recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ivar Aasen-instituttet** ved Høgskulen i Volda var fram til 2013 et forskningsinstitutt med knutepunktfunksjon for nynorsk skriftkultur. Fra 1. januar 2013 ble instituttet omgjort til Forskingssenter for skriftkultur, og underlagt Ivar Aasen-instituttet for språk og litteratur ved Avdeling for humanistiske fag og lærerutdanning, Høgskulen i Volda. 

Forskingssenteret tilbyr mastergradsstudium i nynorsk skriftkultur, arrangerer seminar og fagmøter, har egen skriftserie og samarbeider med Nynorsk kultursentrum i Hovdebygda i Ørsta. Instituttet har fire ansatte.

Stephen J. Walton er professor ved senteret.

Skriftserien
------------

01. Terje Aarset: **Det norske Folkesprogs Grammatik (Ivar Aasen)**
02. Geir Hjorthol: *Forteljingar om Ivar Aasen*
03. Terje Aarset og Kristoffer Kruken: *Norsk Navnebog (Ivar Aasen)*
04. Unn Røyneland: *Language Contact and Language Conflict*
05. Stephen J. Walton: *Ny-Noreg møter Svensk-Finland*
06. J. Peter Burgess: *Ivar Aasen`s Logic of Nation*
07. Stephen J. Walton: *Litt laust, mest fast*
08. Jostein Nerbøvik: *Nasjonsbygging og modernisering*
09. Øystein Sande: *Aviser på nynorsk* (utsolgt)
10. Svein Ivar Angell: *Fortida i notida*
11. Angell, Burgess, Stråth: *Den europeiske identiteten* (utsolgt)
12. Eli Bjørhusdal: *Målkvinner før 1900*
13. Aase Norunn Digernes: *Tru og patriotisme. Ideologi, symbol og ritual i den baskiske nasjonalistrørsla ca.1890-1914*
14. Elites, Language and the Politics of Identity The Norwegian Case in Comparative Perspective (Gregg Bucken-Knapp)
15. Purt og reint. Om purisme i dei nordiske språka (Helge Sandøy, Randi Brodersen og Endre Brunstad (red.))
16. Skriftkultur (Kjell Lars Berge, Trine Gedde Dahl og Stephen Walton (red.))
17. Mellom sann skrift og mytisk røynd (Rakel Christina Granaas, Geir Hjorthol og Nora Simonhjell (red.))
18. Melankolske klassereiser. Jon Fosses Melancholia I i den nynorske skrifttradisjonen (Kari Garshol Welle)
19. Noregs Boklag – ei forlagssoge (Aud Skipenes)
20. Spisse tenner i mjukt skinn. Hans Sande i ein nynorsk karnevalistisk tradisjon (Bjørg Angvik)
21. Språket i teatret og teatret i språket. Om språkleg identitet ved Det norske teatret (Gunhild Hovden Kvangarsnes)
22. Ragnar Hovland – brot og kontinuitet. *Sveve over vatna* og den nynorske skriftkulturen (Ragnar Didrik Osdal)
23. Demokratisk prøverom – analyse av eit ordskifte for born og ungdom gjennom 30 år (Gudrun Kløve Juuhl)
24. Eit nynorsk «gaeltacht» på Vestlandet? Irsk og nynorsk i eit språkdødperspektiv (Bjørg Nesje Nybø)
25. Det jordiske i Olav Aukrusts idédiktarunivers (Hilde Kathrine Thomassen)
26. Språk og identitet. Spritt Österut
27. Med nynorsk på leselista. Ein komparativ studie av lesevanar blant ungdommar på Sunnmøre og i Trøndelag (Hjalmar Eiksund)
28. Forvirring eller frigjering? Didaktikk og valfridom i nynorsk. Ei gransking av kjennskap og haldningar til valfridom ved fire vidaregåande skular i Møre og Romsdal (Anders Aanes)
29. Viljen til språk – vilje til forsking. Nynorsk i bruk i utdanning og akademisk skriving (Marit Wadsten)

Eksterne lenker
---------------

* Ivar Aasen-instituttet hos Høgskulen i Volda
*For den franske miniserien fra 1975, se Tsarens kurér (TV-serie)*

***Tsarens kurér*** (originaltittel: *Michel Strogoff*) er en roman skrevet av Jules Verne og utgitt i 1876. Den handler om unge Mikhail Strogoff, som er kurér for tsar Alexander II av Russland, og hans ferd gjennom Sibir for å varsle tsarens bror storfyrsten om tatarenes felttog i Sibir.

Boken har blitt filmatisert flere ganger.

Handling
--------

Michael Strogoff, 30 år gammel fra Omsk, arbeider som kurer for tsar Alexander II av Russland. Men Feofar Khan ansporer til opprør og klarer å skille Russlands fjerne østen fra resten av det russiske fastlandet, og ødelegger telegraf-linjene. Opprørere omringer også byen Irkutsk. Strogoff blir derfor sendt til Irkutsk for å advare tsarens bror om forræderen Ivan Ogareff, en tidligere oberst, som tidligere ble degradert og forvist - og som nå ønsker hevn mot den keiserlige familien. Obersten har til hensikt å vinne brorens tillit, og deretter forråde ham til Tartarer.

Underveis til Irkutsk møter han også Nadia Fedor, datter av en politisk fange som har havnet i eksil, Basil Fedor, og Nadia har fått tillatelse til å slutte seg til sin far i eksil i Irkutsk-området. Michael, hans mor og Nadia blir etter hvert tatt til fange av Tartar-styrkene, sammen med tusenvis av andre russere. Gjengen må deretter forsøke å komme seg løs, og fortsette videre mot Irkutsk for å advare tsarens bror før det er alt for seint.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Michael Strogoff – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** SUDOC **·** BNE
 |
Frogmore House
**Frogmore House** er et engelsk landsted (country house) som ble bygget på 1680-tallet.

Huset er eiet av The Crown Estate og ligger syd for Windsor Castle ved Windsor i Berkshire i England.

Dronning Charlotte-Sofie og prinsesse Augusta Sophia
----------------------------------------------------

I 1792 gav kong Georg III av Storbritannia Frogmore House til sin gemalinne dronning Charlotte-Sofie og deres ugifte døtre.

Dronning Charlotte-Sofie døde i 1818, og datteren Augusta Sophia eide huset frem til sin død i 1840.

Dronning Victorias tid
----------------------

Deretter ble huset overtatt av dronning Victoria av Storbritannias mor (prinsesse Victoria av Sachsen-Coburg-Saalfeld).

