recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Gunnar Hamnøy** (født 1948 på Valderøy i Giske kommune) er en norsk predikant og misjonær tilknyttet Norsk Luthersk Misjonssamband.

Predikant og daglig leder av NSP Aid fra 2010 til 31.12.2023
------------------------------------------------------------

Han arbeidet i NLM fra 1967 til han gikk av som pensjonist sommeren 2015, som omreisende forkynner og prosjektmedarbeider for Misjonssambandet. Fra 1997 var han formann i Skodje NLM-forening.

Etter 2009 og frem til han fylte 67 år hadde han en redusert stilling i NLM. Fra 2009 til 2016 var Hamnøy daglig leder i investeringsselskapet NSP AS. Noen av aksjonærene i NSP AS etablerte en frivillig organisasjon, North South Partnership Aid, en organisasjon med fokus på å hjelpe barn og unge i Etiopia og Kenya som har det vanskelig. Gunnar Hamnøy har vært daglig leder av NSP Aid siden starten (2010), frem til 31.12.2023. Da tok Anders Myrne over som leder.

Utgivelser
----------

Gunnar Hamnøy har skrevet flere bøker som er utgitt på Lunde forlag:

* 1993: *I fykende fart* – en samtalebok med forfatteren Egil Sjaastad
* 1995: *Ut og inn med evangeliet*
* *Fra barnemunn* (historier fra barn)
* 1997: *Roser til deg* – utgitt i islandsk oversettelse i 2006 med tittelen *Rosir handa per*
* 2004: *Garja* – utgitt på Island i 2007
* 2009: *Takk at også jeg fikk være med*

Politisk engasjement
--------------------

Gunnar Hamnøy har vært aktiv som lokalpolitiker i Skodje kommune for KrF, tre perioder i kommunestyret, den siste frem til oktober 2007 som fast medlem i formannskapet og planutvalget. Han var også leder i råd for funksjonshemma i Skodje frem til okt 2007 og leder i verdirådet i Skodje kommune og Nord-Sør-rådet, et kommunalt samarbeid mellom Skodje og Voi kommune i Kenya frem til sommeren 2006. Hamnøy var medlem i dette rådet frem til oktober 2007.

Referanser
----------

1. ↑  «Gunnar Hamnøy - 5 roller i norsk næringsliv». *www.proff.no* **(norsk)**. Besøkt 21. januar 2024.
2. ↑  Vikebladet (19. april 2010). «Misjonsveke ved Gunnar Hamnøy». *vikebladet.no* **(norsk)**. Besøkt 21. januar 2024.
3. ↑  HATLEM, BJØRN ARILD (9. desember 2006). «NLM byggjer universitet i Kenya». *Dagen*. Besøkt 21. januar 2024.
4. ↑  Eikrem, Linda (2. januar 2024). «(+) Skiftar jobb». *vikebladet.no* **(norsk)**. Besøkt 21. januar 2024.
5. ↑  Vestre, Trond (12. juni 2007). «Skodje». *NRK*. Besøkt 21. januar 2024.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmesiden for North South Partnership Aid
* Radioandakt ved Gunnar Hamnøy

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**László Kövér** (født 29. desember 1959 i Pápa) er en ungarsk politiker og fra 10. februar 2024 midlertidig president i Ungarn. Han ble i 2020 valgt som president for Ungarns nasjonalforsamling.

Bakgrunn
--------

Kövér er uteksaminert jurist fra Universitetet i Budapest 1986. Han fortsatte ved universitetet som forsker, og fikk i 1987 og 1988 stipend fra Soros-stiftelsen..

Politisk karriere
-----------------

László Kövér i 2007
Kövér var med på å grunnlegge partiet Fidesz i 1988, og var med på de politiske forhandlingene som fant sted ved regimeskiftet i 1989. Han ble innvalgt som parlamentsmedlem i 1990, og ble gjenvalgt i 1994, 1998, 2002, 2006, 2010, 2014 og 2018.

I 1998 ble han utnevnt til minister for intern sikkerhet i Viktor Orbáns første regjering. I 2000 ble Kövér valgt som leder av partiet, men gikk av året etter.

Da Fidesz mistet regjeringsmakten i 2006, erklærte Kövér at han ikke ville klippe håret før partiet var tilbake i regjering. Løftet ble oppfylt allerede ved neste valg, i 2010.

I 2010 etterfulgte han Pál Schmitt som president for nasjonalforsamlingen, da Schmitt ble republikkens president. I 2012 måtte Schmitt trekke seg, og Kövér fungerte som interimspresident fra 2. april 2012 og frem til János Áder trådte inn som ny president 10. mai. Per 2021 er han fortsatt president for nasjonalforsamlingen.

Referanser
----------

1. ↑  
 [PDF] «biografi» (PDF) **(ungarsk)**. Parlament.hu. 6. juni 2018. Besøkt 9. april 2021.
2. ↑  «Interesting developments in Fidesz» **(engelsk)**. Hungarian Spectrum. 1. juli 2010. Archived from the original on 23. november 2010. Besøkt 9. april 2021. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)

Eksterne lenker
---------------

* (hu) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) László Kövér – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Ludvig Filip, den siste franske kongen, portrett av Franz Xaver Winterhalter, fra 1841
**Februarrevolusjonen** i Frankrike i februar 1848 endte styret til kong Ludvig Filip I og ledet til etableringen av den andre franske republikk. 

Bakgrunnen for februarrevolusjonen var økonomiske nedgangstider, omlang 1/3 av arbeidstakerne i Paris var uten arbeid, samtidig hadde styret til kong Ludvig Filip I sterkt innskrenket stemmeretten, kun om lag 1 % av befolkningen hadde stemmerett. Revolusjonen ble utløst ved at den liberale opposisjonen kom sammen den 26. februar 1848 for å organisere en provisorisk regjering, benevnt den andre republikk.

Utviklingen i Frankrike ledet til opprør og revolusjoner i andre europeiske land, det ble senere kjent som Revolusjonene i 1848.

Eksterne lenker
---------------

* Om februarrevolusjonen, fra Professor Gerhard Rempel, Western New England College (engelsk)
* Nedtegnelser av et øyenvitne til hendelsene (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Lucky Man** er en sang av den engelske progressive rockegruppen Emerson, Lake & Palmer, fra gruppens debutalbum som også heter Emerson, Lake & Palmer fra 1970, singelen ble gitt ut i 1973. Den er skrevet av Greg Lake og ble spilt inn av trioen ved hjelp av improviserte arrangementer, sangen inneholder en av rockemusikkens tidligste forekomster av en Moog-synthesizer solo utføres av Keith Emerson på slutten av sangen. Greg Lake har uttalt i intervjuer at det var den første sangen han skrev etter at han fikk en gitar da han var 12 år.

"Lucky Man" (4:35) ble gitt ut som singel i 1970 og nådde topp 20 i Nederland. Sangen kom også på listene i USA og Canada. Når singelen ble gitt ut på nytt i januar 1973 nådde den nummer 51 i USA Hot 100 og nummer 71 i Canada. Sangen popularitet har holdt seg utover 1980-tallet og videre, den er nå å regne som en av de store progressiv rock balladene.

Som B-side på singelen ble "Knife-Edge" (Emerson, Frazer, Janáček, Lake – 5:04) valgt, men noen utgivelser har isteden "From The Beginning" (Lake – 5:04) som B-side.

I en anmeldelse av 2004-filmen Moog sa MTVs Kurt Loder "'Lucky Man" demonstrerte for keyboard-spillere overalt at det nå var mulig for dem å blåse gitarister og forsterkerne deres rett av scenen, hvis de ønsket det.

Bandet
------

* Keith Emerson: Moog synthesizer
* Greg Lake: vokal, akustisk gitar, elektrisk gitar, bass
* Carl Palmer: trommer, perkusjon

Referanser
----------

1. ↑  «lucky man | full Official Chart History | Official Charts Company». *www.officialcharts.com* **(engelsk)**. Besøkt 22. februar 2021.
2. ↑  «Emerson Lake and Palmer». *www.emersonlakepalmer.com*. Arkivert fra originalen 5. august 2020. Besøkt 22. februar 2021.
3. ↑  «Lucky Man - Emerson, Lake & Palmer | Song Info | AllMusic» **(engelsk)**. Besøkt 22. februar 2021.
4. ↑  «Kurt Loder On 'Moog' - Movie News Story | MTV Movie News». *web.archive.org*. 19. juni 2009. Archived from the original on 19. juni 2009. Besøkt 22. februar 2021. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
***Ma l'amor mio non muore*** er en italiensk stumfilm fra 1913, regissert av Mario Caserini.

Handling
--------

Leslie Swayne, en eventyrer, forsøker å skaffe nok penger til å tilfredsstille sitt ekstravagante liv, har blitt bestukket for å stjele planer fra stabsoffiserene i Storhertugdømmet Wallenstein. Dette viser seg å bli veldig enkelt, på grunn av vennskapet hans med oberst Julius Holbein, en stabssjef. Holbeiin er også faren til Elsa, som Swayne lenge har vist romantiske interesser for. Etter en middag sammen med obersten, lykkes han med å stjele de ønskede dokumentene. Men etter å ha oppdaget at dokumentene har forsvunnet, glir obersten inn i en desperat sinnstilstand. Men Elsa mistenker umiddelbart Swayne, og går til hotellet hvor han bor. Der får hun vite at Swayne plutselig har reist sin vei.

Oberst Holbein, som de dyrebare dokumentene hadde blitt betrodd til, blir mistenkt for å være en forræder. Han velger deretter å begå selvmord, etter å ha blitt urettmessig anklaget. Elsa blir bedt av storhertugdømmet Wallenstein om å forlate hertugdømmet. Men som pianist og sangerinne, under det falske navnet Marjorie Manners, blir Elisa snart berømt. Allerede ved hennes første forestilling mottar hun blomster fra et stort antall beundrere. En kveld når hun spiser på terrassen utenfor et hotell, omgitt av ivrige beundrere, blir Marjorie overrasket over å få se en ung mann.

Mannen virker trist og blek, akkurat som Elisa selv. Men han observerer henne, med et sløvt blikk. Den bleke unge mannen viser seg å være prins Arthur av Wallenstein, sønn av storhertugen, som har kommet til rivieraen for å komme seg etter lang tids sykdom - under navnet grev L'Estrange. En morgen får de sjansen til å møtes, og umiddelbart forstår de hverandre. De gifter seg kort tid senere. Men Swayne dukker opp igjen, og henvender seg til Marjorie for å be om hennes tilgivelse og kjærlighet.

Skuespillere
------------

* Lyda Borelli som Elsa Holbein
* Mario Bonnard som Prins Maximilien of Wallenstein
* Gian Paolo Rosmino som Moise Sthar
* Vittorio Rossi som oberst Julius Holbein
* Dante Cappelli som Storhertugen av Wallenstein
* Maria Caserini som Storhertuginnen av Wallenstein
* Camillo De Riso som Schaudard
* Emilio Petacci som oberst Theubner
* Antonio Monti som en general

Referanser
----------

1. ↑  Martin M. Winkler. *Ovid on Screen: A Montage of Attractions*
2. ↑  Love Everlasting

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Ma l'amor mio non muore* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Vidar Wold** (født 7. mars 1974 i Trondheim) er en norsk trener og tidligere ishockeymålvakt. Wold har sammen med Jan André Aasland hovedtrener ansvaret for Frisk Asker fra 2020. Wold er far til Sander Wold og Eskil Wold.

Wold som spilte nesten hele sin karriere for moderklubben sin Frisk Asker og Asker Hockey (1991–2007). Wold hadde 1 sesong i døgnfluen Spektrum Flyers (Oslo) før han vendte hjem til Asker. Han fikk også kamper for Norges herrelandslag i ishockey. Høydepunktet i landslagskarrieren er da han voktet målet i VM i 2000 da storspill fra Wold gjorde at Norge sensasjonelt slo Canada 4-3. Wold var plaget av skader i sine siste sesonger og han la opp som aktiv spiller i 2007.

I 2008 ble Vidar Wold ansatt i Frisk Asker som sports- og markedskoordinator Han har også vært hockeyekspert på Viasat.

16. september 2018 var han andrekeeper for Frisk Asker i kampen mot Vålerenga i Getligaen, ettersom førstekeeper Nicklas Dahlberg ikke kunne spille og alle Frisk Askers juniorkeepere var på samling med NTG i USA.

Referanser
----------

1. ↑  Vidar Wold tilbake i Frisk

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vidar Wold – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
**Masseoverskuddet** til en nuklide er forskjellen mellom dens faktiske masse og dens massetall i atommasseenheter. Det er en av de viktigste metodene for å tabulere kjernefysiske masser. Massen av en atomkjerne er godt approksimert (mindre enn 0,1% forskjell for de fleste nuklider) av sitt massetall, som indikerer at mesteparten av massen til en kjerne består av massen av dens protoner og nøytroner. Masseoverskudd er dermed et uttrykk for den kjernefysiske bindingsenergien, i forhold til bindingsenergien per nukleon av karbon-12 (som definerer atommasse-enheten). Hvis masseoverskuddet er negativt vil nukliden ha mere energi enn 12C, og vice versa. Dersom kjernen har et stort masseoverskudd i forhold til et nærliggende kjernefysiske arter, kan det gjennomgå en radioaktiv prosess og dermed avgi energi.

Eksempel
--------

Se på fisjon av 236U til 92Kr, 141Ba, og tre nøytroner.

236U → 92Kr + 141Ba + 3 n
Massetallet til reaktanten  (236U), er 236. Fordi den faktiske massen er 7002236045563000000♠236,045563 u, blir masseoverskuddet +6998455630000000000♠0,045563 u. Beregnet på samme måte blir masseoverskuddet for produktene, 92Kr, 141Ba, og tre nøytroner, henholdsvis 3001261570000000000♠-0,073843 u, 3001144120000000000♠-0,085588 u og 3 × 0,008665 u = +0,025994 u, som gir et totalt masseoverskudd på 3000866563000000000♠-0,133437 u. Forskjellen mellom masseoverskuddet av reaktanten og produktene er 6999179000000000000♠0,179000 u, som viser at masseoverskuddet av produktene er mindre enn reaktantene, og så fisjon kan oppstå.

Masseoverskudd kan bli konvertert til energi ved hjelp av 7000100000000000000♠1 u = 7002931494000000000♠931,494 MeV/*c*2 og *E* = *mc*2, som gir 6989267142100912919♠166,737 MeV.

Referanser
----------

* Krane, K. S. *Introductory Nuclear Physics*. John Wiley & Sons. ISBN 0-471-80553-X.
* Tipler, P. A; Llewellyn, R. A. *Modern Physics*. W. H. Freeman and Company. ISBN 0-7167-4345-0.
**Aud Dalseg** (født 5. desember 1938 i Oslo) er en norsk interiørarkitekt og utstillingsarkitekt.

Hun er utdannet fra SHKS 1962 og har laget brukskunst- og designutstillinger både hjemme og i utlandet siden 1968. Hun har for det meste arbeidet som utstillingsarkitekt, bl.a. i Norsk Designcentrum 1968–1975, ved Forsvarsmuseet 1980–1981, Landsforbundet Norsk Brukskunst 1981–1992 og i Norsk Form fra 1993 til hun ble pensjonist i 2005. I mange år hadde hun ansvaret for brukskunstutstillingene ved Galleri Vognremissen i Basarhallene i Oslo, for Landsforbundets sommerutstillinger på Maihaugen og for flere vandreutstillinger med norsk design i utlandet.
Dalseg har mottatt Jacobprisen, Statens kunstnerstipend og Oslo Bys kulturstipend. Hun er æresmedlem i Norske Brukskunstnere og i Norske interiørarkitekters og møbeldesigneres landsforening

Hun har skrevet artikler i Bonytt og Forbrukerrapporten, og utgitt boken *Interiør* (1979) sammen med Rannveig Getz og Gunvor Øverland Bergan.

Referanser
----------

1. ↑  (no) «Aud Dalseg» i *Store norske leksikon*
2. 1 2  Leena Mannila. *God form i Norge, Jacob-prisens vinnere 1957-1995*. Messel forlag / Norsk Form, 1996. ISBN 82-452-0011-5. (ebok)
3. ↑  Aftenposten, 15.5.1985 «Brukskunstpris til Aud Dalseg: - Rommet må gis karakter!»
4. ↑  nil.no Æresmedlemmer
5. ↑  1979: ISBN 82-508-0724-3; ny utgave 1985: ISBN 82-508-0397-3

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Rykkhustjønnin naturreservat** består av et område i og omkring Gudbrandsdalslågen ved Hundorp i Sør-Fron kommune. Området ble vernet 20. juni 2023.

Verneforskriften sier at formålet med vernet er 

«å bevare et område som representerer en bestemt type natur i form av et stort og variert våtmarkkompleks rundt Gudbrandsdalslågen med gruntvannsområder, næringsrike tjern, flomløp, flomskogsmark, åpen flomfastmark og kulturbetingete naturtyper i form av naturbeitemark og strandeng.
Videre er formålet å bevare et område som inneholder en rekke sjeldne, sårbare og truede arter, deriblant et uvanlig høyt antall fuglearter. Området har særlig betydning for biologisk mangfold ved at det har viktige funksjoner både som trekk-, hekke- og myteområde for fugl.»

Referanser
----------

1. 1 2   Naturbase, Naturbase-id VV00003842, faktaark.naturbase.no, besøkt 23. februar 2024[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  ; *Naturbase*; Naturbase-id: VV00003842; besøksdato: 23. februar 2024.
3. ↑  «Forskrift om vern av Rykkhustjønnin naturreservat, Sør-Fron kommune, Innlandet». Lovdata. Besøkt 23. februar 2024.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
**National Women's Council of Ireland** (NWC) er paraplyorganisasjonen for den irske kvinnebevegelsen. Organisasjonens mål er å fremme likestilling og styrke kvinners rettigheter. Den ble grunnlagt i 1973 under navnet Council for the Status of Women og endret navn til National Women's Council of Ireland i 1995. NWC representerer organisasjoner med rundt 300 000 medlemmer. NWC er medstifter og medlem av European Women's Lobby. Organisasjonen var tradisjonelt en søsterorganisasjon av nedlagte Norske Kvinners Nasjonalråd, og er i moderne tid en søsterorganisasjon av og et av forbildene for Norges kvinnelobby. 

National Women’s Council of Ireland engasjerer seg bredt for alle jenters og kvinners rettigheter og likestilling i politikk, arbeids- og samfunnsliv, og i familien, og har formell og reell likestilling mellom kjønnene på alle livsområder som mål. NWC arbeider på grunnlag av menneskerettighetene, og særlig FNs kvinnekonvensjon (CEDAW). NWC arbeider for å følge opp kvinnekonvensjonen i Irland gjennom statsrapporteringsprosedyren og fremme konvensjonens relevans i det irske samfunnet. NWC engasjerer seg bredt for alle jenters og kvinners rettigheter, og arbeider blant annet mot vold mot jenter og kvinner, for kvinners økonomiske interesser og for kvinnehelse. NWC har siden 1970-årene spilt en stor rolle i å sette kvinners rettigheter på den politiske dagsordenen i Irland, bl.a. gjennom å sette fokus på alenemødres utfordringer og seksuelle og reproduktive rettigheter i Irland. Fra 1990-årene stod NWC bak et program for å fremme kvinnelige ledere. NWC arbeider for jenter og kvinner i all sin mangfoldighet, herunder jenter og kvinner som tilhører kjønns- og seksuelle minoriteter, har engasjert seg for transpersoners rettigheter i Irland og står bak et opprop for inkluderende feminisme.

