recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Operasjon Passop** var en vellykket sabotasjeaksjon som fant sted i havnen i Moss 10. mars 1945. Den gang senket lokale medlemmer av Milorg, ved hjelp av en hjemmelaget torpedo, den store flytekranen «Goliat», som skulle losse seks store lokomotiver fra skipet D/S «Pommern».

Bakgrunn
--------

«D/S Pommern» skulle opprinnelig ha blitt losset i Horten, men flytekranen der hadde blitt ødelagt under et bombeangrep mot Marinens Hovedverft natt til 23. februar 1945. «Goliat» ble fraktet fra Larvik til Værlebrygga i Moss dagen før aksjonen. Kranen, som i 1929 var Norges største av sitt slag, hadde en løfteevne på 150 tonn og var omtrent 55 meter høy over dekk. Lokomotivene skulle bistå tyskernes utskiping av soldater og materiell til kontinentet.

Torpedoen
---------

Torpedoen, som ble kalt «Fisken», ble i løpet av tre måneder laget av Eilert Thorgersen og Georg Gornitzka ved Thorgersens bilverksted i Kongensgate i Moss. Den opprinnelige planen var å senke et av troppetransportskipene som stadig anløp Moss havn på den tiden. Torpedoen hadde 21 kg plastisk sprengstoff, elektrisk tennmekanisme, et 12 volts akkumulatorbatteri og vannballast. Motoren var en gammel startmotor fra en personbil. Propellen var fra en gammel utenbordsmotor.

Aksjonen
--------

Sammen med Ragnar Larsen var det Thorgersen og Gornitzka som stod for selve sabotasjeaksjonen. De bar torpedoen rundt det gamle Kurbadet i Moss, mellom tyske vaktskur og ned til stranden. Torpedoen ble siktet inn mot en av flytekranens pongtonger og gikk av med eksplosjon som skal ha blitt hørt over store deler av byen. Eksplosjonen skal ha laget et hull på omtrent to ganger tre meter og ført til at «Goliat» sank langsomt til 5,5 meters dyp.

Etterspill
----------

Tyskerne skal ikke ha satt i verk tiltak basert på mistanke om lokal sabotasje. Aksjonen kan ha forstyrret tyskerne transportmuligheter mot slutten av krigen. Etter krigen ble Thorgersen, som leder av aksjonen, tildelt «King's Medal for Courage in the Cause of Freedom» av engelske myndigheter.

Torpedoen «Bror»
----------------

En torpedo identisk med «Fisken», ble ferdig akkurat til frigjøringen. Planen for denne, som ble kalt «Bror», var å senke «Isar», angivelig et søsterskip til mer beryktede DS «Donau». Etter å ha vært forsvunnet i mange år, ble torpedoen gjenfunnet blant noe skrap i et av Forsvarsmuseets lagre ved Karljohansvern i Horten. Torpedoen er nå utstilt av Moss og Rygge Forsvarsforening ved Rygge Museum.

Referanser
----------

1. ↑  Framnæs Mekaniske Verksted Industrimuseum
2. ↑  Knut Lindman og Erling Ree-Pedersen, red. (1999). *Motstandskamp og dagligliv i Mossedistriktet 1940 - 1945 (s. 250 - 254)*. Moss: Hjemmefrontens Venner, Moss. [*død lenke*]
3. ↑  Rygge forsvarsmuseum åpnet[*død lenke*] Moss Dagblad 24. februar 2008
4. ↑  Torpedoen "Bror" kom hjem til Moss og Rygge Moss Avis 25. januar 2008

Portal: Andre verdenskrig
Satellittkart.
**Kanaløyene** (engelsk: *Channel Islands*) er en øygruppe i Stillehavet, vest for det sørlige California. Kanaløyene består av tilsammen åtte øyer som tilhører tre forskjellige fylker: Santa Barbara County (fire øyer), Ventura County (to øyer) og Los Angeles County (to øyer). Fem av de åtte øyene er en del av Channel Islands nasjonalpark og øyene har et av verdens mest unike marine- og dyreliv. Mange av dyrene finnes ingen andre steder i verden. Nevnes kan for eksempel grå øyrev, kaliforniastormsvale, øynattøgle, channel Islands slender salamander, santa cruz sau, eikeskrike, channel islands stinkdyr og santa cruzskrike. Forskere har så langt talt mer enn 2 000 plante- og dyrearter i øygruppa, derav 145 arter som ikke er funnet noe annet sted på kloden. Øyene har ca 4 600 innbyggere (2010) og utgjør et areal på 908,8 kvadratkilometer.

Øyene
-----

* Nordøyene
	+ Anacapa
	+ San Miguel
	+ Santa Cruz
	+ Santa Rosa
* Sørøyene
	+ San Clemente
	+ San Nicolas
	+ Santa Barbara
	+ Santa Catalina

Referanser
----------

1. ↑  «Channel Islands National Park (U.S. National Park Service)». *www.nps.gov* **(engelsk)**. Besøkt 26. april 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Channel Islands, California – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF
 |
**Tuttul** eller det arkeologiske bronsealder-funnstedet **Tell Bi'a** i guvernementet Ar-Raqqah i det nordlige Syria er restene av en syrisk oldtidsby. Tell Bi'a ligger nær den moderne byen Ar-Raqqah og stedet der elven Balikh tømmer seg i Eufrat. 

Under bronsealderen i Midtøsten (ca. 2000-1600 f.Kr.) helligholdt man Tuttul-guddommen Dagan, hvis kult var kjent over en større del av det gamle Midtøsten. Det er blitt funnet bevis for bosetting på Tell Bi'a siden midten av det 3. årtusen f.Kr.

Byen er noen ganger blitt kalt *Nordlige Tuttul*. Det skyldes at man har tenkt seg at det fantes et *Sørlige Tuttul* et eller annet sted langs den irakiske Eurfrat et sted mellom oldtidsbyene Mari og Babylon. Men dette er en omtvistet antagelse.

Referanser
----------

1. ↑  Akkermans, Peter M. M. G.; Schwartz, Glenn M. (2003), *The archaeology of Syria. From complex hunter-gatherers to early urban societies (ca. 16,000–300 BC)*, Cambridge: Cambridge University Press, ss. 255–256, ISBN 0-521-79666-0
2. ↑  Astour, M.C. (2002), «A reconstruction of the history of Ebla (Part 2)», i: Gordon, C.H.; Rendsburg, G.A. *Eblaitica: Essays on the Ebla archives and Eblaite language*, Winona Lake: Eisenbrauns, ss. 57–195, ISBN 978-1-57506-060-6

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tell Bi'a – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Roscoe H. Hillenkoetter** (født 8. mai 1897 i St. Louis i Missouri, død 18. juni 1982 i New York City i New York) var den tredje direktøren for den amerikanske etterretningsorganisasjonen Central Intelligence Agency (CIA) som ble opprettet av *National Security Act of 1947*.

Hillenkoetter ble uteksaminert fra United States Naval Academy i Annapolis i Maryland i 1919. Som øverste sjef for USS «West Virginia» (BB-48), ble Hillenkoetter såret under det japanske angrepet på Pearl Harbor i desember 1941. Som kaptein fikk Hillenkoetter befal over slagskipet USS «Missouri» i 1946. Kontreadmiral Hillenkoetter ble utnevnt til direktør for Central Intelligence (DCI) av president Harry Truman i 1947, og han hadde denne stillingen frem til 7. oktober 1950 da han ble etterfulgt av general Walter Bedell Smith. Hillenkoetter returnerte senere til den amerikanske flåten, og han holdt to andre kommandoer før han gikk av med pensjon i 1957. Etter hans avgang fra den amerikanske marinen var Hillenkoetter medlem av forstanderskapet i National Investigations Committee On Aerial Phenomena (NICAP) fra 1957 til 1962. Skuespilleren Leon Russom portretterte Hillenkoetter i en episode av TV-serien Dark Skies, en TV-serie på 1990-tallet som tok for seg forskjellige konspirasjonsteorier.

Referanser
----------

1. 1 2   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000004267, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Find a Grave, oppført som Roscoe Henry Hillenkoetter, Find a Grave 29618466, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6z93fws, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   ancexplorer.army.mil[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  ADM. ROSCOE H. HILLENKOETTER, 85, FIRST DIRECTOR OF THE C.I.A. DIES hos The New York Times Obituaries

Eksterne lenker
---------------

* «Roscoe Henry Hillenkoetter — Central Intelligence Agency». *www.cia.gov* **(engelsk)**. Arkivert fra originalen 1. mai 2017. Besøkt 22. mai 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** Munzinger (iba)
 |
**Amfiteateret i El Jem** (arabisk *al-Jamm*, latin *Thysdrus*), som hadde plass til 35 000 tilskuere, var en gang verdens tredje største amfiteater, nest etter Colosseum i Roma og teatret i Capua. Teatret har vært verdensarvminne siden 1979. 

Teatret ble bygget ca. 230-238 under prokonsul Gordian I, i en periode da Thysdrus konkurrerte med *Hadrumentum* (dagens Sousse) om å bli provinsen Africa terras nest største by, etter Karthago. Teatret er 148 m langt, og 122 m bredt. Arenaen er 65 m lang og 39 m bred. Veggene er opptil 30 m høye.

Teatret sto uskadd frem til 1600-tallet, men fra den tid av ble stein fra teatret brukt til byggearbeider i byen og til bygging av moskéer i Kairouan.

Byen El Jem har ca. 18 000 innbyggere, og ligger i Mahdiaguvernementet, ca. 60 km sør for Sousse.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Amphitheatre of El Jem – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* unesco.org: Ennabli, Abdelmajid. «North Africa's Roman art» I: *World Heritage*. 2000 (pdf)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Stine Merete Østvold Aamodt** (født 24. januar 1975) er en norsk ballettdanser ansatt ved Den Norske Opera & Ballett. Hun er tidligere norsk mester i rytmisk sportsgymnastikk. 

Som utøver av rytmisk gymnastikk ble hun fire ganger norsk mester, i 1990, 1991, 1995 og 1996. Hun begynte så med dans og tok utdannelse ved Statens balletthøgskole. Hun var siden tilknyttet den norske koreografen, Ingun Bjørnsgaard Prosjekt og Oslo Danse Ensemble. Hun ble ansatt i Nasjonalballetten i 2000. 

Østvold har blant annet hatt rollen som «Gullfeen» og «Sølvfeen» i Mats Eks moderne «Tornerose». Hun har også hatt solistpartier i klassikere som Svanesjøen og Nøtteknekkeren. I 2013 mottok hun Operaens Ballettklubbs årlige stipend. Juryens begrunnelse: «Stine Østvold er en fremragende danser. Hun formidler med imponerende uttrykksfullhet og viser et stort engasjement. Når hun står på scenen, blir vår oppmerksomhet uvilkårlig trukket mot henne.» 

Østvold er gift med alpinisten Kjetil André Aamodt.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Skiheltens nye liv». *Nettavisen*. 24. mars 2007.

Eksterne lenker
---------------

* Stine Østvolds profil ved Nasjonalballetten
*Må ikke forveksles med «Murmansk», en annen lett krysser, som opprinnelig var USS «Milwaukee» og ble overført fra USA til Sovjetunionen i 1944.*

**«Murmansk» (W206)** var en lett krysser av Sverdlov-klassen (sovjetisk betegnelse: Prosjekt 68bis) som først tjenestegjorde i Nordflåten i den sovjetiske marinen og senere i flåten ved samme navn i den russiske marinen. Skipet ble bygget i Sovjetunionen i 1955 og var i tjeneste under den kalde krigen frem til 1992. På julaften 1994 gikk skipet på grunn rett utenfor Sørvær i Finnmark, da slepet røk mens det var under slep fra Russland til opphugging i India.

Historie
--------

«Murmansk» ble bygget ved verftet Zavod nr. 402 i Severodvinsk. Kjølen ble strukket 28. januar 1953 og skipet ble sjøsatt den 24. april 1955. Den 22. september samme år ble krysseren satt i tjeneste hos den sovjetiske marinen. Skipet sluttet seg til 2. krysserdivisjon, som ble opprettet i 1956.

Skipet var i tjeneste frem til 1992 og ble deretter solgt for opphugging til India i 1994. Under slepingen fra Russland, som fant sted den 24. desember 1994, slet imidlertid skipet fra seg slepet og gikk på grunn ved den vesle bygda Sørvær i Hasvik kommune. Det ble først antatt at de kraftige vinterstormene ville ødelegge de delene av «Murmansk» som stakk opp over vannet, men i 2009 var bevilgningene til demontering av fartøyet endelig på plass. Siden det havarerte skipet var i svært dårlig forfatning da avgjørelsen for å fjerne det ble tatt, hadde bergingsmannskapet ingen mulighet til å taue det til land. Skipet måtte tørrlegges, skjæres opp og fjernes bit for bit. I 2012 hadde arbeidet begynt og en flytende tørrdokk hadde blitt bygget rundt skipet for å gi tunge maskiner anledning til å komme tett innpå det. I april 2012 startet fjerningen av vannet i tørrdokken rundt vraket. I midten av mai var tørrdokken nesten tømt for vann, og demonteringen av skipet kunne begynne. Skipet var fullstendig demontert og fjernet fra stedet i midten av desember 2012, knappe 18 år etter at det hadde forlist og strandet på skjær. Oppryddingen kostet 360 millioner kroner.

Krysseren «Murmansk» har opp gjennom årene vært tema for mange diskusjoner om hvorvidt den inneholdt radioaktive miljøgifter eller ikke. Enkelte hevdet at skipet inneholdt polonium-210, som er en meget sterk alfakilde med en halveringstid på 138 dager. Etter demonteringen og hevingen av skipet ble det imidlertid fastslått at det ikke fantes noe helsefarlig atomavfall om bord.

Referanser
----------

1. 1 2  «Gjennombrudd i «Murmansk»-fjerningen». TV2. 27. april 2012. Besøkt 6. april 2014.
2. ↑  Barentsobserver "Murmansk" demolition in final phase, 16. mai 2012 Arkivert 23. april 2015 hos Wayback Machine. (på engelsk)
3. 1 2  «Denne var mindre farlig enn fryktet». NRK. 24. desember 2012. Besøkt 6. april 2014.
4. ↑  «*Ny gjennomgang av miljøgiftene i Murmansk*». Aftenposten. 1. august 2008. Besøkt 3. august 2008.

Eksterne lenker
---------------

* Fjerning av vraket "Murmansk − AF Gruppen
* Bilder av det grunnstøtte skipet − artificialowl.net (en)
**«Navarra»** var en spansk krysser. Hun ble først sjøsatt i 1920 som «Reina Victoria Eugenia». I 1931 skiftet hun navn til «Republica», og under den spanske borgerkrigen skiftet hun igjen navn til «Navarra».

Skipet hadde opprinnelig en hovedbestykning bestående av ni 6 tommers kanoner. I 1936 ble hun overhalt, hovedbestykningen ble redusert til seks 6 tommers kanoner og hun fikk fire 88 mm og to 2 punds luftvernkanoner. I tillegg ble kjelene bygget om til oljefyring, noen av kjelene ble også fjernet og en av de opprinnelig tre pipene ble fjernet. Hun fikk også en helt ny bro.

Under den spanske borgerkrigen ble «Navarra» en del av nasjonalistenes flåte. I desember 1942 var hun den eneste gjenværende krysser i den spanske flåten. Etter den andre verdenskrig ble hun brukt som stasjonært skoleskip frem til hun ble tatt ut av tjeneste i 1956.

Referanser
----------

M.J. Whitley (1999). «Navarra Class». *Cruisers of World War Two*. London: Arms and Armour Press. s. 214. ISBN 1-86019-874-0.
**«Newport»** (sjøsatt 16. desember 1917 som **USS «Sigourney» (DD-81)**) var en jager i Wickes-klassen som tjenestegjorde i US Navy som USS «Sigourney» (DD-81), Den britiske marine som HMS «Newport» (G54) og Den Kongelige norske marine som «Newport».

USS «Sigourney»
---------------

USS «Sigourney» ble kjølstrukket 25. august 1917 av Fore River Shipbuilding Company, Quincy, Massachusetts. Hun ble sjøsatt 16. desember 1917 med Granville W. Johnson som jordmor. USS «Sigourney» heiste kommandoflagget for første gang 15. mai 1918 med kommandør W. N. Vernon som kaptein.

### Første verdenskrig

27. mai 1918 eskorterte «Sigourney» et troppeskip til Frankrike. Når hun kom frem til Brest ble hun underlagt Commander Naval Forces, Frankrike. Hun eskorterte konvoier gjennom ubåtfaresonen, som strakk ut ca. 500 nautiske mil vest for Brest, resten av første verdenskrig. Hun fungerte som flaggskip på de fleste oppdragene, men hadde aldri noen bekreftede ubåtkontakter.

Etter våpenhvilen 11. november 1918 gjennomførte «Sigourney» oppdrag i Europa. I begynnelsen av desember var hun flaggskip i en gruppe på fire jagere som eskorterte «USS George Washington», skipet som bragte president Woodrow Wilson fra USA til Frankrike og fredskonferansen i Versailles. «Sigourney» seilte fra Brest til USA 26. desember 1918 og kom til Boston 8. januar 1919. Etter en overhaling i Boston og sommertrening i Newport, ble hun plassert i reserve i Philadelphia 1. november 1919. 26. juni 1922 ble hun tatt ut av tjeneste.

HMS «Newport»
-------------

«Sigourney» heiste igjen kommandoflagg 23. august 1940 i Philadelphia og seilte til Halifax, Nova Scotia. 26. november ble hun tatt ut av US Navys tjeneste og overført til et kanadisk reparasjon- og vedlikeholdsprogram. 5. desember heiste hun britisk kommandoflagg som HMS «Newport» som en del av jagere for baser-programmet. «Sigourney» ble strøket fra US Navys liste 8. januar 1941.

I norsk tjeneste
----------------

Etter motorreparasjon i England, ble «Newport» med på konvoieskortetjeneste under Den norske eksilmarinen. Etter dette ble hun igjen overført til Den britiske marinen, der hun tjenestegjorde som måltrening for Det britiske flyvåpenet fra juni 1943, til hun ble satt i reserve i januar 1945. Hun ble hugget i Granton, Skottland, 18. februar 1947.

| * v
* d
* r
Norske jagere |
| --- |
| Draug-klassen | 
* «Draug»
* «Troll»
* «Garm»

 |
| Sleipner-klassen | 
* «Sleipner»
* «Gyller»
* «Æger»
* «Odin»
* «Balder»
* «Tor»

 |
| S-klassen | 
* «Svenner»
* «Stord»

 |
| Town-klassen | 
* «Lincoln»
* «St Albans»
* «Mansfield»
* «Bath»
* «Newport»

 |
| Hunt-klasse type II | 
* «Arendal»
* «Haugesund»
* «Tromsø»

 |
| Hunt-klasse type III | 
* «Narvik»
* «Eskdale»

 |
| C-klassen | 
* «Oslo»
* «Bergen»
* «Trondheim»
* «Stavanger»

 |

Portal: Andre verdenskrig
**«NR-1»** er en unik atomdrevet undervannsbåt i den amerikanske marinen. Den er et forskningsfartøy på 45 meter lengde og 400 tonn. Den har en besetning på 13, av dem tre offiserer og to vitenskapsfolk.

Uoffisielt kalles den gjerne «Nerwin»; den har aldri fått noe offisielt navn.
Den ble bygget av General Dynamics og sjøsatt 25. januar 1969.

Den har en atomreaktor, to eksterne motorer, to propeller og fire beskyttede trustere (to forut og to akterut) for bedre manøvreringsevne. Maksimal fart er 4,5 knop ved overflaten, 3,5 knop under vann. Den kan gå ned til en dybde på 725 meter. Den har kapasitet til å holde seg under vann i 16 dager (maksimalt 25 dager) med 13 personer ombord.

Oppdragene har bestått av søk, opphenting av objekter, geologiske undersøkelser, oseanografisk forskning og installasjon og vedlikehold av utstyr under vann. «NR-1» fungerer godt for å holde seg på ett sted og kartlegge det fullstendig, eller søke et område med stor nøyaktighet.

Etter at romfergen *Challenger* eksploderte i 1986, ble NR-1 brukt til å søke, identifisere, og hente opp vrakdeler. Da den kan holde seg på havbunnen uten å komme opp til overflaten med hyppige mellomrom, var «NR-1» uvurderlig i den delen av søket som foregikk på dypt vann. «NR-1» forble nedsenket og i aktivitet også når uvær og høy sjø tvang alle andre søkeskip i havn.

Den har hjul som kan settes ut for å rulle på bunnen, tre lysventiler (vinduer), eksterne lyskastere, video- og stillbildekameraer, en klo for å hente inn objekter, en manipulator som kan utstyres med et utvalg gripe- og kutteverktøy og en kurv som kan brukes sammen med manipulatoren for å samle inn ting. For å orientere seg over vannflaten har den et videoperiskop på en fast mast.

Den har et sofistikert elektronisk anlegg, datamaskiner og sonar-systemer for navigasjon, kommunikasjon og lokalisering og identifikasjon av objekter. Den kan manøvrere eller holde posisjon på eller ved formasjoner under vann, finne og identifisere objekter på en betydelig avstand, og løfte objekter opp fra bunnen.

«NR-1» kan studere og kartlegge havbunnen, blant annet med temperatur, havstrømmer, og annen informasjon for militær, kommersiell og vitenskapelig bruk.

Den blir vanligvis tauet til og fra oppdragssteder av et følgeskip på overflaten, som også kan bidra med forskningsarbeide i forbindelse med undervannsbåten. Det nåværende moderskipet er SSV «Carolyn Chouest», som sørger for tauing, kommunikasjon og støtte for alle «NR1»-operasjoner.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
*Det vil Eisenhower (Das will Eisenhower).* Plakattekst foran utstilling i en gate i Berlin, januar 1951.
**«Ohne mich»-bevegelsen** (norsk: «Uten meg»-bevegelsen) var en pasifistisk bevegelse i Vest-Tyskland etter avslutningen av den andre verdenskrig i 1945. Talemåten «Uten meg!» ble uttrykk for en negativ holdning, særlig blant unge tyskere etter andre verdenskrig, til å være soldat og bære våpen. Konkret oppsto bevegelsen som en protest mot en remilitarisering av Tyskland. Bevegelsens levetid regnes fra 1949 til 1955, og at den nådde sitt høydepunkt i perioden 1950 til 1953.

I en meningsmåling i 1950 ble det i Tyskland stilt spørsmålet om det ville være «riktig» «igjen å bli soldat, eller at Deres mann eller sønn blir soldat». Av de spurte svarte 74,6 % «nei» og bare 6,9 % ubetinget «ja». Omtrent 11 % svarte at de under bestemte vilkår ville være villig til å gjøre tjeneste i forsvaret av landet. Et halvt år etter rundspørringen brøt Koreakrigen løs, og 53 % av befolkningen i delstaten Brandenburg fryktet en tredje verdenskrig. Men selv i denne perioden lå avvisningen av militærtjeneste jevnt på 70 %.

Referanser
----------

1. ↑  «Ohne Mich | Definition of Ohne Mich by Oxford Dictionary on Lexico.com also meaning of Ohne Mich». *Lexico Dictionaries | English* **(engelsk)**. Besøkt 6. desember 2020.
2. 1 2  «Lieber tot als Soldat - DER SPIEGEL 1/2006». *www.spiegel.de*. Arkivert fra originalen 5. april 2016. Besøkt 6. desember 2020.
3. ↑  Nehring, Holger. «Rezension zu: M. Werner: Die "Ohne-mich"-Bewegung». *H-Soz-Kult. Kommunikation und Fachinformation für die Geschichtswissenschaften* **(tysk)**. Besøkt 6. desember 2020.
Et amerikansk amfibiekrigsskip av typen amfibisk landingsskip i Wasp-klassen.
Et nederlandsk amfibiekrigsskip
Det britiske amfibiekrigsskipet HMS «Ocean» (L12)
Et **amfibiekrigsskip** er krigsskip bygget for å transportere og landsette bakkestyrker (hærstyrker eller marineinfanteri) på fiendtlig territorium gjennom et amfibisk angrep. Designet ble utviklet fra helikopterhangarskipet, men har i tillegg støtte for landgangsfartøyer. De fleste designene inkluderer et senkedekk som kan oversvømmes med vann for å sjøsette og ta imot landgangsfartøyene.

Amfibiekrigsskipets rolle er en mellomting mellom et vanlig hangarskip og et landgangsfartøy. De flytekniske fasilitetene har den primære rollen å huse helikoptre for å landsette og understøtte styrker på land. Mange amfibiekrigsskip kan dessuten landsette tyngre materiell og kjøretøyer med luftputefartøyer eller landgangsfartøyer. I motsetning til amfibiske landingsskip kan amfibiekrigsskip ikke ta seg helt opp på en strand for å sette av personell, kjøretøyer eller annet materiell; i stedet benyttes skipets luftfartøyer og landgangsfartøyer til å transportere bakkestyrkene og deres utstyr til land.

Se også
-------

* Amfibisk landingsskip
* Amfibisk krigføring

Referanser
----------

1. ↑  «Amphibious Assault Ships - LHA/LHD/LHA(R)» **(engelska)**. USA:s flotta. Arkivert fra originalen Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp). Besøkt 23. september 2009.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Amphibious warfare vessels – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
**Amfibieregementet** (**Amf 1**) er et forband i Amfibiekåren, den svenske marinens amfibietropper. Forbandet er siden 2005 forlagt til Haninge garnison utenfor Västerhaninge i Haninge kommune i Södermanland.

Amf 1 er det eneste regimentet i Amfibiekåren, etter at Amf 4 ble avviklet i 2004.

Hovedoppgaven til Amf 1 er å utdanne amfibiesoldater, sjømenn og offiserer i ulike tjenestekategorier (strid, teknikk, logistikk og ledelse) for å kunne operere nasjonalt og internasjonalt.

Pr. 2013 består forbandet av 324 offiserer; 419 underoffiserer, soldater og sjømenn; 497 reserveoffiserer og 25 sivilt ansatte.[]

Forbandet har deltatt i operasjoner i blant annet Kosovo, Adenbukten, Tsjad og Afghanistan.

Den største manøveravdelingen i Amf 1 er 2. amfibiebataljon.

Eksterne lenker
---------------

* (sv) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Stockholms amfibieregemente – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Amphicar på Mosel i 2012
Amphi-Ranger 2800SR
Amfibisk kjøretøy brukt av muslingdyrkere i Bretagne.
"Drozd" amfibisk kjøretøy På Army 2020-utstillingen.
En **amfibisk kjøretøy** er et kjøretøy som både kan kjøre på land og i større eller mindre grad på vann. Begrepet blir brukt om alt fra små sykler og biler til de største luftputefartøyene. Mange amfibiekjøretøy er laget for militære formål, men det finnes også sivile amfibiedoninger, både fabrikkproduserte og ombygde.

Noen landgangsfartøy kan også kjøre på land, men disse blir vanligvis regnet som skip og ikke amfibiske kjøretøy.

Se også
-------

* Amfibisk krigføring
* Volvo BM BV202
* GMC DUKW (også kjent som «Duck»)
* Amphicar
* Amfibiebuss

Referanser
----------

1. ↑  «Development of this concept is so-called "TESH-drive or transformable worm" from Russian inventor Alexey Burdin». *Defense Technical Information Center*. [*død lenke*]
2. ↑  «Marsh Screw Stock Photos and Pictures». *Getty Images*. Besøkt 13. mai 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** NKC
 |
**AMFI Knarvik** er et kjøpesenter i kommunesenteret Knarvik i Alver kommune, 25 km nord for Bergen sentrum. Senteret ble åpnet 28. juni 1978. I dag har senteret over 60 butikker og totalt 100 forskjellige virksomheter fordelt på 28 000 kvm, inklusive en rekke offentlige og private tjenestefunksjoner, i tillegg til 750 parkeringsplasser. I 2007 hadde senteret en omsetning på 482 millioner kroner. I 2004 fikk senteret glasstak, noe som økte omsetningen betraktelig. Senteret ble utvidet med et nytt parkeringshus, med plass til matvarehandel. som ble ferdigstilt sommeren 2010.

Senteret skiftet navn fra Knarvik Senter til AMFI Knarvik i oktober 2022. AMFI Knarvik markedsfører seg selv som et møtested mellom handel og kultur. På scenen midt i senteret blir det ofte holdt konserter og arrangementer, blant annet i sammenheng med Strilajazz'n.

Avisa *Nordhordland* har sine kontorer i Knarvik senter.

Referanser
----------

1. ↑  Ketil Tjore (4. januar 2008). «Rekordomsetnad i Knarvik Senter». *Strilen*. Arkivert fra originalen 6. januar 2008. Besøkt 1. august 2009.
2. ↑  «Knarvik Senter». knarvik-senter.no. Arkivert fra originalen 17. juli 2009. Besøkt 1. august 2009.
3. ↑  Livar Aksnes (5. desember 2008). «Knarvik får Safari-butikk». *Strilen*. Arkivert fra originalen 7. desember 2008. Besøkt 1. august 2009.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Knarvik senter på Facebook Rediger på Wikidata

* Knarvik senter på Instagram Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Vestlandslefsa** er ferdigproduserte lefser som produseres av Baxt Lierne

Produksjonen av Vestlandslefsa ble startet av Inger Bøe fra Os i Hordaland, og i 1959 satte hennes sønn Torolf Bøe og hans kone Rigmor Bøe i gang med fabrikkproduksjon av lefsene. Vestlandslefsa ble produsert på Os fram til 2012.  Deretter ble produksjonen først  flyttet til Lierne i Nord-Trøndelag og så videre til Stranda i Møre og Romsdal i 2015 og i 2021 tilbake til Lierne. 

Vestlandslefsa er ei søt og tynn lefse, som har likhetstrekk med en rekke andre lefsetyper fra landet rundt, for eksempel møsbrømlefsa (Salten), krinalefse (Helgeland) og lefsekling (Hallingdal).

Vestlandslefsa kommer per 2023 som en tørr lefse til selvpåsmøring og i diverse varianter påsmurte med smør, sukker og kanel, smørkrem og sjokokrem.De ferdigsmurte lefsene fryses rett etter de er bakt og smurt.

Referanser
----------

1. ↑  NTB, Nyhetsbyrået (15. juni 2020). «Lierne henter hjem lefseproduksjonen». *Nationen*. Arkivert fra originalen 14. september 2021. Besøkt 14. september 2021.
2. ↑  Fanghol, Tor Arne (24. januar 2012). «Vestlandslefsa blir trøndersk». *www.aftenposten.no*. Besøkt 14. september 2021.
3. ↑  «Våre produkter». *vestlandslefsa* **(norsk)**. u.d. Besøkt 1. januar 2023.
4. ↑  «Vestlandslefsa på veien!». *vestlandslefsa* **(norsk)**. u.d. Besøkt 1. januar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Vestlandslefsa på Facebook Rediger på Wikidata

* (no) Vestlandslefsa på Instagram Rediger på Wikidata
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Norge Norges flagg |
| Orientering |
|  Seire sammenlagt i Verdenscupen: 0 |
| Verdenscupseire, enkeltløp: 0
(én tredjeplass)  *Per 5. oktober 2015* |
| Norgesmesterskap |
| Gull | 2012 Maridalen, Oslo | Stafett |
| Gull | 2013 Kongsberg | Stafett |
| Gull | 2014 Asker | Stafett |
| Gull | 2015 Levanger | Mellom |
| Sølv | 2013 Kongsberg | Mellom |
| Sølv | 2015 Jessheim | Natt |
| Sølv | 2016 Stavanger | Natt |
| Sølv | 2018 Vegårshei | Stafett |
| Bronse | 2011 Romerike | Lang |
| Bronse | 2013 Skien | Sprint |
| Bronse | 2014 Trondheim | Sprint |
| Bronse | 2015 Levanger | Stafett |
| Bronse | 2018 Drammen | Natt |
| Junior-VM |
| Bronse | 2008 Sveriges flagg Göteborg | Stafett |

**Bjørn Ekeberg** (født 11. mai 1988) er en norsk orienteringsløper som konkurrerer for IL Tyrving og som tidligere representerte det norske landslaget. Ekeberg er norgesmester i orientering.

Ekeberg er bosatt i Oslo etter å ha tilbragt flere år i Trondheim, hvor han var student ved NTNU.

Karriere
--------

Ekeberg var lovende som juniorløper, og representerte Norge ved to anledninger i Junior-VM i orientering. Sammen med Ulf Forseth Indgaard og Erik Sagvolden tok han bronse på stafetten under juniorverdensmesterskapet i Göteborg i 2008. Som 23-åringtok han sin første NM-medalje da han ble nummer tre på langdistansen under NM-uka på Romerike i 2011. Tre år på rad avgjorde han NM-stafetten til Tyrvings fordel. Fra 2012 til 2014 ble det dermed tre strake stafettnorgesmesterskap etter å ha gått seirende ut av tette dueller mot henholdsvis Hans Gunnar Omdal, Magne Dæhli og Olav Lundanes. Ekeberg tok sitt første individuelle NM-gull da han gikk til topps på mellomdistansen under NM-uka i Levanger i 2015.

Bjørn Ekeberg har representert Norge i Verdensmesterskapet i orientering i 2013 og 2014. Han tok en sterk tredjeplass i verdenscupen i 2013, da han på hjemmebane ble nummer tre bak Carl Godager Kaas og Gustav Bergman på et verdenscupløp i Ammerud, Oslo.

Meritter
--------

2018:

* NM: Sølv stafett, bronse natt

2016:

* NM: Sølv natt

2015:

* NM: Gull mellomdistanse, bronse stafett

2014:

* VM: 34.-plass mellomdistanse
* NM: Gull stafett, bronse sprint

2013:

* VM: 18.-plass sprint, 29.-plass mellomdistanse
* NM: Gull stafett, sølv mellomdistanse, bronse sprint

2012:

* EM: 29.-plass sprint, 41.-plass langdistanse
* NM: Gull stafett

2011:

* NM: Bronse langdistanse

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bjørn Ekeberg – World of O Rediger på Wikidata
**Apeorkide** (*Orchis simia*) er en plante i vårmarihandslekta (orkidéfamilien).

Utseende
--------

Hele planten
Apeorkide har gråaktig rosa til rødlige småblomster på en opprett stilk, og en rosett med enkle blader nederst. De andre blomstene i slekta begynner blomstringen med de nederste småblomstene og fortsetter langsomt oppover, men apeorkide har snudd dette slik at de øverste blomstene springer ut først.

Den har sitt navn (engelsk: monkey orchid) fra den utvidede nedre «leppen» i kronbladene som ser ut som en kroppen til en apehann med utstrakte armer og bein. 
Den vokser i Europa, rundt Middelhavet, Russland, Anatolia og Iran.

Den blir også lagt merke til på grunn av sin svært tydelige lukt, som minner om menneskelig avføring og lukten kan bli forsterket hvis blomstene plukkes og tas med inn.

Det finnes også en annen orkide som har det engelske navn «monkey orchid», med det vitenskapelige navn *Dracula simia*. Den tilhører altså en annen slekt som har sitt navn etter de tre svært lange pisklignende vedheng på blomsten. Blomstene her ligner forbløffende på apeansikter, og de har en mer behagelig lukt av modne appelsiner. De vokser i Ecuador og Peru.

Referanser
----------

1. ↑  Pridgeon, Alex (1992). *The Illustrated Encyclopedia of Orchids*. Timber Press. s. 208304. ISBN 0-88192-267-6.
2. 1 2  «Plant of The Week: Monkey Orchid». Greenamajigger. 12. juni 2012. Besøkt 26. mars 2013.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Apeorkide* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Apeorkide* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Apeorkide* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Apeorkide* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Orchis simia* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Orchis simia* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Orchis simia* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
***Aphanesthes*** er en gruppe (slekt) av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende
--------

Middelsstore, halvmatte, brunlige gullbasser uten metallisk glans. Overflatisk kan de minne om visse oldenborrer (Melolonthinae)). Pronotum er gulaktig med en svart flekk i midten som ofte dekker alt utenom sidene, eller det kan også være helt svart. Dekkvingene er rødbrune eller gulbrune, eller svarte. De har gule flekker på sidene av hvert bakkroppsledd, og den store, bakerste ryggplaten (*pygidium*), som er synlig bak dekkvingene, er gul.

Levevis
-------

Larvene lever gjerne i råtnende ved eller annet dødt, organisk materiale.
De voksne billene besøker gjerne blomster for å ete pollen. Artene i denne slekten er uvanlig dyktige flygere til biller å være.

Utbredelse
----------

Artene er utbredt i Australia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien skarabider, Scarabaeidae Latreille, 1806
				+ Underfamilien gullbasser, Cetoniinae Leach, 1815 – ofte regnet som en egen familie
					- Stammen Schizorhinini Burmeister, 1842
						* Slekten *Aphanesthes* Kraatz, 1880
							+ *Aphanesthes pullata* (Janson, 1873)
							+ *Aphanesthes succinea* (Hope, 1843)
							+ *Aphanesthes trapezifera* (Thomson, 1878)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Aphanesthes* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Aphanesthes* hos NCBI Rediger på Wikidata

* *Aphanesthes* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Esperance Wildlife - *Aphanesthes succinea*, med bilder
* Bilde av *Aphanesthes pullata*
* Bilde av *Aphanesthes trapezifera*
* Liste over artene
**Robert «Red» Byron** (født 12. mars 1915, død 11. november 1960) var en NASCAR-fører som hadde stor suksess i sportens tidlige år. Han vant NASCARs første organiserte løp i 1948, og sitt første *Strictly Stock*-løp (forløper til dagens Nextel Cup) i 1949.

Bakgrunn
--------

Byron var fra Anniston, Alabama og begynte å kjøre billøp i 1932. Tidlig på 1940-tallet hadde han suksess i løp i Talladega, Alabama, men karrieren ble avbrutt da han tjenestegjorde som flymekaniker under 2. verdenskrig. Byrons fly ble skutt ned, og han fikk en skade i venstre ben. Det tok legene nesten to år å reparere benet hans, men til slutt var skaden nesten leget, (men førte til at Byron haltet på venstre ben).

Racingkarrière
--------------

Da han kom tilbake etter krigen returnerte Byron, til tross for haltingen, til racing, og hadde fortsatt suksess. I 1948 ble han en del av den nystartede NASCAR-serien, og mens han kjørte for bileier Raymond Parks vant han det første løpet NASCAR arrangerte, den 15. februar 1948 på Daytona Beach Road Course. Dette var en av elleve seire for Byron den sesongen.

I 1949 begynte Byron å kjøre i NASCARs nystartede serie *Strictly Stock*, som senere ble Grand National Series, deretter Winston Cup og i nyere tid Nextel Cup. Med Parks som eier hadde Red stor suksess i den åtte løp lange sesongen, og akkurat som i 1948 vant han på Daytona Beach i tillegg til en seier på en jordbane i Martinsville, Virginia. Byron endte sesongen som NASCARs første seriemester.

Byron kjørte kun sporadisk etter sine to mesterskap.

Livet etter kjøringen
---------------------

Sviktende helse tvang Byron til å legge racing på hylla i 1951, men han var fortsatt aktiv i miljøet. Han arbeidet med Briggs Cunningham, som forsøkte å utvikle en amerikansk sportsbil som kunne vinne Grand Prix-løp, før han ble manager for et Corvette-lag med samme mål. Ingen av prosjektene lykkes, men Byron holdt seg til sportsbiler. Da han døde av hjerteattakk på et hotellrom i Chicago den 11. november 1960, i en alder av 45, ledet han et lag i konkurransen *Sports Car Club of America*.

Priser
------

Til tross for hans korte karriere ble Byron valgt inn i *National Motorsports Hall of Fame* i 1966. I 1998 ble han valgt som en av NASCARs 50 beste førere.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Red Byron – racing-reference.info Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Bjørn Flage Pettersen** (født 15. september 1934 på Magerøya, død 23. februar 2002) var en norsk arbeiderpartipolitiker og sjef for Postverket.

Pettersen hadde sin yrkeskarriere i Postverket, der han begynte som postelev i 1954. Han ble postsjef i Bergen og distriktssjef i 3. postdistrikt. I 1984 ble han utnevnt til generaldirektør i Postverket, en tittel som senere ble endret til administrerende direktør. Han gikk av i 1995.

Pettersen var også aktiv i fagbevegelsen og var forbundsleder i Den norske Postorganisasjon. Fra 1975 til 1978 var Pettersen statssekretær i Samferdselsdepartementet.

Referanser
----------

1. ↑  «Bjørn Flage Pettersen er død» Arkivert 9. september 2016 hos Wayback Machine. *Postavisen*, nr. 4, mars 2002, s. 6.
2. ↑  «Nekrologer», *Aftenposten*, morgenutgaven 11. mars 2002, s. 11.
3. ↑  «Samferdselsdepartementet. Statssekretærer 1947 -», regjeringen.no.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Bjørn Flage Pettersen hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
**Innpisker** er et verv innehatt av en fra hvert politiske parti eller partigruppe i en nasjonalforsamling. Innpiskeren har ansvaret for å påse at tilstrekkelig antall av partigruppens medlemmer møter opp ved voteringene, dels i samarbeid med andre partiers innpiskere. På denne måten trenger bare et fåtall representanter delta i selve avstemningen fordi innpiskerne sørger for at det politiske styrkeforholdet opprettholdes. Dette systemet kalles *utbytting*.

Terminologien kommer opprinnelig fra det britiske parlamentet (*whipper-in* eller bare *whip*).

I parlamentarisk sammenheng brukes også begrepet *partipisk*, som viser til intern disiplin i partiet om at alle representanter skal stemme slik partigruppen er blitt enig om, selv når det måtte gå imot overbevisningen til den enkelte representant. Innpiskeren har gjerne også en rolle i forbindelse med å sørge for at partidisiplinen overholdes.

Referanser
----------

1. ↑  «Voteringer». Stortinget. 30. oktober 2017. Besøkt 28. februar 2019.
2. ↑  Wyller, Thomas Chr (6. mars 2018). «innpisker». *Store norske leksikon* **(norsk)**. Besøkt 28. februar 2019.
3. ↑  «partipisk - Det Norske Akademis ordbok». *www.naob.no* **(norsk)**. Besøkt 28. februar 2019.
4. ↑  Barrie, Josh (8. august 2018). «What is a party whip, what is their role in politics and when is the whip withdrawn?». *inews.co.uk* **(engelsk)**. Besøkt 28. februar 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
Danske innriggere med fire roere og styrmann.
En **innrigger** er en båttype brukt i roing. Innriggere var tidligere brukt i konkurranser i Norden, men er i moderne rosport i hovedsak bare brukt til mosjons-, tur- og opplæringsformål.

En innrigger skiller seg fra andre moderne konkurransebåter ved at svivlene (der årene er festet) står direkte på båtripa. Roerne sitter på motsatt side av svivelen, og bruker én åre hver. En innrigger har alltid styrmann (cox), og har som regel fire roere.

Innriggere er klinkbygde og brede, og dermed mer stabile enn typiske konkurransebåter. Av den grunn har de vært populære i de nordiske landene, der værforholdene ofte er hardere enn i andre land der rosporten er utbredt.

Roing i innrigget firer med styrmann har vært på OL-programmet én gang, i Stockholm i 1912. To norske lag deltok (Christiania og Ormsund), der sistnevnte tok bronsemedalje. Øvelsen stod også på NM-programmet frem til 1972.

Referanser
----------

1. ↑  «Ord og uttrykk Arkivert 9. mars 2016 hos Wayback Machine.». Kristiansand Roklubb. Besøkt 22. juni 2014.
2. ↑  Norges roforbund (1952). *Norges roforbund 1900-1950: 50-års jubileumsbok*. Oslo: Fabritius. s. 91.
3. ↑  Bryhn, Rolf. (2009). «Innrigger». *Store norske leksikon*. Besøkt 22. juni 2014.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Nazi-Tysklands flagg Tyskland |
| Turn: |
| Olympiske leker |
| Gull | OL 1936 i Berlin |  Lagkonkurranse |

**Innozenz Stangl** (født 11. mars 1911 i Jesenwang, død 23. mars 1991 samme sted) var en tysk turner. Han representerte turnforeningen *Turn- und Sportverein 1860 München*.

Han deltok i OL i 1936 i Berlin, der han var med på det tyske laget som vant gull i lagkonkurransen. Han fikk ingen individuelle medaljer, men kom på 4.-plass i svingstang. Sammenlagt kom han på 20.-plass.

På nasjonalt nivå er han tysk mester sammenlagt i 1947, og han fikk sølv sammenlagt i 1937 og 1948.

Stangl meldte seg på 1930-tallet inn i NSDAP og SA. Han tjenestegjorde som radiooperatør under andre verdenskrig.

Referanser
----------

1. ↑  Sport Komplett – *Turnen – Deutsche Meisterschaften Herren, Mehrkampf*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Innozenz Stangl – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Innozenz Stangl – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
* Portrett og bilde av Stangl

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**SeIlskuten «Niobe»** var et skip som ble brukt av *Reichsmarine* som skoleskip. Hun sank plutselig den 26. juli 1932, med tap av 69 liv på Gammendorfer Strand, øya Fehmarn, like utenfor der hvor Niobe-monumentet ble reist.

Konstruksjon
------------

Monumentet i nærheten av Gammendorf på Fehmarn
Hun var bygget som en fire-mastet skonnert i 1913 ved det danske verftet Frederikshavns Værft og Flydedokk under hennes opprinnelige navn *«Morten Jensen»* og seilte først som frakskute for F. L. Knakkergaard i Nykøbing Mors. I 1916 ble hun solgt til Norge og omdøpt *«Tyholm»*.

Senere det året, mens hun fraktet trelast til England, ble hun tatt som prise av den tyske ubåten  *«UB-41»* og solgt til private tyske eiere. Hun gikk under flere ulike navn (*«Alderbaran»*, *«Niobe»*, og *«Schwalbe»*), også som charterskip for et filmselskap. Hun ble kjøpt av den tyske marinen i 1922 som ga henne nytt navn *«Niobe»* etter den mytologiske datter av Tantalus, og bygget henne om til en tre-mastet bark som skoleskip for å utdanne fremtidige offiserer og underoffiserer. De tidligere skoleskipene «*Grossherzog Friedrich August*», nå «Statsraad Lehmkuhl», og «*Prinzess Eitel Friedrich»* var blitt beslaglagt av de allierte som krigserststatning.

Monumentet
Skipet kantret plutselig den 26. juli 1932 i nærheten av den tyske øya Fehmarn i Østersjøen 54°35,7′N 11°11,2′Ø. 40 av kadettene og besetningen ble reddet av lasteskipet SS «Theresia L M Russ», mens 69 omkom. Skipet ble hevet den 21. august 1932, slept til Kiel og inspisert, mens likene ble gravlagt den 18. september 1933. Vraket ble seremonielt senket av torpedobåten «Jaguar», fulgt av mye av den tyske marinen.

### Konstruksjon

Skipet var bygget i stål, skroget veide 645 tonn. Etter hennes ombygging  til et skoleskip målte hun 57.8 m i total lengde, 46.1 m uten baugsprydet, og 9.17 m i bredde. Høyden på den største masten var 34.8 m, og hun bar 15 seil med 983 kvadratmeter totalt seilareal. Hun hadde en ekstra dieselmotor på 160 shaft horsepower (120 kW). Hennes faste mannskap bestod av syv ledere og 27 besetning. Vanligvis var det til en hver tid 65 kadetter ombord for opplæring.

Referanser
----------

1. ↑  Jak S. Mallmann Showell, Gordon Williamson (2009). *Hitler's Navy: A Reference Guide to Kriegsmarine.* Naval Institute. ISBN 1-59114-369-1

Litteratur
----------

* Koop, Gerhard (1998). *Die deutschen Segelschulschiffe*. Bonn: Bernard & Graefe Verlag.
* Busch, Fritz Otto (1932). *Niobe. Ein deutsches Schicksal*. Leipzig: Breitkopf & Härtel.
* Bölk, Walter; Landschof, Erich (1988). *Schiffe in Not. Strandungen und Seeunfälle um Fehmarn 1857-1987*. Rendsburg: Verlag Heinrich Möller Söhne. ISBN 3-87550-090-3.
* Gröner, Erich (1988). *Hilfsschiffe II: Lazarettschiffe, Wohnschiffe, Schulschiffe, Forschungsfahrzeuge, Hafenbetriebsfahrzeuge (I)*. *Die deutschen Kriegsschiffe, 1815-1945*. V. Koblenz: Bernard&Graefe. ISBN 3763748040.
**Kai Krüger** (født 4. mai 1940 i København) er en norsk professor emeritus i rettsvitenskap. 

Han var ansatt ved Universitetet i Bergen fra 1973 til 2010.

Krüger ble cand.jur. ved Universitetet i Oslo i 1966 og dr.jur. samme sted i 1973 med avhandlingen *Transportomlegning – særlig om deviasjon i sjøtransport*. Samme år ble han utnevnt til professor ved Universitetet i Bergen og denne stillingen hadde han frem til 2010. Han var dekanus ved Det juridiske fakultet 1992–95. I 1999 var Krüger konstituert dommer i Norges Høyesterett. Krüger har vært leder og medlem av en rekke komiteer og utvalg, han var i en årrekke fast medlem av Byggebransjens Faglige Juridiske Råd og leder av Forbrukertvistutvalget fra 1978 til 1992. Han ble oppnevnt medlem i Klagenemnda for offentlige anskaffelser (KOFA) i 2003.

Bibliografi
-----------

Etter at han ble professor har han hovedsakelig arbeidet med og undervist i emnene kontraktsrett, kjøpsrett, panterett og EU-rett. Fra starten i 1994 har han vært fagredaktør i Norsk lovkommentar. Han har skrevet flere juridiske fagbøker, de viktigste er:

* Norsk kontraktsrett, 1989, ISBN 82-419-0011-2 (Elektronisk utgave hos Nasjonalbiblioteket.)
* Norsk kjøpsrett, 4. utg. 1999, ISBN 82-419-0223-9 (Elektronisk utgave hos Nasjonalbiblioteket.)
* Norsk panterett (sammen med Tore Sandvik og Ole Johan Giertsen), 2. utg. 1982 (Elektronisk utgave hos Nasjonalbiblioteket.)
* Pengekrav, 2. utg. 1984, ISBN 82-00-07236-3 (Elektronisk utgave hos Nasjonalbiblioteket.)

Han er far til musikerne Viggo Krüger og Ole Ludvig Krüger.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside ved UiB
* (no) Publikasjoner av Kai Krüger i BIBSYS
* (no) Publikasjoner av Kai Krüger i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** CRIStin
 |
**Battambang** (khmer: បាត់ដំបង) er en by vest i Kambodsja. Den ligger langs elva Sangker og er hovedstad i provinsen Battambang. Nærheten til Thailand gjør den til en viktig by økonomisk, og en av hovedveiene mellom Phnom Penh og Thailand, riksvei 5 går gjennom byen. Byen har også en flyplass, som riktignok ikke er i drift, og er knyttet til jernbanenettet.

Historie
--------

Byen og provinsen var underlagt Thailand på 1800-tallet, men etter press fra Frankrike ble den tilbakeført til Kambodsja i 1907. Under Lon Nols regime (1970–1975) økte befolkningen betraktelig, men da Røde Khmer overtok makten i landet i 1975 ble Battambang som de fleste andre urbane områder i Kambodsja tømt for mennesker. Selv etter Demokratisk Kampucheas fall i 1979 var Røde Khmers innflytelse sterk i et tiår framover, men byen har vokst kraftig og er i dag en av de største i Kambodsja. 

* Det sentrale markedet i BattambangDet sentrale markedet i Battambang
* Kveld i sentrumKveld i sentrum
* JernbanestasjonenJernbanestasjonen

Referanser
----------

1. ↑  National Report of Final Results of Cambodian 2008 Population Census

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Battambang – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |