recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Rolf Olsen** (født 13. februar 1818 i Bergen, død 7. juni 1864 i Trondhjem) var en norsk forfatter og embetsmann. Han var stortingsrepresentant fra Risør 1854–1864.

Liv
---

Rolf Olsen var sønn av byfogd i Bergen Andreas Schram Olsen (1791–1841), som hadde utgitt et par diktsamlinger i årene omkring 1814. Han ble student fra Skiens Skole i 1836 og *cand. jur.* med *laud* i 1842. I 1846 ble han ansatt som kopist i Indredepartementet og ble i denne stillingen helt til 1852, da han ble autorisert som underrettssakfører i Nedenes amt med bolig i Risør. I 1856 ble han overrettssakfører. I 1863 ble han utnevnt til sorenskriver i Gauldalen, men døde allerede året etter.

Olsen møtte som representant for Risør på alle Storting i perioden 1854–1864. Han var hele tiden medlem av konstitusjonskomiteen, hvor han var sekretær fra 1857. Fra 1854 var han medlem av forskjellige spesialkomiteer angående planlegningen av en ny Stortingsbygning.

Forfatterskap
-------------

I 1840 utga Rolf Olsen tragedien *Den sidste viking*, som handlet om kong Magnus Barfots ferd til Irland. Stykket ble oppført tre ganger. I slutten av 1840-årene gikk han over til å skrive vaudeviller i Johan Ludvig Heibergs stil. I 1852 utga han skuespillet *Anna Kolbjørnsdatter*, som har innslag både av nasjonalromantikk og skandinavisme. Han virket også som journalist, særlig i *Morgenbladet*, hvor han var redaktør fra 1848.

Verker
------

* *Tolvte ordentlige Storting* (1850)

### Skuespill

* *Den sidste viking* (1840)
* *Salonen eller Intrigen i Kræmmerhuset* (1848)
* *Kontrolløren, eller Eventyr paa Landet* (1849)
* *Anna Kolbjørnsdatter* (1953)

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 668[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* *Illustreret norsk konversationsleksikon*, bind V, spalte 1421. Kristiania: Aschehoug, 1912.
* Halvorsen, Jens Braage: *Norsk forfatter-lexikon 1814–1880*, fjerde bind. Kristiania: Den norske forlagsforening, 1896.
* Paasche, Fredrik: *Norges litteratur fra 1814 til 1850-årene*. Oslo: Aschehoug, 1964.

Eksterne lenker
---------------

* Rolf Olsen i Scenewebarkivet
* (no) Rolf Olsen hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
* (no) Publikasjoner av Rolf Olsen (1818–1864) i BIBSYS

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** VIAF
 |
**Rolf Sigurd Bjørnsen** (født 22. oktober 1931, død 24. september 2009) fra Stavanger, var en norsk fotballspiller. Han var aktiv fra 1945. 
I Viking spilte han ofte i posisjonen indre venstre. I 1953 ble han Norgesmester da Viking vant sitt første mesterskap, etter seier 2-1 mot Lillestrøm.
I 1958 ble han seriemester, og i 1959 ble han igjen Norgesmester da Viking vant sitt andre mesterskap. Da ble det seier 2-1 mot Sandefjord Ballklubb etter ekstraomganger. Bjørnsen stod for det første målet etter 16 minutter.
Han spilte aktivt for Viking i perioden 1949 - 1959, og fikk 232 kamper. Sin sivile karrière hadde han innen forsikringsbransjen.
Han var bror til Kåre Bjørnsen.

Referanser
----------

1. 1 2   Worldfootball.net, WorldFootball.net spiller-ID rolf-bjoernsen\_2, besøkt 17. mars 2020[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Arne Brustad: *AKTIVE FOTBALLSPILLERE*, 1953
* Stavanger Aftenblad: *Minneord 29. september 2009*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Rolf Sigurd Bjørnsen – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (no) Rolf Sigurd Bjørnsen – Norges Fotballforbund Rediger på Wikidata
**Rolf Schilli** (født 15. juni 1966 i Schönwald, oppvokst i Schonach) er en tysk tidligere skihopper og senere trener. Han konkurrerte internasjonalt for Vest-Tyskland i årene 1979-1990.

Schilli var opprinnelig kombinertløper, men fra 16-årsalderen satset han kun på hopp. Han ble nummer 17 i hopp i junior-VM i Trondheim 1984. I VM i skiflyging i Bad Mitterndorf 1986 ble han nummer 39 av 50 deltakere, i Oberstdorf i 1988 fikk han 29.-plass. Han ble nummer 78 sammenlagt i verdenscupen 1986/87 og 50 i 1988/89. Hans beste plassering i enkeltrenn i verdenscupen var 11.-plass i normalbakken i Sapporo 17. desember 1988. Schilli deltok i den tysk-østerrikske hoppuka i årene 1985-1990.

Sammenlagtplasseringer i Hoppuka:

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| År | 1985/86 | 1986/87 | 1987/88 | 1988/89 | 1989/90 |
| Plassering | 64 | 24 | 39 | 51 | 62 |

Rolf Schilli har ni ganger tatt sølvmedalje i vesttyske mesterskap. Siden 1996 har han vært hopptrener. Fra 2008 til 2010 var han hjelpetrener på det tyske A-landslaget, fra 2010 hovedtrener for Tysklands ungdomslandslag, før han i 2013 ble hovedtrener for hopp i toppidrettssenteret Olympiastützpunkt Hinterzarten.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Badische Zeitung: "Skispringer sind einfach nicht normal" (28. juni 2013, besøkt 13. mars 2016)
2. ↑  Kombiundspezinachwuchs: Rolf Schilli (besøkt 13. mars 2016)

Hovedkilde
----------

* Adam Kwieciński: Hoppresultater Rolf Schilli (besøkt 13. mars 2016)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Rolf Schilli – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
**Rolf Randall** (født 5. januar 1905, død 17. juni 1974) var en norsk filmregissør, fotograf, forfatter og oversetter. 

Han oppholdt seg i årene 1926–1932 i Hollywood. Her arbeidet han med film, såvel bak som foran kameraet. Ifølge eget utsagn hadde han en liten rolle i den kjente filmen *Intet nytt fra Vestfronten*  (1930) og var teknisk regissør for en del vinter- og skifilmer som ble produsert til college-bruk. Sammen med filmregissøren Olav Dalgard skrev han på Grini under krigen manuskriptet til den norske filmen *Vi vil leve*, som ble laget i 1946. Filmen ble regissert av Randall og Dalgard i fellesskap. I 1953 laget Randall manuskript til og regisserte *Den evige Eva*. Senere ble han oversetter (blant annet av Raymond Chandlers *The Long Goodbye*) og filmtekster. 

