recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ewald Nowotny** (født 1944 i Wien er en østerriksk jurist, statsviter og økonom, som fra 2008 til 2019 var sentralbanksjef for Østerrikes nasjonalbank.

Utdanning og yrkeserfaring
--------------------------

Nowtony studerte jus og statsvitenskap (*government science*) ved Universitetet i Wien og Institute for Advanced Study i Wien, og i 1967 tok han doktorgrad innen jus ved Universitetet i Wien. Han er også æresdoktor innen samfunnsvitenskap og samfunnsøkonomi ved Alpen-Adria-Universität Klagenfurt, en tittel han ble tildelt i 2008. 

Han har jobbet innen akademiske kretser ved siden av sin yrkeskarriere innen banknæringen. Fra 1968 til 1973 var han assistent for professor Kurt W. Rothschild ved Johannes Kepler Universität Linz. Han fikk et innstegsprofessorat, deretter en innstegsforskerstilling og professorat ved Harvard University, Technische Universität Darmstadt og Johannes Kepler-universitetet i Linz i 1973. Han var professor ved Wirtschaftsuniversität Wien fra 1981 til 2008, der han også var viserektor fra 2003 til 2005. 

Han var styremedlem, og senere styreformann (*president*) i Österreichische Postsparkasse (PSK) fra 1971 til 1979. I perioden 1999 til 2003 jobbet han for Den europeiske investeringsbanken i Luxembourg, som visepresident og styremedlem. Fra 2006 til 2007 var han administrerende direktør i BAWAG P.S.K. Bank für Arbeit und Wirtschaft og Österreichische Postsparkasse AG. 

Han har hatt en rekke verv; han har sittet i representantskapet i Vienna Insurance Group, Linz AG, VAMED Management Und Service, Dexia – Kommunalkredit Bank, Oesterreichische Kontrollbank, Voest Alpine og han har sittet i styret i Østerrikes nasjonalbank. Han har vært i Østerrikes parlament i 20 år fra 1979 til 1999, der han fra 1985 til 1999 har ledet Finanskomiteen. 

Den 1. september 2008 overtok han som sentralbanksjef i Østerrikes nasjonalbank, og overtok da etter Klaus Liebscher. Da han gikk av i 2019 overtok Robert Holzmann denne stillingen.

Referanser
----------

1. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000026702, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 11. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 1. mars 2015[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* CV på sentralbankens hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** Munzinger (iba)
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Belgias flagg Belgia |
| Snøbrett |
| Vinter-OL for ungdom |
| Gull | Lausanne 2020 |  Slopestyle |
| Junior-VM i snøbrett |
| Gull | Krasnojarsk 2021 |  Slopestyle |
| Bronse | Krasnojarsk 2021 |  Big Air |
| Bronse | Kläppen 2019 |  Big Air |

**Evy Poppe** (født 2. mars 2004 i Gent) er en snøbrettkjører fra Belgia. Hun deltok i slopestyle under Vinter-OL 2022 i Beijing, der hun kom på 14.-plass. Hun vant slopestyle under Junior-VM i snøbrett 2021 og under Vinter-OL for ungdom 2020.

Idrettskarriere
---------------

Poppe debuterte i Europacupen i snøbrett 2017/18 i november 2017, med en andreplass, og hun kom på 13.-plass i slopestyle totalt i europacupen denne sesongen. Neste sesong vant hun big air i ett av rennene i Europacupen i snøbrett 2018/19, og kom på sjetteplass i big air europacupen.

Under Junior-VM i snøbrett 2019 kom hun på tredjeplass i big air og fjerdeplass i slopestyle, og hun deltok i Vinter-OL for ungdom 2020 i Lausanne, der hun vant slopestyle og kom på tiendeplass i big air. Hun deltok i VM i freestyle og snøbrett 2021, og kom der på 23.-plass i slopestyle. Hun deltok også i Junior-VM i snøbrett 2021, der hun fikk bronse i big air.

Hun kom på fjerdeplass i europacupen 2020/21, i Slopestype & Big Air. Hun kom på 65.-plass sammenlagt i verdenscupen 2020/21.

Under Vinter-OL 2022 kom hun på 14.-plass i slopestyle, som eneste deltaker fra Belgia.

Referanser
----------

1. 1 2   www.lausanne2020.sport, besøkt 12. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Olympics.com - *Evy Poppe* Arkivert 1. februar 2022 hos Wayback Machine. besøkt 7. februar 2022.
3. ↑  FIS - *Evy Popps - Europa Cup standings*, besøkt 7. februar 2022.
4. ↑  FIS - *Cup standings - Europa cup -* Big Air 2019, besøkt 7. februar 2022.
5. ↑  FIS - *Evy Poppe - Results*, besøkt 7. februar 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Evy Poppe – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Evy Poppe – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Evy Poppe – FIS (snøbrett) Rediger på Wikidata

* (en) Evy Poppe – TheSports.org Rediger på Wikidata
**Børge Hielm** (født 21. juni 1823 i Solvorn, død 14. desember 1863) var en norsk journalist.

Liv
---

Han var sønn av prokurator Henrik Andreas Hielm (død 1847) og Christiane Marie Louise Irgens. Etter privat undervisning ble han student i 1843 og *cand. jur.* i 1853. I mellomtiden hadde han vært referent ved den danske grunnlovgivende forsamlingen 1848–49. I de neste årene levde han som journalist i Christiania, før han på 1850-tallet ble ansatt som kasserer ved jernbaneanlegget på Kongsvingerbanen. Han døde i denne stillingen i 1863.

Hielm var sekretær i Centralforeningen for Udbredelse af Legemsøvelser og Vaabenbrug, og foretok en reise til Sveits sommeren 1863 i forbindelse med skyttersaken.

Han utarbeidet *Storthings-Efterretninger* for 1854 og var stortingsreferent for *Christiania-Posten* på Stortinget i 1851. Senere skrev han for *Krydseren* og *Aftenbladet*, hvor han var redaksjonssekretær under Ole Richter.

Litteratur
----------

* «Hielm, Børge», i Halvorsen, J.B. (1888). *Norsk Forfatter-Lexikon 1814-1880*. Kristiania: Den Norske Forlagsforening.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
Cranmers bønnebok fra 1549
**Bønnebokopprøret** (**Prayer Book Rebellion**), også kjent som **Det vestlige opprøret** (**Western Rebellion**) var et opprør i det sørvestlige England i 1549.