I 1864 fødte Alexandra av Danmark sitt første barn, Albert Victor av Storbritannia (1864–1892), i huset.

I 1866 ble Frogmore House overtatt av Christian av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg og hans gemalinne Helena av Storbritannia (en datter av dronning Victoria). Prins Christian og prinsesse Helene flyttet dog til det nærliggende Cumberland Lodge allerede i 1872.

Louis Mountbatten, 1. jarl Mountbatten av Burma (1900–1979), ble født i Frogmore House.

Mary av Tecks tid
-----------------

Fra 1902 til 1910 ble Frogmore House brukt av fyrsten og fyrstinnen av Wales. (Det senere kongeparet Mary av Teck og Georg V av Storbritannia.) 

Fra 1925 og frem til hennes død i 1953 samlet dronning Mary familiens souvenirer i huset, så det ble et slags kongelig souvenirmuseum.

I en periode bodde Xenia Alexandrovna av Russland i huset. Hun var kusine til Georg V. Etter den Den russiske revolusjon flyktet hun fra Krim i 1919.

Elisabeth IIs tid
-----------------

Bryllupsfesten for Peter Phillips (dronningens eldste barnebarn) og den canadiskfødte Autumn Kelly ble holdt på Frogmore House i mai 2008.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
***The Intrusion of Isabel*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Lloyd Ingraham.

Handling
--------

Isabel og Bert Trevor blir tvunget til å selge familiens hjem i Sørstatene etter at faren deres dør og hadde gått konkurs. De reiser snart til New York. Etter en rekke skuffelser finner Bert endelig jobb for den velstående unge Jack Craig, selv om han forteller søsteren sin at han er Craigs partner. En natt mens Craig er alkohol-påviket, oppdager Bert en rull med pengesedler i lommen hans - og han tar alle disse pengene.

Av frykt for arrestasjon reiser Bert til Montana, hvor han sikrer seg en annen jobb. Uten å vite hvor Bert har blitt av, flytter Isabel og Mammy inn i det de tror var Berts halvdel av Craigs hjem. Craig lar dem godhjertet bo der, og han forelsker seg snart i Isabel - selv om søsteren hans misliker forholdet deres.

Skuespillere
------------

* Mary Miles Minter som Isabel Trevor
* J. Parks Jones som Bert Trevor
* Lucretia Harris som Mammy Johnson
* Allan Forrest som Jack Craig
* Margaret Shelby som Lois Randall
* George Periolat som Henry Whitney
* Mary Land som Marian Whitney
* Carl Stockdale som James Harris

Referanser
----------

1. ↑  THE INTRUSION OF ISABEL

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Intrusion of Isabel* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Bannkulturen** er et generelt begrep for den senmesolittiske flintindustrien i nordlige Irland og på øya Man i Irskesjøen. Kulturen er navngitt etter elven Bann, den lengste elven i Nord-Irland. 

Arkeologen professor Peter Woodman fra University College Cork mener at Bannkulturens steinindustri var en del av et omfattende nettverk og distribusjon til andre mesolittiske kulturer i Irland mellom 5500 og 3800 f.Kr.

Kjennetegn og levninger
-----------------------

Kulturen utmerket seg særlig med bruken av store steinflak, såkalte «bann-flak», og av en spesiell arbeidsteknikk med larnittflint. Bann-flak var store bladformede flintblader, spisse i den ene enden og butte i den andre. De ble brukt som spydspiss festet til skaft av tre. Woodman definerte spydspissene som enkelt bearbeidede store flak, uten tange av betydning. De kom i to former, langstrakte eller bladformet på mindre enn 3,2 cm på tvers.

Referanser
----------

1. ↑  Finlay, Nyree; McCartan, Sinead; Milner, Nicky; Wickham-Jones, Caroline: *From Bann Flakes to Bushmills: Papers in Honour of Professor Peter Woodman*, Prehistoric Society Research Papers. Oxbow Books 2009. ISBN 1842173553.

Portal: Arkeologi
Frogner Kino
**Frogner Kino** var Oslos første kommunale stumfilmkino. Den ble oppført og åpnet i 1926, som den første i det nystartede Oslo Kinomatografer. Gården i Frognerveien 30 ble byggemeldt i 1923 og arkitekt Kristen Rivertz tegnet både leiligheter, forretninger og innredet kinolokalet. Imidlertid ble oppdraget med å innrede kinoen overtatt av Lars Backer, og han tegnet om vestibyle og sal til en såkalt «atmosfærisk kino», der meningen var å gi publikum en illusjon av at man befant seg utendørs, ved Akropolis i det antikke Hellas.[]

Frogner kino er senere bygget om flere ganger; i 1945, 1956, 1965 (fasade) og på 1990-tallet. I 2004 ble kinoen lagt ned og solgt av Oslo kommune, og salen ble igjen bygget om. Kinosalen ble så regulert til spesialområde for bevaring i juni 2005. Vestibylen og gården er ført på byantikvarens gule liste over bevaringsverdige bygg og anlegg.

Den er i dag gjenskapt tilbake i detalj til Lars Backers historiske interiør anno 1926, og åpnet dørene i oktober 2019 etter to år med oppussing til rundt 20 millioner kroner. Frogner Kino er nå en privateid liten bydelskino med visninger av ny og vintagefilm, konsertserier med filmmusikk og stumfilmvisninger med levende musikk.

Punchebollen kafé
Punchebollen kafé utgjør størsteparten av Frogner Kinos foajé.

Referanser
----------

1. ↑  Plan S-4152 vedtatt 14. juni 2005. Byantikvaren skriver i sin konklusjon og godkjenning av tilbakeføringen 27. oktober 2017: «Frogner kino har høy kulturminneverdi. Dessverre har mange ombygninger svekket denne noe, men mye av de originale interiørene er heldigvis bevart. Byantikvaren er veldig positiv til at Frogner Kinos sal, vestibyle og inngangsparti tilbakeføres til slik det en gang var i 1926.»

Eksterne lenker
---------------

* Kinoens nettside
* «Frogner kino». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
**«Only a Step»** er en amerikansk salme. Teksten ble skrevet av Fanny Crosby i 1873. Melodien ble skrevet av William H. Doane.

Historie
--------

Den amerikansk komponisten og sangeren Ira David Sankey skrev følgende: *«Redaktøren for et religiøst tidsskrift sendte meg den følgende hendelsen, som inntraff da han holdt møter i en liten by. En kveld var en fremstående mann i landet, ikke en kristen, i byen. Etter å ha hørt den fine syngingen gikk han på møtet i få minutter foe å lytte på én sang eller to. Han hørte kun én sang og gikk så av gårde, men da ble sangen med ham. Så hvorfor ikke ta den? Ordene forble hos ham og ble gjentatt om og om igjen. De kom tilbake til ham neste dag og vekket en granskning betreffende ham selv som til slutt ledet ham til anger og en lykkelig omvendelse. Mange mennesker gråt da han fortalte om sin opplevelse foran kirken».*

Norsk versjon
-------------

Den norske tittelen er «Bare ett skritt til Jesus».

### Innspillinger (i utvalg)

* Rut Janson, sang. Pastor Alf P. Dahl, klaver. Arvid Øvergaard, fiolin. Innspilt i januar 1955. Utgitt på 78-platen Harmoni 252

Referanser
----------

1. ↑  Ira David Sankey. Side 212
2. ↑  Rut Janson, sang. Pastor Alf P. Dahl, klaver. Arvid Øvergaard, fiolin: *Bare ett skritt til Jesus (Fanny J. Crosby-W. H. Doane) (Harmoni 252, 78-plate)*

Eksterne lenker
---------------

* Only a Step
Paamiut kommune
**Paamiut** (dansk: *Frederikshåb*, tidligere stavet **Pâmiut**) den største byen og administrativt sentrum i Paamiut kommune sydvest på Grønland. Byen ligger på en slette, omkranset av fjell. 

Navnet betyr «de som bor ved munningen», og gjenspeiler at byen ligger ved munningen av Kuannersooqfjorden. Klimaet her gjør at havet ikke fryser til om vinteren. 

Byen ble etablert i 1742 av Jakob Severin, som en handelsplass, og er en av Grønlands eldste byer. Den vokste senere på grunn av handelen med skinn og hvalprodukter. Den ble også kjent for sine klebersteinprodukter. På 1950-tallet utviklet byen en blomstrende torskeindustri, som varte til 1989, da torskebestanden falt. 

Byen hadde 1 817 innbyggere pr 2005. 

Byens folkeskole heter Atuarfik Tuiisak (Tuiisak skole). I tillegg har de en handels- og sjøfartsskole; Imarsiornermik Ilinniarfik. 

Byens sykehus heter «Dronning Magrethep peqqissaavia» (Dronning Magrethes helsesenter). Dette ble innviet i 1990. Det gamle sykehuset var i bruk fram til 1998. Det nye sykehuset har ti sengeplasser, og bl.a. egen operasjonsavdeling, røntgenavdeling og fødestue.

Severdigheter
-------------

* Fredens kirke (*Eqqissinerup oqaluffia*) – en av byens eldste bygninger (1909)
* Presteboligen
* Museet

Kilder
------

* *Greenland and the Arctic*, Etain O'Carroll og Mark Elliott. Lonely Planet 2005. ISBN 1-74059-095-3.
* *Greenland in Figures 2005* Statistics Greenland. 3rd Edition, May 2005. ISSN 1604-7397

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Paamiut – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Bilder fra Paamiut
* Bilder fra Paamiut

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |

1. ↑  ; *Statistikbanken*; besøksdato: 12. februar 2020.
Anleggelse av de første makadamiserte veiene i USA (1823). Maleri av Carl Rakeman.
John Loudon McAdam (1756–1836). (gravering av Charles Turner)
**Makadamisering** etter engelsk:*Macadamization* er en veikonstruksjonsmåte. Den ble utviklet av den skotske ingeniøren John Loudon McAdam omkring 1820-tallet.

Metoden var på den tid revolusjonerende, og gjorde etterhvert slutt på at myrtråkk og steinete veier gjorde veinettet mer og mer uframkommelig store deler av året, både i Norge og resten av verden.

Metoden krevde at en startet med en vid grøft, der veien ble fundamentert med knust stein i stadig mindre størrelse jo høyere en kom fra bunnen. På begge sider av veilegemet måtte en sørge for avløpsgrøfter som måtte ha fri avrenning. For å få veilegemet kompakt, ble det brukt tunge valser. Denne metoden ble etterhvert enerådende for nye grusveier.

Med biltrafikken fulgte også støvplager. Dette ble flere steder forsøkt bekjempet med å spre olje inn i det øverste laget, mens en i Norge ofte har prøvd med salt. 

Veiene fungerte bra så lenge trafikktyngde og tetthet ikke var for stor. Grunnprinsippet med skikkelig avløp, stor stein nederst og et veilegeme som var selvdrenerende mellom stein, pukk og grus ligger fast også i dag. Topplaget er forsøksvis blitt oljet, tjæret, sementert og asfaltert for å gi større slitestyrke for en stadig økende og tyngre transportmengde.

Makadamisering i bygater
------------------------

Gater i byene fikk brolegning av stein allerede fra 1500-årene, først av naturlig morene- eller strandstein, fra ca. 1800 av huggen stein. Siden brolegning var kostbar, ble makadamisering en utvei til billigere faste gatedekker. Byer som vokste raskt hadde sjelden råd til å brolegge gatene utenfor sentrale strøk. Nye bydeler i den raskt voksende byen Christiania måtte lenge nøye seg med makadamiserte gater, som var sølete om vinteren og støvete om sommeren, og som krevde stadig vedlikehold. Veivesenet ekperimenterte med nødløsninger som *tjæremakadamisering*, men fant til slutt løsningen som ga holdbare dekker på innfartsveier og gater utenfor sentrum. «Smaastensbrolegning» av brostein som målte 10x10x10 cm lagt i buemønster kom i bruk fra 1910. Metoden var utviklet i Tyskland og ble derfor kalt «Kleinpflaster». Dette gatedekket kostet bare 1/3 av tradisjonell brolegning og var ikke vesentlig dyrere enn makademisering, særlig når vedlikeholdkostnader ble tatt med i regnestykket. En av mange fordeler ved småsteinsbrolegning var at gammel makadamisering kunne brukes som fundament etter høvling og avretting. 

Småsteinsbrolegning i buemønster ble også brukt på sterkt trafikkerte riksveier i 1920- og 1930-årene, til dels som nødsarbeid for arbeidsløse.

Litteratur
----------

* Georg Daniel Barth Johnson: *Haandbog for veiofficianter*. 1839. (digitalt tilgjengelig nb.no)
* Hans Seland og Georg Daniel Barth Johnson: *Haandbog for veiofficianter – en norsk veimesters rundreise til Storbritannia og enda lenger anno 1838*. 2013.

Se også
-------

Brolegning

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Frode Vartdal** (født 29. januar 1949 på Vartdal) er en norsk lege og forsker. Han er professor i immunologi ved Universitetet i Oslo, og var i perioden 2011 til 2018 dekan ved Det medisinske fakultet.

Tidligere arbeid
----------------

Frode Vartdal ble uteksaminert med graden cand.med fra Universitetet i Oslo i 1975 og tok medisinsk doktorgrad i 1984. Han har siden 1978 vært tilknyttet det faglige miljøet innen immunologi og transfusjonsmedisin ved Rikshospitalet, nå Oslo universitetssykehus HF, Rikshospitalet. Siden 1990 har han vært ansatt som professor ved Universitetet i Oslo. 

Fra 2006 ledet Vartdal fakultetsdivisjonen tilknyttet Rikshospitalet. Som følge av dannelsen av Oslo universitetssykehus i 2009 ble de fem sykehusinstituttene ved UiO slått sammen til Institutt for klinisk medisin, og Vartdal tilrådde som instituttets første instituttrådsleder våren 2010. Høsten 2010 ble han valgt til dekan ved Det medisinske fakultet, med tiltredelse 1. januar 2011. Han ble gjenvalgt for en ny fireårs-periode i 2014.

Forskning
---------

Vartdals forskning har i hovedsak vært tilknyttet områdene nevroimmunologi og transplantasjonsimmunologi, med spesiell vekt på B-lymfocytter, benmargsceller, multippel sklerose (MS) og T-lymfocytter. 

På midten av 1980-årene oppfant Vartdal en ny metode for å separere celler for bruk til vevstyping ved transplantasjoner. Metoden er siden da blitt brukt innen serologisk vevstyping og cross-matching verden over. 

Han har publisert mer enn 100 vitenskapelige artikler i internasjonale tidsskrifter, og har veiledet 9 doktorgradsstudenter.

Referanser
----------

1. ↑  Vartdal F, Gaudernack G, Funderud S, Bratlie A, Lea T, Ugelstad J, Thorsby E. «HLA class I and II typing using cells positively selected from blood by immunomagnetic isolation--a fast and reliable technique.» Tissue Antigens. 1986 Nov;28(5):301-12

Eksterne lenker
---------------

* uio.no Frode Vartdals UiO-side
* 

* (no) Publikasjoner av Frode Vartdal i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* 

* (no) Publikasjoner av Frode Vartdal i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ORCID **·** CRIStin
 |
Elvemøtet der Fort Fork ble anlagt.
Røysen ved stedet for Fort Fork.
**Fort Fork** var en handelsstasjon som ble anlagt av North West Company (Nordvestkompaniet) ved 1792 der elvene Peace River og Smoky River møtes i Alberta. Idag er det et historisk minnesmerke.

Handelsstasjonen
----------------

Fort Fork ble anlagt på høsten 1792 som utgangspunkt for Alexander Mackenzies ekspedisjon til Stillehavet. Ekspedisjonen overvintret ved fortet og påbegynte sin ferd utpå våren 1793. Fortet ble deretter brukt som et provisorisk depot for Nordvestkompaniet til dets sammenslåing med XY Company i 1805, da det ble lagt ned. Fortet var kjent for gode bobetingelser med rommelige bosteder og en omfattende kjøkkenhave.

Historisk minnesmerke
---------------------

Idag finnes bare arkeologiske levninger etter fortet. Stedet markeres av en røys oppført i samband med at det ble et historisk minnesmerke i 1928.

Referanser
----------

1. 1 2  Fort Fork National Historic Site of Canada 2014-08-16.
**Paavo Johannes Aaltonen** (født 11. desember 1919, død 1962) var en finsk turner som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.

Aaltonen ble olympisk mester i turn tre ganger under Sommer-OL 1948 i London. Han vant den individuelle konkurransen i hopp og bøylehest. I bøylehest ble det tre gullvinnere alle fra Finland, Aaltonen, Veikko Huhtanen og Heikki Savolainen. Aaltonen var også med på det finske laget vant i lagkonkurransen i mangekamp. I den individuelle konkurransen ble han nummer tre.

Fire år senere, under Sommer-OL 1952 i Helsingfors, vant han sin femte olympiske medalje, han deltok på det finske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i mangekamp.

OL-medaljer
-----------

* 1948 Storbritannias flagg London - Gull **Gull** i turn, bøylehest
* 1948 Storbritannias flagg London - Gull **Gull** i turn, hopp
* 1948 Storbritannias flagg London - Gull **Gull** i turn, lagkonkurranse Finlands flagg Finland.
* 1948 Storbritannias flagg London - Bronse Bronse i turn, mangekamp
* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Bronse Bronse i turn, lagkonkurranse Finlands flagg Finland.

Referanser
----------

1. ↑   www.helsinginseurakunnat.fi[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Paavo Aaltonen – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Paavo Aaltonen – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Paavo Aaltonen – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Paavo Aaltonen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Uppslagsverket Finland
 |
Fort Michilimackinac. Rekonstruksjion i Mackinaw City

**Fort Michilimackinac** var en fransk handelsstasjon (1715-1761) og et britisk (1761-1763) militært støttepunkt på den søndre side av Mackinacsundet. Stedet ligger i den nåværende byen Mackinaw City i delstaten Michigan.

Grunnleggelse
-------------

Fortet ble bygd som handelsfaktori av franskmennene omkring 1715 og var befestet med trepalisader og blokkhus.

Pontiacs krig
-------------

Britene overtok fortet i 1761 men tapte det midlertidig til ojibwaene, som i samband med Pontiacs krig i 1763 ved en krigslist klarte å ta seg inn i fortet og drepe nesten hele besetningen.

Nedleggelse
-----------

Etter å ha gjenerobret fortet bestemte britene seg for at det ikke oppfylte militære krav på en tidmessig festning og bygde i stedet et fort av stein, Fort Mackinac, på en øy i Mackinacsundet. Etter at garnisonen flyttet dit i 1781 ble Fort Michilimackinac ødelagt.

Litteratur
----------

* Farmer, Silas. (1884) (Jul 1969) *The History of Detroit and Michigan, or, The Metropolis Illustrated: A Chronological Cyclopaedia of the Past and Present: including a full record of territorial days in Michigan, and the annuals of Wayne County*, in various formats at Open Library.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** NKC
 |
**Fort Mason**, tidligere kjent som *San Francisco Port of Embarkation, US Army* («havn for innskipning») i San Francisco i California, er en tidligere militærbase tilhørende den amerikanske hæren. Den er lokalisert i det nordlige delen av distriktet Marina ved San Francisco-bukta. Fort Mason fungerte som en militærbase i mer enn hundre år, i begynnelsen som en del av kystforsvaret og senere som en militær havn. Under den andre verdenskrig var det hovedhavnen for krigen i Stillehavet.

I dag er den en del av Golden Gates nasjonale rekreasjonsområde, et vernet parkområde, og et sted med flere kulturarrangementer. Det er distrikt innenfor National Historic Landmark med over 49 bygninger av historisk betyding.

Fort Mason kan bli delt i to adskilte områder: Øvre område, tidvis kalt for Fort Mason, er lokalisert på odden og var stedet for de opprinnelige kystbefestningene. Det nedre området, Fort Mason Center, er beliggende nær havnivået til vest for Øvre Fort Mason, og er stedet for den tidligere militære havnen med dens moloer og lagerbygninger.

Koreakrigen på 1950-tallet holdt militærbasen i hektisk aktivitet, og i 1955 ble San Francisco Port of Embarkation om døpt til U.S. Army Transportation Terminal Command Pacific. Innskipningen fortsatt gjennom de første årene av 1960-tallet, men i 1965 ble hovedkvarterene overført til Oakland Army Terminal, og det mest av Fort Masons aktiviteter ble avviklet. Hæren fortsatte å benytte og vedlikeholde de gamle offisersbygningene, men National Park Service over tok administrasjonen av stedet på 1970-tallet som en del av Golden Gate National Recreation Area.

Fort Mason Center (i forgrunnen) med Oakland and Russian Hill (til høyre) i det fjerne.

Referanser
----------

1. ↑  Thompson, Erwin N. (8. juli 1984): «San Francisco Port of Embarkation, U.S. Army» (PDF). *National Register of Historic Places - Inventory Nomination Form*. National Park Service.
2. 1 2  NHL Summary
3. ↑  Register of Historic Places in San Francisco

Eksterne lenker
---------------

* National Park Service
* NPS Golden Gate National Recreation Area
* Mer om Fort Mason

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Margaret Elise Harkness** (født 28. februar 1854 i Upton-on-Severn i Worcestershire, død 10. desember 1923) var en radikal engelsk journalist og forfatterinne, og en av de «nye kvinner» i slutten av viktoriatiden som søkte en karriere i den offentlige sfære. Harkness var sosialist og feminist, og senere tilknyttet Frelsesarmeen.

Hun hadde nære bånd til Londons fagforeningsledere, deriblant Beatrice Webb, Eleanor Marx, Clementina Black, Olive Schreiner, Amy Levy, Olive Birrell, Isabella Ford og Annie Besant. De møttes ofte i og utenfor lesesalene til British Library.

Harkness skrev fem noveller om slummen og den urbane fremmedgjørelsen: *A City Girl* (1887), *Out of Work* (1888), *In Darkest London* (1889), *A Manchester Shirtmaker* (1890) og *George Eastmont: Wanderer* (1905).

Hendelsesforløpet i «den blodige søndagen» i 1887 dokumenterte hun i novellen *Out of Work* i 1888.

Referanser
----------

1. 1 2   WeChangEd, www.wechanged.ugent.be[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 170420473[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Omtale på Victorianweb.org, besøkt 3. februar 2014

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** CiNii
 |
**Ellis Island** ligger i New York havn ved munningen av Hudson-elven. Det var en gang hovedporten for strømmen av immigranter til USA på slutten av det 19. og tidlig i det 20. århundre.

Den føderale immigrasjonsstasjonen Ellis Island åpnet 1. januar 1892 og ble stengt i november 1954. Da den stengte, hadde mer enn 20 millioner immigranter passert over øya. Av disse ble omtrent to prosent nektet adgang til USA og sendt tilbake til sine hjemland, slik som f.eks. kroniske syke. Sykdom som førte til blindhet var mest vanlig av disse. Mange av de som slapp igjennom slo seg ned i New York og de nordlige delene av New Jersey.

Etter 1924 ble Ellis Island bare brukt for deporterte og flyktninger, idet vanlige immigranter fikk sine immigrasjonspapirer kontrollert andre steder. Reisende på første og andre klasse ble klarert allerede på skipet over til Amerika, og ble sluppet av på Manhattan. Reisende fra 3. klasse ble sendt til Ellis Island.

Ellis Island (navnet har øya fra dens første eier, Samuel Ellis) eies nå av den føderale regjeringen og administreres av National Park Service, og drives i dag som et museum. Det har en database som omfatter alle immigranter fra 1892 til 1954. Her kan en finne navn på skip, fra hvilken havn og hvor i USA immigranten skulle reise. Ellis Island Immigration Museum overtok etter The American Museum of Immigration som lå på Liberty Island.

Ellis Island kan nås med ferge fra Liberty State Park i Jersey City, og fra Manhattans sydspiss.

Mange trodde at Frihetsgudinnen lå på Ellis Island som et symbol for å ønske immigrantene velkommen til Den nye verden, men i virkeligheten står statuen på Liberty Island.

Ellis Island er også kjent for å være stedet der folk endret navn, men det er heller en legende. For skandinaviske immigranter ble det helt nødvendig med en liten amerikanisering for navn som inneholdt bokstavene Æ, Ø og Å.

* Ellis Island i 1990Ellis Island i 1990
* Ellis Island i 2008Ellis Island i 2008

Litteratur
----------

* Joachim Baur: *Die Musealisierung der Migration. Einwanderungsmuseen und die Inszenierung der multikulturellen Nation*. Verlag Transcript, Bielefeld 2009, S. 79–198, ISBN 978-3-8376-1264-6.
* Simone Blaschka-Eick: *In die Neue Welt! Deutsche Auswanderer in drei Jahrhunderten*. Rowohlt Verlag, Reinbek bei Hamburg 2010, ISBN 978-3-498-01673-9.
* Heike Götz und Christiane Greve: *Unsere Stadt war New York. Friesen in Amerika*. Edition DAH, Bremerhaven 2011, ISBN 978-3-00-035787-9.
* Georges Perec: *Ellis Island* 1980
	+ Deutsch: *Geschichten von Ellis Island oder Wie man Amerikaner macht*. Wagenbach, 1997, ISBN 3-8031-3592-3.
	+ *Ellis Island*. diaphanes, Zürich-Berlin 2016, ISBN 978-3-03734-628-0.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ellis Island – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Ellis Island Org

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames **·** BBC Things **·** GNIS
 |
Victoria Island med Fort Collinson
**Fort Collinson** var en av Hudson's Bay Companys handelsstasjoner på Victoria Island i Nordvestterritoriene i Canada. Den lå på Prince Albert-Halvøya på nordsiden av Walker Bay, like nord for Mintos innløp.

Fortet var tidligere kjent som **Fort Brabant**. Fort Collinson ble åpnet i 1928 da det ble flyttet fra sin tidligere posisjon på Alaervik på nordsiden av Prince Albert Sound.

Fortet er oppkalt etter Richard Collinson, en britisk offiser i sjøforsvaret og utforsker av Arktis. Det ble stengt i 1939 da det ble overført til Holman, nå Ulukhaktok.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Condon, Richard G. (1988). *Inuit Youth: Growth and Change in the Canadian Arctic*. Volume 1 of "Adolescents in a changing world". Rutgers University Press. s. 28. ISBN 0-8135-1364-2.
2. 1 2  Condon, Richard G. (1996). *The Northern Copper Inuit: A History*. University of Toronto Press. ISBN 978-0-8020-0849-7.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
| Krimkrigen (1853–1856) |
| --- |
| Bomarsund – Sinop – Alma – Sevastopol – Balaklava – Inkerman – Taganrog – Malakov – Kinburn – Parisfreden i 1856 |

**Fort Malakov** (*Малаховская крепость*), også **Kornilov-bastionen** på *Malakov-høyden*, var en av festningsverkene i dagens ukrainske by Sevastopol på Krim. Festningen var bygget av mur forsterket med jord.

Fort Malakov under Krimkrigen
-----------------------------

Framstilling av en nærkamp mellom franske og russiske styrker under erobringen av fortet
Fort Malakov var heftig omstridt under den nesten ett år lange beleiringen av Sevastopol. Etter at fortet ble erobret av franske styrker under kommando av marskalk Pélissier, den senere hertugen av Malakov (fransk: *Duc de Malakoff*), og general Patrice de Mac-Mahon 8. september 1855, måtte de russiske forsvarerne rømme byen Sevastopol, og dermed var Krimkrigens mest intense fase over. Festningen gjorde det mulig å kontrollere Sevastopol havn, så russerne sprengte anleggene før de trakk seg tilbake. 

Under beleiringen av Sevastopol måtte russerne gi opp sine festningsanlegg langs Svartehavet, og dermed raknet også russernes gamle håp om å dominere Svartehavet og få fri tilgang til Middelhavet og verdenshavene via Bosporos.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Malakhov Kurgan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Team Bianchi var et midlertidig sykkellag som overtok sponsingen av Team Coast i forkant av Tour de France 2003 etter at laget ikke hadde midler til å betale lønningene til rytterne. 

Team Coast hadde nylig signert stjernerytteren Jan Ullrich etter at han forlot Team Telekom etter en episode der han ble tatt for fyllekjøring og amfetamin-bruk. Ullrich fullførte Tour de France som andremann i sammendraget, kun 61 sekunder bak vinneren Lance Armstrong, den minste vinnerdifferansen under Armstrongs 7 år lange seiersrekke. I tillegg henviste Ullrich Telekoms kaptein Aleksandr Vinokurov til tredjeplassen i rittet.

Team Bianchi hadde planlagt å fortsette satsningen utover 2003-sesongen, men etter at Ullrich returnerte til Team Telekom, og lagets andre stjerne Ángel Casero signerte for Comunidad Valenciana-Kelme, hadde ikke Bianchi gode nok ryttere til å forsvare videre toppsatsing.

Rytterne
--------

* Sveriges flagg Stefan Adamsson
* Tysklands flagg Daniel Becke
* Spanias flagg Ángel Casero
* Spanias flagg Felix García Casas
* Spanias flagg Aitor Garmendia Arbilla
* Italias flagg Fabrizio Guidi
* Tysklands flagg André Korff
* Spanias flagg Francisco José Lara Ruiz
* Tysklands flagg Steffen Radochla
* Tysklands flagg Thorsten Rund
* Tysklands flagg Raphael Schweda
* Tysklands flagg Tobias Steinhauser
* Tysklands flagg Jan Ullrich
* Tysklands flagg Malte Urban
* Tysklands flagg Christoph Von Kleinsorgen
* Tysklands flagg Thorsten Wilhelms
Trondhjems Sparebanks bankmobile fra 1964.
**Bankbuss** var en buss som var innredet for å fungere som bankfilial og som kjørte rundt til grissgrendte bygder, for at innbyggerane skulle slippe å reise inn til nærmeste tettsted for å få utført banktjenester. Tidligere var det mange bankbusser i Norge, men flere ble lagt ned i 2000-årene. Den siste bankbussen drevet av Luster Sparebank, ble lagt ned i mars 2008. Sparebanken Sogn og Fjordane la ned sitt bankbusstilbud i desember 2011.

Bankbusser ble erstattet av nye tjenester som betalingskort, brevgiro, nettbank og liknende.

Historie
--------

Tysk bankbuss i Bayern, 2016.
Det er antatt at det første busskjøretøyet som var innredet som bankfilial i Europa, var introdusert av Aalborg Bys og Omegns Sparekasse i Danmark i november 1947.

Dette fulgt til at flere land skulle følge etter, og den første norske bankbussen kom i 1953 da Bergens Privatbank sendt ut en buss med radiokommunikasjon som gjorde det mulig å ha telefonforbindelse med hovedkontoret. Ved slutten på 1950-tallet tok flere bank den nye bussen i bruk for å komme ut på den spredte bebyggelse ute på landet, deriblant Skjeberg Sparebank i Sarpsborg, Østfold fra 1959.

Et eksempel er Marker Sparebank i indre Østfold, som i 1961 kjøpt inn en Commer buss og satt den i virksomhet på fire bankruter - Kasbo-Halvorsrud, Kallak-Børresrud, Klund-Kroksund og Strømsfoss-Kvisler skole. Den var simpelt sendt ut som et mobilt banklokale med samme tjenestetilbud som en sparebank.

Selv om bankbussen har blitt avviklet i Norge, er den fremdeles i virksomhet i mange land på flere kontinenter som «bankmobile» eller «mobile bank branches».

Referanser
----------

1. ↑  Karlsen, R.K. «Rakk bankbussen før den stengte», NRK.no, 27/1-2010.
2. ↑  Bankbussen hausten 2011[*død lenke*] ved ssf.no
3. ↑  Marker Sparebank s. 122
4. ↑  Marker Sparebank s. 123

Litteratur
----------

* Willy Møller; *Marker Sparebank 125 år* utgitt 1977 i Sarpsborg

Eksterne lenker
---------------

* En bankbuss ….
* Den siste bankbussen på film

| * v
* d
* r
Busser |
| --- |
| Busstyper etter utforming | 
* Boggibuss
* Busshotell
* Dobbeltdekkerbuss
* Kombibuss
* Leddbuss
* Sedanbuss
* Semitrailerbuss
* Sporbuss

 |
| Busstyper etter bruksområde | 
* Sightseeingbuss
* Turnébuss

 |
| Busstyper etter fremdriftsmiddel | 
* Batteribuss
* Dampbuss
* Duobuss
* Gassbuss
* Gyrobuss
* Hybridbuss
* Trolleybuss

 |
| Bussrutetyper | 
* Bussmetro
* Ekspressbussrute
* Matebuss

 |
| Løyver | 
* Rutevognløyve
* Turvognløyve

 |
| Beslektede kjøretøy | 
* Bankbuss
* Bokbuss
* OB-buss

 |
***Samfunnets stebarn*** (spansk tittel: *Los Olvidados*) er en meksikansk spillefilm fra 1950 regissert av Luis Buñuel.

Handling
--------

Filmen handler om en gruppe fattige barn i et slum i Mexico by. El Jaibo unnslipper fengsel for ungdomsbrytere, og gjenforenes med gate-gjengen som han leder. De forsøker å plyndre en blind gatemusiker, slår ham og ødelegger musikk-instrumentene hans. Ved hjelp av Pedro sporer El Jaibo opp Julián, en ung gutt som angivelig sendte ham i fengsel. Julián nekter for at han rapporterte Jaibo til politiet, og nekter å slåss mot El Jaibo fordi han mener at dette ikke ville være noen rettferdig kamp. Men Jaibo slår ham i bakhodet med en stein. Han tar også pengene hans, og dreper ham. El Jaibo advarer Pedro om ikke å rapportere om forbrytelsen, og deler Juliáns penger med Pedro for å gjøre ham til en medskyldig.[]

Pedros mor ergrer seg over sønnens oppførsel, men viser at hun ikke elsker eller bryr seg om ham. Pedro er lei seg på grunn av dette, lover å oppføre seg bedre, og finner arbeid som lærling for en smed. En dag kommer El Jaibo for å snakke med ham, og uten å vite at Pedro har stjålet en kniv fra smeden. Pedro blir beskyldt for forbrytelsen og sendt til et rehabiliteringsprogram for ungdommer, en gård. Rektor forsøker å teste Pedro ved å gi ham en 50 pesos for å gjøre ærend med. Pedro går med den hensikt å gjennomføre alle ærendene. Men han møter El Jaibo, som stjeler alle pengene. Pedro er lei av å hele tiden få skylden for noen andres kriminelle handlinger, og går etter El Jaibo med den hensikt å drepe Jaibo.[]

Referanser
----------

1. ↑  «'Filmens stjerner' Nasjonalbiblioteket» **(norsk)**. Besøkt 25. februar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Samfunnets stebarn* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Samfunnets stebarn* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Samfunnets stebarn* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Samfunnets stebarn* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Samfunnets stebarn* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Samfunnets stebarn* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Samfunnets stebarn* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GND **·** NKC
 |
Seremoni ved Fort McPherson anledningen patriotdagen, 2009
Staff Row i Fort McPherson, 2008
**Fort McPherson** er tidligere militærbase for den amerikanske hæren. Den er lokalisert i East Point i delstaten Georgia i den sørvestlige enden av byen Atlanta. Den var hovedkvarterene for hærens Installation Management Command; hærens overkommando; Overkomamndoen for reservestyrkene; og hærens sentral (den tredje hær).

Fort McPherson har navn etter generalmajor James Birdseye McPherson, som tjenestegjorde som general i Unionshæren under den amerikanske borgerkrigen. Festningen ble opprettet av den amerikanske hæren i september 1885, men dette stedet har imidlertid vært benyttet av militære enheter siden 1835, og det ble benyttet som en militærbase av en hær fra Sørstatene under borgerkrigen. I løpet av etterkrigstiden ble den gitt navnet «McPherson Barracks», og fungerte som en post for føderale styrker som okkuperte Atlanta. Etter denne tiden ble stedet stengt og solgt i 1881, skjønt stedet fortsatte å være befestet i løpet av sommeren for amerikanske tropper stasjonert i Florida. I 1885 ble landet igjen kjøpt av hæren for å stasjonere ti hærkompanier.

Under den første verdenskrig ble Fort McPherson benyttet som leir for å oppbevare tyske krigsfanger og som et militært øvelsesområde. Under tekstilarbeiderne generalstreik i 1934 ble festningen benyttet som fangeleir for arbeidere som ble arrestert mens de streiket ved et bomullsspinneri i Newnan i Georgia.

Fort McPhersons nærmeste militære nabo, og dets underpost, er Fort Gillem, som ble etablert i 1941 som hæren i Atlantas militære depot. Det er lokalisert i Forest Park i Georgia, rundt 18 km i sørøst. Fort Gillem var en logistisk hjelpebase. I 2007 var det 2 453 soldater i aktiv tjeneste og 3 784 sivile ansatte ved begge stedet, og som totalt sett utbetalte 529 874 972 dollar i lønninger.

Fort McPherson ble avviklet og solgt i juni 2015, kjøpt av skuespiller og produsent Tyler Perry for å lokalisere Tyler Perry Studios.

Referanser
----------

1. ↑   Salmond, John A. (2002): *The General Textile Strike Of 1934: From Maine to Alabama*, University of Missouri Press, s. 190
2. ↑   Salmond, John: «General Textile Strike of 1934», *Encyclopedia of Alabama*
3. ↑   Rieken, John (12. september): Fort McPherson, Government & Politics, *New Georgia Encyclopedia*
4. ↑   de Quesada, Alejandro M. de (2011): *A History of Georgia Forts: Georgia's Lonely Outposts (Landmarks)*, The History Press
5. ↑   «Tyler Perry christens Fort McPherson with studio name, promises updates», *11 Alive Atlanta*, 7. oktober 2015

Eksterne lenker
---------------

(en) Fort McPherson (Georgia) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


* Fort McPherson offisielle nettsted via *Archive.org*
* FORSCOM offisielle nettsted
* Atlanta, Georgia, a National Park Service, *Discover Our Shared Heritage* Travel Itinerary

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Bankierdynastiet **Magnus** spilte i Berlin på 1800-tallet en stor rolle. Fra 1808 til 1872 drev familien **Bankhaus F. Mart. Magnus**.

Bankierene
----------

Den jødiske kjøpmannen **Immanuel Meyer Magnus** lot seg 1807 døpe og grunnla
1808 et bankhus i Berlin. Han sønn, **Friedrich Martin von Magnus** (\* 1796; † 1869 i Berlin) overtok bankhuset, og gav det videre til sin sønn, **Victor Karl Freiherr von Magnus** (\* 13. september 1828 i Berlin; † 29. juli 1872 i Potsdam).

Heinrich Gustav Magnus, et annet medlem av familien, ble en berømt fysiker.

Bankhuset
---------

Victor Magnus var den siste av dynastiet Magnus som ledet bankhuset som var grunnlagt av hans bestefar. Bankhuset holdt til i Behrenstraße 46 i Berliner Bankenviertel.

Bankhuset Magnus var ved siden av Bankhaus Mendelssohn en av de mest vellykkede og ansette banker i Preussen. I 1853 ble den daværende innehaveren Friedrich Martin Magnus opphøyet i adelstanden, og i 1858 ble banken tatt opp i Preußenkonsortium. Etter Friedrich Martin von Magnus' død overtok Victor Magnus banken i 1869.

Victor Magnus tegnet også aksjer for 175 000 daler og hørte dermed til grunnleggerne av Deutsche Bank, hvor han ble valgt til formann for det øverste forvaltningsrådet for et kort tidsrom. Han trakk seg av helseårsaker allerede i 1871.

Victor von Magnus var også prøyssisk generalkonsul i London.

Victor von Magnus var en nær venn av Gustav Adolf Schön og Johann Eduard Langhans. Han satt i styrene i mange selskaper. Bankhuset F. Mart. Magnus hjalp Gustav Adolf Schön å kjøpe riddergodset Weißensee.

Etter Victors von Magnus' død i 1872 var det ingen arvinger til bankhuset, og det ble oppløst. En gate i Berlin-Weißensee ble oppkalt etter ham, men allerede i 1878 ble *Magnusstraße* gitt et annet navn.

Portal: Tyskland
En av fortet Eben-Emaels kupler som ble sprengt av en rettet sprengladning
Hovedinngangen til fortet
**Eben-Emael** er et belgisk fort som ligger mellom Liège og Maastricht, nær Albertkanalen. Fortets oppdrag var å overvåke den belgisk-tyske grensen. Fortet ble konstruert i årene 1931–1935 og det ble sagt at det var umulig å innta. Den 10. mai 1940 landet allikevel 85 fallskjermjegere fra den 1. tyske *Fallschirmjäger*-divisjonen på fortets tak med sine glidefly av typen DFS 230. Dagen derpå ble de forsterket med det tyske 151. infanteriregiment. Klokken 13:30 den 11. mai kapitulerte fortet og 1 200 belgiske soldater ble krigsfanger.

Eben-Emael var utformet som en diamant og var sentral i Belgias forsvar mot et angrep østfra. Fortet oppgave var å enten forsvare eller ødelegge tre viktige broer. Det ga også støtte sørover mot et område som ble kalt «Viseåpningen». Allerede sent på 1800-tallet hadde man planlagt å bygge et fort som beskyttet dette oppmarsjområdet til Liège. Dette forslaget ble dog først politisk viktig etter at Albertkanalen ble ferdig (for å skape en transportvei som ikke gikk gjennom Nederlandsk territorium). Fortet ble klart i 1935 og var plassert mellom elven og kanalen. Med sine stål- og betongkupler trodde man at fortet var umulig å innta.

Tyskerne hadde dog lenge planlagt hvordan man skulle erobre fortet. År 1939 bygde man en eksakt kopi av fortet i det okkuperte Tsjekkoslovakia. Denne kopien ble brukt av Wehrmacht for å teste ulike angrepsplaner. Adolf Hitler selv la frem en plan om hvordan man kunne erobre fortet gjennom å lande spesialstyrker på taket med glidefly og også bruke de topphemmelige, nye sprengladningene med rettet sprengkraft for å ødelegge kuplene. Det ble ansett som vanskelig og risikabelt å la soldater hoppe i fallskjerm over et så lite område.

Gjennom et bra forarbeide i form av spionasje og overlegen planlegging, kombinert med hell og lav belgisk beredskap, kom Hitlers plan til å bli en rask og overbevisende suksess. Ved erobringen av Eben-Emael brukte man for første gang glidefly ved åpningsfasen av et angrep og man anvendte for første gang rettede sprengladninger. Glideflyene ble ledet av oberleutnant Rudolf Witzig. Etter å ha landet på fortets tak anvendte de tyske pionerene sine sprengladninger for å ødelegge kuplene eller skade dem så de ikke kunne brukes. De anvendte også flammekastere mot maskingeværene. Belgierne lyktes dog i å ødelegge en av nøkkelbroene og derved forhindre at tyskerne kunne anvende den for å innta Belgia og sende forsterkninger til fortet.

Fort Eben-Emael er åpent for publikum.

Eksterne lenker
---------------

* Fort Eben-Emael Offisiell nettside

Portal: Historie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** LCCN
 |
Dette kartutsnittet fra 1900 viser hvordan Samfundsgaden gikk mellom Sørligaden og Smedgaden.
**Samfunnsgata** (oppr. **Samfundsgaten**) var en gate på Enerhaugen i Oslo. Den gikk fra Sørligata til Smedgata.

Gaten fikk sitt navn i 1879, året etter byutvidelsen. Det henspiller på Enerhaugens Arbeidersamfund, som lå i Smedgata 38. Gaten ble gradvis forkortet pga. bebyggelse i østenden mot Smedgata, og etter oppførelsen av Villa Enerhaugen (Smedgata 30) i 1927 fremstod den som en blindgate østover fra Sørligata med omtrent halve den opprinnelige lengden.

Gateløpet forsvant ved saneringen av Enerhaugen i begynnelsen av 1960-årene.

Referanser
----------

1. ↑  «Andre forsøk på folkelig organisering». Besøkt 24. oktober 2015.
2. ↑  Se f.eks. kart fra 1940 hos Oslo byarkiv.

Litteratur
----------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Samfundsgata». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 486. ISBN 978-82-573-1760-7.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki
 |