Katalogen til «Utartet kunst» (*Entartete Kunst*), de tyske nazistenes beryktede propagandautstilling fra 1937, viser «Det nye mennesket», en skulptur fra 1912 av den jødiske kunstneren Otto Freundlich som døde i fangeleir i 1943. De nasjonalkonservative ville latterliggjøre samtidens frie og eksperimentelle modernisme og satte derfor ordet «kunst» i anførselstegn. Katalogen ble trykt til åpningen i Berlin fire måneder etter den første visningen i München.
***Entartete Kunst*** (norsk: «utartet», «vanartet», «usunn», «degenerert kunst» eller «ukunst») var en mye omtalt propagandautstilling i det nazistiske Tyskland i 1937 der modernistisk billedkunst ble utstilt under den nedsettende samlebetegnelsen og slagordet *entartete Kunst*. Ifølge de nasjonalkonservative nazistene hadde den mer eksperimentelle billedkunsten på 1900-tallet utviklet seg feil og «utartet». Slik «degenerert kunst» ble ansett som både elitistisk og fordummende, latterlig dårlig, umoralsk, ideologisk nedbrytende og «utysk».

«Utstillingen degenerert kunst» (*Die Ausstellung Entartete Kunst*) åpnet i en galleribygning i parken Hofgarten i München 19. juli 1937. Dette var dagen etter åpningen av den årlige «store, tyske kunstutstillingen» (*Grosse Deutsche Kunstausstellung*) i det nybygde Haus der deutschen Kunst like ved. Det var hensikten at dette skulle være en motutstilling og kontrast som ledd i nazistenes kampanje mot modernismen i kunsten.

En vandreutstilling med arbeider fra samlingene ble siden sendt til andre byer. Ialt tre millioner mennesker besøkte disse utstillingene som gjestet tolv tyske og østerrikske byer fram til april 1941. *Grosse Deutsche Kunstausstellung* med «korrekt» kunst hadde i samme periode 400.000 besøkende.

Bakgrunn
--------

*Se også: Entartete Kunst*
Nazistene anklaget de «degenererte» kunstnerne blant annet for å være jøder, bolsjeviker eller avantgardister som var påvirket fra utenlandet. Da Adolf Hitler, leder i nazipartiet fra 1920 og diktatorisk rikskansler i Tyskland fra 1933 til 1945, selv var en ung, aspirerende kunstner i Wien, ble hans realistiske malerier avvist til fordel for mer kreative fremstillinger. Hitlers kunstideal var klassisk, og han ønsket en «arisk» og heroisk kunst i et tradisjonelt, naturalistisk og akademisk formspråk. Idémessig skulle motivene forherlige kraftfulle mennesker, edle helter, livet på landsbygda og familiesamhold. Malerstilen var glatt og konservativ, mens moderne formgrep ble hånet som uttrykk for en usunn utglidning.

Propagandaminister Joseph Goebbels fikk ideen til å arrangere en egen utstilling av «degenerert kunst» da han leste *Säuberung des Kunsttempels: eine kunstpolitische Kampfschrift zur Gesundung deutscher Kunst im Geiste nordischer Art* («Rensing av kunsttempelet; et kunstpolitisk kampskrift for gjenreisningen av tysk kunst i nordisk ånd») av maleren og kritikeren Wolfgang Willrich (1897–1948). Willrich hevdet i boken at kunstbransjen var korrupt og preget av bolsjevisme, anarki og «rød» forurensing. Boken var illustrert med kollasjer av kunsten Willrich kritiserte. Willrich var nøye med å identifisere kunstnere, tidsskrifter og museer som drev med den moderne kunsten han mislikte. Goebbels noterte 11. juni i dagboken: «Oppgaven er nødvendig, og jeg tar den på meg.» Hitler hadde flere ganger kritisert den moderne kunsten som Goebbels foretrakk. Goebbels tok med denne utstillingen initiativet i kulturpolitikken.

