«**Grusomme skjæbne!**» er en vise skrevet av Gjest Baardsen, sannsynligvis i 1826. I skillingstrykk har visa vanligvis tittelen «**Hun sveg mig dog!**», men i muntlig tradisjon blir den omtalt som «Grusomme skjebne».

Ifølge selvbiografien var forholdet mellom Gjest og kjæresten Gjertine Karlsdatter nokså kjølig våren 1826. Politiet prøvde da å få henne til å avsløre Gjest ved at de påsto at han hadde vært utro og skulle ha barn med en annen. Da skrev han denne visa, og ifølge Gjest skulle den ha gjort et «dybt Indtryk paa hendes Hjerte». Gjest publiserte visa i skillingstrykk på eget forlag så sent som 1848.

Første bokstav i de 19 versene utgjør til sammen kjæresten Gjertine Karlsdatters navn. Dikt som på denne måten danner ord ved første bokstav i hver strofe eller verselinje, kalles akrostikon.

Denne teksten er tydeligvis muntlig tradert og avviker en del fra Gjest Baardsens originale tekst.

Teksten
-------

**1.** Grufulle skjebne hva har jeg forøvet,  

hvis vil du stedse forfølge meg så,  

skal jeg da lidelig være bedrøvet  

skal jeg i verden mer glede mer få.  

Jeg er av verden kjed og all dens usselhet,  

mismodig jeg vanker, vemodige tanker  

uroer mitt sinn og forstyrrer min fred.  

  

**2.** Jeg har så mangen gjenvordighet smaket,  

og drukket så ofte av lidelsens skål,  

det har jeg alt med standhaftighet draget  

mitt mot har ei vaklet, jeg bar det med tål.  

Hør du min kjære søt, du troskapsløftet brøt  

at du kunne meg svike min elskede pike,  

da ble jeg mismodig og tårene fløt.  

  

**3.** Er det min blide min tros elskerinne,  

hun som en tid var så kjærlig og øm,  

som nu er skyld i de tårer som rinner,   

skuffer du meg eller er det en drøm.  

Men akk, dessverre nei jeg ser jeg drømmer ei,  

jeg vet det er for sanden hun elsker en annen  

jeg er den bedragne hun skjøtter meg ei.  

  

**4.** Rører deg ikke samvittighets stemme  

når du erindrer din sørgende venn,  

må du i hjertet ei anger fornemme  

når du deg tenker tilbake igjen.  

Så give Gud det skje jeg ei mere deg må se,  

gid tiden var omme da jeg kunne komme,  

dit hen hvor forglemmes all sorger og ve.  

  

**5.** Tung er den skjebne du har meg beredet,  

gledesløs fremtid i møte jeg går,  

meg til fortvilelsens rand du har ledet  

give mitt hjerte ulidelig sår.  

Hva synes du om det, du lønner troskap slett,  

mitt hjerte må bløde om matres til døde  

måskje du enn synes du handlet har rett.  

  

**6.** Ingen på kvinnens troskap må lide  

før enn i nøden proberet den er.  

Oftest de smigrer er vennlige og blide  

falskhet og renker i hjertet de bær.  

De troskap sverge deg, men bryter lettelig  

har honning i munnen men malurt i grunnen  

så treffer det ofte så gikk det for meg.  

  

**7.** Når jeg erindrer alt hva som vi talte,  

og alle de gleder tilsammen vi nøt,  

i den lange tid som en venn du meg kalte  

da er hvert minne, hver tanke meg søt.  

Jeg i din hulde arm forglemte sorg og harm,  

all kummer og kvide forsvant ved din side  

jeg lykkelig var ved din kjærlige barm.  

  

**8.** Er jeg da ikke nu mere den samme,  

som da ubrytelig troskap meg svor,  

jeg ønsker at deg all ulykke må ramme  

om du meg bedrager og bryter ditt ord.  

Nu har du meg forskutt og troskapsløfte brutt  

din sjel står i fare når du engang skal svare  

for evighetsdommen hva har jeg forbrutt.  

  

**9.** Kun give du ville i tide betenker  

at alle for Gud til regnskap skal stå-.  

Han dømmer rettferdig det gjelder ei renker  

ei løgn eller list ham at skuffe formår.  

Hans allmakts øye ser alt som i lønndom skjer  

Ham skinnet ei blender hvert hjerte han kjenner  

de lønnligste tanker vi skjule kan ei.  

  

**10.** Av prøvelsens kalk du meg giver at drikke  

jeg må den uttømme hvor bitter den er.  

Hvi klager min smerte den rører deg ikke  

hva gavner det vel å påminne deg her.  

Du gleder deg vel nu men merk og kom i hu  

gjengjeldelsens dage er måskje tilbake  

da angerens tårer du feller med gru.  

  

**11.** Riktignok vet jeg løgnaktige munne  

meget årsak i vår skilsmisse er.  

Thi meg jo mange din lykke misunte  

at du meg hadde så inderlig kjær.  

De smigrer for deg blidt enhver utvirker sitt  

men ville kun skade bak grønneste blade  

der lurer treskjeftede slanger så titt.  

  

**12.** Lenge de har på garnene spunnet,  

som var bestemt for at fange meg i,  

endelig har de sitt ønske da vunnet  

endelig har du dem føyet deri.  

Og dette mål var hvortil de siktet har  

du øynet ei farer men skjulte de snarer  

hvori deres lumskhet innviklet deg har.  

  

**13.** Samvittighetsgnag skal vårt hjerte fortære,  

som tvedragens sæd mellom venner utstrør.  

Av halsen deres tunge de burde utskjære,  

som løgn og bakvaskelse nesten påfør.  

De deres lønn vel får ham som alt formår,  

enhver for sin brøde bør lide og bløde  

og falskhet sin herre å halsen visst slår.  

  

**14.** Deg min venninne jeg nu må forlate  

tung er den tanke at skilles fra deg,  

jeg vil deg elske om du vil meg hate  

dette du aldri forbyde kan meg.  

Gud er mitt vitne visst jeg aldri bruke list  

meg skal ikke nage samvittighets plage  

jeg skal ikke frykte ei møte deg hist.  

  

**15.** Aldri du går meg av tanke og sinne  

aldri forglemmer jeg hva der er skjedd.  

Søte fortryllende falske minne  

gid jeg deg aldri for øyet har sett.  

Din skjønnhet dåret meg, jeg elsket inderlig  

ditt navn og ditt minne står skrevet her inne  

til hjertet det brister, det banker for deg.  

  

**16.** Tålmodig jeg vil dog forsøke at bære  

alle de sorger som sårer min sjel,  

av meg din brøde tilgivet skal være  

ønske jeg vil deg all lykke og hell.  

Jeg skal ei hevne meg, bli du kun lykkelig  

gid aldri ulykker og mangel deg trykker  

men glede og nøysomhet trives hos deg.  

  

**17.** Takk for den tid og de lykkelige dage  

som du mot meg var så kjærlig og tro,  

aldri du mere skal høre meg klage  

aldri skal jeg mer forstyrret din ro.  

Takk for hver kjærlig stund, hver søt og rolig blund,  

og timene blide som svandt ved din side  

og takk for hvert kyss som jeg fikk av din munn.  

  

**18.** Elskede venn, uforglemmelige pike,  

motta min sang og mitt siste lev vel.  

Vi skal gjensees i himmelens rike  

det er det håp som opplivet min sjel.  

Min skjebne blive så, som Gud behage må  

men ei for en kvinne mer tåren skal rinne  

jeg skal ikke elske den jeg ei kan få.  

  

**19.** Redenbon er jeg fra verden at fare,  

når Gud vil kalle da er jeg beredt.  

Livet det har ei for meg nogen glede  

kun ut i graven der venter jeg fred.  

Når min så trette ånd er løst av støvets bånd,  

når jorden forsvinner og alle dens minner  

allmektige ta du min sjel i din hånd.

Referanser
----------

1. ↑  Carl Lauritz Lund-Iversen, «Kom Norges fromme piger, kom! Linjer i Gjest Baardsens poetiske forfatterskap», *Årbok for Sogn* 1991: s. 33–47

Kilder
------

* *De gamle visene 3* med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, Oslo 1974