I 1540-årene hadde Edward VI innført en rekke forandringer i den religiøse praksis for å fjerne visse ting som ble ansett for å være for katolske. De gamle liturgiske tekstene på latin ble i 1548 erstattet av *Den allmenne bønneboken*, *Book of Common Prayer*. Dette var upopulært i store deler av befolkningen, og møtte spesielt motstand i Devon og Cornwall. I Cornwall fikk det en betydning utover den religiøse, da mange i området ikke snakket engelsk, bare kornisk. 

I 1549 kom *Act of Uniformity 1549*, som gjorde det ulovlig å bruke den gamle bønneboken etter pinse 1549. Offentlige tjenestemenn fikk i oppgave å sørge for at dette ble håndhevet. 

I Sampford Courtenay i Devon fikk menigheten presten til å bruke den gamle boken. Lovens menn kom til den neste gudstjenesten for å sørge for at den nye ble brukt, og et håndgemeng under gudstjenesten førte til at en tilhenger av den nye boken, William Hellyons, ble spiddet med en høygaffel på kirketrappen. 

Opprørerne i menigheten samlet flere tusen støttespillere fra byer og landsbyer i nærheten, og fikk også med folk fra Cornwall. De gikk østover mot Crediton, og beleiret Exeter og krevde at den nye boken ble trukket tilbake. 

I London ble kongen og Det indre råd skremt av nyhetene fra vest, og en av kongens rådgivere, Sir Gawain Carew, ble sendt ut for å roe ned opprørerne. Samtidig ble Lord John Russell bedt om å samle tyske og italienske leiesoldater i tilfelle det ble nødvendig å bruke makt. 

Opprørerne var stort sett bønder, og hadde få andre våpen enn høygafler. Da det ble bestemt å bruke makt drepte leiesoldatene over tusen av dem ved Crediton, for så å drepe omkring 900 ubevæpnede mennesker ved Clyst St Mary. Ved Sampford Courtenay ble ytterligere 1 300 drept, og 300 døde ved Fenny Bridges. Kongen utstedte ordre om at hertugen av Somerset og erkebiskop Thomas Cranmer skulle fortsette kampen. Under Sir Anthony Kingston gikk leiesoldater inn i Cornwall, hvor ytterligere opprørere ble drept. Totalt mistet omkring 4 000 livet.

Et forsøk på å få Den allmenne bønneboken oversatt til kornisk til bruk i Cornwall ble ikke akseptert. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Oscar Cabrera Melgar** er en salvadoransk økonom, som siden juni 2014 har vært sentralbanksjef i El Salvadors sentralbank. Før dette var han sjeføkonom ved sentralbanken.

Utdanning og yrkeskarriere
--------------------------

Melgar har en lisensiatgrad (*Licenciada*) innen samfunnsøkonomi fra Universidad de El Salvador, der han gikk ut i 1989, og han har en doktorgrad *cum laude* fra Universitetet i Sevilla som han sluttførte i 1997, med spesialisering innen internasjonal økonomi og utviklingsøkonomi. 

Han begynte å jobbe i sentralbanken i 1992. Da han ble utnevnt til sentralbanksjef var han sjeføkonom i sentralbanken, i avdelingen for økonomisk forskning. Denne stillingen hadde han fra 1999. 

Ved siden av sine posisjoner i sentralbanken har han også vært professor i makroøkonomi ved Ph.D-studuet ved University of Zulia, og han har undervist ved Universitetet i Sevilla og Technological University of El Salvador.

Referanser
----------

1. ↑  Oscar Cabera Melgar - *Experiencia Profesional* Arkivert 5. mai 2016 hos Wayback Machine. besøkt 5. mai 2016.
2. ↑  Banco Central de Reserva de El Salvador - *Oscar Cabrera Melgar* Arkivert 23. september 2015 hos Wayback Machine. besøkt 5. mai 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Offisiell hjemmeside Arkivert 16. april 2016 hos Wayback Machine.
* Presentasjon på sentralbankens hjemmeside Arkivert 23. september 2015 hos Wayback Machine.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Marta Evelyn de Rivera** | **Sentralbanksjef for El Salvadors sentralbank**(2014–-) | Etterfølger:***Sittende*** |
Nordfjorden
Utfjorden sett fra Ryssfjæra mot Randabygda. *Panoramaveien* er synlig skår i terrenget på nordsida av fjorden.  Foto: C. Hill (2009) 
**Utfjorden**, eller **Utvikfjorden** er en del av Nordfjord i kommunene Gloppen, Stad og Stryn. Fjorden ligger mellom Hundvikfjorden i vest, og strekker seg 26 km østover til tettstedet Utvik, som fjorden har fått navnet etter. Den videre delen av Nordfjord har navnet Innvikfjorden. 

Fjorden tar over for Hundvikfjorden i vest og har innløp ved ferjesambandet på E39 mellom Anda og Lote, rett øst for innløpet til Gloppefjorden. Sandane lufthamn er plassert på gården Hjelmeset på sørsiden av fjorden. Området mot fjorden til sør er bratt og ulendt i den delen som tilhører Gloppen, med unntak av den lille landbruksbygda Føleide, beliggende nord for Vereide. Området ved fjorden her, Ryssfjæra, var fra gammelt av landingssted for båter. Videre mot øst, over grensen til Stryn, ligger gårdene Moldreim, Tishammar og Frøyset langs Fv725. Fylkesveien ender ved til Utvik. 

Fjorden danner kommunegrensen mellom Stad og Gloppen fra Lote til bygda Hennebygda på nordsida av fjorden, herfra tilhører nordsiden Stryn kommune. Langs nordsida av fjorden ligger gårdene Randabygd og Hopland i bratt terreng. Langs hele nordsida går fylkesvei 698, flere steder med et fall på opp mot 600 meter mot fjorden. Veien blir av denne grunn kalt for «panoramaveien». På høydene her ligger gården Fjelli, tvers over fjorden for Utvik. Her dannes skillet til Innvikfjorden som er navnet på den innerste delen av Nordfjord.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Richmond jernbanestasjon** i Melbourne er en del av byens jernbanenettverk og et knutepunkt for jernbanelinjene Alamein, Belgrave, Cranbourne, Frankston, Glen Waverley, Lilydale, Pakenham og Sandringham i Victoria, Australia. Den betjener forstaden Richmond i den sørøstre delen av Melbourne og åpnet 8. februar 1859 som Punt Road. Den skiftet navn til Swan Street 12. desember 1859 og så til Richmond 1. januar 1867.