Goebbels hadde tidligere i 1937 vært involvert i propagandautstillingen «Gebt mir vier Jähre Zeit» («Gi meg fire år», Hitlers slagord fra 1933). som ble organisert av kunstnerne og skribentene Wolfgang Willrich og Walter Hansen (1869–1949), og skulle vise frem hva regimet hadde oppnådd. Utstillingen hadde en liten avdeling bildende kunst. Hansen og Willrich arbeidet nært sammen, og Hansen var kjent for sin innbitte antimodernistiske kunstsyn. Hansen ga i 1941 ut den antisemittiske boken *Judenkunst in Deutschland* («Jødekunst i Tyskland) med undertittelen *Quellen und Studien zur Judenfrage auf dem Gebiet der bildenden Kunst. Ein Handbuch zur Geschichte der Verjudung und Entartung deutscher Kunst 1900 – 1933* 
(«Kilder til og studier av Jødespørsmålet innen billedkunst. En håndbok i historien om jødifiseringen og degenerasjonen av tysk kunst 1900–1933») på Nordland Verlag.

Nazistene satte i årene etter «tysk kunst» opp mot «utartet kunst» for å avfeie modernismen som «utysk». Rasistiske og nasjonalistiske ideer om «folkefellesskap» (*Volksgemeinschaft*), «blod og jord» (*Blut und Boden*), germanere og ariere som «herrerase», og at fremmede folk ødela tysk og europeisk kultur, hadde få år tidligere kommet til uttrykk i Blodsvernloven av 1935. Et av slagordene på veggene i utstillingen var «I likhet med niggerifiseringen (*die Verniggerung*) av musikken og teateret, skal niggerifiseringen av billedkunsten utrydde folks raseinstinkt og bidra til å rive ned blodets grenser! ».

Arkivene viser at myndighetene beslagla omtrent 5000 malerier og 12.000 grafiske arbeider av 1400 kunstnere og fra 101 museer i løpet av 1937. Av dette ble 5300 arbeider tatt før utstillingen og over 11.000 etter utstillingen. Beslagene omfattet over 1000 verker av Nolde som sympatiserte med nazistene. Konfiskeringen av arbeidene til Franz Marc, som var krigshelt fra første verdenskrig, var særlig vanskelig for kommisjonen, og disse ble ikke tatt med da utstillingen flyttet fra München til Berlin. 

Nazi-Tysklands propagandaminister Goebbels (i partiuniform) og plakattegneren Hans Schweitzer («Mjölnir») åpner Den olympiske kunstutstillingen i Berlin 1936. I likhet med kunstkritikeren Wolfgang Willrich og andre støttet begge naturalistisk kunst som var ideologisk oppbyggelig, og de fordømte den eksperimentelle modernismen.
Beslaget ble gjennomført av en kommisjon ledet av Adolf Ziegler, Hitlers kunstrådgiver, selv maler og president i *Reichskammer der bildenden Künste* («rikskunstkammeret»), som valgte seg fem medlemmer: Wolfgang Willrich, Hans Schweitzer, Klaus Graf von Baudissin, Otto Kummer og Robert Scholz. Schweitzer laget propagandaplakater for naziregimet under pseudonymet «Mjölnir» og ble senere utnevnt til assisterende «rikskommissær for artistisk formgiving», Kummer representerte Bernhard Rusts departement for vitenskap, kultur og undervisning, mens Scholz var naziideologen Alfred Rosenbergs kunstekspert, anti-modernist i kunstsyn og en rotfestet rasist. 

Kommisjonen ble ivrigere og mer pågående etter utstillingen og arbeidet seg gjennom de fleste offentlige kunstsamlinger. Ziegler avviste imidlertid Baudissins mer ytterliggående forslag om også å konfiskere kunst i private samlinger. Hitler utstedte personlig en fullmakt til Zieglers kommisjon 4. august 1937 etter utstillingen åpnet i München og etter at kommisjonen hadde gjort en god del av arbeidet. Goebbels hadde gitt kommisjonen skriftlig oppdrag 30. juni 1937. Goebbels sørget for at det ble vedtatt og offentliggjort en lov 31. mai 1938 som legaliserte beslagene nesten ett år etter at de faktisk var gjennomført.

