recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Johan Sverre** (født 25. februar 1923 Kristiania, nåværende Oslo, død 27. november 1990) var en norsk skuespiller.

Han utdannet seg først til arkitekt i København innen han ble skuespiller. Sverre gjorde scenedebut i 1951 på Nationaltheatret og var engasjert der fram til 1956. Deretter virket han ved Riksteatret 1956–1965, Trøndelag Teater 1966–1969 og ved Den Nationale Scene fra 1969. Sverre var karakterskuespiller med et bredt repertoar og gjorde seg bemerket i roller som Brovik i *Bygmester Solness*, kong Duncan i *Macbeth* og tittelrollen i *Onkel Vanja*.

Han var også filmskuespiller og debuterte i 1953 i *Skøytekongen*. Sverre spilte sammenlagt seks film- og TV-roller fram til 1990.

Han ligger begravet på Vestre gravlund i Oslo.

Filmografi
----------

* 

* 1953 – *Skøytekongen*
* 

* 1958 – *Ut av mørket*
* 

* 1960 – *Petter fra Ruskøy*
* 

* 1982 – *Carl Gustav, gjengen og parkeringsbandittene*
* 

* 1990 – *Heksene*

Fjernsynsteatret
----------------

* 1964 - *Woyzeck*

Radio (i utvalg)
----------------

* 1970 - *Inspektør Scott på farten* (tittelrollen, fjerde serie)

Referanser
----------

1. 1 2  «Johan Sverre». Begravdeioslo.no. Besøkt 12. juni 2016.
2. ↑  «Johan Sverre». *Store norske leksikon*. Besøkt 12. juni 2016.
3. ↑  «Johan Sverre». IMDb.com. Besøkt 12. juni 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Johan Sverre på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Johan Sverre hos Nationaltheatret Rediger på Wikidata

* (no) Johan Sverre hos Sceneweb Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook
 |
| Slaget ved Khalkis |
| --- |
| Konflikt: Peloponneskrigen |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 429 f.Kr. |
| Sted | Khalkis40°16'59,49286"N 23°17'43,41476"Ø |
| Resultat | athensk nederlag |

 |
| Stridende parter |
| Athen | KhalkisSpartalosOlynthos |
| Kommandanter og ledere |
| ukjent | ukjent |
| Styrker |
| ukjent | ukjent |
| Tap |
| Over 430 | ukjent |

| Peloponneskrigen |
| --- |
| Sybota – Poteidaia – Khalkis – Nafpaktos – Tanagra – Olpai – Pylos – Sfakteria – Delion – Amfipolis – Mantineia – Den sicilianske ekspedisjon – Syme – Kynossema – Abydos – Kyzikos – Notion – Arginusai – Aigospotamoi |

**Slaget ved Khalkis** fant sted i 429 f.Kr. mellom Athen og halkidikiene og deres allierte i begynnelsen av Peloponneskrigen.

Athenerne under Xenofon marsjerte inn i Thrakia for å angripe Spartalos. De ødela avlingene utenfor Spartalos og begynte å forhandle med den proathenske fraksjonen i Khalkis, men den antiathenske fraksjonen ba om hjelp fra Olynthos. En hær fra Khalkis, Spartalos og Olynthos møtte athenerne på slagmarken, men deres hoplitter ble beseiret og de trakk seg tilbake til Spartalos. Men deres kavaleri seiret mot de athenske styrkene. Forsterkninger ankom snart fra Olynthos, og de satte i gang et nytt angrep på athenerne. Athenerne fikk panikk og ble omringet med alle sine generaler. 430 athenere ble drept.
| Slaget ved Kolding |
| --- |
| Konflikt: Første slesvigske krig 1848-1851 |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 23. april 1849 |
| Sted | Nord for byen Kolding, langs Kolding Å og selve byen. |
| Resultat | Slesvig-holstensk seier |

 |
| Stridende parter |
| Schleswig-Holstein Schleswig-Holstein | Danmarks flagg Danmark |
| Kommandanter og ledere |
| General Bonin | Overgeneral Bülow |
| Styrker |
| 14 000 mann  40 kanoner | 16 500 mann  32 kanoner |
| Tap |
| 52 døde  265 sårede  89 tatt til fange  Tilsammen 406 døde, sårede og savnede | 145 døde  393 sårede  118 tatt til fange  Tilsammen 656 døde, sårede og savnede |

| Første slesvigske krig |
| --- |
| Bov – Slesvig – Oversø – Nybøl – Dybbøl – Eckernförde Fjord – Dybbøl – Kolding – Gudsø – Århus – Dybbøl – Helgoland – Fredericia – Isted Hede – Jagel – Mysunde – Friedrichstadt – Lottorp |