Historie
--------

Richmond stasjon har blitt flyttet og gjenoppbygget fire gangen. Den første stasjonen var på marknivå og åpnet 8. februar 1859 som Punt Road. Den stengte samme år, 12. desember 1859. På samme dag ble en ny stasjon kalt Swan Street åpnet også på marknivå. Den skiftet navn til Richmond 1. januar 1867. I 1885 ble en forhøyet stasjon nord for Swan Street med seks plattformer.

I 1930-årene var det for få som benyttet stasjonen. I 1940 ble det anbefalt at den gjenoppbygd, men finansieringsproblemer under andre verdenskrig forhindret at det skjedde. Stasjonen hadde forfalt så mye at den ble kondemnert av de lokale myndighetene og arbeid med en erstatning startet i 1950-årene, som del av Operation Phoenix, som var gjenoppbygging av Victoris jernbane i etterkrigstiden. Men det var ikke før 26. mars 1960 at den nåværende stasjonen var fullført. Den er plassert litt vest for den forrige stasjonen, med broer på hver ende av stasjonen, over Punt Road og Swan Street og kunne håndtere ti spor. En stund ble plattformer både på den nye og gamle stasjoner benyttet før den opprinnelige stasjonen stengt og revet.

Stasjonen ble brukt til åpningsscenen av på den australske filmen *Romper Stomper* fra 1992. I filmen ble den kalt Footscray stasjon.

I 1994 ble det utført et stort arbeid med signalsystemet mellom Richmond og South Yarra stasjoner.

Richmond ble oppgradert til en Premium stasjon 4. desember 1996.

I 2018/2019 var den niende travleste jernbanestasjonen i storbyområdet Melbourne, med 4,17 millioner påstigninger per år.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Richmond». *Vicsig*. Besøkt 7. mars 2021.
2. ↑  Lee, Robert (2007). *The Railways of Victoria 1854-2004*. Melbourne University Publishing Ltd. s. 185. ISBN 978-0-522-85134-2.
3. ↑  Public Relations and Betterment Board (1952). *Phoenix Pauses*. Victorian Railway Commissioners.  (VR publicity brochure)
4. ↑  «Upgrading Eltham to a Premium Station». *Newsrail*. Australian Railway Historical Society. oktober 1997. s. 310.
5. ↑  «Station Patronage Data 2013-2018». *Philip Mallis*. Transport for Victoria. Besøkt 4. november 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Selvpåtenning** er en selvmordsmetode hvor man setter fyr på seg selv med den hensikt å skade seg selv alvorlig eller omkomme. Den har lange tradisjoner i noen kulturer, men har i de senere år vært en ekstrem form for politisk protest.

Politisk protest
----------------

Det mest kjente tilfellet er kanskje den buddhistiske munken Thích Quảng Đức, som i 1963 tente på seg selv på en vei i Saigon, i protest mot Sør-Vietnams president Ngô Đình Diệm undertrykkelse av buddhister. Selvmordet førte til flere selvpåtenninger, både i Vietnam og i USA. 2. november 1965 tok Norman Morrison sitt eget liv utenfor USAs forsvarsminister Robert McNamaras kontor, i protest mot USAs involvering i Vietnam.

I 1969 tok den tsjekkiske studenten Jan Palach livet sitt i Praha i protest mot den sovjetiske invasjonen året før. Tre år senere tok den litauiske studenten Romas Kalanta sitt liv ved selvpåtenning i Kaunas. Selvpåtenningen førte til de største demonstrasjonene mot Sovjet-styret etter krigen. 13 personer fulgte Kalantas eksempel, og tok livene sine ved selvpåtenning i 1972.

4. januar 2011 tok tunisiske Mohamed Bouazizi sitt eget liv ved selvpåtenning i protest mot korrupsjonen han ble utsatt for. Selvmordet førte til store demonstrasjoner i landet. Ti dager etter selvmordet flyktet president Zine El Abidine Ben Ali fra Tunisia.

Se også
-------

* Enkebrenning

Referanser
----------

1. ↑  12. november 1965: Churches: The Pacifists Arkivert 22. april 2008 hos Wayback Machine. *TIME Magazine*.
2. ↑  Misiunas, Romuald (1993). *The Baltic States: Years of Dependence 1940–1990* (revidert utg.). University of California Press. s. 252–253. ISBN 0-520-08228-1.
3. ↑  Rania Abouzeid (21. januar 2011): Bouazizi: The Man Who Set Himself and Tunisia on Fire. *TIME*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
Hundertschweizer for Ludwig XII. ca. 1507
Cent-suisses - hofftjenesteuniform, 1779
**Cent-Garde**, **Cent-Suisses**, eller **de hundre sveitsergardister** (tysk: **Hundertschweitzer**), var en styrke som ble opprettet i 1480 da kong Ludvig XI av Frankrike avdelte en gruppe sveitsergardister som sin personlige vaktstyrke. I 1496 dreide seg om hundre infanterisoldater og om lag 27 offiserer og sersjanter. Deres viktigste oppgave var beskyttelsen av kongen inne i hans slott som *garde du dedans du Louvre* (Louvres innendørsvakt), men tidligere hadde de også ledsaget kongen under krig. Under slaget ved Pavia (1525) falt alle kong Frans I' *cent-gardes* før kongen ble fanget og ført til Apania.

*De hundre sveitsergardister* delte oppgaven om det innendørs vakthold med kongens livvakter (*Garde du Corps*), som bestod av franskmenn.

*De hundre sveitsergardister* var bevæpnet med hellebarder; deres blader hadde det kongelige våpen i gull. De hadde også sverd med skjefter av gull. Deres seremonielle uniformer ble båret til 1789, og var en forseggjort 1600-talls sveitsisk drakt dekket med broderier og livré med blonder. En mindre ornamentert blå og rød uniform med bjørneskinnshodeplagg ble brukt under vanlig tjeneste.

*Cent Suisses* ble oppløst etter Ludvig XVI forlot Versailles i oktober 1789.

Styrken ble imidlertid gjenopprettet den 15. juli 1814 med oppsettelsen av en enhet med 136 vaktmannskaper og åtte offiserer. De ledsaget Ludvig XVIII til eksil i Belgia året etter, og returnerte med ham til Paris etter Slaget ved Waterloo. Enheten gjenopptok sine tradisjonelle rolle som palassvakter ved Tuileriene, men de ble i 1817 erstattet av en ny vaktstyrke bestående av menn utvalgt fra franske regimenter og fra kongens garde.