Etter utstillingen ble verken spredd på ulike måter. Herman Göring, ledende nazist og sjef for flyvåpenet før og under krigen, sikret seg noen personlig til sin residens Karinhall. Et knippe på 125 verker ble i 1939 solgt via en kunsthandler i Lucerne. Blant verker som slik ble reddet ut av Tyskland var selvportrett av Vincent van Gogh, verker av Picasso, Piet Mondrian og El Lisitskij. Brannvesenet i Berlin satte 20. mars 1939 fyr på nær 5000 arbeider (inkludert malerier, akvareller og grafiske trykk).:92

Utstillingen
------------

Fotografier fra de to berømte utstillingene i München 1937: «Den store, tyske kunstutstilling» ble holdt i det nye Haus der Deutschen Kunst 18. juli–31. oktober, og «Utartet kunst» (*Entartete Kunst*) i *Galeriegebäude am Hofgarten*, et galleri få hundre meter unna, 19. juli–30. november. «Nasjonal», nyklassisistisk kunst ble presentert monumentalt og imponerende, den «degenererte» rotete og med hånlige kommentarer. Foto: Fred Romero, Dokumentasjonssenteret over nasjonalsosialismen i München, 2017 
Joseph Goebbels (i midten), propagandaminister og initiativtaker til utstillingen, besøker *Entartete Kunst*. Maleriene er av Emil Nolde og statuen av Gerhard Marcks. Foto: Deutsches Bundesarchiv 
Reklame for vandreutstillingen med *Entartete Kunst*, her på jernbanestasjonen i Salzburg 1938, der bilder ble vist i byens *Festspielhaus* samme høst.  Foto: Deutsches Bundesarchiv 
*Entartete Kunst* ble vist fra 19. juli til 30. november 1937 i de trange, mørke lokalene til arkeologisk institutt i parkanlegget Hofgarten-parken i München, en galleribygning som lå få hundre meter fra det da nybygde *Das Haus der Deutschen Kunst*. Utstillingen var kommet i stand etter initiativ fra propagandaminister Goebbels og utstillingsarbeidet ble ledet av Adolf Ziegler. 

*Entartete Kunst* omfattet 650 malerier, skulpturer og grafiske trykk av 112 kunstnere, hovedsakelig tyske, som var nitidig valgt ut fra 32 museer over hele landet.

Utstillingen var stuet sammen i ti dårlig opplyste rom i det arkeologiske museet i München. Verkene var ordnet tematisk i ni kategorier og ble presentert under overskrifter som «latterliggjøring av det guddommelige», «avdekking av jøderasens sjel», «fornærmelse mot tyske kvinner» og «galskap som metode». En kategori ble kalt «jødisk søppel» og abstrakt og konstruktivist kunst ble kalt «toppen av degenerert».:91 Utstillingen var laget for å latterliggjøre kunsten definert som *entartet*.

Verkene var trangt og rotete oppstilt, og utstyrt med nedlatende kommentarer og obscøne vitser. Guideheftet til utstillingen gjorde rede for bakgrunnen og gjentok det vanlige angrepet på jøder og bolsjeviker og unnskyldte samtidig de «ariske» kunstnerne hvis verk var utstilt. Heftet siterte angrep på moderne kunst fra Hitlers taler og utstillingen fremsto derfor som Hitlers personlige fordømmelse av kunstnere hvis kunst han anså som degenerert.:91 Utstillingen var med vilje utformet for å fremkalle negative reaksjoner fra publikum. 

Utstillingen skulle håne den modernistiske kunsten, særlig dadaismen, ekspresjonismen og Neue Sachlichkeit. De «degenererte» bildene og skulpturene ble stilt ut sammen med fotografier av vanskapte mennesker og tegninger utført av psykisk utviklingshemmede. Kunstverkene var dessuten hengt opp på skrå og omgitt av politiske slagord og lapper som gjorde narr av kunstneren og arbeidene. Slik ville naziregimet latterliggjøre modernistisk kunst på en mest mulig pedagogisk måte og tydelig vise hvor syk og skadelig den var.

Hitler personlig betraktet de «utartede» kunsterne som talentløse og svikefule fordi kunsten deres ikke var selvforklarende og trengte kontekstualisering. Kunstnerne ble fremstilt som sjarlataner, rasemessig mindreverdig og mentalt avvikende.

### Besøkstall

Utstillingen tiltrakk seg langt større publikum enn ordinære utstillinger av «anstendig» tysk kunst. I løpet av de drøyt fire månedene *Entartete Kunst* ble vist i München, skal godt over to millioner ha vært innom, altså i gjennomsnitt 20 000 besøkende hver dag. Publikumstallet skal ha vært dobbelt så stort som for utstillingen av den høyverdige kunsten.

### Den store, tyske kunstutstilling

18. juli 1937, dagen før *Entartete Kunst* ble presentert, åpnet partifører og rikskansler Adolf Hitler «Den store, tyske kunstutstilling» (*Die Große Deutsche Kunstausstellung*), en storslagen oppvisning i det nybygde kunstpalasset like ved. Dette var den første av i alt åtte årlige utstillinger fram til 1944  som skulle vise «det beste av tysk kunst»: tradisjonelle og angivelig tidløse akt- og sjangermalerier, stilleben, landskapsbilder og motiver fra både mytologi og industri såvel som framstillinger av «nye, rasereine mennesker» i overensstemmelse med den nasjonalsosialistiske estetikken.

### Vandreutstilling

Plakat for *Entartete Kunst* som vandreutstilling i Berlin 1938.
Massemønstringa ble sendt videre til 11 ulike byer i Tyskland og Østerrike (fra våren 1938 sammenslått til *Grossdeutsches Reich*), deriblant Berlin, Leipzig, Düsseldorf, Weimar, Halle, Wien og Salzburg. Utstillingene ble til sammen sett av over tre millioner mennesker fra 1937 til april 1941.

### Eksempler fra utstillingskatalogen

*«Den som søker det nye bare for å ville det nye, den går så altfor lett vill i dumskapens rike, så det dummeste blir laget i stein og forskjellige materialer, naturligvis fordi det er mye lettere å være nyskapende, og fordi det i tidligere tider ikke var tillatt for enhver narr å fornærme omgivelsene med påfunn fra sin syke hjerne.»*  
Sitat fra tale av Adolf Hitler under Rikspartidagen 1933, gjengitt i publikumsguiden til *Entartete Kunst*. Siden kom nazistene til å sensurere museer, konfiskere verk og forfølge utøvere. 
Selv om verkene var avfotografert før åpningen, ble det lagd en utstillingskatalog først da bildene og skulpturene ble sendt videre til Berlin. Der ble de stilt ut i *Berliner Kunsthalle*, nazistenes kunsthall med adresse Königsplatz 4 (i dag Platz der Reublik), fra 26. februar til 8. mai 1938. Siden fortsatte verkene å turnere til og med 1941. Bildene under viser sider fra katalogen med fotografier av noen enkeltverk og nedvurderende kommentarer.

* «Et meget avslørende rasemessig tverrsnitt» med selvportrett av Wilhelm Morgner, portrett av Franz Radziwill malt av Otto Dix og Oskar Schlemmer malt av Ernst Ludwig Kirchner (de tre nederste bildene). «Et meget avslørende rasemessig tverrsnitt» med selvportrett av Wilhelm Morgner, portrett av Franz Radziwill malt av Otto Dix og Oskar Schlemmer malt av Ernst Ludwig Kirchner (de tre nederste bildene).
* «Slik heksekunst  har jødiske kunsthandlere kalt 'åpenbaringer av tysk religiøsitet'»: Emil Nolde, Wilhelm Morgner og Kurth.«Slik heksekunst  har jødiske kunsthandlere kalt 'åpenbaringer av tysk religiøsitet'»: Emil Nolde, Wilhelm Morgner og Kurth.
* «Malt militærsabotasje» av Otto Dix. Både det dadaistiske «Krigsinvalider» (Kriegskrüppel, 1920) og «Skyttergraven» (Der Schützengraben, 1923), malerier med antimilitaristiske motiver fra første verdenskrig, forsvant etter utstillingene og anses i dag som tapt.«Malt militærsabotasje» av Otto Dix. Både det dadaistiske «Krigsinvalider» (*Kriegskrüppel*, 1920) og «Skyttergraven» (*Der Schützengraben*, 1923), malerier med antimilitaristiske motiver fra første verdenskrig, forsvant etter utstillingene og anses i dag som tapt.
* Bilder med motiv av sexarbeidere til sitat fra den «bolsjevikiske jødinnen» Rosa Luxemburg: «Russisk litteratur adler de prostituerte (...)»Bilder med motiv av sexarbeidere til sitat fra den «bolsjevikiske jødinnen» Rosa Luxemburg: «Russisk litteratur adler de prostituerte (...)»
* «Her er enhver kommentar overflødig! "Verkene" kommer fra Kirchner, Heckel, Schmidt-Rottluff, Hoffmann og Voll.»«Her er enhver kommentar overflødig! "Verkene" kommer fra Kirchner, Heckel, Schmidt-Rottluff, Hoffmann og Voll.»
* «Selv dette har blitt tatt på alvor og betalt dyrt»: Johannes Molzahns Der Gott der Flieger, Jean Metzingers Am Strand, Kurt Schwitters' Merzbild Og Molzahns Familienbild.«Selv dette har blitt tatt på alvor og betalt dyrt»: Johannes Molzahns *Der Gott der Flieger*, Jean Metzingers *Am Strand*, Kurt Schwitters' *Merzbild* Og Molzahns *Familienbild*.
* «Tre smaksprøver på jødisk skulptur og malerkunst»: Ludwig Meidner, Otto Freundlich og Richard Haizmann.«Tre smaksprøver på jødisk skulptur og malerkunst»: Ludwig Meidner, Otto Freundlich og Richard Haizmann.

Kunstnere representert på *Entartete Kunst*
-------------------------------------------

I Walter Hansens *Judenkunst in Deutschland* fra 1942 er kunstnere som var representert med verk på utstillingen i 1937, omtalt som «forfallskunstnere» (*Verfallskünstler*).

* Jankel Adler
* Ernst Barlach
* Rudolf Bauer
* Philipp Bauknecht
* Otto Baum
* Willi Baumeister
* Herbert Bayer
* Max Beckmann
* Rudolf Belling
* Paul Bindel
* Theo Brün
* Max Burchartz
* Fritz Burger-Mühlfeld
* Paul Camenisch
* Heinrich Campendonk
* Karl Caspar
* Maria Caspar-Filser
* Pol Cassel
* Marc Chagall
* Lovis Corinth
* Heinrich Maria Davringhausen
* Walter Dexel
* Johannes Diesner
* Otto Dix
* Hans Christof Drexel
* Johannes Driesch
* Heinrich Eberhard
* Max Ernst
* Hans Feibusch
* Lyonel Feininger
* Conrad Felixmüller
* Otto Freundlich
* Xaver Fuhr
* Ludwig Gies
* Werner Gilles
* Otto Gleichmann
* Rudolph Grossmann
* George Grosz
* Hans Grundig
* Richard Haizmann
* Raoul Hausmann
* Guido Hebert
* Erich Heckel
* Wilhelm Heckrott
* Jacoba van Heemskerck
* Hans Siebert von Heister
* Oswald Herzog
* Werner Heuser
* Heinrich Hoerle
* Karl Hofer
* Eugen Hoffmann
* Johannes Itten
* Alexej von Jawlensky
* Eric Johanson
* Hans Jürgen Kallmann
* Vasilij Kandinskij
* Hanns Katz
* Ernst Ludwig Kirchner
* Paul Klee
* Cesar Klein
* Paul Kleinschmidt
* Oskar Kokoschka
* Otto Lange
* Wilhelm Lehmbruck
* El Lisitskij
* Oscar Lüthy
* Franz Marc
* Gerhard Marcks
* Ewald Mataré
* Ludwig Meidner
* Jean Metzinger
* Constantin von Mitschke-Collande
* Laszlo Moholy-Nagy
* Marg Moll
* Oskar Moll
* Johannes Molzahn
* Piet Mondrian
* Georg Muche
* Otto Mueller
* Erich Nagel
* Heinrich Nauen
* Ernst Wilhelm Nay
* Karel Niestrath
* Emil Nolde
* Otto Pankok
* Max Pechstein
* Max Peiffer-Watenphul
* Hans Purrmann
* Max Rauh
* Hans Richter
* Emy Roeder
* Christian Rohlfs
* Edwin Scharff
* Oskar Schlemmer
* Rudolf Schlichter
* Karl Schmidt-Rottluff
* Werner Scholz
* Lothar Schreyer
* Otto Schubert
* Kurt Schwitters
* Lasar Segall
* Friedrich Skade
* Fritz Stuckenberg
* Paul Thalheimer
* Johannes Tietz
* Arnold Topp
* Friedrich Vordemberge-Gildewart
* Karl Völker
* Christoph Voll
* William Wauer
* Gert Wollheim

I ettertid
----------

 Postkort og reklameseddel for politisk hatpropaganda gjennom to vandreutstillinger som åpnet i München i 1937: Både den antisemittiske «Den evige jøde» (*Der ewige Jude*) og «Utartet kunst» fikk stor oppmerksomhet. Kunstreklamen lokker med «forpinte lerreter, sjelelig forfall, unormale drømmere, sinnssyke døgenikter». Foto: Fra Senter for studier av Holocaust og livssynsminoriteter i Oslo 
I forbindelse med «riksmusikkdagene» (*Reichsmusiktagen*) i Düsseldorf åpnet utstillingen *Entartete Musik* 24. mai 1938. Der ble «musikkbolsjevistiske» komponister som Hanns Eisler, Paul Hindemith, Arnold Schönberg og andre fordømt. De fleste verker av Bela Bartok, Vårofferet av Stravinskij og Tolvskillingsoperaen av Kurt Weill ble fordømt som moderne. Utstillingen rakket ned på jazz og atonal musikk, og hevdet at jøder og bolsjeviker dominerte tysk musikk i Weimar-republikkens tid. Utstillingen ble organisert av Hans Severus Ziegler, direktør for *Deutsches Nationaltheater und Staatskapelle Weimar* og bror av Adolf Ziegler.:102

I ettertid oppfattes forestillingen om den entartete kunst som en del av «det komplette manifest» for alle samfunnsområder innenfor nazismen.

Freie Universität Berlin har siden 2010 forsøkt å samle en liste over det meste av den beslagte kunsten og kunstnere som ble berørt utover de som ble uthengt i München.

### Kunst og ukunst i Norge

Utdypende artikkel: Kunst og ukunst

Norske nasjonalsosialister i Nasjonal Samling (NS) førte en liknende kulturkampanje mot «degenerert» kunst og kunstnere med kommunistiske sympatier under andre verdenskrig. Skillelinjene mellom «ekte» og «uekte» kunst gikk imidlertid litt annerledes i Norge enn i Tyskland. Edvard Munchs kunst ble betraktet som «utartet» i Tyskland, der 82 av arbeidene hans ble beslaglagt fra tyske samlinger i 1937; i Norge ble Munch hyllet som en mester i Norge og han hadde fire bilder med som «god» kunst på «Kunst og ukunst».

«Kunst og ukunst» var en kunstutstilling som ble arrangert av den NS-innsatte galleridirektøren og maleren Søren Onsager i Nasjonalgalleriet i Oslo i april og mai 1942 etter en «opprydning» i museet. Utstillingen viste norsk billedkunst som nazistene mente var mindreverdig og degenerert, den inneholdt blant annet et «redselskabinett», sammen med et bredt utvalg kunst myndighetene mente var god. «Kunst og ukunst» var et propagandatiltak som var direkte inspirert av kampanjene i Tyskland og av den store vandreutstillingen som først ble vist i München. Onsagers åpningstale ved utstillingen var dels en oversettelse av Hitlers tale ved åpningen av *Entartete Kunst* i 1937. Temaet ble fulgt opp med forsøk på å få i stand lignende utstillinger i Trondhjem, Bergen og Stavanger.

Norge var det eneste landet utenom Tyskland som arrangerte slike utstillinger.

### Mot-utstilling i London 1938

Som en motreaksjon mot den «barbariske kulturpolitikken» til det tyske nazistpartiet, ble «Tysk kunst i det 20. århundret» (*Twentieth Century German Art*) avholdt i London. Det skjedde i New Burlington Galleries fra 7. juli til 28. august 1938, året etter München-utstillingen. Motutstillingen ble i hovedsak arrangert av fire kvinner: Noel ‘Peter’ Gordon, en kunsthandler i London, Irmgard Burchard, en sveitsisk kunsthandler, og Edith Hoffmann og Charlotte Weidler, begge kunsthistorikere.

Kunsten ble skaffet til veie fra flere enn 90 tyske og jødiske samlere og kunstnere som levde i eksil i Vesten. Utstillingen omfattet omkring 270 arbeider fra 64 forfulgte kunstnere med tilknytning til Tyskland, deriblant Max Slevogt, Franz Marc, Otto Dix, Georg Grosz, Max Beckmann, Emil Nolde, Kathe Kollwitz, Max Pechstein, Alfred Kubin, August Mack, Oskar Kokoschka, Paul Klee, Edvard Munch, Ernst Ludwig Kirchner, El Lissitzky og Wasilij Kandinskij. Flere av bildene og skulpturene var til salgs.

«Tysk kunst i det 20. århundret» fikk godt besøk og mye presseomtale. Massemønstringen ble den tydeligste manifestasjonen av kritikken mot den nazistiske kampanjen mot ikke-naturalistisk samtidskunst. Den afroamerikanske sangeren Paul Robeson opptrådte under åpninga.

Referanser
----------

1. 1 2  Fritz Kaiser: Guide gjennom vandreutstillingen «Entartete Kunst» (digital blakopi)
2. 1 2 3  Koefoed, Holger (1998). *Modernismen i kunsthistorien: fra 1870 til 1990-årene*. Oslo: Yrkesopplæring. s. 112-114. ISBN 8258512668.
3. 1 2 3  Utstillingskataloger for *Grosse Deutsche Kunstausstellung* 1937–1944
4. ↑  Ines Schlenker om *Große Deutsche Kunstausstellung (1937-1944)* publisert i *Historisches Lexikon Bayerns* 2020 (på tysk)
5. ↑  Levi, Neil (1998). «"Judge for Yourselves!"-The "Degenerate Art" Exhibition as Political Spectacle». *October*. 85: 41–64. ISSN 0162-2870. doi:10.2307/779182. Besøkt 4. juni 2022. «Instead, we need to think about how the curatorial structure of this exhibition reflects its function as propaganda. Goebbels' Ministry for Propaganda and Popular Enlightenment planned Degenerate Art as a counter-exhibition to the first annual exhibition of Great German Art, which opened in Munich's newly consecrated House of German Art on July 18, 1937. Degenerate Art opened a day later in the same city's Archaeological Institute-an appropriate enough venue for works that were to be consigned to the dustbin of history.»
6. ↑  Adolf Dresler: *Deutsche Kunst und entartete "Kunst". Kunstwerk und Zerrbild als Spiegel der Weltanschauung* (Deutscher Volksverlag, München 1938); sammenlikning av «tysk kunst» og «utartet kunst»
7. 1 2  *LeMO (Lebendiges Museum Online)* om *Führer zur Ausstellung "Entartete Kunst"* (på tysk)
8. 1 2 3  Doering, Zahava D.; Pekarik, Andrew J.; Kindlon, Audrey E. (1997). «Exhibitions and Expectations: The Case of "Degenerate Art"». *Curator: The Museum Journal*. 2 **(engelsk)**. 40: 127–142. doi:10.1111/j.2151-6952.1997.tb01294.x. Besøkt 4. juni 2022. «The 1937 exhibition, called Entartete Kunst (Degenerate Art), was part of the Nazis’ virulent campaign against modernism in the arts. By the time it closed in 1941, almost 3 million people..»
9. 1 2 3  Petropoulos, J. (1999). *Art as politics in the Third Reich*. University of North Carolina Press.
10. 1 2  Ottomeyer, H. Schröder, K. A. & Winters, L. (2022). *Modern Germany*, ABC-CLIO, s.298-300.
11. ↑  Krauße, Anna-Carola (2000). *Maleriets historie: fra renessansen til i dag*. Köln: Könemann. s. 122. ISBN 3829047754.
12. ↑  archive.org Wolfgang Willrich: *Säuberung des Kunsttempels* (1937)
13. 1 2  Walter Hansens *Judenkunst in Deutschland* (1942) om nasjonalsosialistisk kunstpolitikk og besøkstall ved utstillingene 1937
14. 1 2  Peters, Olaf; Lindberg, Steven (2016). «Fear and Propaganda: National Socialism and the Concept of "Degenerate Art"». *Social Research*. 1. 83: 39–66. ISSN 0037-783X. Besøkt 4. juni 2022.
15. ↑  Levi, Neil (1998). «"Judge for Yourselves!"-The "Degenerate Art" Exhibition as Political Spectacle». *October*. 85: 41–64. ISSN 0162-2870. doi:10.2307/779182. Besøkt 5. juni 2022.
16. ↑  *The Early Hans Urs von Balthasar: Historical Contexts and Intellectual Formation‘’ side 170*
17. ↑  Foto i Süddeitsche Zeitung av utstillingsslagordet om ‘’Verniggerung
18. 1 2 3 4 5 6  Zalampas, Sherree Owens (1990): *Adolf Hitler: A Psychological Interpretation of His Views on Architecture Art and Music*. Bowling Green University Popular Press.
19. 1 2 3 4 5  Ursula A. Ginder 2004:  *Munich 1937: The Development of Two Pivotal Art Exhibitions*
20. 1 2  Potter, P. M. (2016). *Art of Suppression: Confronting the Nazi Past in Histories of the Visual and Performing Arts*. University of California Press.
21. ↑  Om Otto Dix' «Krigsinvalider»
22. ↑  Om Otto Dix' tapte kunst
23. ↑  Walter Hansens liste over kunstnere i utstillingen ’’Entartet Kunst’’ 1937, fra *Judenkunst in Deutschland* (1942)
24. 1 2 3 4 5 6  Lucie-Smith, Edward (1999). *Store kunstnere i det 20. århundre*. Oslo: Gyldendal fakta. ISBN 8252536638.
25. ↑  Geir Johnson i nrk.no 2017: *"Entartete Musik" ("Degenerert musikk")*
26. ↑  *Entartete Musik - Eine Abrechnung von Staatsrat Dr. H.S.Ziegler* (brosjyre til utstilling med «degenerert musikk» i 1938)
27. ↑  Eco, Umberto (2000). *Fire moralske betraktninger*. Tiden. s. 34. ISBN 8210045318.
28. ↑  Forschungsstelle Entartete Kunst, FU Berlin ->Beschlagnahme-Inventar
29. ↑  Hans-Jakob Brun (1983). «Maleriet 1940–1980». *Norges kunsthistorie. Bind 7 : Inn i en ny tid*. Oslo: Gyldendal. s. 98. ISBN 8205122717.
30. ↑  Berit Nøkleby (1986). *Norge i krig. Bind 4: Holdningskamp*. Aschehoug. s. 170-171. ISBN 8203114199.
31. ↑  Gerd Hennum (2000). «Billedkunst og ytringsfrihet». *Ordet er fritt! : en bok til Preben Munthe*. Aschehoug. s. 124-140. ISBN 8203225594.
32. 1 2 3  *Rok antyfaszystowski* om *Twentieth Century German Art*
33. ↑  *The Twentieth Century German Art Exhibition: Answering degenerate art in 1930s London*
34. ↑  2018: *Exh: London 1938 – Defending ‘Degenerate’ German Art*

Litteratur
----------

* Håvard Øverli (1991). «Nazismens syn på byggende og 'vanartet' kunst». *Samtiden*. Aschehoug. s. 54-58.
* Mary-Margaret Goggin (1991). «"Decent" vs. "Degenerate" Art : The National Socialist Case». *Art Journal*. 50 (4): 84–92. doi:10.1080/00043249.1991.10791484.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Entartete Kunst (Ausstellung) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Database "Entartete Kunst"; fra Forschungsstelle "Entartete Kunst", Freie Universität Berlin