recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Bjarkøyætten hadde hovedsete på øya Bjarkøy i Troms - markert med rød sirkel.**Bjarkøyætten** er en norsk høvdingætt i Hålogaland og lendemannsslekt fra middelalderen som hadde hovedsete på Bjarkøya i Troms, men som etter hvert hadde omfattende jordgods flere steder i Norge. Ætten blir gjerne delt i eldre og en yngre del.

Til den eldste delen kjennes Tore fra Bjarkøy, som under et besøk til sin fostersøster Sigrid (Storråde) ble brent inne sammen med Harald Grenske, far til Olav Haraldsson. Tores sønner var Sigurd Toresson på Trondenes, rett sør for Bjarkøy, og Tore Hund på Bjarkøy som var med på å lede oppstanden mot kong Olav Haraldsson og personlig var med på å drepe kongen i slaget ved Stiklestad i 1030. Sigurds sønn Asbjørn Selsbane ble drept av kongens menn, men Tore Hunds sønn, Sigurd Toresson fra Bjarkøy, fikk ingen sønn, dog en datter, Ragnhild Sigurdsdatter, som ble giftet inn med Giskeætten ved Jon Arnesson fra Giske, sønn av Arne Arnesson. Jon nedstammet fra Erling Skjalgsson på Sola og Astrid Tryggvesdatter, søster av kong Olav Tryggvason. Ragnhild og Jon fikk sønnen Vidkun Jonsson fra Bjarkøy som deltok i kong Magnus Berrføtts hær i Irland. Sigurd Jorsalfares sønn Magnus ble oppfostret hos Vidkun på Bjarkøy.

Motivet på Troms' fylkesvåpen er hentet fra Bjarkøyættens våpenskjold; en griff i gull på rød bunn.Den yngre delen stammer fra Ragna, søster til Vidkun Jonsson. Ragna var gift med Bjarne Mardsson lagmann i Hålogaland. Til denne greina hører lendemann Erling Ivarsson som deltok i hærtoktet mot Skottland i 1263–1264. Han hadde to sønner, baron Bjarne Erlingsson (død 1313) og ridder Vidkun Erlingsson (død 1302). Ætten dør ut på mannssiden med sønnen til Vidkun Erlingsson, Erling Vidkunsson som også er ridder. Erlings datter, Ingebjørg Erlingsdatter, var gift med Sigurd Havtorsson og med det gikk Bjarkøyættens store gods over til Suderheimsætten (*Sudrheimsætten*). Sysselmannen Bjarne Erlingsson, som deltok i riksstyret rundt 1300, døde før sin far og hadde ikke avkom. 

Ætten hadde en griff som den sentrale figuren i sitt våpenskjold og segl, uten at våpenfargene (tinkturer) er kjent i dag. Dagens fylkesvåpen for Troms og kommunevåpen for Bjarkøy, er basert på segl fra Bjarkøyætten.

Referanser
----------

1. ↑  Huitfeldt-Kaas 1924

Litteratur
----------

* Huitfeldt-Kaas, H.J.; Brinchmann, Chr.; Kolsrud Oluf (1899–1950). «Første bind. Verdslige Sigiller indtil aar 1400.». *Norske Sigiller fra Middelalderen. Udgiven efter offentlig foranstaltning*. Kristiania Lithografiske Aktiebolag og det Mallingske Boktrykkeri, Kristiania 1924. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
* C. M. Munthe: «Norske slegtsmerker», *Norsk slektshistorisk tidsskrift*, bind I, Oslo 1928, side 32 ff, side 155 ff og side 336 ff, særlig side 375-382 («Bjarkøy-Giske-ætten»)
* Hans Cappelen og Knut Johannessen: *Norske kommunevåpen*, Oslo 1987, side 201-203 (med kommunevåpen Troms og Bjarkøy samt segltegninger for Bjarne Erlingsson 1288 og 1303)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
Plasseringen av Bien Hoa flybase, nordvest for Ho Chi Minh-byen
**Bien Hoa** er en by i Dong Nai-provonsen i Đông Nam Bộ-regionen i det sørlige Vietnam. Byen hadde i 2015 1 104 495 innbyggere, og er dermed en av landets største byer. Bien Hoa ligger ved Dong Nai-elva, 32 km nordvest for Ho Chi Minh-byen. Den er et viktig trafikknutepunkt for vei og jernbane. 

Som det aller meste av landsdelen Cochinkina er Bien Hoa i et område som ble erobret av vietnameserne fra khmerene først omkring 1700-årene.

Byen vokste til å bli en forstad til Saigon etter Den første indokinesiske krig da titusenvis av flyktninger, særlig katolikker fra Nord-Vietnam bosatte seg her etter å ha blitt evakuert fra de kommunistiske makthaverne under Operasjon Passage to Freedom. Under Vietnamkrigen var flyplassen ved Bien Hoa en av de største og viktigste amerikanske flybasene. Dette gjorde at befolkningen ofte ble utsatte for angrep av bombekastere og andre våpen. Dette var også stedet for de første amerikanske soldatene ble drept under Vietnamkrigen, allerede i 1959.

I 1968 og senere ble mange foreldreløse barn fra et katolsk barnehjem i Bien Hoa bragt til adoptivforeldre i Norge. Dette var den første vietnamesiske «innvandring» til Norge; selv om den hadde sammenheng med krigen, var den vesensforskjellig fra den senere strøm av båtflyktninger da den ble organisert innenfor et styrende, sørvietamesisk stre, og ikke som følge av flukt fra krig og nye seierherrer.

Etter krigen opplevde området en stor tilbakegang, fram til myndighetene innførte en ny politisk linje, Doi Moi også kalt «sosialisme-orienteert markedsøkonomi», som gjorde det mulig med nye økonomiske etableringer. Dette trakk seg utenlandsk kapital, og området ble raskt industrialisert.

Referanser
----------

1. 1 2  Chào mừng Hội nghị hiệp hội các đô thị Việt Nam diễn ra tại thành phố Biên Hòa — Trang thông tin điện tử thành phố Biên Hòa Arkivert 26. november 2013 hos Wayback Machine.
2. ↑  «Warstories - The Battle of Bien Hoa (av Carl Tripp)». Arkivert fra originalen 16. august 2011. Besøkt 24. august 2012.
3. ↑  «Vietnamwar - Battle of Bien Hoa». Arkivert fra originalen 19. april 2013. Besøkt 24. august 2012.
4. ↑  «Bien Hoa». Store norske leksikon. Besøkt 17. november 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Dag Wiese Schartum** (født 11. juni 1956) er en norsk jurist og professor ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo.

Utdannelse og yrke
------------------

Schartum tok den juridiske embedseksamen ved Universitetet i Oslo i 1983. Han arbeidet som forsker og stipendiat ved Senter for rettsinformatikk frem til 1993, da han tok den juridiske doktorgrad med avhandlingen *Rettssikkerhet og systemutvikling i offentlig forvaltning*. Samme år ble han utnevnt til professor ved Det juridiske fakultet. Han fikk i ansvar å etablere hovedfaget i forvaltningsinformatikk og har vært bestyrer for Avdeling for forvaltningsinformatikk fra begynnelsen.

Schartum har vært medlem av Personregisterlovutvalget, Programkomiteen for forskningsprogrammet Informasjonsteknologi og samfunn (Norges forskningsråd), medlem av referansegruppen for ny lov om helseregistre, nestleder i Nasjonalt fagråd for informasjonsvitenskap og koordinator for det sentrale satsningsområdet «Kommunikasjon: Teknologi og Kultur» (KTK) ved Universitetet i Oslo. Han var leder for Nettnemnda.

Referanser
----------

1. 1 2 3   *Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase*, NKC-identifikator mub2017950569, Wikidata Q13550863,

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Dag Wiese Schartum i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Dag Wiese Schartum i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** CRIStin
 |
***Platybletes*** er en slekt av stumpbiller.

Utseende
--------

Små (gjerne ca. 3 millimeter), avlange, noe flate, svarte stumpbiller. Hodet har forholdsvis kraftige, foroverrettede mandibler, middelsstore fasettøyne og korte, klubbeformede antenner med en én-leddet klubbe. Pronotum er rundet uten lengdefurer på sidene. Dekkvingene er noe forkortede (dekker ikke hele bakkroppen), med tre fullstendige og to ufullstendige punktstriper. Beina er korte og kraftige med ganske små føtter.

Levevis
-------

Stumpbillene kan finnes i mange ulike habitater, men de fleste er på en eller annen måte knyttet til råtnende dyre- eller plantemateriale. De er rovdyr som lever av andre insekter, for eksempel fluelarver eller billelarver. Mange arter finnes på møkk eller åtsel. Noen arter, som gjerne er flate på form, lever under barken på døde trær. En del arter har spesialisert seg på barkbiller. Disse er tynne og sylindriske slik at de kan komme til i barkbillenes ganger. Noen arter er knyttet til reir av gnagere eller fugler.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Afrika.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, **Coleoptera**
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien stumpbiller (Histeroidea)
			* Familien **stumpbiller**, **Histeridae**
				+ Underfamilien **storstumpbiller**, **Histerinae** Gyllenhal, 1808 - 144 slekter
					- Stammen Exosternini Bickhardt, 1914
						* Slekten ***Platybletes*** Thérond, 1952
							+ *Platybletes basilewskyi* Thérond, 1952
							+ *Platybletes bifidus* Vienna, 1985
							+ *Platybletes coiffaiti* Thérond, 1972
							+ *Platybletes ruandensis* Thérond, 1952
							+ *Platybletes stirpium* Thérond, 1952

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 12. november 2020. Besøkt 12. november 2020.

Kilder
------

* Caterino, M.S. 2002. Histeridae, Clown Beetles på Tree of life
* *Phelister* på GBIF

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Platybletes* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Platybletes* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Platybletes* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Platybletes* hos NCBI Rediger på Wikidata
Trellen dreper Dag den vise med en høygaffel, illustrasjon til Ynglingesagaen av Gerhard Munthe, 1899
**Dag den vise** (gammelnorsk: *Dagr*, *Dagr Spaka*) var en mytisk konge i Uppsala i Svitjod (Sverige) av Ynglingeætten. Dag er omtalt i kildene Ynglingatal av skalden Tjodolv den kvinværske, Historia Norvegiæ og i Ynglingesagaen av Snorre Sturlason som sønn av den mytiske kong Dyggve og han nedstammet ifølge myten fra guden Yngve-Frøy. Hans eksistens er høyst tvilsom. Ynglingatal og de senere nedskrivinger har primært hatt som formål å legitimere Ynglingeætten og Harald Hårfagres slekt gjennom å legge fram deres ættlinjer direkte tilbake til de norrøne gudene.

Dag ble sagt å være så klok at han skjønte fuglemål. Han hadde en spurv som han sendte rundt i mange land og fortalte ham hva som skjedde rundt om. En gang satte spurven seg i en åker for å spise og ble drept ved at bonden kastet en stein på den. Dag ble rasende da han fikk rede på dette og rustet ut en hær som dro til Gotland (hvor spurven var drept) og herjet og drepte mange. På vei tilbake skulle han over en elv. Der kom en arbeidstrell løpende og kastet en høygaffel inn i flokken. Den traff Dag i hodet og tok livet av ham.

I Tjodolvs dikt Ynglingatal heter det om Dag:

*Dag, jeg hørte,*
*døden hentet,*
*- på sin ferd*
*han ære søkte –*
*da den vise*
*til Vorve kom,*
*spydslynger*
*på spurvehevn.*
-
*Og det ord*
*i austerveg*
*kongens menn*
*fra kampen bar,*
*at høyforken der*
*drepte gramen,*
*en slik som sprer*
*Sleipnes nattverd.*
Ifølge Snorre var det Dags sønn Agne tok over kongeriket etter far sin da han var død. I Historia Norvegiæ oppgis det at Dag ble etterfulgt av sin sønn Alrik (Alrek) som ble slått i hjel av sin bror Eirik. Snorre mener Alrik og Eirik var Agnes sønner.

Referanser
----------

1. ↑  Stedet der spurven ble drept, ifølge Ynglingesagaen
2. ↑  Snorre, Ynglingesagaen, kap. 19
3. ↑  Historia Norvegiæ (Thorleif Dahls Kulturbibliotek, Oslo 1990), s 27
**Dag Harald Yngland** (født 1. september 1959) er norsk journalist som var bosatt i Berlin mellom 1992 og 2014.

Han var med på å starte opp studentnærradioen Radio Nova og var utenriksansvarlig i Universitas 1984–1986.[]

Yngland var i 1985–1991 musikk-journalist i NRK Nattradioen, utenriksreporter i NTB og politisk reporter i *Dagbladet*.[] Fra 1992 var han korrespondent i Berlin for *Dagens Næringsliv*.[] Senere var han også Europa-korrespondent for Kanal24/Radio Norge, og økonomisk kommentator for TV 2 Nyhetskanalen.

Han har også jobbet for amerikansk og europeisk fagpresse. Spesiale - politikk, økonomi, og teknologi fra Tyskland og EU.[]

Han har siden 2015 vært bosatt i Telemark der han driver butikk (Langesund Landhandel), politikk (for Telemark Venstre) og journalistikk (europeisk nettverk for gravejournalister).

Bibliografi
-----------

* *Alle barns store juleadvendtsbok*, med Anders Heger (1986)
* *Berlin med norske øyne*, med Laila Thuestad (2006)
* *EU-kontrollen - jakten på det egentlige EU*, med Alf Ole Ask (2015).

Referanser
----------

1. ↑  *Dag er Venstres nye virvelvind*, Porsgrunns Dagblad, 22. april 2017
2. 1 2  *Dag Yngland har flyttet hjem og stiller til valg*, Medier24.com, 8. april 2015

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN
 |
Ferga på vei inn til kaia på Fure  Foto: Egil Husabø 
**Vilnesfjorden** er den ytre delen av Dalsfjorden i Fjaler og Askvoll kommune i Sogn og Fjordane. Den er en fortsettelse av Buefjorden og strekker seg rundt 15 kilometer østover.

Fjorden har innløp ved øya Lammetu i sør og Ørnetuva ved bygda Vilnes, som fjorden er oppkalt etter, i nord. Bygda Grytøyra ligger på sørsida av fjorden ved Furnes og den to kilometer lange Furevågen. Litt lenger inn i fjorden ligger Kysneset med bukta Gjølangen på østsida. Innerst i Gjølangen ligger bygda Gjølanger. 

Den ytterste delen av fjorden ligger på sørsida av Atløyna. Mellom Atløyna og fastlandet ligger Granesundet som strekker seg nord til Stongfjorden. På vestsida av Granesundet ligger Askvika ved tettstedet og kommunesenteret Askvoll. Fra Askvoll går det tre fergeforbindelser. Ett til Fure på sørsida av Vilnesfjorden, ett til Atløyna og ett til Værlandet. I tillegg går det ferge fra Fure til både Atløyna og Værlandet. Ved Ytre Åsnes ender Vilnesfjorden og Dalsfjorden fortsetter videre innover i landet.

Referanser
----------

1. ↑  Vilnesfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
Italias sjøflagg.
Det italienske hangarskipet «Cavour» i Omanbukta, 2013.
**Marina Militare** (italiensk: *Marina Militare*, bokstavelig «den militære marine», forkortet MM) er sjøforsvaret til Italia og én av de fire forsvarsgrenene i landet. Styrken ble opprettet i 1946 fra hva som var igjen av Regia Marina («Den kongelige marine») etter den andre verdenskrig. Marina Militare har en rekke moderne store overflateskip, ubåter og hjelpefartøy, omtrent 184 fartøyer i tjeneste, inkludert mindre båter og hjelpefartøy. En rasjonaliseringsprosess begynte i 2012, og personellet vil gradvis bli redusert fra rundt 34 000 aktive til 26 800 ved 1. januar 2015, en nedgang på 21 prosent.

### Historie

Regia Marina har historie tilbake til 1861, og var før den andre verdenskrig den fjerde største flåte i verden. Etter avslutningen av Italias fem år lange deltagelse i verdenskrigen var landet en nasjon i kne. Flåten var blitt hardt rammet under krigen og måtte begynne en langvarig og krevende prosess for gjenoppbyggelse. De skipene som hadde overlevd krigen var gamle og utslitte, eller skadet. Fredsavtalen som ble signert den 10. februar 1947 i Paris var byrdefull for Regia Marina. Bortsett fra territoriale og materielle tap, ble marinen også påført kraftige begrensninger. Den kalde krigen og Marshallplanen endret situasjonen. Italias maritime betydning ble revurdert av de vestlige maktene grunnet landets strategiske geografiske posisjon.

Den 4. april 1949 ble Italia medlem av forsvarsalliansen NATO. For at den italienske marine skulle bidra aktivt i organisasjonen, ble restriksjonen i fredsavtalen fra 1947 opphevet mot slutten av 1951 med samtykke fra alle de vestlige landene. Innenfor NATO ble Marina Militare utnevnt til å ha stridskontroll over Adriaterhavet og Otrantostredet (som forbinder Adriaterhavet med Det joniske hav), foruten også forsvaret av sjørutene i Tyrrenhavet.

Referanser
----------

1. ↑   «Organizzazione», *Marina Militare*
2. 1 2   «L'adesione dell'Italia alla NATO», *Marina Militare*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Marina Militare – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Italias forsvar |
| --- |
| Esercito Italiano **·** Marina Militare **·** Aeronautica Militare Italiana | Italias flagg |

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Plassen mellom Kommandantens og Admiralens Gaard. Lengre bak kan man se HKs hovedkvarter, og i bakgrunnen Christians Kirke på Christianshavn. Foto: Santac 
Kart som viser det meste av Ny Tøjhusgrunden før oppfyllingen (ca 1888).
**Ny Tøjhusgrunden** ligger på Islands Brygge på den nordvestlige delen av Amager, men sør for Christianshavn. Plassen avgrenses av veiene Amager Boulevard, Artillerivej, Myggenæsgade/Klaksvigsgade og Thorshavnsgade. Langs den sørlige delen gikk tidligere Amagerbanen. Det danske forsvaret holdt tidligere til her, men siden 1998 har området vært sted for omfattende utbyggingsvirksomhet, så stedet er nå bebygd med boliger og bedrifter.

Historie
--------

Utdypende artikkel: Ny Tøjhus

Inntil 1888 lå området under vann. Vannet gikk helt til stedet hvor Artillerivej ligger i dag. I 1888 var Christian IVs arsenalbygning, Tøyhuset, på Slotsholmen, for lite til å huse den danske hærens materiell, da hæren hadde behov for mere plass etter den voldsomme utbyggingen av Københavns landforsvar på 1880-tallet. Det ble derfor igangsatt en oppfylling av området vest for Artillerivej. Hærens Geværfabrik sto ferdig i 1891. Mellom 1891 og 1953 ble det oppført en rekke bygninger til hæren. Under Tysklands okkupasjon av Danmark falt fabrikken for tyske hender i 1943.

I 1975 ble riving av hærens bygninger påbegynt. De gjenværende militære bygningene huset Teknisk Skole inntil 1990, og medborgerhuset Gimle inntil 2000.

Området ble i 1998 overført til Freja ejendomme, som er et dansk statlig selskap som står for salg av statlig eiendom og bygningsmasse. Etter dette har området vært gjennom en omfattende utvikling, med betydelig nybygging.

Eksisterende bygninger
----------------------

I første rekke mot Amager Boulevard regnet fra vest: SimCorp's hovedkvarter (ikke ferdigstilt per 2008), KLs hovedkontor, HKs hovedkontor, Deloitte, Radisson Blu Hotel Scandinavia.

I annen rekke regnet fra vest: Nicolineparken, Kommandantens Gaard, Admiralens Gaard, Ny Tøjhus I og II, Ny Tøjhus Have, en kontorbygning som huser bl.a. kontorer for HK og Socialdemokraterne i København.

Eksterne lenker
---------------

* Ny Tøjhusgrunden på Copenhagen X

Portal: Danmark
**Axel Middelthon** (født 24. februar 1911 i Oslo, død 12. november 1998) var en norsk advokat og motstandsmann, kjent for sitt arbeide for torturofre.
Etter middelskole-eksamen fra Vestheim skole 1927, examen artium 1930 og cand.jur. 1938 jobbet han litt som sakfører og lagmannsrettssakfører. Fra sommeren 1940 tok han del i Illegale aviser, etterhvert i Whispering times utgitt i Oslo fra høsten 1941. Frem til sin arrestasjon den 7. mai 1943 var han under Hjemmefrontens sentralledelse, men ble fengslet på Grini og undergikk tortur på Victoria Terrasse under Siegfried Wolfgang Fehmer (1911–1948), og ble sendt med fangeskipet «Isar» til den polske havnebyen Stettin og videre med jernbane til fengsling i Natzweiler og Dachau konsentrasjonsleir som Nacht und Nebel-fange (politiske aktivister som skulle ryddes ut av veien, i det stille). Han ble reddet ut av Hvite busser-aksjonen i mars 1945.

Etter frigjøringen fortsatte han som overrettssakfører på farens kontor. Han stiftet også *Sambandet for politiske fanger* (Norsk Fangesamband) sammen med Hans Cappelen (1903–1979) og magister Odd Thorson (1909–1978). Han ivret for krigsinvalide og krigsenker, og var med på å stifte Krigsinvalideforbundet 1954, som han også var med på å drive og som formann fra 1970 til 1979. I 1948 var han sentral i utformingen av Det internasjonale Røde Kors sitt bidrag til den 4. Genèvekonvensjon av 1949 (om beskyttelse av sivile i krigstid), som blant annet la grunnlaget for De forente nasjoner sin Konvensjonen mot Tortur av 1984. Fra 1960 jobbet han også for Norsk rikskringkasting.

Han var sønn av høyesterettsadvokat Johan Schønning Middelthon (1882–1949) og kunstmaleren Marie Louise Petersen (1883–1976), som frem til 1920 var litteraturanmelder i Dagbladet og forøvrig oldebarnet til eidsvollsmannen Nicolai Wergeland.

Premier
-------

* St. Olavs Orden, ridder i 1. klasse
* Norges Røde Kors hederstegn for sitt arbeide for stoffmisbrukere.
* Deltagermedaljen
* Hederstegnet fra Krigsinvalideforbudet (styremedlem 1960–1979), Krigsdeltagerforbundet og Grenseloser og Kurerers Forening.

Referanser
----------

1. ↑  Bjørn Egge, *Axel Middelthon 75 år: Torturens svorne fiende* i Aftenposten den 24. februar 1986.
2. ↑  Helge Sandvig, *85 år En foregangsmann i kampen mot tortur* i Aftenposten de 23. februar 1996.
3. ↑  Kristian Ottosen, *Alex Middelthon, nekrolog* i Aftenposten den 20. november 1998.
4. ↑  Hans krigstid er omtalt i Hvite Busser Arkivert 2. april 2015 hos Wayback Machine.
5. ↑  Olav Hobbesland, *Axel Middelthon, nekrolog* i Aftenposten den 24. november 1998.
6. ↑  Middelthon, Axel i «Eidsvollsmennenes etterkommere» (online slektsdatabase).
7. ↑  Fødsels- og dødsdatoer hentet fra gravferdsetaten i Oslo.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Fangeregisteret

 |

Portal: Andre verdenskrig
**Hieronymittklosteret** eller **Jerónimos-klostret** (portugisisk: *Mosteiro dos Jerónimos*) er et byggverk i bydelen Belém i Lisboa, Portugal. Manuel I (1495–1521) søkte i 1496 Den hellige stol om å kunne oppføre et hieronymittkloster. Bygningen ble påbegynt i ca. 1501 og regnes blant de viktigste oppført i manuelinsk stil, en portugisisk variant av sengotikken, med innslag av renessanse. Bygningen inneholder sarkofagene til blant andre Henrik Sjøfareren, Vasco da Gama, Fernando Pessoa, Luís de Camões og en rekke portugisiske konger. Klosteret ble oppført på UNESCOs verdensarvliste i 1983, sammen med Belémtårnet. I 2007 kåret det portugisiske folket Jerónimos-klosteret til femteplass av de syv underverkene i Portugal.

Fotografi av EUs ledere, foran Hieronymittklosteret, etter undertegningen av Lisboa-traktaten.
Hieronymittklosteret (etter Hieronymus fra Stridon) er oppført på stedet for den tidligere Mariakirken i bydelen Belém, portugisisk for Bethlehem. Manuel I ønsket å oppføre et monument over Avis-Beja-dynastiet som han tilhørte, forøvrig som den første fra dynastiet som ble monark over Portugal. Hieronymittordenen sto i nær forbindelse med det portugisiske kongehus. Byggekostnadene til klosteret ble blant annet finansiert med skatt på importen av pepper («pepperskatten»).

Klosterets fasade er mer enn 300 meter lang og oppført i sandstein fra Ajuda, Rio Seco, Alcântara, Laveiras og Tercena. Arkitekter har blant andre vært Diogo de Boitaca (ca. 1460-1528), João de Castilho (ca. 1475-1552), Diogo de Torralva (ca. 1500-1566) og Jerónimo de Ruão (1530-1601).

Hieronymittklosteret ble oppført i perioden for de store oppdagelser og plassert ved Lisboas havn, nær Belémtårnet. Det offisielle bildet etter undertegningen av Lisboa-traktaten, ble tatt med Hieronymittklosteret som bakgrunn.

Bildegalleri
------------

Fasaden mot sjøen er mer enn 300 meter lang
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. 1 2  Unescos internettside lest 11. mars 2015
2. 1 2  Klosterets internettside. *History. XIV century. engelsk* Arkivert 10. april 2015 hos Wayback Machine. lest 13. mars 2015
3. 1 2  Hieronymittklosterets internettside Arkivert 2. april 2015 hos Wayback Machine. lest 11. mars 2015
4. ↑  «Jerónimos Monastery, Lisbon - Visitor's Guide». *www.lisbonportugaltourism.com*. Besøkt 15. april 2021.
5. ↑  «Jerónimos Monastery in Lisbon: Stunning the World Since 1501». *bePortugal* **(engelsk)**. 8. februar 2019. Besøkt 15. april 2021.
6. ↑  «Jeronimo Monastery Lisbon: Guide 2021 Complete» **(engelsk)**. Besøkt 15. april 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (pt) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Mosteiro dos Jerónimos – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Mosteiro dos Jerónimos – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Axel Kjerulf** (født 14. mars 1823 i Christiania, død 28. mai 1880 i samme by) var en norsk embetsmann.

Axel Kjerulf var sønn av embetsmannen Peder Kjerulf og Elisabeth Lassen. Han vokste opp i «Bakkehuset» ved Ullevålsveien. To av søsknene ble kunstnere (Halfdan Kjerulf og Hjalmar Kjerulf), én ble professor i geologi (Theodor Kjerulf), og søsteren (Ida Kjerulf) var Johan Sebastian Welhavens forlovede. Selv tok han *examen artium* i 1841 og ble *cand. jur.* i 1845. Året etter ble han ansatt som kopist i Finansdepartementet. Fra 1847 til 1852 var han fullmektig hos høyesterettsadvokat Bernhard Dunker.

I 1852 ble Kjerulf ansatt som kopist i Justisdepartementet, hvor han samme år ble byråsjef for første sivilkontor og i 1860 ekspedisjonssekretær. Fra 1858 til 1859 var han en periode konstituert amtmann i Kristians amt (dagens Oppland). I 1876 ble han utnevnt til justitiarius i Kristiania stiftsoverrett. Han beholdt denne stillingen til sin død.

Fra 1861 til 1876 var Kjerulf medredaktør av *Departements-Tidende*.

Utmerkelser
-----------

Kjerulf ble i 1873 ridder av St. Olavs Orden.

Litteratur
----------

* J. B. Halvorsen: *Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1880*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Hieronymus Schultz** (latinisert: **Scultetus**, født 1460 i Großglogau, død 29. oktober 1522, muligens i Wittstock) var biskop av Brandenburg i Tyskland fra 1507 og dessuten av Havelberg fra 1521.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Hieronymus Schultz var sønn av en landsbyrådsleder. Man vet ikke meget om hans tidlige liv. 

I 1504 var han allerede en bereist mann. Han hadde vært «Leutpriester» (pleban) i Cottbus, kanoniker i Brandenburg og inndlytelsesrik rådmann for kurfyrst Joachim av Brandenburg. Han stod ved kurfyrstens side i 1505 da hans sønn Joachim II ble døpt. Han ble regnet som en fremragende retoriker. 

I 1506 ble han utnevnt til prost i Salzwedel.

### Biskop

I 1507 ble han utnevnt til biskop i Brandenburg.

Det smertet ham at det var nettopp i hans bispedømme at reformasjonens vugge stod. Som kirkelige foresatte og biskop for Martin Luther. Det finnes bevart en brevveksling mellom Scultetus og Luther, der Luther ber om tillatelse til å offentliggjøre noen skrifter som skulle forsvare de 95 teser mot avlatshandelen som han tidligere (den 31. oktober 1517) hadde sendt blant annet til biskopen av Brandenburg. Scultetus svarte med å be Luther om ikke å utbre sin avlatskritikk, noe Luther i en kort tid synes å ha rettet seg etter.

Luther ombestemte seg imidlertid; for hans motstandere pater Johann Tetzel og Konrad Wimpina sluttet ikke med å kritisere tesene. Da brøt Luther sitt ord og utferdiget et rettferdiggjøringsskriv den 22. mai 1518. 

Etter at Martin Luther hadde deltatt på Leipzigdisputasen ble biskop Hieronymus Schultz til en markant motstander av reformatoren. Men han fryktet den pavelige ekskommunasjonsbulle mot Luther, *Decet Romanum Pontificem*, han ville ikke offentliggjøre den i sitt bispedømme fordi han var rett for at den ville utløse et opprør.

Han forsøkte heller på Riksdagen i Worms i 1521 å bevege Luther til å avsverge de omstridte av hans sentenser. Men Luther gav ikke etter. 

Likevel belønnet hans tjenesteherre ham - til tross for pavelig motstand - med det da vakante bispedømme Havelberg. Der ble han innsatt som biskop den 9. august 1521. Bare ett år etter døde han. 

Han ble begravet i Wittstock.

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Hieronymus Sculteti, www.deutsche-biographie.de, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* (de) Adolf Schimmelpfennig: «Hieronymus (Scultetus)». I *Allgemeine Deutsche Biographie* (ADB). Bind 12, Duncker & Humblot, Leipzig 1880, s. 390 f.
* (de) Johannes Schultze: «Hieronymus Sculteti.» I *Neue Deutsche Biographie* (NDB). Bind 9, Duncker & Humblot, Berlin 1972, ISBN 3-428-00190-7, s. 112 f. (digitalisering).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
**Ny henge ved Stonehenge** ble funnet i juli 2010 og ser ut til å være fra neolittisk tid. Det er en tømmersirkel beliggende rundt 900 meter fra selve Stonehenge. Funnet består av en grøft rundt en mindre sirkel av hull som er omtrent en meter i diameter. Det blir antatt at det sto store trestokker i disse hullene, og funnet beskrives som «treutgaven av Stonehenge». og er ifølge prosjektlederen professor Vince Gaffney «det mest spennende på 50 år», da dette er det første seremonielle monumentet av betydning som er funnet her de siste 50 årene.

Anlegget ble oppdaget i forbindelse med et arkeologisk prosjekt i tilknytning til verdensarvstedet Stonehenge. Dette prosjektet, som varte fram til 2013, hadde til hensikt å avdekke hvordan landskapet så ut da Stonehenge ble bygget.

Monumentet ble funnet ved bruk av arkeologisk geofysikk slik som georadar og magnetometer. Funnet er under bakken og nærmest usynlig fra overflaten. Disse bildene tolkes som nevnt og at antas at anlegget hadde to innganger, en i nordøst og en i sørvest. Det kan være et gravsted i midten, men dette kan også ha blitt anlagt senere.

Det arkeologiske prosjektet, kalt *Stonehenge Hidden Landscapes* fokuserer på å kartlegge Stonehenge-landskapet i et område på 14 km² og tar sikte på å kunne visualisere monumentet og dets omgivelser slik at landskapet og monumentet skal bli lettere å forstå. Prosjektet er et samarbeid mellom English Heritage, National Trust, University of Bradford, University of Birmingham og Ludwig Boltzmann Institute for Archaeological Prospection and Virtual Archaeology. Prosjektet finansieres av de to siste.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Arkeologer fant «ny» Stonehenge, Aftenposten 23. juli 2010. Besøkt 23. juli 2010
2. 1 2 3  A new ‘henge’ discovered at Stonehenge Arkivert 21. juli 2010 hos Wayback Machine. University of Birmingham, 22. juli 2010. Besøkt 23. juli 2010
3. 1 2  Archaeologists unearth Neolithic henge at Stonehenge BBC News 22. juli 2010. Besøkt 23. juli 2010
4. 1 2 3  Stonehenge twin discovered stone's throw away The Guardian 22. juli 2010. Besøkt 23. juli 2010
**Axel Leverin** (født 1859 i Borås, død 1905 i Fredrikstad) var en svenskfødt portrettfotograf i Norge.

Fra 1886 drev Leverin sitt fotoatelier og -forretning i Karl Johans gate 15 i Kristiania. Bjørnstjerne Bjørnson skrev i 1892 til xylograf Gustav Emil Holter at Leverin var den som hadde tatt det beste portrettet av ham i den senere tid. I 1894 slapp han også til for å fotografere Henrik Ibsens stuer på Victoria Terrasse.

I 1894 var Leverin med på å stifte den første fotografiske interesseforeningen i Norge. Mot slutten av 1890-tallet var Leverin også etablert i Halden og i Fredrikstad. Da "Foreningen for fattige børns bekledning" ble stiftet i Fredrikstad den 12. november 1903, på initiativ fra frimurerne, ble Leverin valgt til formann, og ble sittende med dette vervet til sin død.

Forretningene i Fredrikstad og Halden ble drevet videre som Leverins Eftfl. G.S. Sollem.

Noter og referanser
-------------------

1. ↑   Photographers’ Identities Catalog, Photographers’ Identities Catalog ID 384860, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4   Nasjonalbibliotekets fotograf-ID 1782, besøkt 17. august 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   KulturNav, KulturNav-ID f9bdf51f-cb7b-4363-914b-a6415be9d2d6, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  I desember 1905 overtok konsul R.G. Apenes formannskapet i "Foreningen for fattige børns bekledning".

Litteratur
----------

* Bonge, Susanne: *Eldre norske fotografer*. Universitetsforlaget. Bergen 1980.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Axel Leverin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** NMFF **·** KulturNav **·** KulturNav
 |
**Axel Wilhelm Persson** (født 23. januar 1888, død 2. september 1955) var en svensk syklist som deltok i de olympiske leker i 1912 i Stockholm og 1920 i Antwerpen.

Persson ble olympisk mester i sykkel under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det svenske laget som vant lagkonkurransen over 320 kilometer foran Storbritannia. De andre syklistene på laget var Erik Friborg, Ragnar Malm og Algot Lönn. Det ble kun kjørt et ritt under OL i 1912. I lagkonkurransen ble tidene til de fire beste syklistene på hvert lag summert og laget med den beste tiden sammenlagt vant. Svenskene som vant kom individuelt på plass nummer 7,8,9 og 10.

Åtte år senere, under OL 1920 i Antwerpen, var han med på det svenske laget som kom på andreplass.

OL-medaljer
-----------

* Gull 1912 Sveriges flagg Stockholm - **Gull** i sykling, 320 kilometer lagkonkurranse Sveriges flagg Sverige
* Sølv 1920 Belgias flagg Antwerpen - Sølv i sykling, lagkonkurranse Sveriges flagg Sverige

Referanser
----------

1. 1 2   oppført som Axel W. Persson, sok.se[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Axel Persson – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Axel Persson – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Axel Persson – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (sv) Axel Persson – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Axel Persson – Cycling Archives Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Albena i grålysningen
**Albena** (bulgarsk Албена) er en by i Dobritsj oblast i det nordøstlige Bulgaria. Albena ligger ved Svartehavet, 12 km fra Balchik og 30 km fra Varna. Nærmeste flyplass er Varna lufthavn. Byen ble bygget på midten av 50-tallet som turistby, og det er derfor bortimot ingen innfødte innbyggere.

Byen ble åpnet i august 1969, og hadde da ni hoteller og fire restauranter. I dag huser byen 43 hoteller med 14 900 senger, samt mange restauranter og butikker, inkludert basarer. Turistsesongen varer fra mai til slutten av oktober, hvorav hovedsesongen er fra juli til midten av august. I vintermånedene ligger Albena øde.

Byen er navngitt etter en kvinnelig karakter fra en fortelling av den bulgarske forfatteren Yordan Yovkov. Albena er et bulgarsk kvinnenavn.

Referanser
----------

1. ↑  ; utgiver: ESGRAON.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Albena – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Arne Torkildsen** (født 14. september 1899, død 7. mars 1968) var en norsk lege, professor og nevrokirurg. Han er en av de mest kjente norske nevrokirurgene gjennom tidene, først og fremst fordi han utviklet en ny operasjonsteknikk for hydrocephalus ("vannhode"). Operasjonen bærer hans navn, «Torkildsens operasjon».

Torkildsen ble dr. med. ved Københavns Universitet i 1950, etter at Universitetet i Oslo hadde nektet å tildele ham doktorgraden til tross for at bedømmelseskomiteens innstilling var positiv og at han allerede hadde disputert. Årsaken har blitt forklart med misunnelse i det medisinske miljøet i Norge. Doktorgradsavhandlingen beskrev det som ble kjent internasjonalt som «Torkildsens operasjon». Torkildsen var professor i nevrokirurgi ved Universitetet i Kairo 1951–1954.

Referanser
----------

1. ↑  J A Aarli (2000). «Arne Torkildsen og Torkildsens operasjon». Tidsskrift for Den norske lægeforening. Besøkt 27. juli 2009.
2. ↑
3. ↑  Karl H. Hovind, Norway[*død lenke*], i Child's Nervous System, Volume 6, Supplement 1, S38-S39, DOI: 10.1007/BF00301582

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Arne Synnes** (født 31. mai 1940) er en pensjonert ambassaderåd, tidligere statssekretær i Handelsdepartementet og statssekretær/sekretariatsleder i Finansdepartementet. 

Synnes er cand.real. og underviste som lektor i videregående skole i fem år. Han arbeidet to år Kirke- og undervisningsdepartementet med oppbygging av distriktshøgskoleordningen. Han var også opplæringssjef i Norske Veritas i fire år. Fra 1976 ledet han Kristelig Folkepartis gruppesekretariat på Stortinget. 

10. juni 1983 ble han utnevnt til statssekretær i Handelsdepartementet, en stilling han hadde til 8. mai 1986. Fra 17. oktober 1997 til 14. oktober 1999 var han statssekretær i Finansdepartementet. Fra 15. januar 2004 var han ambassaderåd i Riga med næringslivsansvar for de baltiske land. 

Han har også vært leder for Bærum KrF, et verv han ble gjenvalgt til i januar 2010.

Referanser
----------

1. ↑  70 år Arne Synnes. Omtale i Aftenposten Kultur 31. mai 2010 side 12
2. ↑  Arne Synnes gjenvalgt Arkivert 4. februar 2010 hos Wayback Machine.

Kilder
------

* *Hvem Hva Hvor* 1984 side 87

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arne Synnes hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI
 |
**Albert Andersson** (født 8. februar 1865 i Rasbergs socken i Skaraborgs län i Sverige, død 11. mars 1915) var en svensk protestantisk kinamisjonær.

Andersson studerte ved Svenska Missionsförbundets skole i Kristinehamn 1887-88 og tjenestegjorde deretter som predikant i Skövde t.o.m. 1891, da han ble kalt inn for å delta i den såkalte *Fransonska missionen*. Han reiste av sted til det nordre Kina den 12. januari 1893 og ble der til 1898. På denne tid ville misjonærene i Østturkestan, som inntil da hadde konsentrert sitt virke om kristen forkynnelse blant den muslimske flertallsbefolkningen, også utvide sin virksomhet til de innflyttede kinesere, og de ville rekruttere en misjonær med erfaring fra det kinesiskspråklige område. 

Albert Andersson, som nå hadde forlatt *Fransonska missionen*, takket ja til dette kallet i 1900 og reiste med sin familie til Østturkestan. Som følge av det da pågående bokseropprøret ble de imidlertid nødsaget å vente i det russiske Turkestan helt til til november samme år, og da først kunne de fortsette til Kashgar. Albert Andersson egnet seg da som planlagt til misjonsarbeide blant kineserne. På grunn av sykdom måtte han i 1911 vende tilbake til Sverige.

Litteratur
----------

* J. Lundahl (red.): *På obanade stigar: Tjugofem år i Ost-Turkestan*, Stockholm, Svenska Missionsförbundet Förlag, 1917

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** KulturNav
 |
**Arne Torp** (født 14. oktober 1942 i Holt i Aust-Agder) er professor i nordisk språkvitenskap ved Institutt for lingvistiske og nordiske studier ved Universitetet i Oslo. Torp har skrevet flere lærebøker, både for universitets- og høgskolesektoren og for videregående skole. Arne Torp var i flere år medlem av Norsk språkråd og har deltatt i en rekke radio- og fjernsynsprogrammer, blant annet i Typisk norsk på NRK.

Siden 2008 har han deltatt i en serie radioreklamer for dagligvarekjeden Joker, der han sier hvor de forskjellige butikkene ligger, etter å ha hørt dialekten til den lokale driveren som leser opp ukens tilbud.

Arne Torp var leder i Landslaget for språklig samling (LSS) fra 1989 til 1993. Fra 1993 til 2003 var han redaktør av bladet *Språklig samling*. Han har skrevet mange bøker om språk, blant annet *R – ei urokråke i språket*, som er en hel bok om lyden R.

Han er far til skuespilleren Ane Dahl Torp.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Arne Torp i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Arne Torp i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** CRIStin
 |
Darent (til venstre) og Cray (til høyre) renner sammen ved Dartford
**Darent** er en bielv til Themsen som renner i Kent, England. Den har sitt utspring ved Sevenoaks, renner så nordover forbi Otford, Shoreham, Lullingstone ved slottet og ruinene av en romersk villa, Eynsford, Farningham, Horton Kirby, South Darenth, Sutton at Hone, Darenth og Dartford. Sistnevnte by var som navnet antyder («ford» = «krysningssted/vadested») et sted hvor veien fra London til kysten krysset elven. Nord for Dartford renner elven Cray inn i Darent fra vestsiden. Darent renner så videre gjennom Dartfordmyrene og Crayfordmyrene, og inn i Themsen ved Crayford Ness. Lengden fra utspring til Crayford Ness er ca. 27 km.

Historie
--------

Det er dokumentert at dette krysningsstedet var i drift allerede i romersk tid. En fergetjeneste ble opprettet av en eneboer i 1235, og var i drift til 1518, lenge etter at den første broen var bygget under Henrik IV (1399–1413). Denne gangbroen sto helt til midten av 1700-tallet.

I 1989 innså man at vannføringen hadde sunket betraktelig, noe som gikk ut over dyre- og fuglelivet i området. Mye arbeid har blitt lagt i å rette opp dette, blant annet stengningen av flere borehull langs elven som førte til stor avrenning. I 2004 ble en skulptur reist i takknemlighet til de som har arbeidet for å redde elven; den viser noen av artene som har fått nye muligheter langs elven.

Etymologi
---------

Ordet «Darenth» er jevnlig funnet i eldre bøker og kart som beskriver elven. Sognet Darenth, som elven renner gjennom, har sitt navn fra en keltisk frase «elven hvor det vokser eiketrær». Irsk: *dair* = «eiketrær» + *abha* = «elv», sammenlign med Derwent.

Referanser
----------

1. ↑  Dinneen, Patrick (1959): *Concise English-Irish Dictionary*, M.H. Gill & Son, Dublin.

Eksterne lenker
---------------

* (en) River Darent – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Dartford Town Archive
* Kent place names Arkivert 7. mars 2007 hos Wayback Machine.
* Darent - The History and Stories of a River and its Communities ved Rod Shelton

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Bardsen** eller **baardsen** er en middelalderlig skipstype som eksisterte fra 1300-tallet til 1500-tallet. I nederlandsk litteratur er skipstypen omtalt som **bartze** der den var videreutviklet til et rent fraktfartøy. Skipstypen er lite kjent for ettertiden og er dermed omdiskutert for skipshistorikerne som rent faktisk har lite å bygge på. Bare én sikker avbildning av et skip betegnet som en «bardse» er bevart på et kobberstikk fra ca. 1480. Denne skipstypen hadde eksisterte i Nord-Europa under betegnelsen *bardser* i Danmark, Sverige, Finland, Tyskland og Nederland.

Bardsen
-------

De første omtalelser om denne betegnelsen stammet fra 1300-tallet om et større rofartøy for transport av folk, gjerne til krigsformål med opphav i Nederland. Et slikt krigsfartøy for transport av stridsberedne folk formodentlig var lik en «barge» fra de engelske øyene og Flandern, et bysegl fra Damme i Flandern vist en barge som også var brukt som et lastskip i 1400-tallet. Bardsen var ved midten av 1400-tallet definert både som et krigsskip og et fraktskip.

I 1461 var to store bardser med på en liste over skipene i den danske flåten som hanseatene hadde fått laget. Ett av disse skipene hadde 150 krigsfolk ombord og forkastell. Ved dette tidspunktet hadde skipstypen blitt videreutviklet til kravellbygde storskip med rett stevn og et halvdekk helt fram til stormasten.

Kobberstikket signert W.A. fra ca. 1480 vist et havarert og drektig skip med brutte master som er beskrevet som en «bardze». Den flamske mestergravøren er bedre kjent for hans kobberstikket *Kraeck* fra ca. 1470 til 1480 som gjenviste et av de beste avbildninger fra 1400-tallet om en karack. Det havarerte skipet var kravellbygget med et halvdekk opptil halvparten av skrogets lengde, et kort, trekantet forkastell på forstevnen og én stormast samt to mindre master. Den mindre fokkemasten hellet forutover på forstevnen med et lite råseil, og fra forstevnen stakk et baugspyd oppover i lufta. Langt akterut helt på hakkebrettet der akterskipet sluttet, var en mesanmast antagelig med et latinseil reist.

Et brev datert til 1481 fra Danmark omkring regnskap på tilbehør for danskekongens storskip, vist at bardsen hadde fire ankre.

Fra ca. 1565 hadde et kobberstikk blitt laget for å vise forskjellige skipstyper av den berømte kunstneren Pieter Brueghel den eldre. På dette kobberstikket var et skip med firkantede halvkastell helt fram til stormasten og en rett forstevn med innesvingende skipssider opp mot fordekket omtalt som en «bardse» med fire master. Utseendet på dette skipet har også vært sett på en rekke andre avbildninger fra 1500-tallet fra Vest-Europa.

Litteratur
----------

* Renæssancens Fartøjer -sejlads og søfart i Danmark 1550-1650, Ole Mortensøn 1995 ISBN 87-88509-14-11
* Flådens fødsel, Jørgen H. Barfod 1990 ISBN 87-87720-08-6
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Canadas flagg Canada |
| Kjelkehockey |
| Paralympiske vinterleker |
| Sølv | 2018 Sør-Koreas flagg Pyeongchang | Kjelkehockey |
| Bronse | 2014 Russlands flagg Sotsji | Kjelkehockey |
| VM i kjelkehockey |
| Gull | 2017 Sør-Koreas flagg Gangneung | Kjelkehockey |
| Sølv | 2015 USAs flagg Buffalo | Kjelkehockey |
| Gull | 2013 Sør-Koreas flagg Goyang | Kjelkehockey |
| Bronse | 2012 Norges flagg Hamar | Kjelkehockey |

**Corbin Watson** (født 6. januar 1987 i Kingsville i Ontario) er en canadisk kjelkehockeyspiller. Han har to paralympiske medaljer i kjelkehockey for Canada, og fire VM-medaljer, hvorav to gull.

Bakgrunn
--------

Watsons funksjonshemming skyldes at han måtte amputere nedre del av høyre fot etter en bilulykke i november 2006. Han begynte med kjelkehockey i Windsor Ice Bullets i 2008, og debuterte på det canadiske landslaget i 2009.

Idrettskarriere
---------------

Han deltok på Canadas lag som kom på andreplass i World Sledge Hockey Challenge 2009. Han deltok i Japan Para Ice Sledge Hockey Championship 2011, der Canada fikk sølvmedalje. Samme år vant Canada begge World Sledge Hockey Challenge-turneringene som ble arrangert dette året (april og november). 

I 2012 vant Canada Japan Four Nations Tournament, og kom på andreplass i World Sledge Hockey Challenge. De deltok i VM i kjelkehockey 2012, og fikk der bronse etter at de slo Tsjekkia 2-0 i bronsefinalen. 

Han deltok på Canadas lag som vant World Sledge Hockey Challenge 2013, og han deltok også i VM i kjelkehockey 2013, der Canada vant finalen 1-0 over USA. De fikk bronse i kjelkehockey under Paralympiske vinterleker 2014. 

I 2015 fikk Canada bronse i World Sledge Hockey Challenge, og de fikk sølv i VM i kjelkehockey 2015, der USA vant finalen med 3-0. De vant Turin Para Ice Hockey International Tournament 2015, og fikk sølv i begge World Sledge Hockey Challenge-turneringene i 2016. 

I VM i kjelkehockey 2017 vant Canada mesterskapet, etter at de slo USA 4-1 i finalen. I World Sledge Hockey Challenge 2017 kom Canada på andreplass, og de vant Turin Para Ice Hockey International Tournament 2017. 

I 2018 representerte han Canada under Paralympiske vinterleker 2018 i Pyeongchang. Canada tapte der finalen 1-2 mot USA.

Referanser
----------

1. ↑  Hockey Canada - *Corbin Watson*, besøkt 1. april 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Profil hos Hockey Canada
* Profil hos Canadas paralympiske komité
* Profil hos Pyeongchang 2018 Arkivert 2. april 2018 hos Wayback Machine. (PL 2018)