I 1951 ble Rolf Randalls første fortellinger trykt i *Romantikk* under pseudonymet Johan Barre og i *Detektiv-magasinet* under hans eget navn og Barre. I alt skulle han komme til å skrive 32 hovedfortellinger i *Romantikk* og 15 Knut Gribb-historier. Arne Hestenes karakteriserte i 1966 Randall som «en kafé-bordets alvorsfullt disiplinerte muntre gjøk».

Referanser
----------

1. ↑  DIS Gravminner i Norge

Eksterne lenker
---------------

* (en) Rolf Randall på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Rolf Randall i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** Fangeregisteret

 |
**Nikita Moiseevich Zotov** (russisk: Никита Моисеевич Зотов; født 1644, død desember 1717) var en barndomslærer og livslang venn av den russiske tsaren Peter den store. Historikere strides om kvaliteten på Zotovs undervisning. Robert K. Massie, for eksempel, lovpriste hans innsats, mens Lindsey Hughes kritiserte undervisningen han gav til den kommende tsaren.

Zotov forlot Moskva for et diplomatisk oppdrag til Krim i 1680, og returnerte til Moskva før 1683. Han sluttet seg til «Jolly Company», en gruppe bestående av dusinvis av Peters venner som senere ble til «The All-Joking, All-Drunken Synod of Fools and Jesters». Zotov ble hånlig kalt for «Prince-Pope» av synoden, og ledet dem regelmessig i spill og feiringer. Han fulgte Peter ved flere store anledninger, slik som Azovkampanjen og torturen av strelitsene etter deres opprør.

Zotov besatte en rekke statsposter, inkludert en ledende posisjon i tsarens personlige sekretariat fra 1701. Tre år før sin død giftet Zotov seg med Anna Pashkova, og han døde i desember 1717 av ukjente årsaker.

Referanser
----------

1. ↑   Russkij biografitsjeskij slovarj, 1896—1918[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Hughes 1998, s. 423
3. ↑  Encyclopedic Dictionary Short
4. ↑  Hughes2004-120-121
**Torgunrudbåten** er en båt som lå under vannet som vrak i Mjøsa utenfor Torgunrud i bygda Feiring i Eidsvoll kommune.

Den var gjenstand for flere marinarkeologiske undersøkelser i løpet av 1980-årene. En oppmåling av vrakrestene som lå spredt omkring skrogbunnen som fremdeles er i et stykke, gav detaljkunnskaper om hvordan en føringsbåt var, hvordan den var bygd og dens utseendet.

Torgunrudbåten som sank en gang på begynnelsen av 1800-tallet, hadde blitt bygget på slutten av 1700-tallet eller begynnelsen av 1800-tallet. Alt tyder på at denne båten representerte de største føringsbåtene som senere utviklet seg til de større mjøsjaktene.

Den er ca. 19 til 20 meter lang og 6 meter bred, er spissgattet med krumme stevner og som de fleste båtene av den samme type relativt flatbunnet med en solid kjøl. Riggen var dessverre tatt av da denne båten sank, men masten som stod forrest på skroget var høy og hadde trolig råseil.

Som klinkbygd båt hadde den smale hudbord og ved oppmålingen var ca. tjue hudbord fra kjølen til relingen og et stort antall spanter, kanskje over tjue i alt, registrert. En meget robust farkost som var godt tilpasset forholdene på Mjøsa. Dessuten er den mest sannsynlig bygget i gran, muligens furu.

Topografien ved funnstedet er tilsynelatende ingen god havn med steinete strand der veien fra Feiring Jernverk ender i vannkanten. Dette neset kalles Sotodden, og var i sin tid en omlastingshavn med flere mindre båter som losset lasten på føringsbåten og senere mjøsjakten over til land.

Sotodden ble brukt som havn for Feiring Jernverk. Eieren av Feiring Jernverk var Carsten Anker, som også eide Eidsvoll Verk. Råjern fra Feiring Jernverk ble transportert ned til Sotodden for videre transport på Mjøsa. Dette skjedde i perioden Feiring verk var i drift, mellom 1806 og 1819. Råjernet ble fraktet til Eidsvoll Verk for videre foredling. Man antar at Torgunrudbåten var i slik virksomhet da den sank.

Kilder
------

* Julsrud Berg, Arne: *Damp- og motorbåter på Mjøsa* 1996 ISBN 82-994067-0-6
* Thuesen, Gunnar: «Feiring Jernverk», artikkel i *Volund, årbok for selskapet Norsk Teknisk museum*, Oslo 1953
**The Freesound Project** er en nettside med creative commons-lisensierte lydfiler, ment hovedsakelig til bruk i musikk-komposisjon. Lydfilene blir opplastet til siden av brukerne, og kan være alt fra rene utendørsopptak eller syntetiserte lydeffekter. Alle bidrag er lastet opp med en Creative Commons Sampling Plus-lisens, og kan bli tagget med metadata, slik at andre brukere lett kan finne frem filer etter f.eks stil eller geografi. Bidrag er ikke helt frie, slik som på Wikipedia, men må bl.a krediteres opplaster ved bruk.

Prosjektet ble offisielt startet 5. april 2005, av *musikkteknologi-gruppa* ved Pompeu Fabra-universitetet i Barcelona.

Det første kjente lovlige bruk av lydfiler fra The Freesound Project i spillefilm er Children of Men fra 2006, som benyttet et fire sekunder langt opptak av en person som skriker.

Per 21. mai 2008 hadde prosjektet 50 000 lyder i databasen.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Musikkteknologi-gruppa ved Pompeu Fabra-universitetet Arkivert 3. august 2008 hos Wayback Machine.
Fyrtårnet på Cape Reinga
**Cape Reinga** (maori: *Te Rerenga Wairua*) er et kapp som utgjør det nordvestligste punktet i New Zealand. Cape Reinga ligger 100 kilometer nord for den nærmeste småbyen, Kaitaia. Det er en vei som fører helt fram, men firehjulsdrevne kjøretøy kan kjøre mye av distansen på stranden Ninety Mile Beach og langs bredden av Te Paki elven.

Møtepunkt for to hav
--------------------

Kappet skiller Tasmanhavet fra Stillehavet. Fra fyret er det mulig å se hvordan tidevannet kolliderer når de to havene møtes. Dette fører igjen til meget ustabile strøm og bølgeforhold. 