Referanser
----------

1. ↑  Rene Chartrand: *Louis XV's Army – Foreign Infantry*, s. 3; ISBN 1-85532-623-X
2. ↑  Liliane et Fred Funcken: *L'Uniforme et les Armes des Soldats de La Guerre en Dentelle*; ISBN 2-203-14315-0
De joniske øyer markert i gult
**De joniske øyer** (nygresk: Ιόνια νησιά, *Ionia nisia*; gammelgresk: Ἰόνιοι Νῆσοι, *Ionioi Nēsoi*; italiensk: *Isole Ionie*) er en øygruppe i Hellas. Øyene er oppkalt etter Io, prestinnen som Zevs forvandlet til en kvige for å skjule sin utroskap for Hera. Som kvige flyktet Io fra Lilleasia etter å ha blitt stukket av en klegg, og passerte De joniske øyer på svømmeturen til Egypt. Zevs, som hadde forvandlet seg til en okse, svømte derfra med avkommet deres, Europa, til verdensdelen som er oppkalt etter henne.

Tradisjonelt er de kalt «de syv øyer» (på nygresk Eptanisa, Επτάνησα; italiensk Eptaneso), men øygruppen innbefatter mange mindre øyer så vel som de syv hovedøyene. De syv er som følger, fra nord til syd:

* Korfu (Κέρκυρα)
* Paxos (Παξοί)
* Lefkada (Λευκάδα)
* Ithaka (Ιθάκη)
* Kefallonia (Κεφαλλονιά)
* Zakynthos (Ζάκυνθος)
* Kythira (Κύθηρα)

De joniske øyer (med unntak av Kythira, som hører inn under prefekturet Pireus og følgelig distriktet Attika) utgjør et eget distrikt (periferi).

Forskning
---------

Zakynthos preges redusert grunnvannskvalitet på grunn av forsaltning, store kalksteininnslag og reduksjon av grunnvannsnivået. Kildene til forurensningen skyldes sjøvannsinntrengning på grunn av overforbruk av vann i de kystnære områdene, gjødsel fra landbruket, deponering av ubehandlet avfall og en mangelfull håndtering av kloakk. Dessuten har man sett en kvalitetsreduksjon av overflatevannet som i hovedsak skyldes ukontrollerbare utslipp av ubehandlet avfall fra olivenpressene. I den forbindelse er det etablert et gresk-norsk samarbeid knyttet til vann- og avfallsproblematikken. Samarbeidet kalles Forskningsparken Zakynthos, og formålet er å legge til rette for forskning, undervisning og formidling av kunnskap om vann og biologisk avfall på øya. Partnere i dette samarbeidet er Universitetet for miljø- og biovitenskap (UMB), Τεχνολογικό Εκπαιδευτικό Ίδρυμα Ιονίων Νήσων (Teknologiske utdannelsesinstitutt for De joniske øyer, TEI), greske myndigheter og næringsliv.

Science Park Zakynthos er fysisk lokalisert på den økologiske gården Therianos Family Farm /Therianos Villas på Zakynthos, hvor det skal installeres et teknologisk demonstrasjonsfelt for kildeseparering innen vann og avløp til bruk i undervisning, forskning og formidling innen bærekraftig infrastruktur og separasjonsteknikk.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  John Man: *Attila* (s. 37), forlaget Gyldendal, Oslo 2009, ISBN 978-82-05-39335-6

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ionian Islands – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Science Park Zakynthos – Norsk-gresk forskningssamarbeid på Zakynthos

| * v
* d
* r
Periferier i Hellas |
| --- |
| Attikí **·** Sentral-Hellas **·** Sentral-Makedonia **·** Kreta **·** Øst-Makedonia og Trakia **·** Epirus **·** De joniske øyer **·** Nordlige egeiske øyer **·** Peloponnes **·** Sørlige egeiske øyer **·** Thessalia **·** Vest-Hellas **·** Vest-Makedonia **·** Klosterstaten Athos (selvstyrt område) | Hellas’ flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Selyf ap Cynan** eller *Selyf Sarffgadau* (død 616) opptrer i gammelwalisiske slektslister som en konge av kongeriket Powys tidlig på 600-tallet. Han er nevnt som sønn av Cynan Garwyn.

Hans navn er en walisisk form for Salomo, men opptrer i de eldste slektslister som Selim. Av omtale skal han ha hatt tilnavnet Sarffgadau, i betydningen «krigsormen». I henhold til *Ulster-annalene* og *Annales Cambriae* (eller *Annalene fra Wales*) døde han i år 616 i slaget ved Chester i kamp med Æthelfrith av Northumbria. *Ulster-annalene* gir ham tittelen «konge av britonene», kanskje på grunn av at han ledet en felles hær av mer ett britonsk kongerike i dette slaget mot Northumbria. Kongen av Gwynedd, Iago ap Beli, døde også i dette slaget i henhold til *Annales Cambriae*.

Referanser
----------

1. 1 2   Genealogics[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Maund, Kari (2000): *The Welsh Kings: The Medieval Rulers of Wales* (Tempus)


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Cynan Garwyn** | **Konger av Powys**(?––616) | Etterfølger:**Manwgan ap Selyf** |
**Shah Mohammed Rais** (født 1954) er en afghansk forfatter og bokhandler. 

Rais ble viden kjent på 2000-tallet etter Åsne Seierstads skildring av ham og familien i boka *Bokhandleren i Kabul* fra 2002. Etter bokas internasjonale lansering kom han med kraftig kritikk av Seierstad på grunn av hennes intime beskrivelser av familieforholdene hjemme hos ham. Under et besøk i Norge i 2003 truet han med å saksøke Seierstad for påstander han mente var injurierende og krenkende for både ham og familien. Han har videre hevdet at hun ved sin intime beskrivelser hadde brakt skam over familien og satt deres liv i fare på grunn av frykt for blodhevn. Saken vandret i norsk rettsapparat i flere år. Rais' kone saksøkte Seierstad etter at boka ble utgitt. Hun vant saken i tingretten, tapte i lagmannsretten, mens anken til Høyesterett ble nektet fremmet i 2015. Sakens kjerne var at norske domstoler krevde 300 000 kroner i sikkerhet av Rais før saken kom opp. Det var penger Rais ikke hadde, dermed ble den avvist. I 2016 klagde Rais advokat, Per Danielsen, denne avgjørelsen inn for Den europeiske menneskerettighetsdomstolen. Hans begrunnelse for å ta saken dit var at Norge ikke kunne stille slike krav om en slik økonomisk sikkerhet til borgere i EU-land. Og at hvorfor skulle skulle da Norge kunne stille krav om slik sikkerhet fra en person fra et land utenfor EU.

I 2006 utgav han boka *Det var en gang en bokhandler i Kabul*, oversatt til norsk av Finn Thiesen.

Referanser
----------

1. ↑  Staude, Tone (19. mai 2015). «Seierstad vant i Høyesterett». *NRK*. Besøkt 15. oktober 2020.
2. ↑  NTB (22. september 2016). «Bokhandler innklager Norge for menneskerettsdomstolen». *www.abcnyheter.no* **(norsk)**. Besøkt 15. oktober 2020.
3. ↑  «Det var en gang en bokhandler i Kabul av Shah Muhammad Rais». *bokelskere.no*. Besøkt 15. oktober 2020.

Portal: Litteratur
**Shag Rocks** (dvs. *skarveklippene*, spansk: *Islas Aurora*) er seks små klipper ca. 200 km vest for Sør-Georgia og 1000 km øst for Falklandsøyene i Sør-Atlanteren. 16 km lenger sørøst ligger klippen **Black Rock** (*svart klippe*). Øyene er en del av det britiske oversjøiske territoriet Sør-Georgia og Sør-Sandwichøyene. Argentina gjør krav på mange øyer i området, inkludert Shag Rocks og Black Rock.

Shag Rocks ligger på sørgeorgiaryggen og dekker et areal på under 0,2 km². Høyeste punkt ligger på 75 moh og vanndybden er ca. 319 m. Gjennomsnittstemperaturen er -1.2°C, og det er sjelden over 15°C.

Klippene har ingen vesentlig vegetasjon. Dyrelivet består hovedsakelig av sørgeorgiaskarv, antarktishvalfugl og vandrealbatross.

Shag Rocks ble muligens oppdaget av Joseph de la Llana med skipet «Aurora» i 1762 og navngitt *Auroraøyene* etter skipet. Det er imidlertid mange som mener at det dreide seg om et synsbedrag, tilfeldigvis i nærheten av Shag Rocks. Klippene ble observert av den amerikanske selfangeren James Sheffield med skipet «Hersilia» i 1819 og gitt det nåværende navn. Den første ilandstigningen på klippene ble foretatt i 1956 da en argentinsk geolog ble senket ned fra et helikopter for å samle steinprøver.

Eksterne lenker
---------------

* The Shag Rocks, South Atlantic Ocean, www.britlink.org

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GNIS
 |
**Rick Goodman** er en amerikansk videospillutvikler. Han var også grunnleggeren og eieren av *Stainless Steel Studios* som ble grunnlagt i 1998.

I 1995 var han med og grunnla Ensemble Studios sammen med broren sin Tony Goodman, Bruce Shelley, og Brian Sullivan. Det første spillet de lagde var *Age of Empires*, med Rick Goodman som ledende designer. Etter at spillet ble lansert på markedet ble Goodman en av de meste kjente spill-utviklerne i hele verden.

Etter suksessen med *Age of Empires* sluttet han i Ensemble Studios, for å grunnlegge sitt eget spill-studio sammen med Dara-Lynn Pelechatz. Det første spillet de produserte var *Empire Earth* som kom ut i 2001.

I 2003 ga de ut spillet *Empires: Dawn of the Modern World* som tok for seg hele historien fra 950 til 1950. I november 2004 kom det ut enda et spill som de kalte *Immortal Cities: Children of the Nile*. Det spillet de lagde ble kalt *Rise and Fall: Civilizations at War*, og kom ut 12. juli 2006.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Empires Heaven :: Interview with Rick Goodman». *empires.heavengames.com*. Besøkt 26. september 2016.
2. ↑  «GameSpy: PC Games, Reviews, News, Previews, Demos, Mods & Patches». *archive.gamespy.com*. Arkivert fra originalen 6. september 2004. Besøkt 26. september 2016.
3. ↑  «Empires: Dawn of the Modern World for Windows (2003) - MobyGames». *MobyGames*. Besøkt 26. september 2016.
4. ↑  «Immortal Cities: Children of the Nile (PC)». *IGN*. Besøkt 26. september 2016.
5. ↑  «Rise & Fall: Civilizations at War for Windows (2006) - MobyGames». *MobyGames*. Besøkt 26. september 2016.

Portal: Videospill
**Validus Engros AS** er et norsk konsernselskap som eier en rekke selskaper og merkevarer innen helsekost, toll- og avgiftsfri handel og kosmetikk. Selskapet var tidligere eid av Terje Stykket og NorgesGruppen ASA. Konsernet omsetter for vel 4 milliarder kroner (2009). Virksomheten ble startet i 1960 som et familieid engrosselskap, gikk inn i helsekostmarkedet i 1994 og hadde på et tidspunkt 3 500 ansatte.

Validus eide kjedene Estetique Danmark, Parfymelle og VITA. Esthetique Norge er solgt til den svenske Åhlénsgruppen.

Alternativ mat as er et heleid selskap som importerer og distribuerer økologiske og fairtrade-merkede produkter til helsekost, dagligvare og storhusholdninger. Selskapet hadde ved starten 2 produkter i sortimentet. Dette er i dag (2011) økt til 1 600. Etter konkursen i Helios har Alternativ mat overtatt dette selskapets økologiske sortiment.

Validus eier 52% av det svenske selskapet Bringwell, 50% av Travel Retail Norway og 48% av VAMI.

Travel Retail Norway driver tre butikker på Oslo lufthavn Gardermoen og har også kontrakt med Avinor om drift av avgiftsfributikker på flyplassene ved Stavanger, Bergen, Trondheim og Kristiansand frem til 2017.

Referanser
----------

1. ↑   w2.brreg.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Selskapets arkiverte hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
Emetullah Rabia Gülnûş Sultan, fantasiportrett fra 1800-tallet.
**Validesultan** (arabisk *walida*, mor, hun som har født til verden) er en historisk tittel og posisjon som tilkom mødrene til Det osmanske rikes regjerende sultaner. *Valide sultan* 7 *validesultan*, ble regnet som den nest mektigste rang og posisjon i riket. Hun var den høyest rangerte kvinnen i riket, og kom før sultanens fire hustruer, som i henhold til islam måtte behandles likt; de hadde ikke noen posisjon tisvarende en dronnings. 

En validesultan hadde, i pakt med det muslimske syn på mødrrrs rett, en legitim rett til å utøve politisk innflytelse over rikets styre. De fleste valide sultan var formelt sett slaver (*saqaliba*) fra det keiserlige osmanske harem, hvis overhode de var. To av dem regjerte også alene som rikets regenter under sine sønners umyndighet. 

Validesultaner
* 1520–1534 : Ayşe Hafsa Sultan
* 1574–1583 : Nurbanu Sultan
* 1594–1603 : Safiye Sultan
* 1603–1604 : Handan Sultan
* 1617–1618 : Halime Sultan (første gang)
* 1618–1622 : Mahfiruz Hadice Sultan
* 1622–1623 : Halime Sultan (andre gang)
* 1623–1648 : Kösem Sultan (regent)
* 1648–1683 : Turhan Hatice Sultan (regent)
* 1687–1689 : Saliha Dilâşub Sultan
* 1695–1715 : Emetullah Rabia Gülnûş Sultan
* 1730–1739 : Saliha Sultan
* 1754–1757 : Şehsuvar Sultan
* 1789–1805 : Mihrişah Valide Sultan
* 1807–1808 : Ayşe Seniyeperver Sultan
* 1808–1817 : Nakşidil Sultan
* 1839–1853 : Bezmiâlem Sultan
* 1861–1876 : Pertevniyal Sultan
* 1876–1876 : Şevkefza Sultan
* 1876–1904 : Rahime Perestu

Se også
-------

* Haseki Sultan

Kilder
------

* Meyers Großes Konversations-Lexikon
**Valiant Petroleum plc** er et britisk oljeselskap med virksomhet på britisk, norsk og færøysk sokkel. Selskapet hadde i 2011 56 ansatte fordelt på kontorer i Norge og Storbritannia, og hadde en daglig produksjon på 7 450 oljeekvivalenter.. Hovedkontoret ligger i Woking i Storbritannia.

Virksomhet i Norge
------------------

Valiant kom inn på norsk sokkel gjennom kjøpet av Sagex Petroleum i 2011 for 64 millioner kroner. Gjennom dette kjøpet overtok Valiant eierandeler i 4 letelisenser i Barentshavet og 1 letelisens i Norskehavet. I november 2011 ble PL518 «Zapffe»-prospektet i Barentshavet boret, men viste seg å være tørr. I mars 2012 kjøpte selskapet andeler i 13 lisenser fra Rocksource for 60 millioner kroner pluss 200 millioner kroner i leteutgifter. 
Valiant har kontor i Oslo og daglig leder er Terje Hagevang.

Referanser
----------

1. ↑  (en) «Annual Report & Accounts 2011» (PDF). valiant-petroleum.com. Besøkt 25. juli 2012. [*død lenke*]
2. ↑  (no) «Britiske Valiant vil kjøpe Sagex». petro.no. Besøkt 25. juli 2012. [*død lenke*]
3. ↑  (no) «Zapffe var tørr». petro.no. Besøkt 25. juli 2012. [*død lenke*]
4. ↑  (no) «Rocksource selger i Norvarg». petro.no. Besøkt 25. juli 2012. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Valiants hjemmeside
Hvite styrker paraderer på Seitskär høsten 1917
Hvite styrker i Nummis
**De hvite** (finsk: *Suojeluskunta*) utgjorde den ene stridende parten i den finske borgerkrigen. Tilsvarende benevnelse ble brukt om den militære motstanden mot bolsjevikene i Russland under den russiske borgerkrigen. Motstanderne ble benevnt de røde.

De første paramilitære grupperingene oppsto allerede under den russiske revolusjonen i 1905, etter at Russland hadde tapt den russisk-japanske krig. Disse militære motstandsgruppene kom på bakgrunn av de russiske forsøkene på å russifisere Finland. De første voldelige sammenstøt mellom hvite «beskyttelsesstyrker» og bolsjeviker fant sted allerede sommeren 1906 i Helsingfors.

Under borgerkrigen besto De hvite i hovedsak av borgerlige politiske krefter som var lojale til det konservative og borgerlige finske senatet. Politisk leder for De hvite i Finland var Pehr Evind Svinhufvud. Den militære kommandanten var Carl Gustaf Mannerheim. Offiserskorpset hadde, som Mannerheim, for en stor del bakgrunn fra den keiserlige russiske hær fra før den finske uavhengighetserklæringen av 6. desember 1917.

Ved utbruddet av borgerkrigen besto de hvite styrkene hovedsakelig av de frivillige militære gruppene, men ganske snart ble de dominert av utskrevne, regulære soldater som hadde trent og kjempet i Tyskland, de såkalte jägertroppene. Disse styrkene, som var bedre disiplinert og bedre trent enn de frivillige styrkene, ble avgjørende for den hvite sidens seier i borgerkrigen, i tillegg til den tyske militære støtten. De røde lyktes aldri med å få tak i regulære militære mannskaper, noe som var en årsak til deres nederlag.

De røde styrkene i Finland var imidlertid nær knyttet til de militære styrkene i Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk deres allierte med basis i venstrefløyen i Finlands sosialdemokratiske parti, anført av Otto Kuusinen.

Paramilitære elementer besto helt fram til andre verdenskrig, men ble forbudt etter den finske fortsettelseskrigen i 1944 etter krav fra Sovjetunionen.

Hvite styrker i Finland
-----------------------

* Ved slutten av 1917: 30 000 menn
* Da borgerkrigen startet: 35 000 menn
* Da borgerkrigen sluttet: 70 000 menn
* I 1920: 100 000 menn

Se også
-------

* Den finske borgerkrigen
* Jägarrörelsen
* De røde (Finland)
* Carl Gustaf Mannerheim
**Frit Danmark** var en dansk motstandsgruppe under Nazi-Tysklands okkupasjon av Danmerk som eksisterte fra 1942 til 1945. *Frit Danmark* var også navnet på gruppens illegale blad, som utkom første gang 22. april 1942.

Blant stifterne var politikerne John Christmas Møller, Aksel Larsen, og legene Mogens Fog og Ole Chievitz. Organisasjonen hadde bred forankring i det politiske spektrum, men kommunistene ble etter hvert mer framtredende. Organisasjonen var sentral i Frihedsrådet, som samlet og koordinerte de ulike motstandsgruppene i den danske motstandstanden.

Gruppen var samlet omkring utgivelse av bladet *Frit Danmark* (1942-1982), som i alle årene var redigert av Kate Fleron.

Referanser
----------

1. ↑  «De Illegale Blade». *Historisk Samling fra Besættelsestiden 1940-45*.

Litteratur
----------

* Olesen, Niels Wium (13. mai 2009): «Frit Danmark», *Danmarkshistorien.dk*. Institut for Historie og Områdestudier, Aarhus Universitet.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
***What Every Woman Wants*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Jesse D. Hampton.

Handling
--------

Gloria Graham er en stenograf som mener at flotte klær gjør at en kvinne lykkes bedre i forretninger. Som et resultat av dette pådrar hun seg stor gjeld for å kjøpe stadig flere klær. Etter å ha mottatt nyheter om at kjæresten hennes Philip Belden har blitt drept under første verdenskrig i Frankrike, gifter Gloria seg med arbeidsgiveren Horace Lennon for å få tilgang til pengene hans.

Men hun oppdager at flotte klær i seg selv ikke skaper suksess. Nyhetene om Philips død viser seg etter hvert å være falske. Han kommer tilbake fra en tysk fangeleir, og dukker opp hjemme hos Gloria. Lennon blir kort tid senere skutt ved et uhell av Glorias hushjelp. Selv om Gloria blir arrestert for dette mordet, blir hun til slutt frikjent og kan gjenforenes med Philip.

Skuespillere
------------

* Wilfred Lucas som Horace Lennon
* Grace Darmond som Gloria Graham
* Forrest Stanley som Philip Belden
* Percy Challenger som Timothy Dunn
* Bertram Grassby som Marston Hughes

Referanser
----------

1. ↑  WHAT EVERY WOMAN WANTS

Eksterne lenker
---------------

* (en) *What Every Woman Wants* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *What Every Woman Wants* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *What Every Woman Wants* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Amunda Bartholda Wilhelmine Mariane Kolderup** (født 15. desember 1846 i Furnes, død 28. september 1882 i Kristiania) var en norsk operasangerinne.

Amunda Kolderup var datter av rittmester Niels Herman Colbjørnsen Kolderup (1799–1855) og Ulrikke Charlotte Todderud (1808-1890).

Utdannelse
----------

Kolderup vakte tidlig oppsikt med sin flotte sangstemme. Men det var først under et besøk i Christiania da hun var 23 år gammel at hun ble oppmutret til å utvikle sitt sangtalent. Hun ble først elev av frøken Gina Sandberg i Christiania, før hun i 1872 ble tatt opp som elev ved friherreinne Adelaïde Leuhusens sangskole i Stockholm.

Karriere
--------

Etter to år hus Lehusen påbegynte Amunda Kolderup en karriere som omreisende operasangerinne, men tross mangfoldige lovhord om hennes store begavelse ble det magre inntekter av hennes opptredener. Særlig i Tyskland høstet hun lovord for sin tekniske briljans.

I 1874 ble Kolderup elev av Richard Levy i Wien. 18. september 1875 fikk hun sin operadebut, ved operaen i Olomouc, som Leonora i Verdis Il Trovatore. Dette gjorde henne svært etterspurt, og oppdragende kom fortløpende. Frem til høsten 1878 var hun engasjert ved operascenene i Salzburg, Würzburg, Dessau og Mannheim.

Etter dette reiste hun til Milano for å studere italiensk opera hos professor San Giovanni ved konservatoriet der. Deretter gjenopptok hun sine engasjementer i de tyskspråklige områdene, og suksessen var formidabel. Hun hadde én sesong i Aachen og én i Mainz. I mai 1881 tiltrådte hun som prima donna ved operaen i Kassel. Veien til å bli en av Europas fremste operastjerne syntes å ligge åpen for henne. Men allerede 1. oktober samme år falt det hele i grus. I kullisene under en generalprøve til Webers Oberon, der hun skulle gestalte *Rezia*, ble hun rammet av slag. Hun reiste til Norge for å bli frisk, men allerede ett år etter den katastrofale hendelsen døde hun, bare 35 år gammel.

Blant Kolderups fremste roller var *Selika* i Meyerbeers *Afrikanerinnen*, *Valentine* i *Hugenottene*, også av Meyerbeer, *Margrethe* i Faust (opera), *Elsa* i Wagners Lohengrin, *Grevinne Almaviva* i Mozarts Figaros bryllup, *Mathilde* i Rossinis Wilhelm Tell og *Elizabeth* i Wagners Tannhäuser.

Etter Kolderups død ble det sagt at Norge hadde mistet sin fremste sangerinne. Man beklaget samtidig de kummerlige kår operakunsten levde under i Norge, og han hun var blitt nødt til å utfolde sitt fremragende talent i utlandet.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Archivio Storico Ricordi, Archivio Storico Ricordi person-ID 2202, besøkt 3. desember 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Amunda Bartholda Wilhelmine Mariane Kolderup, Norsk biografisk leksikon ID Amunda\_Kolderup, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  *Fædrelandsvennen 1882.10.02*. Norge, Vest-Agder, Kristiansand. 1882. s. 2.

Kilder
------

* Artikkel om Amunda Kolderup i Norsk biografisk leksikon – besøkt 19.08.2019

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Finlands flagg Finland |
| Turn: |
| Olympiske leker |
| Bronse | OL 1932 i Los Angeles |  Lagkonkurranse |
| Bronse | OL 1932 i Los Angeles |  Svingstang |
| Bronse | OL 1936 i Berlin |  Lagkonkurranse |
| Gull | OL 1948 i London |  Lagkonkurranse |

**Einari Teräsvirta** (født 7. desember 1914 i Viborg, død 23. november 1995 i Helsingfors) var en finsk turner og arkitekt.

Han var med i tre OL for Finland. Han deltok i sitt første OL i 1932 i Los Angeles, der han vant bronse i svingstang. Han kom på 13.-plass sammenlagt, og det finske laget fikk i tillegg bronse i lagkonkurransen. I hopp fikk han like mange poeng (52,6) som Ed Carmichael fra USA, som fikk bronse. De måtte hoppe om igjen for å kåre en vinner, og denne gangen slo Carmichael Teräsvirta i begge hoppene; amerikaneren fikk 26,3 og 28,2 poeng, mens finnen fikk 26,1 og 26,6 poeng for sine to hopp. Carmichaels andre hopp, som fikk 28,2 poeng, fikk den høyeste karakteren i hopp i hele mesterskapet.

I neste OL, i 1936, fikk Finland igjen bronse i lagkonkurransen. Individuelt fikk Teräsvirta ingen medaljer, men fikk 13.-plass i svingstang som beste individuelle resultat. Sammenlagt kom han på 29.-plass.

Etter 2. verdenskrig deltok han i ytterligere et OL, i 1948. Han var da 33 år gammel. Finland vant lagkonkurransen, og hans beste plasseringer individuelt ble syvendeplass i hopp og åttendeplass i svingstang.

Etter sin turnkarriere arbeidet Teräsvirta som arkitekt. Han designet blant annet hotellet *Fiskartorpet* i Munksnäs, Satakunta-huset i Kampen og bygningen til det Stats- og samfunnsvitenskapelige fakultetet ved Helsingfors universitet i Kronohagen.

Referanser
----------

1. 1 2 3   www.mfa.fi, besøkt 6. august 2020[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Einari Teräsvirta – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Einari Teräsvirta – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Einari Teräsvirta – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Einari Teräsvirta – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Einari Teräsvirta – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
* Profil på DatabaseOlympics Arkivert 19. februar 2007 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Uppslagsverket Finland **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF
 |
*Albatros* brukt av familien Thesen på reise til Sør-Afrika
**Arnt Leonard Thesen** (født 25. oktober 1816 i Larvik, død 1875 i Knysna i Sør-Afrika) var en norsk handelsmann og reder. Han utvandret til Sør-Afrika med sin familie i 1869 og etablerte der firmaet Thesen & Co. Planen var opprinnelig å reise til New Zealand. Sammen med broren M.T. Thesen og nevøen Hans Adolf Thesen kjøpte de den lille skonnerten «Albatros». De kom etter 78 dager til Cape Town der de ville laste om bord vann og ferskvarer. De innledet kystfart mellom Cape Town, Knysna og Port Elisabeth. De fleste i familien slo seg ned i Knysna der de ble dominerende i byens politikk og forretningsliv.

Han var gift med Ane Catherine Margrethe Brandt (1819–1900) fra Bergen. Deres datter Blanka giftet seg med Francis William Reitz, som blant annet var president i Oranjefristaten. Sønnen N.P. Thesen var forretningsmann i Cape Town og Norges generalkonsul i Sør-Afrika.

Sønnen Charles Wilhelm Thesen var også handelsmann og skipsreder, og en frontfigur i Knysna.

Sør-Afrika var et sterkt lagdelt samfunn med britene øverst, boerne nest øverst og fargede og svarte på nederst. Thesen-familien ble assimilert inn den britiske delen av samfunnet. Under Boerkrigen var familien delt. Offisielt var Knysna lojal til den britiske kronen, men ble av britiske styrker mistenkt å sympatisere med boerne.

Etter diamantfunnene i 1870 reiste et par av sønnene til Kimberley og kom tilbake etter et år uten å ha tjente noe særlig.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Store norske leksikon, oppført som Arndt Leonard Thesen, Store norske leksikon-ID Arndt\_Leonard\_Thesen[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Genealogics, genealogics.org person ID I00125033, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Norsk biografisk leksikon, Norsk biografisk leksikon ID Arndt\_Leonard\_Thesen[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2 3   Genealogics[Hentet fra Wikidata]
6. 1 2  Michaelsen, M. L. (1927). *Stavanger sjøfarts historie: seilskibene og seilskibsfarten i aarene fra 1600 til 1922*. Stavanger: Dreyer.
7. ↑
8. ↑  Hartmann, O. (1900): *Skandinaver i Sør-Afrika.* Utgitt i Cape Town, 1900.
9. 1 2  Saxe, Ludv. (1914). *Nordmænd jorden rundt*. Kristiania: Aschehoug. s. 119.
10. ↑  Schrøder-Nielsen, I. (1925). *Blandt boerne i fred og krig*. Oslo: Steen. s. 252.
11. ↑  Eidsvik, E. (2014). *LIMINAL BUT OMNIPOTENT.* Navigating Colonial Orders: Norwegian Entrepreneurship in Africa and Oceania, 79.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Arnt Bækholt** (født 9. april 1926 i Oslo, død 20. november 2006 i Stavanger) var en norsk politiker og fagforeningsmann.

Biografi
--------

Arnt Bækholt vokste opp i små kår i en familie med rot i arbeiderklassen, hvor moren fødte 11 barn. 
Under krigen var han aktivt med i motstandskampen. Han ble arrestert flere ganger, og ved fredsslutningen i 1945 var han i norsk politiuniform som 19-åring.

Etter verneplikten ble han medlem av Hasle Kommunistiske Ungdomsforbund, etter hvert fikk han flere tillitsverv og blei sekretær i Oslo og Akershus NKU. Han ble ekskludert fra Norges Kommunistiske Parti etter indre stridigheter i 1949. Seinere flyttet han til Stavanger hvor han ble brannkonstabel. Han giftet seg med Ingeborg Marie Bækholt, født Hansen, i 1950. 

Arnt Bækholt døde etter en operasjon den 20. november 2006

Politikk
--------

På 1950-tallet var det for ham et spørsmål om å melde seg inn i Arbeiderpartiet, men for ham sto APs NATO-politikk, atompolitikken og Håkon Lies holdninger til McCartys politikk i veien for dette. Sammen med kona Ingeborg Bækholt blei han istedenfor aktiv i fredsarbeid, som brubygger mellom øst og vest, og i motstand mot atomvåpen-utplassering i Norge. 

Han var med å starte Sosialistisk folkeparti (SF) i 1961 og ble senere politiker for partiet Sosialistisk venstreparti (SV). I lokalpolitikken i Stavanger var han aktiv i hele 1960-tallet, valgt til kommunestyremedlem i 1963. Bækholt var med i finansutvalg og formannskap. Til stortingsvalget i 1969 sto han på SF-lista, men kom ikke inn.

Sosialistisk Valgforbund fikk sin forløper i Stavanger i 1971 med samarbeid mellom SF og NKP, uavhengige sosialister og kristne sosialister fra Misjonsskolen. De blei representert i bystyret ved kommunevalget i 1971. Ekteparet Bækholt var aktive i denne prosessen. Fra da av aktiviserte han seg mer i fagbevegelsen. Etter hvert fikk han permanent jobb i Norsk Kommuneforbund. Arnt Bækholt ble nestleder av Norsk Kommuneforbund.

Litteratur
----------

* *Ingeborgs tid*, Jan Gjerde, Rogaland forlag 2005

Kilder
------

* Jubileumsartikkel i *Klassekampen* 11. april 2006 skrevet av Torild Skard

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |