audrey Hepburn: A Biography*. Westport, Conn.: Greenwood Press. ISBN 9780313359453.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Undine* på Internet Broadway Database

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Kurfyrstedømmet Braunschweig-Lüneburg** (uformelt **Kurfyrstedømmet Hannover**; tysk *Kurfürstentum Braunschweig-Lüneburg*) ble det niende kurfyrstedømmet i Det tysk-romerske riket i 1692, da den tysk-romerske keiseren Leopold I, opphøyde hertug Ernest Augustus til kurfyrste i Riket som takk for støtten han ga i niårskrigen. Det var protester mot å innlemme en ny kurfyrste, og den nye statusen trådte ikke i kraft før den ble godkjent på riksdagen i 1708.

Historie
--------

I 1714 ble Georg Ludvig konge av Storbritannia, og Braunschweig-Lüneburg og Storbritannia ble en del av en personalunion. Eiendommene til kurfyrstene vokste i Tyskland òg da de arvet de formelt svenske områdene Bremen og Verden i 1719, og som en del av Reichsdeputationshauptschluss fra 1803 fikk kurfyrstedømmet fyrstebispedømmet Osnabrück. Kurfyrstene holdt seg stort sett i England og direkte kontakt med kurfyrstedømmet ble gjort gjennom det tyske kanselliet i St James's Palace i London.

I 1803 ble kurfyrstedømmet okkupert av franskmennene og prøyssiske tropper etter Artlenburg-konvensjonen. I 1806 ble Det tysk-romerske riket avskaffet. Etter Tilsit-traktaten i 1807 ble områdene til det tidligere kurfyrstedømmet sammen med områdene avstått fra Preussen omgjort til Kongedømmet Westfalen, styrt av bror til Napoleon, Jérôme Bonaparte. George III anerkjente derimot ikke annekteringen til Frankrike og de hannoverske ministrene holdt fram å arbeide fra London. Regjeringen i Braunschweig-Lüneburg klarte å opprettholde sine egne diplomatiske tjenester mot Det østerrikske riket og Preussen, som Storbritannia selv teknisk sett var i krig mot. Hæren til Braunschweig-Lüneburg ble oppløst, men mange av offiserene og soldatene reiste til England der de dannet den tyske legionen til kongen. Legion var den eneste tyske hæren som kjempet kontinuerlig mot franskmennene i Napoleonskrigene.

Franskmennene hadde kontroll over kurfyrstedømmet til oktober 1813 da området ble overtatt av russiske kosakker og slaget ved Leipzig samme måned ble den endelige slutten på den napolionske klientstaten, samt hele Rhinforbundet, og Huset Hannover tok over styret igjen. Hannover ble et kongedømmet ved Wienerkongressen i 1814.

Referanser
----------

1. ↑  Carlquist, Gunnar (red.) (1932). *Svensk uppslagsbok, band 12*. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB:s förlag. s. 596.
2. ↑  Carlquist, Gunnar (red.) (1932). *Svensk uppslagsbok, band 12*. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB:s förlag. s. 596-597.
3. ↑  Carlquist, Gunnar (red.) (1932). *Svensk uppslagsbok, band 12*. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB:s förlag. s. 597.

Kilder
------

* Wilson, Peter H. (2016). *Heart of Europe: A History of the Holy Roman Empire*. Harvard University Press. ISBN 978-0674058095.
* Ford, Guy Stanton. *Hanover and Prussia 1795–1803: a study in neutrality* (1903).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Pitcairn Orowing
**Pitcairn-PA-3 Orowing** var en tidlig Pitcairn dobbeltdekker beregnet for lett kommersielt bruk tidlig på1920-tallet, da flyproduksjon og priser ikke møtte etterspørselen etter postfly, skolefly og passasjerfly.

Utvikling
---------

Orowing var det første produserte fly fra Pitcairn. Pitcarin kjøpt overskuddsvinger fra Curtiss Oriole og bruke de til sine egne produserte skrog. Navnet "Orowing" er en blanding av PA-2 "Sesquiwing" og Curtiss "Oriole". Den første produksjonsserien ble drevet av 250 overskudd Curtiss OX-5-motorer.

Design
------

Orowing var laget av sveisede stålrør med en Curtiss OX-5|OX-5-motor. Flyet hadde dobbeltkontroller for bruk som skolefly. Vingene ble kjøpt fra Curtiss og hadde samme design som en firesylindret Oriole.

Operativ historie
-----------------

De fleste Orrowing produksjonen ble solgt til Pitcairn Aviation som skolefly eller for charterturer.

En Orowing fløy i 1926 Ford National Reliability Air Tour.

Referanser
----------

1. ↑  William F. Trimble (1982). *High frontier: a history of aeronautics in Pennsylvania*.
2. ↑  *Sport Aviation*. November 1991.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
3. ↑  «Orowing». Besøkt 18. januar 2011.
4. ↑  Janet Rose Daly Bednarek, Michael H. Bednarek (2003). *Dreams of flight: general aviation in the United States*.
5. ↑  «Ford Air Tour» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 11. juli 2011. Besøkt 18. januar 2011.  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 11. juli 2011. Besøkt 7. november 2016.
**Markus Kiesenebner** (født 28. april 1979 i Linz) er en østerriksk fotballspiller som for tiden spiller for FC Pasching. I 2007 og 2008 spilte han for Lillestrøm Sportsklubb.

Kiesenebner begynte karrieren på et av hjembyens lag, FC Linz, og spilte deretter på LASK Linz når det to lagene i byen gikk sammen i en fusjon. Senere forflyttet han seg til Austria Wien når LASK Linz rykket ned i 2001. Der hadde han derimot problemer med å få etablert seg på laget. I 2002-03 sesongen og 2003-04 sesongen spilte han for SV Pasching. Der gjorde han det bra, og Austria Wien kjøpte han derfor tilbake i 2004.

Markus Kiesenebner har spilt tolv ganger for landslaget til Østerrike og debuterte i 2004. Han har scoret et mål for landslaget.

Han signerte 1. juni 2007 for Lillestrøm. Da han forlot Lillestrøm gikk han til SC Rheindorf Altach.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Markus Kiesenebner – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Markus Kiesenebner – national-football-teams.com Rediger på Wikidata

* (en) Markus Kiesenebner – FBref Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Charles Dieupart** (ca. 1667 – ca. 1740) var en fransk fiolinist, cembalist og komponist.

Liv og virke
------------

Dieuparts læretid er ikke kjent; navnet han dukker første gang opp i en skatteliste fra 1695 der han er oppført som musiker. Senest fra 1704 bodde han i London, antakelig kom han i følge med grevinne Elisabeth of Sandwich (1674-1757), datter av jarlen av Rochester, som av helsemessige årsaker hadde oppholdt seg i Frankrike. I 1701 dediserte Dieupart 6 cembalosuiter (Estienne Roger i Amsterdam) til henne, og det regnes derfor som sannsynlig at hun var hans elev. I 1704 skrev han musikk for Peter Motteux' skuespill *Britain’s Happiness* som ble oppført i «Drury Lane Theater» i London. Et helt år komponerte han på en italiensk opera sammen med komponistene Thomas Clayton (1673-1725/30) og Nicola Francesco Haym. På oppføringen medvirket Johann Christoph Pepusch og fløytisten og oboisten Jean-Baptiste Loeillet de Gant. Senere fulgte flere oppføringer med operaer av de italienske komponistene Giovanni Battista Bononcini og Alessandro Scarlatti. I 1711 gikk Drury Lane konkurs, ikke minst som en følge av suksessen Georg Friedrich Händel hadde med sin opera *Rinaldo*.

I årene 1711 og 1712 organiserte Dieupart konserter som fikk en viss suksess. Han spilte fiolin i Händels orkester og levde framfor alt av å gi klaverundervisning, noe som i blant brakte ham i kontakt med landets mest innflytelsesrike familier. I sine siste leveår var han syk og forarmet. Musikkhistorikeren John Hawkins fortalte at Dieupart kom til ølstuer og spilte elegante fiolinsoli av Arcangelo Corelli. Fra 1740 forsvinner sporene etter ham.

Verk
----

* 6 cembalosuiter (Amsterdam, ca 1701).
* 6 sonater for blokkfløyte og b.c. (London, 1717)
* Ca 30 «airs» mellom 1729 og 1731, utgitt i *The Musical Miscellany*.
* *«Select Lessons for Harpsichord or Spinett»* (Walsh, London)
* Concerto à 5 for fiolin, strykere og b.c.
* Concerto à 5 for fløyte, strykere og b.c.
* 2 concerti grossi
* Concerto a due cori

Eksterne lenker
---------------

* (en) Charles Dieupart på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Charles Dieupart på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Charles Dieupart på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Charles Dieupart på AllMusic Rediger på Wikidata
* (de) Verk av og om Charles Dieupart i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket
* (en) Fritt tilgjengelige noter av Charles Dieupart i International Music Score Library Project

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 20. mars 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w63r145m, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Grove Music Online, DOI 10.1093/GMO/9781561592630.ARTICLE.07781, besøkt 9. august 2022[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
Flintlås med norske betegnelser.
En **fengpanne** er et ildstål som skaper gnist i en flintlåsmekanisme. Den er utformet som en L-formet bit av stål der den vertikale delen utgjør selve ildstålet, mens den horisontale delen ligger som et lokk over en liten forladning av svartkrutt i kruttpanna. Hanen har en bit flint som er holdt fast i en liten skrustikke slik at den vil treffe fengpanna når hanen slår forover. Fengpanna er fjærbelastet slik at slaget får den til å vippe opp og bakover. Flinten skraper mot stålet og danner et lite regn av gnister samtidig som fengkruttet blir eksponert. Når fengkruttet antennes av gnistene fra fengpanna, fyrer det av hovedlandingen gjennom et lite fenghull fra fengpanna og inn i kammeret.

Utviklingen av en kombinert fengpanne som både fungerte som ildstål og lokk på kruttpanna gjorde flintlåsmekanismene adskillig enklere og mer driftssikre enn de tidligere snapplåsene, og med innføringen av flintlås ble luntelåsen faset ut for alle våpen mindre enn kanoner. Oppfinnelsen blir ofte tilegnet den franske børsemakeren Marin le Bourgeoys rundt 1610. Han kan ha latt seg inspirere av den spanske miqueletlåsen som brukte et ildstål med mer eller mindre samme form i flere tiår før flintlåsen.

Se også
-------

Avfyring av flintlåsAvfyring av flintlås
* Fyrtøy
* Perkusjonslås
* Ildstål

Referanser
----------

1. ↑  Dockery, Kevin (2007). *Stalkers and Shooters: A History of Snipers*. Berkley Trade. s. 47. ISBN 978-0-425-21542-5.
2. 1 2  C. Blair (red.) (1983). *Pollard's History of firearms* (1. amerikanske utg. utg.). New York: Macmillan. ISBN 0025976303.
**Tomaso Antonio Vitali** (1663–1745) var en italiensk fiolinvirtuos og barokk-komponist.

Liv og virke
------------

Tomaso var den eldste og mest begavede sønnen til Giovanni Battista Vitali (1632–1692). Som faren ble han allerede i ung alder opptatt i orkesteret ved San Petronio i Bologna. Faren ble i 1674 ansatt som visekapellmester hos hertug Francesco II. d'Este i Modena, og Tomaso Antonio fikk plass i hoffkapellet allerede som 13-åring. Fiolinspillet hans var så virtuost at han allerede i ung alder var sin far overlegen.

Vitali studerte komposisjon hos Antonio Maria Pacchioni i Modena og var virksom i hertugene d'Estes hofforkester fra 1675 to 1742. Blant Vitalis elever var Evaristo Dall'Abaco og Jean-Baptiste Senaillé (1688–1730), sønn av en av «kongens 24 fioliner» i Paris.

Tomaso etterfulgte faren som kapellmester ved d'Estenes hofforkester. Etter farens død i 1692 publiserte han i løpet av tre år tre samlinger triosonater og en samling fiolinsonater med generalbass. Tomaso forente kirkesonaten ("da chiesa") med kammersonaten ("da camera") til en egen form.

Chaconne
--------

Vitalis' navn er knyttet til en storslått chaconne i g-moll for fiolin og generalbass som Ferdinand David tilskrev ham rundt 1860, men musikkvitere stiller spørsmål ved om chaconnen virkelig er av Vitali. Det håndskrevne manuskriptet fra Dresden inneholder bare oppføringene «Chaconne» og «Parte del Tomaso Vitalino», og stilen og de tekniske utfordringene antyder at det stammer fra en senere tid. Uansett gjorde verket at Tomaso Vitali fikk en enestående posisjon i musikkhistorien.

Verk
----

* 12 sonater for fiolin og basso continuo, ca1690 (i autografen betegnet som *primizie* (første verk))
* Op.1 12 *Sonata a trè Due Violini, e Violoncello, col Basso per l'Organo* 1693
* Op.2 12 *Sonata a doi Violini, col Basso per l'Organo* (1693)
* Op.3 12 Sonate da Camera à tre, due Violini e Violone (1695)
* Op.4 12 Concerto di sonate a Violino, Violoncello e Cembalo (1701)
* Triosonate i *Corona di dodici fiori armonici tessuta da atretanti ingegni sonori a 3 strumenti* (1706)

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 124065309, besøkt 15. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4 5   Dizionario Biografico degli Italiani, www.treccani.it, besøkt 26. oktober 2021[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   International Music Score Library Project, IMSLP-identifikator Category:Vitali,\_Tomaso\_Antonio, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 17. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 1. januar 2015[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Österreichisches Musiklexikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU **·** BNE **·** CiNii **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Løkkejordbruket på Kongsberg** er betegnelsen på et fenomen som begynte med gruvedriften på Kongsberg. Ordningen var trolig tenkt som en økonomisk kompensasjonsordning for Sølvverkets arbeidere. Gruvearbeiderne fikk rett til å disponere små, enkle parseller på statlig grunn. Det var ikke tillatt å bosette seg på løkkene, de skulle brukes som beitemark til bufe eller for å dyrke mat til eget bruk. Løkkedriften stimulerte til et selvbergingshushold. Bergverksdriften var svært konjunkturutsatt og som en strengt regulert bergstad underlagt Sølvverket, var Kongsbergsamfunnet opprinnelig helt prisgitt den til enhver tid økonomiske situasjonen for verket. Nedgangsperioder rammet ofte lønnsutbetalinger og mattilførsel. Da fungerte løkkene som en sikkerhet for mange husholdninger.

Skikken kom trolig til Norge med de tyske bergmenn som var blant Kongsbergs første innbyggere. Systemet fant dessuten gjenklang i datidens norske bondesamfunn. De fleste norske sølvverksarbeiderne hadde bakgrunn i bondesamfunnet, og var vant til å dyrke jord og drive med husdyrhold. Bergmennene måtte selv bryte opp og vedlikeholde løkkene på fritiden. De bygde steingjerder og fegater, den daglige løkkedriften om sommeren falt på kvinner og barn.

Løkkene var opprinnelig ansett som statens eiendom, de kunne ikke selges eller erverves av privatpersoner. Utover på 1800-tallet ble systemet gradvis myket opp og mange av løkkene kom i privat eie. Løkkelandskapets klart avgrensede teiger med løer, steingjerder og fegater var lenge tydelig synlig i terrenget og begynte rett ved utkanten av Kongsbergs bysentrum. De fleste av løkkene er i dag bebygd og lever bare videre som stedsnavn. Noen få løkker er bevart og vernet. På disse prøver man aktivt å opprettholde det opprinnelige landskapet bl.a. med å la husdyr beite sommerstid.

Eksterne lenker
---------------

* Løkkene på Kongsberg
* En vandring i løkkelandskap på Storåsen og Håvet[*død lenke*]
* Løkkejordbruket på Kongsberg[*død lenke*]