Referanser
----------

1. ↑  Cullen, Pauline; Murphy, Mary P. (1. januar 2017). «Gendered Mobilizations against Austerity in Ireland» (PDF). *Gender, Work & Organization*. 24 (1): 83–97. doi:10.1111/gwao.12154.
2. ↑  Beesley, Arthur (3. juni 2004). «Vulnerable women blamed for maternity cutbacks». Dublin. The Irish Times.
3. ↑  «National Women's Council of Ireland». *NWCI*. Besøkt 13. januar 2022.
4. ↑  «Irish LGBTQ+ community stand in #IrishSolidariT against transphobia on Trans Day of Remembrance». National Women’s Council of Ireland. 20. november 2020. Besøkt 8. desember 2023.
*Dans* av Yva fra ca. 1933
**Dobbelteksponering** er en teknikk innen film og fotografi der to eller flere eksponeringer blir lagt oppå hverandre i et bilde. Man kan dermed få et bilde som består av gjentatte motiv eller hendelser.

«Dobbeltgjengerbilder» av Johannes Jaeger laget gjennom dobbelteksponert fotoplate av Valentin Wolfenstein i 1890.
Karlheinz Stockhausen oppå et bilde av partituret til en av komposisjonene hans. Fotografi av Claude Truong-Ngoc fra 1980.
Man kan oppnå dobbelteksponering ved å eksponere en filmrute gjentatte ganger, og lukke igjen lukkeren mellom hver eksponering. Senere eksponeringer kan legge til lys og bilde på området som er mørke på den første.

Dobbelteksponering kan oppstå ved uhell, for eksempel fordi man glemmer å dra en manuell filmrull videre, men kan også være et kunstnerisk virkemiddel eller en måte å skape spøke- eller narrebilde på. 
Metoden ble brukt til å lage åndefotografi, hvor spøkelsesaktige figurer gjerne opptrådte på portrett av levende folk, fra siste delen av 1800-tallet.

Dobbelteksponering kan også brukes på film, og ble blant annet brukt som virkemiddel i *The Great Train Robbery* fra 1903.

I digitalt fotografi og med bilderedigeringsprogrammer er det mulig å legge ulike bilder oppå hverandre og gjøre de mer eller mindre gjennomsiktige. Dette kan skape lignende resultat som dobbelteksponering.
Noen digitale kameraer lar fotografen gjøre gjentatte eksponeringer og kombinere dem i et bilde i selve fotografiapparatet.

Eksempel
--------

* Spøkelse i dobbelteksponert bilde frå 1899.Spøkelse i dobbelteksponert bilde fra 1899
* Presten Charles L. Tweedale og kona hans med den påståtte åndeforma til F. Burnett. Åndefotografi av William Hope.Presten Charles L. Tweedalt og konen hans med den angivelige åndeformen til F. Burnett. Åndefotografi av William Hope.
* Lærebok i fotografi om korleis ein kan laga «spøkelse» gjennom dobbelteksponering.Lærebok i fotografi om hvordan man kan lage «spøkelser» gjennom dobbelteksponering.
* Dobbelteksponert fotografi frå Anzola d'Ossola av Paolo Monti frå 1950.Dobbelteksponert fotografi fra Anzola d'Ossola av Paolo Monti fra 1950
* Dobbelteksponert hand med bladmønster.Dobbelteksponert hand med bladmønstre.
* Kvinne i yogapositur med skogbilde lagt over.Kvinne i yogapositur med skogsbilde lagt over.

Referanser
----------

1. ↑  «Biografier». modernamuseet.se.
2. ↑  Brian (20. mai 2013). «Når fotografen ser dobbelt». fotomalia.dk. Besøkt 26. juni 2018.
3. ↑  «Hordaland fylkeskommune si kunstsamling» (PDF). Hordaland fylkeskommune. 2016. Arkivert fra originalen (PDF) 26. juni 2018. Besøkt 8. desember 2023.
4. ↑  «FilmHistorie.dk». Besøkt 26. juni 2018.
5. ↑  «GE X600 Bridge Camera Review». Besøkt 9. februar 2015.

Eksterne lenker
---------------

* Når fotografen ser dobbelt ved fotomalia.dk
* Søk etter dobbeleksponering og dobbelteksponering ved Digitalt Museum
**O’Martins** (eller **O'Martins Restaurantdrift AS**) var en norsk fastfood-kjede som ble etablert av gründeren Ole Martin Thorvaldsen i Trondheim i 1992. Kjeden gikk konkurs i 2008 etter å ha slitt økonomisk i en 3-4 år.

Kjeden hadde en omsetning på 22,9 millioner kroner i 2005 og 18,9 millioner kroner i 2006.

Thorvaldsen hadde på 1990-tallet ambisjoner om å etablere en landsdekkende kjede med O’Martins-restauranter. Målet var at O’Martins skulle innta rundt 30 steder i Norge og nå en omsetning over 200 millioner kroner innen 2005. Men etter år 2000 stagnerte veksten og i perioden 2005-2010 forsvant en rekke av kjedens restaurantene i Trondheim kommune. Først stengte kjedens mest kjente sted, O’Martins i Olav Tryggvasons gate, deretter skjedde det samme på Lerkendal, før det ble det konkurs på Rosendal i september 2007, deretter ved Heimdal i november samme år. Kjeden har tidligere også vært til stede i Stjørdal og i Namsos.

Kjeden drev også med utkjøring av mat i en periode (2006–08).

Restauranter i Trondheim kommune
--------------------------------

* Midtbyen (Olav Trygvasons gate 33) (nattåpent) (nedlagt 2006/2007)
* Kanalen (Fjordgata 56-59) (nattåpent) (nedlagt 2006)
* Rosendal (Innherredsveien 96) (nattåpent) (nedlagt i 2007)
* Lerkendal (også kjent som «O'Martin Drive In») (Klæbuveien 124) (nattåpent) (nedlagt 2007)
* Byåsen (Stavset, Enromveien 2) (nedlagt i 2008)
* Møllenberg (Nedre Møllenberg gate 45) (nedlagt 2006)
* Heimdal (Ringvållvegen 14) (nedlagt i 2006)
* City Syd (avdelingen ble etablert i 2006, nedlagt i 2008)

Referanser
----------

1. 1 2  Finnalle.no - O Martins Restaurantdrift AS Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.
2. 1 2 3 4 5  Adressa - Ny konkurs for O’Martins (10.04.2008)
3. ↑  Adressa - O'Martins konkurs på Rosendal (13.09.2007)
Skuespilleren Magda Blanc i tittelrollen som *Agnete*, fotografert av Brødrene Larm i 1901. Bildet tilhører Oslo Museums fotosamling.
***Agnete*** er et skuespill av den norske forfatteren Amalie Skram, utgitt i 1893.

Stykket kan i flere henseende minne om Ibsens *Et dukkehjem*. Hovedpersonen Agnete Lindemann, som har blitt beskrevet som «kanskje den mest sympatiske av Amalie Skrams kvinneskikkelser», har en blandet fortid: hun er av god familie, vakker, og skilt fra en mann som senere gikk konkurs og derfor ikke kunne yte bidrag. For å overleve stjeler hun, ved å naske fra venner, arrangere falske innsamlinger og lignende. Hun forelsker seg i Rikard Berg, advokaten som førte skilsmissesaken for henne, og de blir gift etter at han har tvilt seg fram til et ja.

Hun ønsker å leve et «sant liv» overfor ham, og bekjenner sin uærlighet i fortiden. Han klarer ikke å akseptere dette, og ekteskapet går i stykker. Hun står ulykkelig og ribbet tilbake, og «*reiser til min fetter i Nordfjord for å bli hans husbestyrerinne*».

Edvard Beyer skriver at «Stykket utmerker seg ikke ved stor originalitet. Litt klosset er det i det tekniske også. Men Agnete er et levende lite menneske, tegnet med ømhet og varme. Hennes kjærlighetsdrøm og stillferdige kvinneskjebne griper».

Referanser
----------

1. ↑  Sitat fra Borghild Kranes forord til 1967-utgaven, i *Norges nasjonallitteratur*
2. ↑  i *Norges litteraturhistorie, 1975; bd 3, 496*

Eksterne lenker
---------------

* Les utgaven fra 1893 hos Nasjonalbiblioteket.
* Se filmatiseringen av en teateroppsetning fra 1978 i NRKs TV-arkiv Fjernsynsteatret : Agnete.
**Askviknes barnehjem** var et barnehjem etablert i 1900 av Norsk misjon blant hjemløse. Barnehjemmet lå i Os kommune i Hordaland, og hadde plass til 25 barn. Barnehjemmet var for omstreiferbarn, frivillig overlatt av foreldrene, eller plassert av vergerådene. Opptaksalderen var under 4 år. Askviknes var det første barnehjemmet Norsk Misjon blant hjemløse etablerte.

Eiendommen eies i dag av Bjørnafjorden Kommune som har ansvar for drift og tilsyn.

Bakgrunn
--------

Presten Jacob Walnum (1851-1925) stiftet i 1893 en komité for det frivillige arbeidet for omstreifere. I 1897 stiftet han Foreningen til motarbeidelse av omstreifervesenet. Denne endret navn i 1922 til Den norske omstreifermisjonen, og i 1935 kom ett nytt navneskifte til Norsk misjon blant hjemløse.

Historie
--------

Fra 1897 og helt fram til 1989 delegerte staten ansvaret for myndighetenes politikk overfor taterne til denne private misjonsforeningen. De drev både skoler, barnehjem og arbeidskolonier. Den mest kjente var Svanviken arbeidskoloni på Nordmøre. Med støtte i Vergerådsloven av 1896, Løsgjengerloven av 1900, og den nye Straffeloven av 1902, tok «Norsk misjon blant hjemløse» til sammen rundt 1500 barn fra foreldrene. Dette handlet om mellom en tredjedel og en fjerdedel av alle taterbarn født mellom 1900 og 1960, som organisasjonen kjente til. Barnehjemmet var i drift som barnehjem i perioden 1900-1953. Foreningen til motarbeidelse av omstreifervesenet stod som eiere. Eiendommen ble overdratt til Hordaland fylkeskommune i 1954, og Fylkeskommunen tok institusjonen i bruk til pleiehjem innen psykiatri.

Bygningen ble i 2012 fredet som kulturminne.

Arkiv
-----

Det kan se ut som om barnehjemmets arkiv er gått tapt. Ved Riksarkivet oppbevares noe korrespondanse mellom barnehjemmet og Norsk Misjon blant hjemløse. Barnevernet i Bergen sendte barn til denne institusjonen. I de kommunale arkivene kan det derfor finnes opplysninger om vedtak om plassering av barn i arkivene etter barnevernsnemnder og sosialkontorer.

Referanser
----------

1. ↑  «De hjemløse smaa» Bergens Tidende
2. ↑  Splintar i Os Senioruniversitet Arkivert 19. september 2018 hos Wayback Machine. Os & Fusaposten

Eksterne lenker
---------------

* Askviknes Barnehjem - oppslagsverket oVe, artikkel av Edna Olaug, Bergen Byarkiv.
* De båtreisende - Romanifolket som reiste sjøveien
* Askviknes Voksenpsykiatriske senter Arkivert 4. desember 2014 hos Wayback Machine.
* (no) «Askviknes barnehjem». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
Fortet ved 't Hemeltje Foto: GVR 
**Fortet ved 't Hemeltje** eller **Fort het Hemeltje** er et av forsvarsverkene som hører til den nye hollandske vannlinjen. Det befinner seg i kommunen Houten i provinsen Utrecht og ligger mellom denne og byen Utrecht, like ved E311 (A27). Fortet som ble bygget i 1878-81 var beregnet for en bemanning på 258 og hadde en bestykning på ca. 34. Det er idag (2008) dels skjult av trær, noe som tidligere tjente til å kamuflere det. Navnet, som betyr noe slikt som *den lille himmelen*, knyttes også til en bondegård i området der fortet ble bygget.

Sammen med blant annet fortene ved Vechten og Rijnauwen var dette fortet en del av den fremskutte linjen som ble bygget på østsiden av byen Utrecht. Det skulle forsvare et område ved Wulvenbroekse Wetering (Houtense vlakte) som takket være at det lå høyere enn omgivelsene, ikke kunne inunderes, og dessuten forsvare jernbanelinjen mellom Utrecht og 's Hertogenbosch i Noord-Brabant.

Rundt fortet ble en vollgrav anlagt, i denne ble bastionet-caponnières bygget. Ut mot vollgraven var disse på den ene siden utstyrt med en lav jordvoll som ble dekket av en remise, og på den andre siden lå en kasematt som også ble beskyttet mot beskyting av en jordvoll. Disse kasemattene kunne nås via poterner (dekkede veier).

Fortvokterboligen har ca. 80 cm tykke vegger, og kan forsvares. Dette var ikke vanlig, og blant de andre fortene er det kun ved Fort Everdingen at en slik bolig kan finnes.

Under den første verdenskrig ble lytteposter bygget på ringvollen, disse ble senere fjernet.

Referanser
----------

1. ↑  Nasjonalt prosjekt for Den nye hollandske vannlinjen Arkivert 28. januar 2013 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Nationaal Project Nieuwe Hollandse Waterlinie (nederlandsk)
* Fortet ved 't Hemeltje, flybilde (nederlandsk)
* Fortet ved 't Hemeltje, flere bilder (nederlandsk)

Portal: Nederland
***Brephiope*** er en slekt av biller i familien snutebiller (Curculionidae)..

Utseende
--------

Små (2 – 7 mm) snutebiller, kroppsformen varierer fra kort og bred til langstrakt. Undersiden er vanligvis mer hvelvet enn oversiden. Kroppen er mørk på grunnfarge, men har ofte et mønster av lyse skjell. **Hodet** er forholdsvis lite, med meget store fasettøyne som dekker det meste av oversiden. Snuten er temmelig lang og slank, i noen tilfeller lengre enn resten av kroppen. Den kan foldes inntil kroppen i en fure mellom framhoftene og holdes vanligvis nedover- eller bakoverbøyd. Antennene er knebøyde og sitter festet på snutens ytre halvdel. **Brystskjoldet** (pronotum) er smalere enn dekkvingene, med rundede sider, omtrent så bredt som langt. Hannene hos noen arter har et par fremoverrettede pigger på brystet som de bruker i kamp om hunnene. **Dekkvingene** har fine punktstriper, mangler vanligvis markerte "skuldre". **Beina** er vanligvis korte og kraftige, men hos noen hanner er de sterkt forlenget. Frambeina er ofte modifisert, enten kraftigere eller lengre enn de andre. Lårene er tykke, spindelformede, og har ofte en kraftig tann på undersiden.

Levevis
-------

For de fleste av de tropiske artene er lite kjent om biologien, men disse billene ser ut til å være tallrike i trekronesjiktet i tropisk regnskog. Man finner ofte billene på død ved og løvverk. Det er kjent at larvene kan utvikle seg i død ved, i bladstilker (på tropiske planter med store blader, blant annet slekten *Cecropia*), som bladminerere og i frø. Noen få arter er kjent som skadedgjørere, blant annet på bomull. Hos noen arter kjemper hannene om hunnene, de har da gjerne spesielle strukturer (spydlignende pigger, lange bein) som de bruker i denne kampen. Et uvanlig trekk er at de voksne billene av noen arter er svært kjappe og løper rundt på en måte som minner om enkelte fluer. Det vanlige hos snutebiller er at de voksne billene er ganske trege.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i det austro-malayiske området.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien snutebiller, Curculionidae Latreille, 1802
					- Underfamilien **sandsnutebiller**, Conoderinae (= Zygopinae)
						* Stammen Othippiini Morimoto, 1962
							+ Slekten ***Brephiope*** Pascoe, 1874 - tvilsomt om denne egentlig hører til i Othippiini
								- *Brephiope castanea* Pascoe, 1874

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.
2. ↑  «Artsdatabankens navneopplysninger med artstre». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Fortet ved Jutphaas** eller **Fort Jutphaas** er et av forsvarsverkene som hører til den nye hollandske vannlinjen. Det befinner seg i kommunen Nieuwegein i den nederlandske provinsen Utrecht, der det er plassert øst i Nieuwegein på sørsiden av byen Utrecht. Fortet skulle forhindre angrep på Utrecht via Overeindseweg og forsvare et smalt område mellom Jutphaas og Houten som ikke kunne inunderes. Fortet ved Jutphaas var opprinnelig en skanse med bastioner omgitt av en vollgrav. Det er avlangt, med en innsnevring slik at det har form som et timeglass.

Dagens fort er den andre fortifikasjonen på dette stedet, i sin regjeringstid lot Frederik Hendrik av Orange-Nassau to jordvoller bli bygget her slik at Overeindseweg kunne forsvares når området ble satt under vann. Det andre forsvarsverket ble bygget ca. 1820 og utvidet med blant annet et forsterket, halvrundt vakthus i 1846-48. Senere ble batteriene ved Overeindseweg bygget lengre øst, og dette førte til at fortet ikke ble opprustet i 1880. 

Under den andre verdenskrig var fortet det viktigste radiokommunikasjonssenteret på nederlandsk grunn for den tyske Kriegsmarine under ubåtkrigen. I 2008 har fortet to eiere, Nieuwegein kommune og vinhandel Trouvaille, vinhandelen holder til i redutten mens en speidergruppe bruker resten av fortet.

Fortets deler
-------------

Fortet ved Jutphaas er avlangt og plassert tvers over tilgangsveien det skulle bevokte. Det har form som en skanse met bastioner. Det forsterkede vakthuset ble anlagt på landsiden, på stedet der fortet er på sitt smaleste. Vakthuset er bygget slik at skyttere kunne forsvare fortets smaleste del.

Referanser
----------

1. ↑  Museum Warsenhoeck om bydelen Jutphaas Arkivert 26. februar 2008 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Nationaal Project Nieuwe Hollandse Waterlinie (nederlandsk)
* Fortet ved Jutphaas på Stiftelsen Menno van Coehorns nettsted (nederlandsk)
* Om fortet på vannlinjerutens nettsted (nederlandsk)

Portal: Nederland
**Fort Hinderdam**, også kjent som **Fortet ved Hinderdam**, er et tidligere forsvarsverk som hører til såvel Stelling van Amsterdam og både den gamle og den nye hollandske vannlinjen. Det ligger på en øy i elven Vecht sørvest for fort Uitermeer i sektor Oudekerk. Fortet ligger på grensen mellom de nederlandske provinsene Noord-Holland og Utrecht, ved landsbyen Nederhorst den Berg i den Noord-Hollandske kommunen Wijdemeren. De første fortifikasjonene på denne øyen stammer fra 1629, mens et kvadratisk og forsterket vakthus ble oppført i 1848. Fortet befinner seg mellom fortene ved Uitermeer og Nigtevecht. Fort Hinderdam eies av Natuurmonumenten. Fortet ble i 1996 opptatt på UNESCOs verdensarvliste sammen med resten av forsvarsverkene i Stelling van Amsterdam.

Fort Hinderdams hovedoppgave var å kontrollere trafikken på elven og dikene langs den, og å støtte de to andre fortene med sin ildgivning. Tidlig i det 19. århundre ble en ravelin og to lunetter, en på Nigtevechts side av elven og en på Nederhorst den Bergs side føyd til. Vollgraven ved den sydlige lunetten, ved Nederhorst den Berg, er fjernet og lunetten har dermed blitt usynlig i terrenget.

Fortets historie i årstall
--------------------------

* 1437 demning og sluser bygges
* 1629 skanse av jord bygges
* 1673 slusene taes ut av tjeneste, sjøslusene ved Muiden taes i bruk og skansen byttes ut med et fort
* 1787 prøysserne inntar fortet 18. september, og taper fem soldater
* 1816 fortet overføres fra den gamle forsvarslinjen til den nye
* 1848 hovedbygningen oppføres
* 1880 remise bygges
* 1913 fortet legges til Stelling van Amsterdam
* 1923 fortet blir en del av Festning Hollands østfront
* 1934 kanonkasematt og tre skjulesteder for grupper oppføres i betong
* 1938 anti-tank kanon 5 L50 nr. 2 plasseres
* 1954 fort Hinderdams status som festningsverk fjernes

Fortet idag
-----------

På fortet overvintrer tre ulike flaggermusarter: skjeggflaggermus (*Myotis mystacinus*), brunlangøre (*Plecotus auritus*) og vannflaggermus (*Myotis daubentonii*). Planter som Jonsok-klosterklokken (Leucojum aestivum) finnes på øyen, og isfuglen (Alcedo atthis) hekker her. Fortruinen er ikke tilgjengelig.

Vannlinjeruten passerer forbi dette fortet.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fort bij Hinderdam – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Nationaal Project Nieuwe Hollandse Waterlinie (nederlandsk)
* Fort bij Hinderdam (nederlandsk, engelsk)
* Natuurmonumenten (nederlandsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |

Portal: Nederland
**Vardåsen skisenter**, på østsiden av Vardåsen, er det eneste større alpinanlegget i Asker. Foruten en bred nedfart på 600 meter med tallerkenheis, har det også en liten barnebakke med tautrekk. I 2013 ble anlegget kraftig oppgradert, og fikk nye snøkanoner med egen vannforsyning fra Bondivann. Skisenteret har en kafe med enkel servering, som drives av de lokale idrettslagene Frisk Asker og Asker Skiklubb. Det eies av kommunen, men driften er satt bort til et privat driftsselskap.

Vardåsen skisenter åpnet i 1968, og ga den voksende alpingruppen til Asker Skiklubb bedre treningsmuligheter. Flere norske alpinister på nasjonalt toppnivå har trent i Vardåsen. Blant disse er Karine Hesle, Stine Lise Hattestad, Tom Stiansen og Espen Lysdahl.

Skisenteret kan nås med buss fra Asker stasjon til endestoppet Barlindbekken, hvorfra det er 300 meter å gå til bakken. Det kan også nås fra Gullhella stasjon på Spikkestadlinjen, hvorfra det er 600 meter å gå opp til bakken på en turvei gjennom skogen. Det er parkeringsplass i Trettestykket, 200 meter fra bakken.

Kilder
------

* Ingvild Stiansen (1989). «Alpingruppa». *Asker skiklubb 100 år*. Asker skiklubb. s. 140-144.
* Thue, Lars (1984). *Asker og Bærums historie - Asker 1840-1980*. Universitetsforlaget. s. 327. ISBN 8200063461.

Eksterne lenker
---------------

* Asker kommunes nettside om skisenteret
* Værvarsel for Vardåsen skisenter fra Yr[*død lenke*]
* Kartverkets faktaark om Vardåsen skisenter
***Pinarus*** er en slekt av biller i familien snutebiller (Curculionidae).

Utseende
--------

Små (2 – 7 mm) snutebiller, kroppsformen er nokså kort og bred. Undersiden er vanligvis mer hvelvet enn oversiden. Kroppen er mørk på grunnfarge, men har ofte et mønster av lyse skjell, og gjerne med påfallende knøler. **Hodet** er forholdsvis lite, med meget store fasettøyne som dekker det meste av oversiden. Snuten er temmelig lang og slank, i noen tilfeller lengre enn resten av kroppen. Den kan foldes inntil kroppen i en fure mellom framhoftene og holdes vanligvis nedover- eller bakoverbøyd. Antennene er knebøyde og sitter festet på snutens ytre halvdel. **Brystskjoldet** (pronotum) er smalere enn dekkvingene, med rundede sider, omtrent så bredt som langt. Hannene hos noen arter har et par fremoverrettede pigger på brystet som de bruker i kamp om hunnene. **Beina** er vanligvis korte og kraftige, men hos noen hanner er de sterkt forlenget. Frambeina er ofte modifisert, enten kraftigere eller lengre enn de andre. Lårene er tykke, spindelformede, og har ofte en kraftig tann på undersiden.

Levevis
-------

For de fleste av de tropiske artene er lite kjent om biologien, men disse billene ser ut til å være tallrike i trekronesjiktet i tropisk regnskog. Man finner ofte billene på død ved og løvverk. Det er kjent at larvene kan utvikle seg i død ved, i bladstilker (på tropiske planter med store blader, blant annet slekten *Cecropia*), som bladminerere og i frø. Noen få arter er kjent som skadedgjørere, blant annet på bomull. Hos noen arter kjemper hannene om hunnene, de har da gjerne spesielle strukturer (spydlignende pigger, lange bein) som de bruker i denne kampen. Et uvanlig trekk er at de voksne billene av noen arter er svært kjappe og løper rundt på en måte som minner om enkelte fluer. Det vanlige hos snutebiller er at de voksne billene er ganske trege.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Sør-, Mellom- og Nord-Amerika.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien snutebiller, Curculionidae Latreille, 1802
					- Underfamilien **sandsnutebiller**, Conoderinae (= Zygopinae)
						* Stammen **Piazurini**
							+ Slekten ***Pinarus*** Schönherr, 1826
								- *Pinarus alatus* Chevrolat
								- *Pinarus apicatus* Chevrolat
								- *Pinarus brevicollis* Hustache, 1938
								- *Pinarus condyliatus* Chevrolat
								- *Pinarus nodatus* Chevrolat
								- *Pinarus spiculum* (Germar, 1823)
								- *Pinarus squalidus* Dejean, 1835

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Sulo Kolkka** (født 20. desember 1904 i Säkkijärvi i Finland, død 21. august 1988 i Finland) er mest sannsynlig en fiktiv karakter, som sies å ha vært en finsk skarpskytter under den andre verdenskrig, med over 400 bekreftede drepte fiender.

Ifølge noen fortellinger, ble Kolkka født i Säkkijärvi, Sør-Karelen og døde i Kangasala. Kolkka er ofte rapportert å ha drept over 400 soldater og offiserer fra den sovjetiske røde arme, i løpet av 105 dager i den finsk-sovjetiske vinterkrigen. Derfor ville han være den andre dødeligste skarpskytteren i den finske hæren både under vinterkrigen mot Sovjetunionen og under den andre verdenskrig, etter Simo Häyhä.

Hans navn er ikke nevnt noen steder i krigsarkivene til det finske militæret, aviser eller magasiner i denne epoken. Hans navn er vanskelig å finne selv i etterkrigstidens fiktive krigslitteratur, og det eksisterer ingen kjente fotografier av ham. Sammenlignet med legendariske skarpskyttere som man vet eksisterer og som ble brukt mye i reklameøyemed, er det rimelig å anta at det ikke eksisterte noen skarpskyttere ved navn Sulo Kolkka.

  


| * v
* d
* r
Skarpskyttere fra andre verdenskrig |
| --- |
| Canadas flagg Canada | 
* Joseph Gregory
* Harold Marshall

 |
| Finlands flagg Finland | 
* Simo Häyhä
* Sulo Kolkka

 |
| Tysklands flagg Tyskland | 
* Sepp Allerberger
* Matthäus Hetzenauer
* Friedrich Pein
* Bruno Sutkus
* Helmut Wirnsberger

 |
| Sovjetunionens flagg Sovjetunionen | 
* Tanja Baramzina
* Nina Lobkovskaja
* Fjodor Okhlopkov
* Ljudmila Pavlitsjenko
* Rosa Sjanina
* Ivan Sidorenko
* Mikhail Surkov
* Vasilij Zajtsev

 |
| Tsjekkias flagg Tsjekkoslovakia | 
* Marie Ljalková

 |

Portal: Andre verdenskrig
**Santa Clara-dalen** er et dalføre i California i USA. Den ligger syd i San Francisco Bay Area, og mesteparten av dalen hører administrativt til Santa Clara County. Dalens største by er San Jose.

Santa Clara-dalen var frem til 1960-årene i hovedsak jordbruksland, og var en storprodusent av frukt. Siden den gang har området gjennomgått en rivende økonomisk utvikling og urbanisering, og praktisk talt hele dalbunnen er nå bebygget.

Dalføret er kjent for sin høyteknologiindustri, og kalles ofte bare Silicon Valley. Sistnevnte begrep brukes imidlertid ofte noe videre enn om bare den geografiske Santa Clara-dalen, da for eksempel Palo Alto (som ligger på San Francisco-halvøya) regnes med til Silicon Valley.

Panoramabilde over Santa Clara-dalen.

Referanser
----------

1. ↑  Pellow, David N. og Sun-Hee Park, Lisa (2002). *The Silicon Valley of Dreams: Environmental Injustice, Immigrant Workers, and the High-tech Global Economy*. NYU Press. s. 46-47. ISBN 0814767109. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
**Eivind Bøksle** (født 1950) er en norsk opera- og visesanger fra Kristiansand, kjent blant annet som programleder i radio.

Bøksle studerte sang, bass, baryton og pedagogikk ved Norges musikkhøgskole i 1975, Statens Operahøgskole i 1979, og Mozarteum i Salzburg og har vært hyrt inn som frilans ved alle norske operascener samt Rikskonsertene. Bøksle har vært Mephisto i Faust, Dulcamara i Elskovsdrikken av Donizetti, Colline i La Bohème, Sarastro i Tryllefløyten og kjendis i *Kokkekamp* i 1999.

For NRK P2 har han siden 1990-tallet vært operamedarbeider og ledet diverse operaprogram, flere direktesendinger fra Metropolitan Opera i New York City, sammen med blant andre Nina Krohn. Bøksle har også ledet *Visebølgen* ved flere anledninger. Med broren Ivar Bøksle (far til Helene Bøksle) har han flere plateutgivelser fra 1972 og utover. Faren Birger Bøksle er også kunstner.

Utgivelser
----------

* *Viser fra Sørlandet* (Odeon, 1972). Med Ivar.
* *Foran masten – Seilskuteviser* (NorDisc, 1978). Med Ivar.
* *Skjærgårdsviser* (Grappa, 1993). Med Ivar.
* Marit Bockelie, *Drikkeviser* (2000). Medvirkende.

Premier
-------

* Statens kunstnerstipend 1987 på kroner 15 000

Referanser
----------

1. ↑   sceneweb.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  «Eivind Bøksle (1950)». Norsk musikkhistorisk arkiv, Maud Hurums operaoversikt - Institutt for musikkvitenskap, Universitetet i Oslo.
3. ↑  «Bøksle, Ivar og Eivind». Norsk Musikkinformasjon. 6.8.2006.
4. ↑  «Fædrelandsvennen 2006.10.07». Norge;Agder;;Kristiansand;;;;. 7. oktober 2006.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Eivind Bøksle hos Sceneweb Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Tiemoko Meyliet Koné** er en ivoriansk økonom, som 31. mai 2011 ble utnevnt til sentralbanksjef for Sentralbanken for de vestafrikanske statene. Han tiltrådte stillingen formelt 10. september samme år.

Philippe-Henri Dacoury-Tabley var sentralbanksjef fra 2008, og skulle sitte i en seksårsperiode, men ble avsatt etter at han nektet å anerkjenne Alassane Ouattara som president etter presidentvalget i Elfenbenskysten i november 2010, og at Outtara skal kunne disponere sentralbankens kontoer. Jean-Baptiste Compaore, som var visesentralbanksjef da Dacoury-Tabley ble avsatt, overtok som midlertidig sentralbanksjef, fram til 30. mai 2011, da Koné ble utnevnt til ny sentralbanksjef.

Før han ble sentralbanksjef var han direktør for *Statsministerens kontor* (for statsminister Guillaume Soro), samt Minister for bygg og byutvikling (ministre de la Construction et de l'Urbanisme) i Laurent Gbagbos siste regjering før presidentvalget i november 2010.

Han begynte å jobbe i Sentralbanken for de vestafrikanske statene første gang i 1975, og har tidligere bl.a. vært nasjonal direktør for sentralbanken i Elfenbenskysten. 

Koné tiltrådte 19. april 2022 som Elfenbenskystens visepresident.

Referanser
----------

1. ↑  Sentralbanken for de vestafrikanske statene - *Le Gouverneur* Arkivert 13. november 2011 hos Wayback Machine. besøkt 6. november 2011.
2. 1 2  Ecofin Finance - *BCEAO : Investiture du gouverneur Tiemoko Meyliet Koné*, besøkt 6. november 2011.
3. ↑  All Africa - *UNHCR Builds Camp in Nimba for 30,000*, besøkt 6. november 2011.
4. ↑  Association of African Central Banks - *BCEAO : Mr. Tiémoko Meyliet KONE appointed Governor of the Banque Centrale des Etats de l'Afrique de l'Ouest*, besøkt 6. november 2011.
5. ↑  «Nomination: Tiémoko Meyliet Koné new Vice President of Côte d’Ivoire». *ANA*. 22. april 2022. Arkivert fra originalen 23. april 2022. Besøkt 4. juni 2022.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Jean-Baptiste Compaore(midlertidig)** | **Sentralbanksjef for Sentralbanken for de vestafrikanske statene**(2011–) | Etterfølger:***Sittende*** |