Cape Reinga blir ofte feiltatt for å være det nordligste punktet på Nordøya. North Capes Surville Cliffs, 30 kilometer lenger øst ligger for øvrig noe lenger nord.

Maori mytologi
--------------

Ifølge maori mytologi, reiser de dødes ånd til Cape Reinga på ferden til sitt endelige spirituelle hjemland Hawaiki. Ved Cape Reinga forlater åndene fastlandet ved å hoppe ifra et eldgammelt pohutukawa-tre ytterst på kappet. De stopper så kort på øyene Three Kings Islands for et siste tilbakeblikk mot fastlandet og fortsetter deretter sin reise. *Reinga* betyr «avsats-stedet» og *Te Rerenga Wairua* betyr «stedet der åndene tar sats».

Fyrtårn
-------

Fyrtårnet ved Cape Reinga ble bygd i 1941 og ble tent for første gang i mai det samme året. Fyret erstattet et annet som stod på den nærliggende øya Motuopao Island som var bygget i 1879. Dette var vanskelig tilgjengelig i det røffe havet og i 1938 ble det bestemt å bygge et nytt på Cape Reinga av sikkerhetsmessige grunner.

Fyret ble utstyrt med en 1000 watt elektrisk lampe som kunne sees 26 nautiske mil unna (48 kilometer). Lampen ble forsynt med strøm fra en dieselgenerator.

I 1987 ble fyret automatisert og fyrvokterne tilbakekalt. Fyret blir nå fjernstyrt fra Wellington. I mai 2000 ble den originale lampen og linsen byttet ut med en 50 watt lampe. Den får strøm fra batterier som lades ved hjelp av solceller. Den kan sees 19 nautiske mil unna (35 kilometer) og blinker hvert 12 sekund.

Turisme
-------

Rundt 150 000 turister besøker stedet hvert år. Bortsett fra toaletter finnes det ingen fasiliteter for å ivareta deres behov. Dette blir imidlertid forandret snart. Fra 2008 skal et nytt informasjonssenter stå klart. Det vil inneholde en kafé, suvenirbutikk og utsiktsplattformer samt et sted der folk kan lære om maorikultur og det lokale områdets spirituelle betydning.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Cape Reinga – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Google Maps satellittbilde av Cape Reinga. Kan Zoomes.


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** GeoNames
 |
**Vikram Pandit** (født 14. januar 1957) er en indisk-amerikansk sivilingeniør, også utdannet innen økonomi, har en doktorgrad i finans og er for tiden administrerende direktør i Citigroup, et av verdens største finanskonsern.

Bakgrunn og oppvekst
--------------------

Pandit ble født i Nagpur i staten Maharashtra i India til en middelklassefamilie tilhørende brahminkasten. Pandit gikk på skole ved Dadar Parsee Youths Assembly High School i Dadar i Mumbai. 16 år gammel reiste han til USA for å studere ved Columbia University hvor han tok en mastergrad i elektroteknikk i 1977. I 1986 tok han en ph.d. i finans ved samme universitet.

Karriere
--------

Pandit var junior finance professor ved Indiana University Bloomington før han begynte i finansfirmaet Morgan Stanley. Som leder for Morgan Stanleys institutional-securities division fra 1994 til 2000 ledet han selskapet mot utstrakt bruk av elektronisk handel med finansprodukter og var sentral i å bygge opp firmaets meglertjenester som støtter Hedgefond. Pandit ledet Citigroups institutional-securities divisjon fra 2000 inntil mars 2005.

Referanser
----------

1. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000026456, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Munzinger (iba)
 |
«***Dengang jeg var pike***» er et skillingstrykk skrevet av Erik Bøgh til syngespillet «Et enfoldig pikebarn» i 1853. Alf Prøysen presenterte det i sin visespalte i «Magasinet for alle» i 1957.

Teksten
-------

**1.**Ja nu tør man jo sige og gjøre nesten hva man vil,  

men den gang jeg var pike gikk det ikke sådan til.  

Da var man streng og ærbar, å så ærbar,  

og pikene i sær bar seg ikke ad som nu.  

  

**2.**Så snart de skulle svare en herre slo de øyet ned,  

og rødmet dypt når bare man nevnte kjærlighet.  

Og bryllup og dess like, og dess like  

var ting som ingen pike på tyve år forsto.  

  

**3.**Den gang var aldri talen om eget valg, thi mor og far  

bestemte herr Gemalen og så var den sak klar.  

Så snart de foreslo ham, foreslo ham  

så neide man og tok ham og takket attpå til.  

  

**4.**Men nu er barn rebelske besatte av den onde ånd,  

de våger at forelske seg rent på egen hånd.  

Ny fy da må jeg sige, rent ut sige  

at den gang jeg var pike da var det piker til.

Kilder
------

* De gamle visene 4 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, Oslo 1975
* Sangene i våre hjerter av Elin Prøysen, Damm 2007
**David Edward Aune** (født 1936) er en amerikansk Ph.D. og professor i teologi ved University of Notre Dame, med vekt på Det nye testamente og Oldkirken. Han er medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi siden 2009 og Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab siden 2001.

Aune ble Ph.D. i 1970 med avhandlingen *The Cultic Setting of Realized Eschatology in the Early Church*. Han har vært professor ved Notre Dame siden 1999, og «The Walter Professor of New Testament & Christian Origins» siden 2008. Tidligere har han undervist ved flere universitet i Chicago. Sist utgitte bøker er *Apocalypticism, Prophecy, and Magic in Early Christianity: Collected Essays* (2008) og *The Blackwell companion to the New Testament* (2010).

Han var gjesteprofessor ved Universitetet i Trondheim 1982-83 under Fulbright-programmet. Festskriftet *The New Testament and Early Christian Literature in Greco‐Roman Context: Studies in Honor of David E. Aune* utkom i 2006.

Eksterne lenker
---------------

* Nettside hos University of Notre Dame

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU **·** BNE **·** CiNii
 |
**Joachim Brinch Lund** (født 25. november 1743 i Farsund, død 16. september 1807 samme sted) var en norsk kjøpmann, verftseier og industripioner av slekten Lund. Han regnes også som grunnlegger av byen Farsund.

Ikke mye er kjent om Jochum Brinch Lunds tidligere år, bare at han var utenlands en kort periode, i handelslære hos farens forretningsforbindelser i Storbritannia og Frankrike, og at han seilte som skipper et par sommer sesonger. I 1765 vendte han tilbake til Farsund. 4. oktober 1773 ble sønnen Gabriel Lund født. I 1783 kjøpte han opp farens handelshus. Han startet mange bedrifter og foretak, og gjorde at Farsund fikk bystatus i 1795. Det var også rundt denne tiden at han fikk oppført et stort kjøpmannshus som i dag kalles for Husan. Han ble i sin samtid kalt «Kongen av Farsund».

Men ved starten av kanonbåtkrigen gikk forretningene dårlig og Lund døde 16. september 1807

Ettermæle
---------

Hvert år arrangeres Lund dagene i Farsund by, og en pub er oppkalt etter han som heter Jochums Pub. Det er også en gate i Farsund by oppkalt etter han som heter Jochum Lunds plass.

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Jochum\_Brinch\_Lund[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Jochum el. Joachim Brinch Lund, Norsk biografisk leksikon ID Jochum\_Lund, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Store Norske Leksikon». Besøkt 24.04.2017.
4. ↑  «Jochum Lunds Plass Farsund - på Gule Siders flyfoto.». *kart.gulesider.no*. Besøkt 24. april 2017.

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**David Dunlop** (født 22. desember 1859, død 3. september 1931) var en britisk seiler som deltok i de olympiske leker 1908 i London.

Dunlop ble olympisk mester med i seiling under sommer-OL 1908 i London. Han var med på den britiske båten «Hera» som vant 12-metersklassen i 1908. Det var kun to båter i den største klassen, «Hera» og «Mouchette», begge britiske. «Hera» vant de to første seilasene som ble gjennomført på elven Clyde ved Glasgow og ble olympisk mester i 12-metersklassen.

OL-medaljer
-----------

* 1908 Storbritannias flagg London - Gull **Gull** i seiling, klasse 12 meter

Referanser
----------

1. ↑   sports-reference.com, www.sports-reference.com, besøkt 25. januar 2016[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) David Dunlop – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) David Dunlop – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) David Dunlop – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) David Dunlop – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) David Dunlop – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Mariano Gómez y Guard** (født 2. august 1799 i Santa Cruz som nå er del av Manila på Filippinene, henrettet 15. februar 1872 i Manila) var en filippinsk-kinesisk katolsk prest som del av «Gomburza»-trioen ble urettmessig dømt for opprør av de spanske kolonimyndigheter og henrettet. 

Han var også onkel av *ilustrado*nasjonalisten og arbeiderlederen Dominador Gomez.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Mariano Gómez ble født som sønn av Francisco Gómez og Martina Custódia. Han var en *tornatrás*, det vil si av blendet innfødt filippinsk, kinesisk og spansk slektsbakgrunn. 

Han studerte teologi, først ved Colegio de San Juan de Letran og senere ved Det pavelige og kongelige universitet Santo Tomás de Aquino i Manila.

### Prest

Mariano Gomez var sogneprest i Bacoor i provinsen Cavite, og grunnlegger av avisen *La Verdad* (Sannheten) der han skildret den sørgelige forfatning Filippinene var i, og publiserte liberale artikler skrevet av en annen filippinsk katolsk prest, fader José Burgos. Mariano Gómez var ved siden av sine oppgaver som sjelesørger i byen Cavite dessuten aktiv som lærer i jordbruksfag og bomullsindustri. Gómez virket også for det harmoniske forhold innen presteskapet, og engasjerte seg for likerett for innfødte prester og mot embedsmisbruk fra de spanske presters side.

Da det fant sted et mytteri i Cavite den 20. januar 1872, ble kronens og kirkens lederskap raskt enige om at fader Mariano Gómez, José Burgos og Jacinto Zamora var involvert og skyldige i separatisme. 

De tre prestene ble stilt for retten og utsatt for en rekke fabrikkerte påstander og falske vitneutsagn, og deres egne forsvarsadvokater forrådte dem. Den 5. februar 1872 ble de henrettet ved garottering på Bagumbayan-feltet (nå Luneta Park) i Manila. 

Henrettelsen av de tre var en skjellsettende begivenhet for de nasjonalistiske strømninger i landet, blant annet fordi dr. Jose Rizal ble inspirert til å skrive sin annen nasjonalistiske roman, *El Filibusterismo*, der han enda klarere enn før inn for den nasjonale sak.

Referanser
----------

1. 1 2   Social Networks and Archival Context, oppført som Mariano Gómez, SNAC Ark-ID w6df8h08, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.interaksyon.com[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Raquel A. G. Reyes (2008). *Love, Passion and Patriotism: Sexuality and the Philippine propaganda movement, 1882-1892*. NUS Press. s. 263.

Litteratur
----------

* Zaide, Gregorio F. (1984). *Philippine History and Government*. National Bookstore Printing Press.
* Ignacio, Josefina O. (1979). *Biographies of Filipino Heroes*. Merriam-Webster, Inc.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Mariano Valdés Chávarri** (født i 1947 i Madrid, død 27. februar 2021 i El Palmar) var en spansk kardiolog og akademiker.

Biografi
--------

Chávarri underviste i 35 år i Murcia. Han tok doktorgrad i medisin ved universitetet i Valencia og var den første noe sted i Spania som introduserte et angioplastiprogram for behandling av hjerteinfarkt. Han hadde utdannelse i indremedisin fra *Hospital Clínico Universitario de Valencia* og fra forskjellige amerikanske institusjoner: Mid America Heart Institute, Menorah Medical Center og Bethany Medical Center, alle i Kansas City i Missouri eller i tilgrensende Kansas City i Kansas.

I Spania ble Chávarri formann for patologiavdelingen ved Universitetet i Murcia og leder for kardiologi ved *Hospital Clínico Universitario Virgen de la Arrixaca*. Han gikk av i 2017, men fortsatte i privat praksis til sin død.

Mariano Valdés Chávarri døde av covid-19 i El Palmar den 27. februar 2021 i en alder av 74 år.

Referanser
----------

1. ↑   murciaplaza.com[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   www.cordobabn.com[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Muere por covid el doctor Mariano Valdés Chávarri, referencia nacional de la cardiología». *Murcia Plaza* **(h)**. 27. februar 2021.
4. ↑  «DR. MARIANO VALDÉS CHÁVARRI». *El Suplemento* **(spansk)**.
5. ↑  «Fallece por Covid-19 el prestigioso médico Dr. Mariano Valdés, referente de la cardiología en España». *Córdoba Buenas Noticias*. 28. februar 2021.
6. ↑  «Fallece por Covid el cardiólogo Mariano Valdés Chávarri». *La Verdad*. 28. februar 2021.
**Sofala** var hovedstaden i Munhumutapaimperiet som omfattet nåværende Zimbabwe og Mosambik. Det var en by som afrikanerne hadde bygget på en arkitektonisk god måte med store steinbygninger med søyler og gull. 

Sofalas historie skriver seg fra 700-tallet. Den ligger på sørsiden ved munningen av Sofalaelven på Afrikas østkyst og ble sagt å kunne ha plass til hundre store skip. Araberne drev handel her og fra 1100-tallet styrket de byens kapasitet som handelsby ved å bruke elvegående dhowbåter til å bringe gull fra gruver i Great Zimbabwe og ut til kysten. 

De svære palassene i byen ble ødelagt etter at portugisiske kjøpmenn oppdaget at imperiet hadde handelsforbindelser til Kina og andre østlige regioner. Portugiseren Pero de Covilhao besøkte Sofala i 1489 etter han hadde fått rapporter om gullgruver i innlandet. Thome Lopez som fulgte Vasco da Gama til India i 1502 mente at Sofala var Bibelens Ofir. Fra denne tid begynte Sofala å forfalle. Portugal bygget fortet Fort San Caetano i Sofala i 1505. Til dette brukte man stein importert fra Europa. Steinen ble resirkulert i det 20. århundre da den ble brukt til å bygge katedralen i Beira. Nå er det bare få ruiner igjen etter fortet i Sofala. Da Beira ble anlagt på nordsiden av elven i 1890, mistet Sofala sin betydning. Etter hvert som avskoging av elvebredden økte, ble elva full av mudder og vanskelig å seile på.

Sofala Bank og Sofala (provins) er oppkalt etter byen.

Eksterne lenker
---------------

* Sofala i 1911 encyclopedia


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
En **subenhet** innen molekylærbiologier er et proteinmolekyl som binder til andre proteinmolekyler for å danne en funksjonell enhet. Resultatet blir en *multimer* eller *oligomer* molekyl. Subenhetene i et oligomert protein kan være alt i fra identisea, homologe til i alt forskjellige og med forskjelliuge oppgaver. Hver subenhet består av en polypeptidkjede, som er gen koder for. En oligomer trenger altså et gen per subenhet, dersom ikke to eller flere av subenhetene er identiske.

Uhyre mange mange proteiner består av flere subenheter, som hemoglobin, ionkanaler, reseptorer, DNA-polymerase, nukleosomen og mikrotubuli.

En subenhet navngis ofte med en gresk eller romersk bokstav, og hvor mange subenheter av denne type som finnes i proteinet angis med et nedsenket siffer. For eksempel har ATP-syntasen en type av subenhet som heter α. Det finnes tre av disse per ATP-syntasemolekyl, som derfor betegnes α3. Man kan også ha betegnelser for grupper av subenheter, som α3β3-heksamer.

**Subenhetsvaksiner** er en type vaksine som ikke inneholder hele virus, bare små biter av det (subenheter). Disse bitene er likevel nok til at kroppen opparbeider motstand mot hele viruset. Vanligvis må det gis flere doser av en subenhetvaksine.

Litteratur
----------

* Jeremy M. Berg, John L. Tymoczko, Lubert Stryer: *Biochemie.* 6 Auflage, Spektrum Akademischer Verlag, Heidelberg 2007. ISBN 978-3-8274-1800-5.
* Donald Voet, Judith G. Voet: *Biochemistry.* 3. Auflage, John Wiley & Sons, New York 2004. ISBN 0-471-19350-X.
* Bruce Alberts, Alexander Johnson, Peter Walter, Julian Lewis, Martin Raff, Keith Roberts: *Molecular Biology of the Cell*, 5. Auflage, Taylor & Francis 2007, ISBN 978-0815341062.
**Mariano Arrate Esnaola** (født 12. august 1892 i San Sebastián, død 24. desember 1963 i San Sebastián) var en spansk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.

Arrate var med på det spanske fotballaget som kom på andreplass i den olympiske fotballturneringen under OL 1920 i Antwerpen. Det var fjorten lag som deltok i fotballturneringen som ble avviklet i perioden 28. august til 5. september 1920. Belgia og Tsjekkoslovakia møttes i finalen på olympiastadion i Antwerpen. Belgia ledet kampen med 2-0 i slutten på første omgang da spillerne fra Tsjekkoslovakia forlot banen i protest mot dommeren. Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Belgia ble olympiske mestere i fotball.

Spania som hadde tapt kvartfinalen til Belgia fikk en ny mulighet å spille om sølvmedaljene etter at Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Frankrike som tapte semifinalen mot Nederland hadde reist hjem. Spania vant over Sverige med 2-1 og over Italia med 2-0 og var dermed kvalifisert til å møte Nederland i en kamp om sølvmedaljene. Spania vant sølvfinalen over Nederland med 3-1 som ble spilt på olympiastadion i Antwerpen 5. september 1920.

Arrate var Spanias flaggbærer under åpningsseremonien OL 1920 i Antwerpen

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1920 Belgias flagg Belgia - Sølv i fotball Spanias flagg Spania

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mariano Arrate – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Mariano Arrate – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Mariano Arrate – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Mariano Arrate – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Mariano Arrate – national-football-teams.com Rediger på Wikidata

* (en) Mariano Arrate – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (en) Mariano Arrate – EU-Football.info Rediger på Wikidata
**Straffebud** er sammensatt av ordene straff og bud. På samme måte som budene inneholder forbud mot å begå bestemte handlinger inneholder også straffebudene forbud mot å begå bestemte handlinger.

De som utfører handlinger som faller inn under gjerningsbeskrivelsen i straffebudene kan straffes hvis straffbarhetsvilkårene er oppfylt. Straffbarhetsvilkårene er beskrevet nærmere i strafferetten.

I tillegg til at straffebudene inneholder et forbud inneholder de også en bestemmelse om hvilken straff som kan gis. En lovbestemmelse som inneholder et forbud og som ikke inneholder en bestemmelse om straff, er ikke et straffebud.

De fleste straffebud finnes i straffeloven, men det fins en god del straffebud i andre lover og forskrifter. En kasuistisk oversikt over disse straffebudene eksisterer ikke per 2015.[]

Referanser
----------

1. ↑  
Slettan side 100-217.

Litteratur
----------

* Slettan, Svein (1997). *Forbrytelse og straff: lærebok i strafferett*. Oslo: Tano Aschehoug. s. 363–368. ISBN 8251835151.

Eksterne lenker
---------------

* Lovdatas søkeresultater av "straff" i lover.
* Lovdatas søkeresultater av "straff" i sentrale forskrifter.
**Mariatorget** er en park på Södermalm i det sentrale Stockholm. Den ligger mellom Hornsgatan 31 og Sankt Paulsgatan 24 og er omgitt av to gatestumper. Mariatorget fikk sitt nåværende navn i 1959, før var navnet *Adolf Fredriks torg*.

Mariatorgets fontenegruppe «Tors fiske».
Byste over Emanuel Swedenborg.
Mariatorget måler 140×80 meter, hvorav parkdelen er 130×60 meter (0,8 hektar). I sentrum av parken ligger bronsefontenen «Tors fiske» av Anders Wissler, reist i 1903. Rundt fontenen er det grusganger, beplantninger og gressplener. 

I sørenden av parken står det kopier av statuene «Tjusningen» og «Snöklockan» av Per Hasselberg. I den nordøstlige delen står det en byste i bronse som fremstiller Emanuel Swedenborg, laget av Gustaf Nordahl i 1973.

Området var tidligere del av den store «Daurerska malmgården» der Carl Michael Bellman ble født i 1740 og vokste opp. Torget ble bygd i slutten av 1760-årene og fikk navn etter kong Adolf Fredrik. Han tillot navnet under forutsetning av at man sluttet å bruke området som rettersted. Adolf Fredriks torg ble i stedet en populær plass for offisielle parader.

Frem til 1. oktober 1905 var torget et marked med 32 boder. I 1923 foreslo Namnberedningen at torget skulle bytte navn til Mariatorget for å unngå forveksling med Adolf Fredriks kyrka, som ligger på Norrmalm. Navneskiftet ble ikke gjennomført før i 1959, i forbindelse med planleggingen av tunnelbanestasjonen som ble plassert noen hundre meter sør for torget.

Se også
-------

* Mariatorget tunnelbanestasjon
* Mariaberget

Kilder
------

* Stockholms gatunamn, Allmänna Förlaget, 1986

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mariatorget – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (sv) Stockholmskällan har multimedia som gjelder Mariatorget

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LIBRIS **·** GeoNames
 |
**Elinborg Lützen** (født 26. juli 1919 i Klaksvík, død 22. november 1995 i Tórshavn) var en færøysk grafiker. Hun er særlig kjent for sine tresnitt og bokillustrasjoner. 

Hun vokste opp i borgerskapet på handelsstedet Klaksvík som datter av kjøpmann Andreas Christian Lützen og hustru Hanne Joline Niclasen. På farssiden var hun oldebarn av lærer, klokker, kjøpmann og lagtings- og landstingsmann Andreas Christian Lützen samt kusine av havnefogd og lagtingsmann Hans Lützen. På morssiden var hun datterdatter av kjøpmann og lagtingsmann Daniel Niclasen, kjent som «rike Dánjal», samt niese av kjøpmennene og lagtingsmennene Niclas og Rasmus Niclasen.

Fra 1937 studerte hun ved Tegne- og Kunstindustriskolen for Kvinder i København og bodde sammen med maleren Sámal Joensen-Mikines, som hun giftet seg med i 1944. Ekteskapet ble oppløst i 1952. Hun studerte senere ved Kunst- og håndverksskolen i Bergen i 1957/1958 og bosatte seg i Klaksvík. Islandske Messiana Tómasdóttir, som senere viet seg til figurteaterfaget, studerte grafiske teknikker hos henne i årene 1965–1967. 

I 1981 flyttet Elinborg Lützen fra Klaksvík til Tórshavn, hvor hun døde barnløs i 1995.

Hun hadde blant annet utstillinger på Galleri F15 og andre steder i Norge. Den norske utgaven av Jørgen-Frantz Jacobsens roman *Barbara* (Bokklubben, 1977) var illustrert av henne.

Referanser
----------

1. ↑   Artists of the World Online, AKL Online kunstner-ID 00317691[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Kunstindeks Danmark, Kunstindeks Danmark kunstner ID 9109, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Dansk Biografisk Leksikon, 3. utgave, Dansk Biografisk Leksikon-ID S.\_Joensen-Mikines[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Elinborg Lützen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Elinborg Lützen – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Art.fo – Elinborg Lützen Færøyenes kunstmuseum. Portrett, biografi
* Kvininfo.dk Dansk kvinnebiografisk leksikon
* Faroeartstamps.fo - om Elinborg Lützen (engelsk, tysk)

  

Portal: Færøyene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** Dansk kvindebiografisk leksikon **·** Kunstindeks Danmark **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** KulturNav
 |
**Phil Miller** (født 22. februar 1949 i Barnet i Wight, død 18. oktober 2017[]) var en britisk musiker kjent som gitarist innen progressiv rock og undersjangrene canterbury og jazz-fusion. Han er videre kjent for sin deltakelse i bandene Matching Mole, Hatfield and the North og National Health.

Biografi
--------

Miller startet for alvor sin musikalske karriere i 1966 med Delivery sammen med trommeslageren Pip Pyle, pianisten Steve Miller og saksofonisten Lol Coxhill. I 1970 ble han spurt av trommeslageren Robert Wyatt (fra Soft Machine) om å bli med Matching Mole sammen med keyboardisten Dave Sinclair (fra Caravan og bassisten Bill MacCormick (fra Quiet Sun). Etter å ha deltatt på to utgivelser med dette bandet, ble han i 1972 igjen medlem av Delivery, men denne gang sammen med Dave Sinclair, Pip Pyle (trommer, fra Gong) og Richard Sinclair (bassgitar og vokaler fra Caravan). Denne besetningen (med Steve Miller som erstatter for Dave Sinclair) skiftet så navn til Hatfield and the North og ga ut to studioalbum før bandet ble oppløst.

I 1975 ble Miller medlem av National Health sammen med Dave Stewart (fra Hatfield and the North), Alan Gowen (fra Gilgamesh) samt Phil Lee og bassisten Mont Campbell. Denne besetningen ga ut to studioplater før den ble oppløst i 1981 på grunn av Gowens død. Etter dette var Miller opptatt med en rekke soloprosjekter før han i 1982 opprettet bandet In Cahoots sammen med Pip Pyle, Richard Sinclair, Pete Lemer og saksofonisten Elton Dean. Tidlig på 1990-tallet var han også aktiv med egne musikkprosjekter, noe som resulterte i hans første soloutgivelse, *Digging In* (1991).

Han startet også bandprosjektet Short Wave med Hugh Hopper, Pip Pyle og Didier Malherbe i 1993. Det resulterte i en konsertutgivelse før bandet ble oppløst. I senere tid spilte Miller inn med In Cahoots, samt deltok i en rekke mindre bandprosjekter med tidligere bandmusikere han spilte med. I 2005 og 2006 turnerte Miller sammen med Hatfield and the North på enkeltkonserter.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, BNF-ID 14071152x[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   «Phil Miller Discography»[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Philmiller-incahoots.co.uk – Offisiell nettside
* Allmusic.com – Millers biografi og diskografi
* Calyx.Club.fr – Millers biografi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Philip Wade Kelso** (født 26. mai 1871 i Largs, død 13. februar 1935 i London) var en skotsk fotballspiller og manager.

Han ble født i Largs ved Firth of Clyde, Skottland, og var i én sesong trener for Edinburgh-laget Hibernian FC, før han i 1904 tok over som manager i det nyopprykkede Woolwich Arsenal, og var manager der i årene 1904-1908. Han førte laget til to påfølgende semifinaler i FA-cupen, men klarte ikke å gjøre laget til utfordrere i ligaen. Etter at han forlot Arsenal, dro han en kort periode tilbake til Skottland for å styre et hotell, men han ble raskt fristet til å returnere sørover, for å ta over som manager for Fulham FC i 1909.

Han ble hos «the Cottagers» i 15 år, og er den som har ledet dette laget lengst. Etter at han trakk seg fra fotballen, drev han et par puber i Hammersmith-området i London, og han var også formann i «The Football League Managers and Secretary Association». Han døde i 1935, 63 år gammel.

Referanser
----------

1. ↑  Phil Kelso Arkivert 7. oktober 2011 hos Wayback Machine. www.hibsprogrammes.co.uk
2. ↑  Soar, Phil & Tyler, Martin (2005). *The Official Illustrated History of Arsenal*. Hamlyn. s. 31. ISBN 0-600-61344-5. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
3. ↑  «Woolwich Arsenal». *Football Club History Database*. Arkivert fra originalen 14. oktober 2006.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 14. oktober 2006. Besøkt 22. april 2011.
4. ↑  «Phil Kelso». *FulhamFC.com*. Arkivert fra originalen 8. juni 2011.
**Rolf Quernheim Røren** (født 22. juli 1914, død 1. mars 1943) var en norsk marineoffiser og ubåtkaptein som deltok i andre verdenskrig.

Røren ble født i Borre i det som i dag er en del av Horten kommune som sønn av kapteinløytnant Hans-Christian Røren og Oline Fredrikke Semb. Han var blant anna nevø av Eivald Quernheim Røren og Henry Quernheim Røren, også marineoffiserer fra Horten.

Røren hadde Sjøkrigsskolen med spesialutdannelse som ubåtoffiser. Han drog fra Norge med ubåten «B-1». Sommeren 1942 blei han sjef for ubåten «Uredd». Denne vendte ikke tilbake fra sitt 8. tokt, og det er antatt at den forliste 1. mars 1943. Den skulle til Bodø og slippe av seks Kompani Linge medlemmer i forbindelse med Operasjon Seagull, og så til Senja for å plukke opp to franskmenn og to norske agenter.

I 1985 ble ubåten funnet sørvest for Fugløyvær på 105 meters dyp, ved hjelp av en miniubåt. Man kunne se at den hadde blitt sprengt av en mine ved maskinrommet. 13. mars 1986 ble vraket erklært som krigsgrav, og en minnebauta ble satt opp på Haakonsvern.

I 1942 ble han utnevnt til medlem (MBE) av Order of the British Empire, og i november 1942 ble han tildelt Krigskorset for å ha leda ubåten «Uredd» under en offensiv patrulje på norskekysten den 18. oktober 1942 da et tysk handelsfartøy ble senka.

Referanser
----------

1. ↑  «Røren, Hans Christian Johansen f. 15 Jul 1888 Røre, Borre d. 29 Aug 1960 Borre, Horten, Vestfold: Adopter en eidsvollsmann». *data.eidsvollsmenn.no*. Besøkt 17. april 2017.
2. ↑  Digitalarkivet. «Eivald Quernheim Røren - Folketelling 1900 for 0717 Borre herred - Digitalarkivet - Arkivverket». *digitalarkivet.arkivverket.no* **(norsk nynorsk)**. Besøkt 17. april 2017.
3. ↑  *Admiralty Fleet Orders*, 4. juni 1942, s.11.
4. ↑  *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*, s. 74–75.

Kilder
------

* *Våre falne 1939–1945*; utgitt av Den norske stat 1949–51
* Submarine.no – Byggenummer: P 41 «UREDD»

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Våre falne

 |

Portal: Andre verdenskrig
***A Manhattan Knight*** er en amerikansk stum mysteriefilm fra 1920, regissert av George Beranger. Hovedrollen spilles av George Walsh. Filmen er basert på en roman fra 1911 av Gelett Burgess.

Filmen er antatt tapt.

Handling
--------

En scene med George Walsh og to uidentifiserte skuespillerinner.
John Fenton besøker en spåkone, i håp om å få større innsikt i hans eget opphav. Men samtidig som han er der gjennomfører politiet et raid i bygningen, og han klatrer opp i branntrappen til leiligheten over. Der oppdager han en jente som står over liket til en ung mann som nettopp har skutt seg selv. Jenta, Belle Charmion, forklarer at halvbroren hennes Gordon Brewster hadde stjålet noen verdifulle edelsteiner fra onkelen deres. I frykt for at politiet skulle arrestere ham, hadde hun forsøkt selvmord. Fenton skjuler broren hennes i et annet værelse, og etterligner ham når politiet dukker opp.

Senere tar han og Belle med seg Brewster hjem til onkelen hennes. På grunn av alle problemene deres har edelsteinene midlertidig blitt glemt, og Fenton kommer tilbake for å lete etter dem. Men på dette tidspunktet har familiens hovmester, som er medlem av en kriminell gjeng, tipset kameratene sine. Gjengen stjeler derfor alle Fenton-juvelene. Men hjemme hos hovmesteren oppstår det snart et slagsmål. Fenton får dermed tak i juvelene igjen, og oppdager at han faktisk er en fjern slektning av Charmion-familien. Men at han skal ha blitt kidnappet som spedbarn av en kjeltring.

Skuespillere
------------

* George Walsh som John Fenton
* Virginia Hammond som Belle Charmion
* William H. Budd som Gordon Brewster
* Warren Cook som Belles onkel
* Jack Hopkins som en hovedmesteren
* William T. Hayes som familielegen
* Cedric Ellis som et medium
* Charles Slattery som en detektiv
* Louis Wolheim som Mangus O'Shea
* John Raymond som Stool Pigeon
* Walter Mann som Sproul
* Pauline Garon som hans datter
* Billy Sullivan som datterens kjæreste
* L.J. O'Connor som en detektiv

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 7. januar 2023.
2. ↑  A MANHATTAN KNIGHT
3. ↑  Alan Goble. *The Complete Index to Literary Sources in Film*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *A Manhattan Knight* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *A Manhattan Knight* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Sikfors** er et småsted i Piteå kommune i Norrbottens län i landskapet Norrbotten i Sverige. I 2005 var Sikfors regnet som et tettsted, og hadde da 211 innbyggere, men i 2010 var innbyggertallet sunket under 200, som er grensen for å regnes som tettsted i Sverige.

Sikfors ligger ved Piteälven, som ofte angis som en av de gjenværende «uutbygde» elvene i Sverige. Dette er imidlertid ikke helt riktig, siden Sikfors har en demning ved *Sikforsen*. Her er et moderne kraftverk sprengt inn i berggrunnen. *Sikforsen* har en fallhøyde på 14,7 meter.

Sikfors heter *Siikakoski* på finsk/meänkieli. Tidligere var det jernbanestasjon her ved Piteåbanan, som passerer Piteälven på en bro ved kraftverksdammen.

I 1999 vant Sikfors den svenske konkurransen *Årets by* (på norsk: «årets bygd»). Den dominerende bedriften i Sikfors er sagbruket *Stenvalls Trä AB*.

Roland Larsson, som var gissel hos FARC-geriljaen i Colombia fra 17. mai 2007 til 17. mars 2009, kommer fra Sikfors.

Referanser
----------

1. ↑  «Sveriges tätorter 2010» (PDF). Statistiska centralbyrån. Arkivert fra originalen (PDF) 16. juni 2011. Besøkt 22. april 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Sikforsbygdens nettsted Arkivert 23. juli 2008 hos Wayback Machine.

  


| * v
* d
* r
Piteå kommune i Norrbottens län i Sverige |
| --- |
|  | Bergsviken **·** Blåsmark **·** Böle **·** Hemmingsmark **·** Hortlax **·** Jävre **·** Lillpite **·** Norrfjärden **·** Piteå **·** Roknäs **·** Rosvik **·** Sjulsmark **·** Svensbyn |  |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
***A Man's Prerogative*** er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av George Nichols.

Handling
--------

Oliver og Elizabeth gifter seg. Han er en berømt advokat, som er heller uforsiktig med sin personlige oppførsel. Elizabeth er en kvinne som arbeider som skribent for et magasin. To av deres medarbeidere er ganske løsslupne: Charles, en kunstner, og Catherine. Oliver bagatelliserer forholdet sitt med Catherine. Men dette forbitrer Elizabeth så mye, at hun later som hun mottar oppmerksomheten til Charles - selv om det blir gjort klart at de aldri har hatt sex med hverandre.

Ikke desto mindre lar hun ektemannen, sin med vilje, tro noe helt annet. Men Oliver tviler på barnets egentlige opphav. I tillegg tror resten av omgangskretsen deres også at hun er skyldig i utroskap. Oliver ønsker derfor å ta ut skilsmisse fra Elizabeth. Hun blir dermed utstøtt, sammen med det nyfødte barnet sitt.

Rolleliste
----------

* Robert Edeson som Oliver Wade.
* Mary Alden som Elizabeth Towne.
* Charles Clary som Charles Vincent.
* Billie West som Catherine.

Referanser
----------

1. ↑  A Man’s Prerogative
2. ↑  A MAN'S PREROGATIVE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *A Man's Prerogative* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *A Man's Prerogative* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Johann Reichhart** (født 29. april 1893 i *Wichenbach* ved Wörth an der Donau, død 26. april 1972 i Dorfen ved Erding) var en bayersk skarpretter. I løpet av sin skarpretterkarriere fra 1924 til 1947 fullbyrdet han mer enn 3 000 dødsstraffer, og er dermed etter alt å dømme den mest aktive skarpretteren i moderne tid. Han noterte grundig ned sitt arbeid.

Han tilhørte en bayersk skarpretterfamilie med tradisjoner tilbake til midten av 1700-tallet.

Han deltok som soldat i første verdenskrig. Han meldte seg inn i NSDAP i 1937.

Reichhart fullbyrdet blant annet dødsdommene til Sophie Scholl og de andre medlemmene av Den hvite rose med giljotin, og sees i den siste scenen i filmen *Sophie Scholls siste dager* ved giljotinen. Som ansatt i det bayerske justisvesenet fullbyrdet han frem til 1945 dødsdommer mot motstandere av det nasjonalsosialistiske regimet, og etter krigen mot medlemmer av det nasjonalsosialistiske regimet, så vel som vanlige kriminelle. Han trakk frem halshugging med giljotin som sin foretrukne henrettelsesmetode, idet han mente at denne gjennomførte henrettelsene på en rask og renslig måte. Punktum for hans skarpretterkarriere ble satt i 1949, da Vest-Tyskland opphevet dødsstraffen.

Personer som møtte ham fortalte at han var en vennlig og elegant kledd mann. Han forsøkte også å gjøre henrettelsene mindre belastende for de dødsdømte.

Yrket hans gjorde ham imidlertid til en ensom og foraktet person. Også hans familie led under den sosiale stigmatiseringen som ble en skarpretter til del, og sønnen Hans begikk selvmord i 1950.

I forbindelse med en mordbølge i 1963 ble det tatt til orde for gjeninnføring av dødsstraff, men Reichhart stilte seg negativ til dette.

Referanser
----------

1. ↑   Library of Congress Authorities, besøkt 12. mai 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Helmensdorfer, Erich (30. oktober 1964). «‹Ich tät's nie wieder›». *Die Zeit* **(tysk)**. Besøkt 20. januar 2017.

Litteratur
----------

* Stefan Amberg: *Johann Reichhart, der letzte deutsche Henker*. München 1982
* Johann Dachs: *Tod durch das Fallbeil: Der deutsche Scharfrichter Johann Reichhart (1893–1972)*. Berlin 2001, ISBN 3-548-36243-5
* Gotthold Leistner: *Sachsen und die Guillotine. Ein Beitrag zur Geschichte eines Tötungsmonstrums*. I: *Sächsische Heimatblätter* 48. Jg. (2002) S. 130–149

Eksterne lenker
---------------

* (de) Verk av og om Johann Reichhart i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |