**Itakisme** (av gresk gresk ήτα *ita* [ˈita], i gammelgresk ἦτα *ē̂ta* [êːtaː], begge navn på bokstaven η) er et begrep innen språkvitenskap som egentlig ble brukt innen gresk språkhistorie til å beskrive prosessen der den rundete uttalen av vokaler og diftonger overgikk til den urundete vokalen *i*. Når begrepet brukes om nordiske forhold, brukes det gjerne i noe videre forstand, slik at det også omfatter avrundingen (delabialiseringen) av diftongen *øy* til *ei*, i tillegg til overgangen fra *y* til *i*, eller til og med vokalavrunding mer generelt.

Gresk
-----

Det moderne gresk (nygreske) talespråket har betydelig færre vokaler enn det gammelgreske, som i motsetning til nygresk hadde både diftonger og skille mellom korte og lange vokaler. Dels er det itakismen som har preget utviklingen, ved at uttalen av de fem fonemene *ē* (η), *ei* (ει), *u* (υ), *ȳ* (υι), *oi* (οι) alle er falt sammen med *i* (ι, ιώτα *iota*). For diftongenes del skjedde dette i to steg: først overgang til lange vokaler (*oi* > *y*, *ei* > *ē*), så til *i*. På engelsk brukes begrepet *iotacism* om denne prosessen (på gresk ἰωτακισμός *iotakismos*), fordi resultatet er den uttalen ι alltid har hatt, mens *itacism* (parallell til det norske begrepet) bare viser til uttaleutviklingen til bokstaven η.

Til tross for radikale endringer i uttalen, brukes de tidligere skrivemåtene ennå, bortsett fra at ῃ (en lang variant av ει som tidlig overgikk til η) har gått ut av bruk og υι er sjeldent brukt.

Nordiske språk
--------------

I nordiske språk er itakismen langt mindre inngripende, og begrenser seg i hovedsak til uttalen av grafemet *y* som *i* og diftonger som påvirkes av dette. Dette gjelder det islandske og det færøyske språket som helhet, og flere norske og svenske dialekter.

### Færøysk

Itakismen nådde færøysken på begynnelsen av 1300-tallet, og gjorde de gamle *y*, *øy* og *au* til *i*, *oy* (uttales «åi») og *ey* (uttales «æi»). Endringene var gjennomført innen 1600, og utviklingen har gått omtrent slik[s. 80]:

* au -> eu -> ey («æi»)
* øy -> oy («åi»)

### Islandsk

I moderne islandsk uttale har itakismen gjort seg gjeldende ved at *y* og *ý* uttales som *i* og *í*, og ved at den gamle diftongen *ey*, tidligere uttalt *øy*, har gått over til *ei*. Samtidig har den gamle uttalen blitt overtatt av diftongen *au*. Tidlige tegn på itakismen kan ses i tekster allerede fra 1200-tallet, der enkelte trykksvake ord som *f**y**rir* («for») og ***y**fir* («over») i blant kunne skrives *f**i**rir* og ***i**fir*. Det er foreslått at de nordvestlige dialektene kan ha opprettholdt skillet mellom *i* og *y* i flere århundrer etter at de falt sammen ellers på øya.

Overgangen fra norrøn *ǿ*/*œ* (lang *ø*) til lang *æ* i tidlig islandsk representerer også avrunding eller dragning mot *i*, men i dette tilfellet gjenspeiler også skriftspråket uttaleendringen, slik at bokstaven *æ* er gjennomført i skrift.

### Norsk og svensk

I både norsk og svensk er itakisme ikke-standard uttale, men brukes i flere dialekter, der de norrøne *y* og *ey*/*øy*, som i islandsk, har blitt til henholdsvis *i* og *ei*/*æi*: *d**y**r* blir *d**i**r* og *k**øy**re* (kjøre) blir *k**æi**re*. Blant de norske områdene som har, eller nylig hadde, itakisme er:

* Glåmdalen i Hedmark: Solør (solung), Vinger og Odalen (odøling)
* Et område i Buskerud som strekker seg fra nedre Hallingdal (kommunene Gol, Nes og Flå) og ned til Sigdal og Krødsherad (krylling, dermed uttalt *krilling*)
* Lesja i øvre Gudbrandsdal i Oppland
* Lærdal og Årdal i Sogn, rester i Aurland
* Ytre Romsdal
* Indre Nord-Fosen: Steinsdalen i Osen og Norddalen, Stordalen og Sørdalen i Åfjord

I verket *Norske Bygdemål* fra 1905 gir den norske språkforskeren Hans Ross en detaljert beskrivelse av fenomenet, som han kaller *y-løyse*, og dets utbredelse i Norge og Norden. Det fortelles om en noe større utbredelse enn i dag: *«Detta lage hev måli heilt ifrå Lærdalsøyri i Sogn framette ferdavegen genom Hallingdal o Krødsherad o Sigdal ut te Soknedal på Ringerike o de øvste av Snarom på Modom; dessforutan i stodeildi av Solør, Vinger o Odal, i sumt av Lesja i NGbr. [Nord-Gudbrandsdal], i Sunndal o fleire av dei innste bygdinne av Nordmøre o Romsdal, i Honndal o Stryn o fl. i Nordfjord»*. Enkelte områder (Nordfjord og deler av Romsdal) hadde bare itakisme i uttalen av *øy*, mens andre områder (Nordmøre og andre deler av Romsdal) helst bare hadde det i uttalen av *y*. Av eksempler fra andre nordiske land gis blant andre *kiep* i Estland (av *köpa*) og *lika* i Dalarna i Sverige (av *lycka*). Av andre er det også dokumentert itakisme i eksempelvis dialektene i Nordvästerbotten, som Ross for øvrig grupperer sammen med de østnorske (i likhet med dialektene brukt i Finland og Estland).

Med til itakisme regner også Ross overgangen til mer æ-aktig uttale av *ø*-lyder og *å*-lyder. Denne er kjent fra flere steder på Østlandet og Trøndelag, blant dem Solør, der bl.a. *godt*, som i et større område gjerne uttales *gøtt*, isteden nærmer seg *gætt*. Fra Selbu i Trøndelag nevnes eksemplene *spär* (spørre), *kjät* (kjøtt) og *hæi* (høy). Avslutningsvis nevnes det flere eksempler på hyperkorreksjon, der opphavlig *ei* og *i* «rettes» til *øy* og *y*.

I trønderske fosenmål er itakisme kjent fra indre strøk i dalfosenske dialekter, men kan tidligere ha funnes i alle fosenmåla.

Itakisme er enkelte steder, eksempelvis ytre deler av Lærdalen, et trekk som er på veg ut.

Andre språk
-----------

Engelsk gjennomførte avrunding av den gammelengelske *y*-lyden til *i* (eller *e* i sørøst) i mellomengelsk periode.

Referanser
----------

1. ↑  «itakisme» i Bokmålsordboka og Nynorskordboka
2. ↑  «itakisme» i NAOB
3. ↑  Shulte, Michael «Phonological developments from Old Nordic to Early Modern Nordic I: West Scandinavian» i verket *The Nordic Languages Volume 2* (s. 1089-1092), Walter de Gruter (Berlin / New York, 2005)
4. ↑  Ifølge Hjalmar Petersen i: Jóansson, Tórður *English loanwords in Faroese* (s. 45), Fannir (Tórshavn, 1997)
5. 1 2 3  Hægstad, Marius *Vestnorske maalføre fyre 1350 – II. Sudvestlandsk. 2. Indre sudvestlandsk. Færøymål. Islandsk. Andre bolken* (s. 57), Videnskapsselskapets Skrifter, H. Hist.Filos. Klasse 1916. No. 4 (Kristiania, 1917)
6. ↑  Shulte, Michael «The phonological systems of Old Nordic I: Old Icelandic and Old Norwegian» i verket *The Nordic Languages Volume 1* (s. 887), Walter de Gruter (Berlin / New York, 2002)
7. 1 2  Eide, Kristin Melum; Jenstad, Tor Erik; Dalen, Arnold; Stemshaug, Ola *Fosenmåla* (s. 15–20), Museumsforlaget AS (Trondheim, 2017), ISBN 9788283050547
8. 1 2  Ross, Hans «Norske Bygdemaal. (Med 2 Kaart)» (s. 25-26) i verket *Skrifter udgivne af Videnskabs-Selskabet i Christiania 1905 – II. Historisk-filosofisk Klasse* (Christiania, 1906)
9. ↑  Edlund, Lars-Erik *Studier över nordsvenska ortsboöknamn* (s. 110), Dialekt-, ortnamns- och folkminnesarkivet i Umeå (1985), ISBN 91-86372-05-X
10. ↑  Mascetti, Samuele *Stadnamn i Luster kommune i Indre Sogn Arkivert 8. januar 2018 hos Wayback Machine. – Ein prototypebasert analyse av namnelandskapet i eit vestlandsk jordbruksdistrikt*, Universitetet i Bergen (Bergen, 2017)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |