recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Werner Nicolai de Seue** (født 29. august 1742 på Vestby i Rakkestad, død 18. juni 1823) var en norsk offiser.

Han var sønn av major Peter de Seue (1694–1772) og Hellehus Werenskiold (1705–1771). Som barn og ungdom passerte han de lavere militære grader (1755 korporal, 1759 fenrik, 1761 sekondløytnant) og deltok 1762 ved Garden da Saint-Germain besatte Mecklenburg. 1764 ble han overflyttet til det søndenfjeldske gevorbne regiment og var senere knyttet til den norske hær (1773 kaptein, 1787 major). Som bataljonssjef deltok han i innrykningen i Sverige 1788. 1796 ble han oberstløytnant, 1803 oberst og 1806 sjef for 1. akershusiske regiment.

Ved krigens utbrudd 1807 ble han mot sitt ønske beordret til grensefestningen Kongsvinger, men 9. mars 1808 ble han avløst fra denne stillingen. I stedet ble han sjef for midtbrigaden sydøst for Kongsvinger. Ved de svenske angrepene på Lier 18. april 1808 ble hans brigade drevet tilbake over Glomma. De Seue som brigadesjef fikk ansvaret for denne retretten, fordi han ikke selv hadde vært å finne på slagmarken, og fordi han ikke hadde sendt sine reserver i kamp. Da prins Christian August kom til Kongsvinger 25. april, tiltalte han de Seue meget hardt og spurte ham om han hadde vært redd. Hans brigade ble nå delt mellom to andre offiserer, mens de Seue ble sendt til Christiania.

Prinsens handlemåte som kommanderende general vakte stor oppsikt i samtiden, og de Seue selv følte seg krenket. Han ba om å få sitt forhold i kampen ved Lier undersøkt av en overkrigskommisjon, men dette ble nektet ham. Han søkte deretter avskjed og trådte tilbake 30. juni 1808 med rang som generalmajor og 1000 riksdaler i pensjon. Senere førte han stadig klager over den urett han mente var begått, og skrev et lite selvbiografisk skrift, som utkom 1811. Prinsen var da allerede død, men hans adjutant Holst skrev 1812 et motskrift til prinsens forsvar.

De Seue levde resten av sitt liv på landstedet «Solitude» utenfor Christiania, til dels sysselsatt med litterære arbeider over militære emner.

Gift 12. februar 1776 med Karen Margrethe Fyhn (1755-1783), datter av justisråd Jørgen Andras Fyhn, politimester i Christiania og Ingeborg Falck.

Kilder
------

* *Dansk biografisk Lexikon*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF
 |
«Hobbit» har flere betydninger.
**Hobbiter** er eventyrlige figurer som er relativt like mennesker. De forekommer i bøkene *Hobbiten* og *Ringenes herre* av J.R.R. Tolkien. Hobbitene er nok små og tilsynelatende ubetydelige, men tross sine ufullkommenheter, er det nettopp hobbiter som Bilbo, Frodo og Sam som viser seg å være de virkelige heltene i Tolkiens bøker.

Hobbiter er på størrelse med barn i småskolen (omtrent 1-1,2 meter høye) og har store hårete føtter. Derfor bruker de sjelden sko. De er et fredsommelig folk som ikke bryr seg så mye om verden utenfor sitt eget land, Hobsyssel, hvis det da ikke skjer noe som får dem til å bryte ut av sin koselige hverdagstilværelse. Hobbiter har ikke skjegg, liker å kle seg i gult og grønt, er glade i god mat og har lett for å bli runde over magen. De spiser middag to ganger om dagen dersom det lar seg gjøre. 

Fra gammelt av var hobbitene delt i tre stammer: hørfotene, stoorer og blakkenskinner. Hørfotene var brune i huden, og selv om de ikke trengte det, gikk de i støvler. Stoorene bodde helst langs elver og på flat mark. Blakkenskinner var lysere i huden, og var ofte høyere og slankere enn de andre. 

Hobbitene har aldri vært krigerske, og de har aldri slåss innbyrdes. De fleste våpnene i Hobsyssel er bare til pynt eller kan beskues på museum.

Bosted
------

Opprinnelig har hobbitene bodd i jordhuler som til og med kunne være uten vinduer, men etterhvert kom bare de fattigste til å bo så primitivt. 

Mer velstående hobbiter skulle komme til å skaffe seg mer luksuriøse boliger med mange og lange tunneler og store rom under jorden. Siden det kan by på problemer finne egnede områder for så krevende underjordiske byggverk, har mange hobbiter tatt til å bygge over jorden.

Hobbiter i Flores
-----------------

Det er gjort arkeologiske funn som viser at det fantes hobbit-liknende mennesker (homo floresiensis) i Flores i Indonesia mellom år 63 000 før vår tid til 11 000 år før vår tid. De ble rundt en meter høye, veide omtrent 25 kilo og ble omtrent 30 år gamle.

Kjente hobbiter
---------------

* Bilbo Lommelun
* Frodo Lommelun
* Samvis Gamgod (Sam)
* Muntiadok Brennibukk (Munti)
* Peregrin Tók (Pippin, Pip)
* Gammel-Tóken

Referanser
----------

1. 1 2  Hillary Mayell (27. oktober 2004). «Hobbit-Like Human Ancestor Found in Asia». *Artikkel om Hobbit-funn* **(engelsk)**. nationalgeographic.com. s. 1. Besøkt 11. juli 2009.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** NKC
 |
**James Jeffrey Bradstreet** (født 6. juli 1954 i Rutherford County i Nord-Carolina i USA, død 19. juni 2015) kjent som **Jeff Bradstreet**, var en amerikansk lege, homøopat og predikant.

Bradstreet fikk sin legelisens i 1984 etter å ha tatt sin utdannelse ved University of South Florida. Han drev International Child Development Resource Center i Florida, medisinpraksis i Georgia og en homøopatisk klinikk i Arizona. Han underviste også i nevrovitenskap og om barns utvikling ved Southwest College of Naturopathic Medicine.

I 1994 fikk Bradstreet en sønn som senere viste seg å være autist. Han mente da at denne tilstanden var utløst av en kvikksølvforbindelse i en vaksine gutten fikk da han var 15 måneder gammel. Senere har han publisert rapporter hvor han hevder en sammenheng mellom kvikksølvforgiftning og autisme, en hypotese som avvises av det vitenskapelige miljø. Han mottok også kritikk for å ha prøvd å behandle autistiske barn med kelatterapi.

I juni 2015 ble Bradstreets klinikk i Georgia gjennomsøkt av agenter fra Food and Drug Administration på jakt etter bevis for ulovlig virksomhet. Få dager senere ble han funnet død etter det som ble betraktet som et selvmord.

Referanser
----------

1. ↑  "Autism Specialist" Blasted by Omnibus Special Master Quackwatch
2. 1 2  The Age of Autism: Homeschooled UPI
3. ↑  Anti-vaccine doctor behind ‘dangerous’ autism therapy found dead. Family cries foul. The Washington Post
4. ↑  Here's Why Authorities Searched The Offices Of Controversial Autism Doctor Bradstreet Forbes
5. ↑  Anti-Vaccine Doctor Jeff Bradstreet Dead in Apparent Suicide NBC News

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI
 |
**Gu Shunzhang** (kinesisk: 顾顺章, pinyin: *Gù Shùnzhāng*, Wade-Giles: *Ku Shun-chang*; også kjent som **Gu Fengmin** (顾凤鸣, *Gù Fèngmíng*, *Ku Feng-ming*); født 1903 i Baoshan i Shanghai i Kina, henrettet i desember 1934 i Suzhou) var en kommunistisk spion og leder for sikkerhetspolitiet som etter sin arrestasjon gikk over til Kuomintang og forrådte sine egne. Til slutt, etter at han begynte et nytt dobbeltspill, ble han henrettet av Kuomintang.

Liv og virke
------------

Mens han arbeidet ved Nanyang tobakksfabrikk ble Gu Shunzhang aktiv i arbeiderbevegelsen, så i Shanghais fagbevegelse og til slutt i det kinesiske kommunistiske parti. I 1926 ble han sendt til Vladivostok i Sovjetunionen for opplæring i spionasje. Etter hjemkomsten deltok han i tre væpnede opprør i Shanghai. 

I 1927, etter 12. april-hendelsen, ble han aktiv medlem i kommunistenes underjordiske bevegelse sammen med Zhou Enlai, hadde en rekke verv og ble etterhvert leder for politbyråets sikkerhetstjeneste. Han dro omkring som tryllekunstner, og var blant annet med dette som dekke for sine reiser personlig med på drap av forrædere innen den kommunistiske bevegelse. Han var en av kommunistenes mest fremgangsrike snikmordere.

I 1931 var han sendt ut for å drepe Chiang Kai-shek, men mens han opptrådte i Wuhan den 24. april ble han gjenkjent av Kuomintangs hemmelige politi på grunnlag av et fotografi. Han ble arrestert, og ble etterhvert overtalt til å skifte side til Kuomintang. Hans sideskifte ble kjent for kommunistene på grunn av en godt plassert agent, og i siste liten fikk de bragt i sikkerhet svært mange av dem som de med rette fryktet Gu ville angi. De rakk også å hevne seg på Gu allerede før Kuomintang rakk å slå til i Shanghai, ved å henrette neste hele hans familiemedlemmer drept, sannsynligvis på Zhou Enlais ordre.

På grunnlag av Gus opplysninger ble det ble det likevel oppsport og arrestert eller henrettet mange tusen kommunister i Shanghai i løpet av de neste tre månedene, – tallet er et overslag fra den franske etterretning i Shanghai. Blant dem som ble skutt var kommunistpartiets generalsekretær Xiang Zhongfa.

I årene som fulgte var Gu en effektiv rådgiver for etterretningstjenesten i Nanjing. Han begynte i all hemmelighet å organisere «Det nye kommunistparti», og ble da beordret skutt av Chiang. Henrettelsen fant sted i Suzhou.

Litteratur
----------

* Philip Short: *Mao: a Life*, s. 281-282
* Frederic Wakeman, jr: *Policing Shanghai, 1927-1937*, s. 151-161
* Stella Dong: *Shanghai 1842-1949: The Rise and Fall of a Decadent City*, Harpers, 2001, s 243-248

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** NLA
 |
**Jednotka** (norsk oversettelse: *eneren*), stilisert **:1**, er Slovakias eldste tv-kanal og én av to hovedkanaler tilhørende allmennkringkasteren RTVS. Kanalen har røtter tilbake til 1956 som den tsjekkoslovakiske kanalen ČST Bratislava. Etter oppløsningen av Tsjekkoslovakia opprettet Slovakia og Tsjekkia hver sine nasjonale kringkasterselskaper, og den slovakiske kanalen skiftet navn til STV1. I 2005 endret den navn til Jednotka, som lenge hadde vært det folkelige navnet på kanalen.

Jednotkas hovedkvarter i Bratislava.Jednotka dekker 97,3 prosent av Slovakia og når 95,8 prosent av befolkningen. Kanalen sender i HD, og er den tredje største kanalen i landet, etter de to kommersielle tv-kanalene Markíza og Joj. Konkurransen om seerne har gjort Jednotkas programtilbud mer likt de kommersielle kanalene, og kanalen sender familieprogrammer, slovakiske filmer, nyheter og dokumentarer. Viser også store internasjonale idretts-, nyhets- og kulturbegivenheter.

Referanser
----------

1. ↑  Więckowska, Katarzyna; Lorek-Jezińska, Edyta (14. februar 2013). *Ex-changes: Comparative Studies in British and American Cultures* **(engelsk)**. Cambridge Scholars Publishing. ISBN 9781443846448.
2. ↑  «Slovakia - Media Landscape | European Journalism Centre (EJC)». *European Journalism Centre (EJC)* **(engelsk)**. Arkivert fra originalen 27. desember 2017. Besøkt 26. desember 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Adolph Grüner Næser** (født på Toten 8. august 1820, død i Elverum 18. desember 1863) var offiser og ordfører i Elverum 1855-1857 og 1861-1863. Han var også varaordfører 1853–55.

Faren var oberstløytnant Johan Fredrik Næser (1781-1845), som fra 1834 bodde på Sandberg i Skogn. Adolph ble utdannet offiser i 1840 og ble secondløytnant i Trondhjemske infanteribrigade. Fra 1842 var han ved Akerhusiske infanteribragade; her var han fra 1847 løytnant i Det hofske kompani. Sin siste stilling hadde han som kaptein og sjef for Østerdalske landverndivisjon fra 1859 til 1863.

Mens han bodde i Elverum drev han omkring 1860 en liten, privat skole «med noen få elever».

Han var bror av hoffsjef Fredrik Peter Leganger Næser. Deres søster Jemina Marie (1815–1895) var gift med landhandleren og trelasthandleren Jacob Christiansen (1805–1879) på Gaarderbakken i Elverum. Adolph Grüner Næser var gift med Christiane Thorberta Hegge Klykken (1824-1896), datter av sorenskriver Peder Klykken.

Referanser
----------

1. 1 2  Finne-Grønn, S.H. (1921). *Elverum : en bygdebeskrivelse. 2 : Bygdens almindelige historie, institutioner og embedsmænd*. Kristiania: Cammermeyer. s. 158, 353.
2. ↑  Nyquist, Johan (1928). *Østoplandenes infanteriregiment nr. 5 i tidsrummet 1789 til nu*. Aschehoug. s. 30.
3. ↑  Bernhoft, Emilie (1885). *Stamtavle over slægten Bernhoft*. Christiania: J. Chr. Gundersens Bogtrykkeri. s. 153.
4. ↑  Flotten, Olav (1964). *Klykkenslekta i Overhalla*. O. Flotten. s. 85.
5. ↑  Skrede, Magne (1946). *Elverum sparebank gjennom hundre år*. Banken. s. 67.
6. ↑  Finne-Grønn, S.H. (1909). *Elverum : en bygdebeskrivelse. 1 : Gaardhistorie med ættetavler*. Cammermeyer. s. 37.


[
Møte mellom Muzaffar Jang og Joseph François Dupleix
**Muzaffar Jang** (død 13. februar 1751) var nizam av Hyderabad fra 16. desember 1750 til 13. februar 1751. Hans egentlige navn var Hidayat Muhi-ud-din Sa'adullah Khan, men han omtales vanligvis med tittelen Muzaffar Jang.

Han var barnebarn av staten Hyderabads grunnlegger, Kamar-ud-din, og kastet seg inn i striden om å overta makten da morfaren døde i 1748. Hans onkel Nasir Jang erobret imidlertid makten, men da han ble drept i desember 1751, kom Muzaffar Jang på tronen med hjelp av Joseph François Dupleix og det franske Ostindiakompaniet. Muzaffar Jang ble selv drept i februar 1751 og franskmennene sikret at han ble etterfulgt av Salabat Jang.

Referanser
----------

1. ↑  *Imperial Gazetteer of India*, Oxford: Clarendon Press, 1908, s. 239.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Nasir Jang** | **Nizam av Hyderabad**(1750–1751) | Etterfølger:**Salabat Jang** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Muuga** (av estisk for «munk») er en landsby med 276 innbyggere (2006), og et tidligere katolsk munkegods i Laekvere kommune i fylket Lääne-Viru i Estland. Godset ble etablert på 1500-tallet *muuga* (av ordet for «munk») ble også navnet på landsbyen som grodde fram i nærheten. Åtte kilometer øst for dette stedet ligger en myr (Muuga soo) med en øy på en liten innsjø, hvor lokalbefolkningen ofte søkte tilflukt i ufredstid. I dette området ble det også anlagt et kloster. I myrområdet skal det på 1200-tallet ha blitt utkjempet et blodig slag mellom Den tyske orden og estere, hvor flere hundre kan ha omkommet.

I årene 1816–1855 arbeidet astronomen Friedrich Georg Wilhelm Struve med et geodesi-prosjekt og konstruerte et trianguleringstårn i landsbyen Simuna. Meridianpunktet og tilhørende steder fra samme prosjekt ved Võivere-vindmølla står på UNESCOs verdensarvliste *(Struve Rock in Simuna)*. Den baltertyske kunstneren og adelsmannen Carl Timoleon von Neff kjøpte Muuga-godset i 1860, og bygde dagens pragtfulle hovedbygg. Von Neff var medlem av St. Petersburgs kunstakademi, hoffkunstner for tsaren, og æresmedlem av Firenzes kunstakademi. Den estiske kunstmaleren Henrik Olvi (1894–1972) bodde nær Muuga-godset, og malte mange motiver fra området gjennom hele livet. Han er begravet på Simuna kirkegård, i likhet med Carl Timoleon von Neff.

Referanser
----------

1. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 124.
2. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 124.
3. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 124.

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Egil Nygaard Brekke** (født 23. januar 1921, død 24. mars 2000) var en norsk historiker.

Brekke tok doktorgraden i 1959 med en avhandling om *Sverre-sagaens opphav. Tiden og forfatteren*, hvor han forsøkte å finne ut når *Sverres saga* ble fullført og hvem som var forfatteren. Han antok at sagaen ble endelig fullført i Trøndelag ca. 1204–07, av Karl Jonsson. Dette ble avvist av andre historikere som Hallvard Lie, Johan Schreiner og Halvdan Koht. Han leverte bidrag til *Kulturhistorisk leksikon for nordisk middelalder*. I 1961 ble han konstituert som lektor ved landsgymnaset i Bø.

Referanser
----------

1. 1 2   www.digitalarkivet.no, besøkt 17. desember 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Doctores kreert ved Universitetet 1817–1961», i *Universitetet i Oslo 1911–1961*, bd. 2. Oslo: Universitetsforlaget, 1961, s. 323.
3. ↑  *Nytt fra norsk middelalder* 2. Oslo: Cappelen, 1970, s. 10.
4. ↑  *Arbeiderbladet* 6. mai 1961

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** LIBRIS
 |
Magazine Fort
**Juleraidet** (engelsk: *The Christmas Raid*) er det allment brukte betegnelsen på IRAs angrep mot den irske hæren 23. desember 1939, dagen før juleaften. Selve angrepet var vellykket, og store mengder våpen og ammunisjon ble stjålet fra militærbasen Magazine Fort, Irlands største ammunisjonslager, i Dublin. Selv om operasjonen i seg selv var vellykket, ble de to mennene bak raidet arrestert raskt etterpå, og mesteparten av det stjålne utstyret ble returnert. Flere IRA-frivillige ble også tatt.

Angrepet fant sted rett før Irland vedtok loven Emergency Powers Act (Loven om unntakstilstand) i Irland som svar på utbruddet av den andre verdenskrig. IRAs første innsats for å starte en ny offensiv mot Storbritannia, og å spille en rolle i den bredere geopolitiske konfrontasjonen i Europa, hadde vist seg å være en fiasko.

Referanser
----------

1. ↑   Martin, Philip (23. desember 2019): «IRA Christmas Raid - 23.December 1939», *Irish Newspaper Archive*
2. ↑   «Existence of National Emergency», *Dáil debates*. Oireachtas. 2. september 1939; s. 13
3. ↑  «Ireland’s Wars: The Christmas Raid», *Never Felt Better* 10. mai 2022

Litteratur
----------

* Hull, Mark M. (2003): *Irish Secrets. German Espionage in Wartime Ireland 1939–1945*, Dublin: Irish Academic Press, ISBN 0-7165-2756-1
* Stephan, Enno (1963): *Spies in Ireland*, London, ISBN 1-131-82692-2 (reprint)
* Bell, J. Bowyer (1997): *The Secret Army – The IRA*, Routledge, ISBN 978-1560009016
**Julius «Jules» Theodoor Ancion** (født 21. august 1924 i Palembang i Nederlandsk Østindia, død 30. november 2011) var en nederlandsk landhockeyspiller som deltok i De olympiske leker i 1952 i Helsingfors.

Ancion vant en olympisk sølvmedalje i landhockey under OL i 1948 i London. Han var med på det nederlandske laget som kom på andreplass i landhockeyturneringen bak India. Nederland vant både kvart- og semifinalen med 1–0 over henholdsvis Tyskland og Pakistan, men tapte finalen til India 1–6. Ancion spilte alle tre OL-kampene i turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Sølv Sølv i landhockey Nederlands flagg Nederland

Referanser
----------

1. ↑   www.sports-reference.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jules Ancion – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Jules Ancion – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Jules Ancion – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
* Jules Ancion på databaseOlympics

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
Broer over elven Tweed
Elven Tweed sett fra Mertoun House i nærheten av St Boswells.
Unionsbroen over elven Tweed mellom England og Skottland.**York-traktaten** av 1237 ble signert mellom Henrik III av England og Alexander II av Skottland, og fastesatte grensene mellom kongedømmene England og Skottland.

Traktaten definerte grensene mellom de to kongedømmene ved å gå fra Solway Firth i vest og til munningen av elven Tweed i øst. Traktatens betydning går på at dette er fortsatte grensen i dag, mer 750 år senere, med unntak av et lite område rundt Berwick som ble tatt av England i 1482. Traktaten betydde også at Skottland oppga sine tradisjonelle krav på områdene Northumbria, syd for Tweed og det gamle kongeriket Cumbria. 

Northumbria har selv en gammel historie som går tilbake til før England og Skottland som et eget kongedømme som strakk seg fra Humber og til Forth. Da landet fikk to store kongedømmer både nord og sør for seg ble landet ulykksalig lidende fra krav fra begge sider og måtte tidvis lide tungt under både herjingstokter og rene massakrer fra begge sider.

Tvister etter 1237
------------------

Grensen mellom England og Skottland er blant de eldste i verden. Til tross for traktaten ble grensesettingen stadig utfordret. Det første stridsemnet var de såkalte «Debatable Lands» (= *De diskutable områdene*), et lite område i vest som var beryktet for lovløshet. Dette ble endelig avgjort i 1552.

Den andre tvisten var byen Berwick-upon-Tweed som ble erobret og tapt og erobret av både Skottland og England hele tretten ganger i gjentatte omganger for byen endelig ble en del av England i 1482.

Unionsloven i 1707 («Act of Union») som ble utstedt hvor det forente kongeriket England, sammen med Wales, Cornwall og ikke minst Skottland medførte at grensen mellom England og Skottland opphørte å være en internasjonal grense. Det kan endre seg med Skottlands økte selvstyre etter 1998.
**Grünes Gewölbe** (Det Grønne Hvelvet) i Dresden i Tyskland er et museum som inneholder en av Europas største samlinger med skatter. Det er en del av Dresden slott, og ble i sin tid grunnlagt av August den sterke i 1723. Museet inneholder en stor samling objekter fra barokken til klassisismen. Navnet kommer av at det første rommet et grønnmalt. De siste årene har museet vært gjennom store ombygginger, og ble gjenåpnet 1. september 2006. Det kalles ofte en «walk-in skattekiste». Museet består av ni rom, der hvert rom har sitt eget tema. 

Under 2. verdenskrig ble tre av de ni rommene ødelagt av bomber, men skattene i museet var oppbevart trygt et annet sted. Russerne konfiskerte skattene i 1945, men ga dem tilbake i 1958, til DDR. 

*Maurer Med Smaragdplate*
En av de viktigste statuene i samlingen er *Maurer Med Smaragdplate* (Mohr mit Smaragdstufe), som ble lagd av Balthasar Permoser i 1724.

Samlingen består av til sammen over 4 000 gjenstander. Ca. 1 000 er i *Neues Grünes Gewölbe*, mens 3 000 er i det opprinnelige *Grünes Gewölbe*.

Eksterne lenker
---------------

* (nl) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Grünes Gewölbe – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Grünes Gewölbe – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  

* Oversikt over de viktigste gjenstandene i museet, med bilder (tysk)
* Bilder fra tre rom, med informasjon (tysk)
* Artikkel i en tysk avis

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NKC **·** NKC **·** CiNii
 |
**Gu Cheng** (kinesisk: 顾城, pinyin: *Gù Chéng*, født 24. september 1956 i Beijing i Kina, død 8. oktober 1993 i Auckland i New Zealand) var en kinesisk dikter og fremtredende representant for den såkalte «tåkediktningen» (*Menglong shi*).

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Gu Chengs barndom var privilegert ved det at hans far var Gu Gong, et berømt medlem av Kuomintang og kjent militærdikter. I en alder av tre år oppfant han et eget språk, som han holdt for seg selv og ikke lærte til noen andre.

Men Gu gikk bare tre år på skole. Som 12-åring, under den mest dramatiske periode under kulturrevolusjonen, ble nemlig hans familie sendt til omskolering i et landlig område, Shandongprovinsen. Der ble de satt til å passe griser. Av denne grunn hevdet senere Gu at han lærte å dikte direkte fra naturen. Han klarte også å lære seg ved selvstudier en del om kinesisk litteratur og historie.

Gu Cheng arbeidet etter hvert også blant annet som snekker.

### Dikter

Gu Cheng skrev sine første dikt i 1977, men fremstod i den større offentlighet som dikter i samband med det kulturelle tøværet som oppstod etter Deng Xiaopings maktovertagelse i Folkerepublikken Kina i 1979. Han var en av grunnleggerne av det litterære tidsskriftet *Idag* (*Jintian*). Han ble kjent som en av de viktigere blant de kinesiske såkalte *tåkedikterne*.

I 1987 utvandret Gu Cheng til New Zealand, der han underviste ved Universitetet i Auckland. Sammen med sin hustru. lyrikeren Xie Ye, reiste han meget rundt om i verden, etter at han var blitt berømt ved oversettelser av sine verker. De bosatte seg i Rocky Bay, et lite sted på Waiheke Island.

I oktober 1993 tok Gu Cheng livet av seg ved hengning, etter å ha påført sin hustru livstruende skader med øks.

Verker oversatt til svensk
--------------------------

* *Stranden och det bortskämda barnet* (dikter tillsammans med Bei Dao). Svensk tolkning av Göran Malmqvist. Höganäs: Wiken, 1983. ISBN 9170241104
* *Idag: Sju unga röster från Kina.* Svensk tolkning av Göran Malmqvist. Höganäs: Bra lyrik, 1986.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, oppført som Cheng Gu, BNF-ID 12555805g[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6rb7zgm, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id gu-cheng, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Anne-Marie Brady: „Dead in Exile: The Life and Death of Gu Cheng and Xie Ye", Lest 3. oktober 2009 (PDF; 173 kB)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** BNE **·** CiNii **·** MusicBrainz
 |
**Ariston fra Keos** (flor. ca. 225 f.Kr.) var en gresk filosof i den peripatetiske skolen, og må ikke forveksles med stoikeren Ariston fra Khíos som var aktiv noen tiår etter.

Ariston, som stammet fra Ioulída på Kea, var elev av Lykon fra Troas. Lykon var etterfølgeren til Straton fra Lampsakos som *skolark* ved den peripatetiske skolen, og etter Lykos' død rundt 225 f.Kr. ble Ariston sannsynligvis Lykons etterfølger. Ifølge Cicero var Ariston en elegant mann med god smak, men han manglet tyngde og energi, noe som hindret at skriftene hans fikk den oppmerksomheten de ellers fortjente.

Kildematerialet etter Ariston består bare av noen fragmenter, men vurdert ut fra det beskjedne kildematerialet, ser det ut til han fulgte sin læremester ganske tett. Etter å ha listet opp skriftene til Ariston fra Khíos, skriver Diogenes Laertios, at Panaitios og Sosikrates, begge fra Rhodos, tilskrev alle disse verkene Ariston «Peripatetikeren», dvs. Ariston fra Keos, med unntak av brevene. Athenaios tilskriver ved flere anledninger et av disse verkene, *Dissertations on Love*, til Ariston fra Keos. Et av verkene av Ariston som Diogenes Laërtius ikke nevner, bærer tittelen *Lyko*, sannsynligvis til læremsterens ære. To epigrammer i *Anthologia Graeca*, blir vanligvis tilskrevet Ariston fra Keos, uten at det finnes bevis for at det er korrekt.

Referanser
----------

1. ↑  Diogenes Laertios, v. 70, 74
2. ↑  Cicero, *de Finibus*, v. 5
3. ↑  Diogenes Laërtius, vii. 163, se i Ariston fra Khíos i *Lives of the Eminent Philosophers*
4. ↑  c, *Deipnosophists*, x. 419, xiii. 563, and xv. 674
5. ↑  Athenaios, *Deipnosophists*, x. 419, xiii. 563, og xv. 674
6. ↑  Plutarch, *de Aud. poet.* 1.
7. ↑  *Anthologia Graeca*, vi. 303, og vii. 457

Litteratur
----------

* Fortenbaugh, W. White, S. *Aristo of Ceos: Text, Translation, and Discussion*. Transaction Publishers. (2006). ISBN 0-7658-0283-X

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | (en) Lives of the Eminent Philosophers/Book VII#Ariston – originaltekster fra den engelskspråklige Wikikilden |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** ICCU **·** CiNii
 |
Løkken vises som den trekantede tomten mellom *Pipervigen* og *Grændsen* på et kart fra 1840
Deler av den opprinnelige løkken er avmerket som *Grünings have* på et kart fra 1860. Dagens Stortingsgata er avmerket med det tidligere navnet *Drammensveien*
**Grünings løkke** var en byløkke i Bymarken som lå i området som i dag kan avgrenses fra sjøen i Pipervika opp til Stortinget, Karl Johans gate, og ned Universitetsgata tilbake til sjøen, store deler av det området som senere ble kalt «Vika» og hvor Oslo rådhus i dag står. Den nordlige delen av løkkeeiendommen er dagens Eidsvolls plass. I vest grenset den til Ruseløkken.

Løkken ble opprinnelig eiet av nederlenderen Selius Marselis på 1650-tallet som oppførte et stort lysthus, *Marselienborg*, med en omfattende hage. Det skal ha vært tulipanbed og flere fiskedammer på eiendommen.

Senere var det flere eiere av eiendommen, blant dem Lorentz Reichwein, og i 1818 ble den kjøpt av generalkonsul Andreas Grüning. Da han døde i 1842 ble dagens Stortingsgata opparbeidet som en forlengelse av Drammensveien og denne delte eiendommen i to. Den nye veien fikk navnet Drammensveien.

Som følge av at eiendommen ble delt, solgte Grünings enke i 1846 den nordlige delen, altså delen mellom den nye veien og Karl Johans gate, til gårdeierne på nordsiden av Karl Johans gate. Slik ønsket disse å unngå at dette området ble utparsellert til byggetomter. Dette førte at dette området ble liggende ubebygd og kunne senere bli opparbeidet til dagens Eidsvolls plass. 

Samtidig med salget av den nordlige delen av tomten, utparsellerte Grünings enke den øvrige løkkeeiendommen, altså området fra Stortingsgata og til sjøen, til byggetomter.

Hovedhuset lå der hvor hjørnet av Rosenkrantz' gate og Stortingsgata er i dag. Hovedhuset og eiendommen hadde opprinnelig adkomst fra den daværende sentrumsbebyggelsen over dagens Wessels plass og losjebygningen for frimurerne. 

Hovedhuset ble revet i 1868 i forbindelse med bygging av bygårdene.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
**Muzafer Sherif** (født Muzaffer Şerif Başoğlu, 29. juli 1906 i Ödemiş i İzmir, død 6. oktober 1988 i Fairbanks i Alaska) var en tyrkisk psykolog. Han bodde det meste av sitt liv i USA. Sherif var en pionér innen moderne sosialpsykologi, og er særlig kjent for sin teorier innen sosiale normer og konflikter. Den eksperimentelle sosialpsykologien stod sterkest på midten av 1900-tallet, og Sherif etterprøvde sin konfliktteorier gjennom blant andre Røverhulen (*Robber's Cave*).

Han ble født inn i en relativt velstående familie som nest eldst av fem søsken. Sherif hadde bachelorgrad fra American International College i İzmir fra 1926 og mastergrad fra Universitetet i Istanbul fra 1928. Han dro deretter til USA, tok mastergrad ved Harvard University i 1932, og tok endelig doktorgrad ved Columbia University i 1935. Sherif foreleste ved Universitetet i Ankara fra 1935, og fikk oversatt viktig litteratur om psykologi til tyrkisk. For sin motstand mot nazismen ble han fengslet i Tyrkia, men senere løslatt i 1944 etter påtrykk fra amerikanske myndigheter. Sherif ble deretter boende i USA for godt. Deretter underviste og forsker han ved læresteder som Princeton University, Yale University, University of Oklahoma, University of Texas, University of Washington og University of Pennsylvania, og ble professor emeritus i sosiologi ved sistnevnte i 1972.

Han var gift med sosialpsykolog Carolyn Sherif (født Wood), og fikk tre døtre med henne. Mesteparten av Muzafer Sherifs forskning ble gjort i samarbeid med ektefellen, og i alt skrev han 24 bøker og mer enn 60 vitenskapelige artikler. Sherif døde av et hjerteinfarkt ved Fairbanks Memorial Hospital i Alaska i 1988, 82 år gammel.

Referanser
----------

1. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6km6rrj, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   LIBRIS, libris.kb.se, utgitt 5. oktober 2009, besøkt 24. august 2018[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Guggenheim Fellows database, Guggenheim fellows ID muzafer-sherif[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2 3  «Muzafer Sherif, 82, Psychologist Who Studied Hostility of Groups». *The New York Times* **(engelsk)**. 27. oktober 1988. Besøkt 13. august 2012.
5. 1 2 3 4 5  Stock, Robin (1999). «Muzafer Sherif (1906 - 1988)» **(engelsk)**. Muskingum College. Arkivert fra originalen 1. september 2012. Besøkt 13. august 2012.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Encyclopædia Universalis **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC
 |
| Slaget ved Ostrołęka |
| --- |
| Konflikt: Det polske opprøret |
|  |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 26. mai 1831 |
| Sted | Ostrołęka i Polen53°6'N 21°37'Ø |
| Resultat | Russisk seier |

 |
| Stridende parter |
| Polen | Russland |
| Kommandanter og ledere |
| Jan Skrzynecki | Hans Karl von Diebitsch |
| Styrker |
| 30 000 soldater74 kanoner | 35 000 soldater148 kanoner |
| Tap |
| 6400hvorav omkr. 2000 døde | 5800 |

**Slaget ved Ostrołęka** var et av de største slagene under Det polske opprøret 1830-31. Slaget sto 26. mai 1831 mellom polske styrker under ledelse av Jan Skrzynecki som forsvarte byen Ostrołęka, og russiske styrker under ledelse av Hans Karl von Diebitsch. På tross av at de polske styrkene fremdeles holdt selve byen på slutten av dagen og de russiske og polske tapene var omtrent like store, har slaget i ettertid blitt sett på som et polsk nederlag. De russiske styrkene hadde tilnærmet uendelige forsyninger av personell, mens den polske hæren ikke var i stand til å erstatte sine tap.

Slaget ble et symbol for det feilslåtte opprøret og er sentralt i Johan Sebastian Welhavens dikt *Republikanerne*. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Den liberale internasjonale** er en internasjonal paraplyorganisasjon for liberale politiske parti. Den ble grunnlagt i 1947 i Oxford med målsetning å styrke liberalt demokrati internasjonalt på bekostning for totalitarisme, fascisme og kommunisme. Hovedkvarteret er i London. I Norge er partiet Venstre med i Den liberale internasjonale.

Idéer som medlemspartiene i Den liberale internasjonale har til felles er menneskerettigheter, frie og rettferdige valg og flerpartidemokrati, sosial rettferdighet, toleranse, markedsøkonomi, fri handel, bærekraftig utvikling og internasjonal solidaritet. Hvilke ideer vært enkelt medlemsparti vektlegger mest varierer. De grunnleggende prinsippene til organisasjonen er beskrevet i Oxford Manifestet. Både liberalistiske og sosialliberale parti er med, fra Danmark er både Venstre og Radikale Venstre medlemmer. Siden 2009 er presidenten det nederlandske parlamentsmedlemmet Hans van Baalen. Generalsekretær er makedonske Emil Kirjas.

Ungdomsorganisasjonen som blant annet Unge Venstre og Liberale Studenter i Norge er medlem av, heter International Federation of Liberal Youth.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Aristobulos av Kalkis** (gresk: Ἀριστόβουλος) var konge av Armenia Minor (Mindre Armenia) fra 55 til 72, utpekt av keiser Nero, og styrte i forståelsen av sitt rike som et romersk klientkongedømme, noe som er en moderne betegnelse: romerne benyttet betegnelsen «vennligsinnede konger».

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Aristobulos var sønn av Herodes av Kalkis og hans første hustru Mariamne. Herodes var et barnebarn av Herodes den store, «vennligsinnet konge» av Judea, via hans far Aristobulos IV. Mariamne var også barnebarn av Herodes den store via sin mor, Olympias. Aristobulos av Kalkis var således barnebarns barn av Herodes den store både på morssiden og farssiden.

Da hans far Herodes døde i 48 ga keiser Claudius kongedømmet Kalkis til Aristobulos' fetter Herodes Agrippa II som tetrark eller fjerdingsfyrste. Da Agrippa senere ble gitt områdene tidligere styrt av Herodes Filippo og Lysanias i 52, ble Kalkis gitt til Aristobulos. Kalkis var et lite kongerike nord for Judea i hva som er i dag er byen Qinnasrin i nordlige Syria, rundt 25 km sørvest for byen Aleppo.

I 55 ble han utnevnt av keiser Nero som konge av Armenia Minor, og deltok med sine styrker i deler av den romersk-partiske krigene i 58–63. Som gjenytelse for sin deltagelse mottok han en mindre andel av Armenia. I 73 synes det som om han deltok sammen med prokonsulen av Syria i en krig mot Antiokos av Kommagene.

Han var gift med Salome (i kristen tradisjon knyttet til fortellingen om drapet på Johannes Døperen ) etter at hun var blitt enke etter sin første ektemann Herodes Filippo. Med henne fikk Aristobulos tre sønner: Herodes, Agrippa og Aristobulos. Det er blitt funnet tre mynter med portretter av Aristobulos og Salome.

Navnet «Salome» er blitt gitt til en stedatter av Herodes Antipas i Josefus' *Ioudaike archaiologia* (Jødisk forhistorie), men er omtalt uten navn i Markus- og Matteusevangeliet i Det nye testamente.

Referanser
----------

1. ↑  Bryce, Trevor (2014): *Ancient Syria*, Oxford University Press, s. 233. For å minske trykket på sine grenser foretrakk romerne å opprettholde eller beholde en svak nasjon eller bufferstat ved sine grenser, mellom seg og en farligere fiende. Roma beholdt også retten til å utnevne (og avsatte) slike konger. Først på 100-tallet ble en rekke slike klientstater eller semi-uavhengige stater omgjort til romerske provinser.
2. ↑   Smith, William (1849): *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, s. 301-302
3. ↑  Tacitus: *Annals*, XIII.7; XIV.26
4. ↑   Mynter med portretter av Aristobulus og av Salome
5. ↑   Josedus: *Ioudaike archaiologia* (Jødisk forhistorie), bok XVIII, 5,4

Litteratur
----------

* Gillman, Florence Morgan (2003): *Herodias: At Home in that Fox's Den*, Liturgical Press, ISBN 9780814651087


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Ny tittel** | **Konge av Armenia Minor**(55–72) | Etterfølger:**Annektert av Romerriket** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Slaget ved Pigae** fant sted fra 11. til 18. mars 922 i utkanten av Konstantinopel. Det sto mellom bulgarerne og bysantinerne, og endte med bulgarsk seier.

Etter de store seierne i 917 prøvde Simeon I av Bulgaria å overta den bysantinske tronen fra den mindreårige bysantinske keiseren Konstantin VII, men i 919 ble mora hans, Zoe Karbonopsina, satt på tronen istedenfor Konstantin av admiral Romanos Lekapenos, og året etter gjorde admiralen seg selv til med-hersker, noe som gjorde at Simeon I ikke kunne ta over tronen på diplomatisk vis. Han erklærte derfor krig mot Det bysantinske riket i 920.

I 922 marsjerte en stor bulgarsk armé under ledelse av Theodore Sigritsa gjennom Strandzja-fjella og nådde utkanten av Konstantinopel. Romanos sendte tropper under kommandør Potas Argirus og marineadmiralen Alexions Musele for å stoppe bulgarerne. Slaget fant sted ved Pigae. Bulgarerne var ikke til å stoppe, og de bysantinske kommandørene var de første til å flykte. Musele drukna i et desperat forsøk på å komme seg ut til et skip. Nesten alle de bysantinske soldatene ble drept, drukna eller tatt til fange.

Etter slaget brente bulgarerne palassene i Pigae, inntok Det gylne horn og dro tilbake til Preslav som seierherrer.
Det forente Silla.
**Taejong Muyeol av Silla** (koreansk hanja: 太宗武烈王; hangeul: 태종무열왕; revidert romanisering: *Taejong Muyeol Wang*; født ca. 602, død 661), personlig navn **Gim Chunchu** (金春秋; 김춘추) var den 29. herskeren i det koreanske kongedømmet Silla, som han hersket over fra 656 til sin død i 661. Han har fått æren for å ha startet foreningen av Koreas tre kongedømmer, som hans rike, Silla, var ett av; de to andre het Baekje og Goguryeo. Muyeol var en barndomsvenn av general Kim Yu-sin, som ble hans svoger da Muyeol giftet seg med Yusins yngre søster.

Bakgrunn
--------

Kong Taejong Muyeol ble født med "hellig blod"-rangen *seonggol*.[] Hans far, Gim Yongsu (金龍樹), var en av sønnene til Sillas 25. konge, Jinji. Da Jinji ble styrtet i 579 ble alle medlemmer av hans gren av kongefamilien, inkludert Gim Yongsu, regnet for uegnede til å herske over kongedømmet. Men siden Yongsu var en av de få gjenværende *seonggol*ene, og siden han giftet seg med en *seonggol*-prinsesse, kong Jinpyeongs datter Cheonmyeong, ble deres barn dermed en *seonggol* med rett til å kreve tronen.[] Gim Yongsu ble så et mektig medlem av rikets regjering, men siden mistet han all makta til Gim Baekban, kongens bror. For å overleve gikk han med på å bli degradert til *jingol*, rangen under *seonggol*. Slik mistet han sin mulighet til å bli konge, og det samme skjedde med hans sønn, Gim Chunchu. Men da alle *seonggol*ene var døde måtte man finne en *jingol* til å overta tronen. Medlemmene av regjeringa ville ha Gim Alcheon (aka. So Alcheon), som da var *sangdeung*, den øverste stillinga i regjeringa, til å overta tronen. Hans far var en *seonggol* som hadde giftet seg med en *jingol* slik at hans sønn ikke ville bli en *seonggol* og dermed måtte ta del i kampen om tronen. Men Kim Yu-sin støttet Gim Chunchu, og Gim Alcheon nektet å bli konge, og støttet heller Gim Chunchu, som dermed ble satt på tronen.

Regjeringstid
-------------

Som konge hadde Muyeol godt kjennskap til Tang-dynastiets keiser Gāozōng, siden han og keiseren hadde vært venner før Gāozōng ble keiser.[] Muyeol hadde støttet keiseren, som siden svarte med å støtte kong Muyeol. Han brukte mye tid på å trygle Táng om å ødelegge riket Baekje, noe Táng til slutt sa seg villig til i 660, og de sendte da en hær på 130 000 soldater under general Su Dingfang.[] I mellomtiden dro Kim Yu-sin fra Silla med 50 000 soldater og utkjempet det blodige slaget ved Hwangsanbeol, hvor Baekje led et alvorlig nederlag. Kong Uija av Baekje svarte med endelig å overgi seg. Hans rike ble så erobret av Silla, som dermed hadde Goguryeo som sin eneste rival på Koreahalvøya. 

I juni det følgende året døde Muyeol, og han ble etterfulgt av sin sønn Gim Beopmin, som ble kong Munmu av Silla.

Referanser
----------

1. ↑   Faceted Application of Subject Terminology, oppført som King of Korea T'aejong Muyŏl Wang, FAST-ID 128911, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Jindeok av Silla** | **Konge av Silla (Koreansk monark)**(656–661) | Etterfølger:**Munmu av Silla** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
Peterskirken var patriarkalbasilikaen til den latinske patriarken av Konstantinopel
**Den latinske patriark av Konstantinopel** var en av den romersk-katolske kirkens patriarker. Tittelen eksisterte fra 1204 til 1964, men var fra 1261 en ren ærestittel (titulærpatriark).

Konstantinopel ble i 330 Romerrikets hovedstad og dermed det viktigste bispesetet etter Roma, og utgjorde fra 451 ett av oldkirkens fem patriarkater. Den økende kløften mellom øst- og vestkirken (dvs. de fire ortodokse patriarkene på den ene siden og den katolske kirken med paven i Roma på den andre) førte i 1054 til det såkalte store skisma. Etter skismaet anerkjente ikke den katolske kirke lenger rettmessigheten til bl.a. patriarken av Konstantinopel.

Korsfarernes opprettelse av Det latinske riket i 1204 muliggjorde det for den katolske kirke å innsette egne, latinsk-rituelle patriarker av Konstantinopel. Den ortodokse patriarken ble utvist og levde i eksil i Nikea.

Med Mikael VIII Palaiologos’ gjenerobring av Konstantinopel i 1261 måtte den latinske patriarken forlate byen. Paven videreførte imidlertid patriarktittelen, som dermed etter hvert ble redusert til en ren æresbetegnelse. Patriarkalbasilikaen som var knyttet til Konstantinopel, var Peterskirken i Roma.

Den katolske kirkens krav på patriarksetet i Konstantinopel gjorde det vanskelig å oppnå forsoning med den ortodokse kirke. Etter 1948 ble patriarkatet derfor ikke lenger besatt. Pave Paul VI opphevet patriarkatet endelig i 1964.

Dagens katolske jurisdiksjon i Istanbul er det apostoliske vikariatet Istanbul (grunnlagt i 1742 som *det apostoliske vikariat Konstantinopel*).

Se også
-------

* Liste over latinske patriarker av Konstantinopel

  


| * v
* d
* r
Den katolske kirkens patriarkater |
| --- |
| «Store» patriarkater | 
Alexandria (koptisk) •
Antiokia (maronittisk) •
Antiokia (melkittisk) •
Antiokia (syrisk) •
Babylon (kaldeisk) •
Kilikia (armensk) •
Roma (latinsk)
 | En patriarks våpenskjold |
| «Små» og *titulære* patriarkater | 
*Alexandria* (melkittisk) •
Jerusalem (latinsk) •
*Jerusalem* (melkittisk) •
Lisboa (latinsk) •
Venezia (latinsk) •
*Vestindia* (latinsk) •
*Østindia* (latinsk)
 |
| Historiske patriarkater | 
Alexandria •
Antiokia •
Aquileia •
Grado •
Karthago •
Konstantinopel (alle latinske)
 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | CatolicDiocese
 |
**Vincenzo Demetz** (født 10. oktober 1911, død 24. november 1990) var en italiensk langrennsløper som konkurrerte på 1920- og 30-tallet.

Han deltok i alle tre langrennsøvelsene under OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen. I de individuelle øvelsene ble han nr. 13 (18 km) og 16 (50 km). I tillegg gikk han stafetten, der Italia ble beste ikke-nordiske nasjon med en fjerdeplass.

Han tok sine første (og eneste) medaljer i internasjonale mesterskap under VM 1937 i Chamonix, der han i tillegg til bronsemedaljen på 50 km var med på å gå det italienske stafettmannskapet inn til tredjeplass.

Meritter
--------

* VM 1927 i Cortina d'Ampezzo
	+ 4.-plass på 50 km
* OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen
	+ 4.-plass på 4 x 10 km stafett
* VM 1937 i Chamonix
	+ Bronse på 4 x 10 km stafett
	+ Bronse på 50 km

Referanser
----------

1. ↑   www.sports-reference.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vincenzo Demetz – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Vincenzo Demetz – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Vincenzo Demetz – FIS (langrenn) Rediger på Wikidata
The *R101* viser størrelsen, legg merke til manskaper, det gir et innblikk iluftskipets størrele.en hensikt med fortøyinsaster var å redusere antall menn nøvendig til fortøyningsprosessen
**Fortøyningsmast** er en struktur konstruert for at luftskip skal kunne fortøye vanligvis utenfor en luftskiphangar eller et annet sted. Mer spesifikt; fortøyningsmasten har en anordning på topen som tillater at man fra luftskipets baug kan feste et tau til mastetoppen. Når det ikke er nødvendig eller påkrevet å sette luftskipet inn i sin hangar mellom flyvningene, kan luftskipet forankres på land eller sjø med en eller flere vaiere eller til en fortøyningsmast. Etter utviklingen av fortøyningsmastene ble det en standard og man sparte et omfattende manuelt arbeide.

Tidlig utvikling
----------------

Å feste luftskipets nese til toppen på en kan kanskje virke som en underlig løsning, men luftskip hadde fløyet en del år før fortøynigsmaster ble vanlig. Det første luftskip, kjent for å blitt forankret til en mast var HMA (*His Majesty's Airship*) No.1, med navnet *Mayfly* den 22. mai 1911. Den 38 ft (12 m) masten var montert på en pongtong med beskyttelse mot vinden som bestod av striper med canvas festet til masten. En løsning som ikke var tilfredsstillende, fikk luftskipet ustøtt i vindkastene på opptil 43 miles per time (69 km/t) og ble fjernet.. Videre eksperimenter med å forankre blimps ble foretatt i løpet av 1918.

The *R100* at the mooring mast in Montreal, Canada, 1930

Fortøyningsmaster i Norge
-------------------------

I forbindelse med Roald Amundsens ferd med Luftskipet «Norge» i 1926 ble det reist tre fortøyningsmaster i Norge, på Ekeberg utenfor Oslo, i Vadsø og i Ny-Ålesund på Spitsbergen (hvor det også ble bygget en luftskiphangar). Mastene i Vadsø og i Ny-Ålesund står fremdeles. Masten på Ekeberg ble revet under krigen 1940-45 og smeltet om på grunn av mangel på stål

Referanser
----------

1. ↑  Newmark, Maxim (1954). *Illustrated Technical Dictionary*. The Philosophical Library - New York.
2. ↑  Williams, T, 2009 (Reissue), "Airship Pilot No. 28", Darcy Press, UK, ISBN 978-0-9562523-2-6
3. ↑  Ventry, A. and Kolesnik, E, 1982, ‘Airship Saga’, Blandford Press, Dorset, ISBN 0-7137-1001-2
4. ↑  Jackson, R. 1971,"Airships in Peace and War", Cassel and Company Ltd, London WC1, ISBN 0 – 304 – 93829 – 7