**Slaget ved Kolding** var et mindre feltslag nær Kolding 23. april 1849 under treårskrigen 1848–1850.

Etter oppsigelsen av våpenstillstanden med Preussen ble fiendtlighetene gjenopptatt den 3. april 1849. Den slesvig-holstenske general Bonin rykket nordpå i Jylland med den slesvig-holstenske hæren i alt 14 000 mann på egne initiativ. Den danske hær på 41 000 mann som hadde blitt tvunget til å oppgi offensiven inn i hertugdømmet Slesvig i april, måtte tilbake til Als og Nørrejylland. Bonin hadde fått ordrer om å ikke rykke inn i det danske kongeriket over Kongeågrensen.

Men Bonin mente at hvis de skulle ta Nord-Slesvig i besittelse måtte de også ha området mellom Haderslev og Kolding som ekstra sikring mot et dansk angrep. I 20. april gikk slesvig-holstenerne til angrep og drev vekk de fåtallige danskene fra byen. General Bülow som kommanderte den danske hæren, måtte gå til motangrep for å ta tilbake kontrollen over byen og området rundt Kolding Å. Tre dager senere gikk den danske hæren på 16 000 mann til angrep, men den slesvig-holstenske motstanden var for sterk. Bonin hadde deployerte sine batteriene på de viktige bakker sør for byen, etter danskene tok seg inn i byen ble den utsatt for et destruktiv bombardement. Bülow måtte beordret retrett.

I begynnelsen av mai marsjerte den tyske hæren på 41 000 mann fra det tyske forbundet og Preussen under kommando av general Prittwitz over grensen og sluttet seg til den slesvig-holstenske hæren. Jylland helt opp til Århus ble okkupert.

Litteratur
----------

* Kim Mikkelsen, *Det glemte Slag – Kampene omkring Kolding 23. april 1849* 1999 ISBN 87 87152 40 1 (opplag på bare 1000 stk.)

Portal: Danmark
**Neyshabur** (alternativt *Nishapur*, eller *Nischapur* persisk نيشابور) er en by i nordøstre Iran. Den ligger i provinsen Razavi-Khorasan og hadde 239 185 innvånere ved folketellingen i 2011.

Neyshabur oppnådde stor betydning som sassanidenes egentlige residensby under Yazdegerd II ved midten av 400-tallet. I den senere del av sasanidetiden gikk det tilbake med Neyshabur. Men byen opplevde en renessanse som tahiridenes, samanidenes og seldsjukkenes residensby. 

På 800- til 1000-tallene var Neysahbur et av den iranske kulturs hovedseter. Med byens erobring av de turkmenske ghuzz i 1153 begyntee nedgangstidene. Jordskjelv i 1208 og 1280, og mongolske herjninger i 1220 og 1269 ødela dens fordums betydning.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  «نتایج سرشماری سال ۱۳۹۰» **(persisk)**. Arkivert fra originalen 2. oktober 2012. Besøkt 9. november 2013.
3. ↑  Carlquist, Gunnar, red. (1937). *Svensk uppslagsbok. Bd 19*. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB. s. 1186.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Nishapur – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Nishapur نیشابور – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
*Må ikke forveksles med Pressens hus i Skippergata, åpnet 2021*

**Pressens Hus** var et forretningsbygg reist i Rosenkrantz' gate 3 i Oslo i 1966. Opprinnelig ble initiativet til et eget pressehus drevet fram innen presseorganisasjonene. I praksis ble huset Norsk Telegrambyrås hovedkvarter i to tiår fra det sto ferdig.

Norsk Presseforbund og Norske Avisers Landsforbund nedsatte i 1960 i fellesskap en komite for å utrede spørsmålet om eget pressehus. NTB-leder Rolv Werner Erichsen var formann i komiteen. Det utviklet seg også slik at NTB etter hvert ble det sentrale selskapet for å realisere planene.

Pressens Hus sto klart høsten 1966. I desember flyttet NTB inn i de tre øverste etasjene og deler av en fjerde i det nye pressehuset.

På nyåret 1967 hadde byrået tatt i bruk 1300 kvadratmeter moderne lokaler, og hadde all sin virksomhet samlet i ett hus. Man tok i bruk huset omtrent på samme tid som NTB markerte sitt 100-årsjubileum, og kong Olav var gjest i de nye lokalene.

Da Pressens hus ble realisert sikret NTB seg rett til å utvide - med leiekontrakt på hele gården. NTBs tilværelse i Pressens Hus varte til 1986, da byrået flyttet til enda større lokaler i Holbergs gate 1.

Bygningen er tegnet av arkitekt Jarle Berg. Fra 1999 tilhører den Hotel Bristol.

Referanser
----------

1. ↑  Knut Are Tvedt, red. (2010). «Rosenkrantz' gate». *Oslo byleksikon* (Femte utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 472. ISBN 978-82-573-1760-7.

Kilder
------

* Einar Olsen: *En historisk vandring gjennom 140 år i Norsk Telegrambyrå : NTB 1867 - 2007*, NTB, Oslo 2007, side 43 - 48
**The Punisher (Frank Castle)** (tidligere kalt *Strafferen* på norsk) er en tegneseriefigur og antihelt fra Marvel Comics, som først dukket opp i «The Amazing Spider-Man» #129 i 1973. Figuren ble skapt av skribenten Gerry Conway og tegnerne John Romita, Sr. og Ross Andru. The Punisher er en bevæpnet vigilante som hevder å føre en krig mot organisert kriminalitet etter at familien hans er blitt drept av mafiaen. The Punisher nøler ikke med å bruke uortodokse og brutale metoder for å bekjempe kriminalitet, som et resultat kommer Punisher ofte i konflikt med andre helter fra Marvel-universet. Figuren er inspirert av Don Pendletons romanfigur Mack Bolan – The Executioner.

De første årene opptrådte Punisher hovedsakelig som bifigur i serier som Spider-Man og Daredevil. Men i 1985-86 kom en miniserie av Steven Grant og Mike Zeck som gjorde at populariteten skøt i været. I 1987 fikk Punisher sin egen faste månedlige serie kalt *The Punisher*. I 1988 kom enda et nytt hefte kalt *The Punisher War Journal* og i 1992 kom et tredje månedsblad, *The Punisher War Zone*. I tillegg kom et utall album, miniserier, crossovere og enkeltutgivelser. I annen halvdel av 1990-tallet mistet figuren mye av sin popularitet og alle tre heftene gikk etterhvert inn. Men i år 2000 kom en ny 12 delers serie skrevet av Garth Ennis og tegnet av Steve Dillon som ble en stor hit. Denne førte til ny popularitet for figuren.

Flere filmer er laget om karakteren. Den første ble laget i 1989 med Dolph Lundgren som «The Punisher», den andre med Thomas Jane kom i 2004. Den tredje filmen Punisher: War Zone med Ray Stevenson kom på kino i slutten av 2008. Karakteren har også en viktig rolle i andre sesong av Netflixserien Daredevil som kom i 2016, hvor han blir spilt av Jon Bernthal.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
*Se også: Johan Gottfried Conradi (lege)*

Conradis grav på Vår Frelsers gravlund
**Johan Gottfried Conradi** (født 17. april 1820 i Tønsberg, død 29. september 1896 i Kristiania) var en norsk dirigent og komponist. 

Hans hjertesak var mannskorsaken, og han reiste mye rundt i Norge for å fremme interessen for mannskormusikk. Han regnes gjerne som grunnleggeren av organisert korsang i Norge og grunnla flere korforeningen, inkludert en han selv ledet i Kristiania. I samarbeid med Halfdan Kjerulf startet han offentlige abonnementskonserter i hovedstaden, med det formål å la allmennheten for å høre klassikere og nye verker på regelmessig basis. 

Conradi gav ut den første norske musikkhistorie.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Johan\_Gottfried\_Conradi[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 14. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 27. april 2014[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Johan Gottfried Conradi i Norsk biografisk leksikon

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Johan H. Grimstad** (født 31. august 1924 i Hareid, Sunnmøre, død 8. mars 2006 i Hareid) var komponist av korverker. Grimstad var også politiker, billedkunstner, lyriker, dirigent, solist, tekstforfatter og arrangør.

Grimstad vokste opp på Sørngarden på Grimstad i Hareidsdalen. Han var den eldste blant seks søsken, mellom andre Arnljot Grimstad. I Volda tok han lærerutdanning og begynte der å skrive musikk.

Komposisjoner
-------------

Hans kanskje mest kjente verk er mannskorsatsen «Høgt frå den himmelske klåra» som ble skrevet i perioden i Volda. Grimstad-koret som ble startet opp på denne tida hadde for en stor del medlemmer som enten bodde på eller var av Grimstad-slekta. Koret hadde flere TV-opptredener på 1960-tallet.

Ellers var Grimstads utgangspunkt for sine komposisjoner spent såvidt vidt som tekster fra Salmene til Jim Reeves-schlageren «I love you because».

Mannskoret Frendar har flere Grimstad-komposisjoner på sin seneste CD, *Strö lite rosor*.

Dirigent
--------

Grimstad var i en lang periode dirigent for Hareid blandakor og Sunnmøre Kristelege Mannskor.

De fleste av korverkene hans er utgitt på Norske Komponisters Forlag.

Han var æresmedlem av Norges Korforbund Sunnmøre.

Grimstad var engasjert i IOGT og høgnorskbevegelsen.

Lyrikk
------

* Kornet og freden (1980)
* Havet og samvitet (2003)

Referanser
----------

1. ↑  CD med flere Grimstad-komposisjoner Arkivert 14. september 2005 hos Wayback Machine.

Kilder
------

* Møte med ein korhovding

Eksterne lenker
---------------

* En korhøvding er gått bort Norges Korforbund
* Høgnorskforedrag i Sunnmøre Vestmannalag

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
***Tsjernovik*** (originaltittel: *Черновик*) er en russisk film fra 2018, regissert av Sergej Mokritskij.

Handling
--------

Kirill er en talentfull designer av dataspill, og bor i Moskva. En dag blir han fullstendig slettet fra minnet til alle han noen gang har kjent. Kirill får vite at han har blitt valgt ut til et veldig viktig og mystisk oppdrag. Han blir deretter stasjonert ved en portal mellom noen parallelle verdener, som det finnes dusinvis av i dette universet.

Kirill lærer å åpne portalene til en rekke parallelle verdener, som representerer alternative versjoner av Moskva: et steampunk keiserlig Russland, en post-apokalyptisk tropisk feriested, en dystopisk Gulag-verden, og en svært avansert utopisk verden. Over tid lærer Kirill at jordkloden i virkeligheten en ramme for sosiale eksperimenter. Dette har i all hemmelighet blitt iscenesatt av regjeringen i den utopiske verden, for å lære av menneskenes feil - og unngå de samme feilene selv. Når Kirill får vite om dette, gjør han opprør mot dette systemet.

Skuespillere
------------

* Nikita Volkov som Kirill Maksimov
* Jevgenij Tkatsjuk som Kotja Chagin
* Olga Borovskaja som Anna
* Julija Peresild som Rose White
* Severija Janušauskaitė som Renata Ivanova

Referanser
----------

1. ↑  В Болгарии открывается "Неделя российского кино"
2. ↑  Черновик (2018)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Tsjernovik* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (fr) *Tsjernovik* på Allociné Rediger på Wikidata
***The Punishment*** er en amerikansk stumfilm fra 1912, regissert av D.W. Griffith.

Handling
--------

Den pene datteren til en frukt-dyrker blir fornærmet av godseierens sønn, og han blir derfor slått ned av Lucian, jentas kjæreste. Men den lille familien er bekymret for at denne hendelsen skal føre til at de kommer til å bli kastet ut fra hele eiendommen.

Sønnen rapporterer straks denne episoden til faren sin, godseieren, og ønsker hevn. Men når far og sønn går til frukt-dyrkerens hytte, blir godseieren umiddelbart dypt imponert over jenta. Men kort tid etter ekteskapet, leter sønnen hans fremdeles etter en mulighet for hevn. Men ingenting går som han egentlig hadde planlagt.

Skuespillere
------------

* Blanche Sweet som frukt-dyrkerens vakre datter
* J. Jiquel Lanoe som faren, en frukt-dyrker
* Kate Bruce som en mor
* William J. Butler som en velstående godseier
* Christy Cabanne som godseierens sønn
* Harry Hyde som Lucien
* Frank Opperman som en gammel gartner

Referanser
----------

1. ↑  The Punishment

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Punishment* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Punishment* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Johan Hampus Furuhjelm** (russisk: Фуругельм, Иван Васильевич, født 11. mars 1821, død 21. september 1909) var en finsk/russisk admiral, forsker, overfalagmann av den russiske Østersjøflåten, guvernør av Russisk Fjernøsten, byen Taganrog og Russisk Amerika.

Johan Hampus Furuhjelm var født i svensk adelsfamilie i Helsingfors. Han var sønn av Otto Wilhelm Furuhjelm (1794–1871) og Ulrika Johanna Fredrika Fock (1795–1856). Han fikk hjemmeundervisning, men i alderen av 15 i 1836 kom inn på marinekorps. Etter korpset Furuhjelm tjenestegjorde i den Russiske Østersjøflåten i 1838–1846. I 1845 fikk han løytnantsrang. I 1843–1844 deltok han i hydrografisk arbeid i Finskebukta, i 1846–1847 tjenestegjorde han på Svartehavet.

I 1850 fikk Furuhjelm en ny stilling i Russisk-Amerikansk Selskap som Novoarkhangelsk havnets kommanderende og seilte fra Kronstadt til Novoarkhangelsk ombord på skipet «Nikolaj I». Han ankom til Novoarkhangelsk i april 1851 og seilte derfra til Hawaii, California og Kina på vegne av Russisk-Amerikansk Selskap. I 1854 han var ansatt i havnetskommanderende i Ajansk og i 1858 ble han Russisk Alaskas guvernør. I løpet av hans ledelse på Alaska bidro han til utvikling av skipsbygging, knyttet gode naboforhold med indianere, prøvde å forsone fiendtlige sider. I 1859 Furuhjelm ble gift med Anna von Shoultz. I løpet av 5 år i Alaska fikk ekteparet Furuhjelm tre døtre. Den eldste, Anni Furuhjelm, senere ble en av hovedpersoner i internasjonal kvinnebevegelse og medlem av Finlands Parlament.

I 1864 Johan Furuhjelm overga sine guvernørs plikt til Dmitrij Maksutov som ble den siste Alaskasguvernør. Sommeren 1864 familie Furuhjelm dro til Russland. I 1865-1870 Furuhjelm tjenestegjorde som militærguvernør i Primorskij Kraj. I februar 1871 var han ansatt i sjef av russiske havn på Stillhavet. I denne perioden bidro han meget til utvikling av Vladivostok og Primorskij Kraj, åpnet *Amur Telegraph Company*, flere fyr og skipdokker. I 1872–1874 var han flagmann på Den Russiske Østersjøflåten. I 1874–1876 Johan Furuhjelm var guvernør av byen Taganrog i Sør-Russland hvor han åpnet det første bibliotek. Blant besøkere av biblioteket var den berømte forfatteren Anton Tsjekhov. I 1878–1880 Furuhjelm tjenestegjorde som kommanderende av havnen i Revel, det russiske navnet for Tallinn.

Johan Furuhjelm døde 21. september 1909 i Urjala, Finland.

Referanser
----------

1. ↑   Biografiskt lexikon för Finland, «Hampus Furuhjelm», Biografisk leksikon for Finland ID 5138-1416928957744[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 19. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Biografiskt lexikon för Finland **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NKC
 |
**Illegitim gjeld** er et begrep som brukes i den internasjonale gjeldsslettebevegelsen for å beskrive statsgjeld som er tatt opp på illegitimt grunnlag. Begrepet, som er relativt nytt, er utviklet av aktivister i nord og sør. Det brukes mer og mer i den norske gjeldsslettedebatten. Ordet illegitim beskriver noe som er ulovlig, urettferdig, umoralsk eller uakseptabelt. Begrepet illegitim gjeld handler om situasjoner der långiverne med viten og vilje har gitt lån til regimer som ikke har ivaretatt befolkningens interesser.

Rapporten *Defining Illegitimate Debt* fra 2002[1] viser at det finnes etablerte lovverk for hva som er legitim långiving i eksisterende nasjonale lovverk. Slik konkretiseres hva som er legitime lån og ikke. Rapporten skiller mellom ubetalbar gjeld, altså gjeld som ikke kan betales tilbake, og illegitim gjeld, det vil si gjeld som ikke bør betales tilbake. Gjeld som er ubetalbar bør slettes på grunnlag av menneskerettighetsbaserte prinsipper. Gjeld som er illegitim bør slettes på grunnlag av rettferdighetsprinsippet. Jakten på en definisjon med bred oppslutning er grunnet i behovet for en universell definisjon slik at man forsikrer at alle land blir behandlet likt. Dette er både en juridisk og politisk utfordring.

Eksempler på illegitim gjeld kan være gjeld som er tatt opp av undertrykkende regimer, tatt opp til illegitime formål eller gitt til mislykkede prosjekter som forårsaket miljømessig eller sosial skade som burde vært forutsett av kreditor. Disse kriteriene beskriver situasjonen i mange debitorland i dag.

Argentina er et land som tilbakebetaler illegitim gjeld. Landet har en diktatorgjeld fra militærjuntaen som styrte landet fra 1976–1983. Store lån ble tatt opp for å blant annet styrke og berike juntaen, som tok livet av ca. 30 000 mennesker og begikk utallige andre menneskerettighetsbrudd. Den argentinske staten har i den senere tid måttet å ta opp nye lån for å betjene de gamle. Dette har bidratt til at gjelden, som var ca. 45 milliarder amerikanske dollar da juntaen gikk av, har økt til ca. 132 milliarder.

Et annet eksempel er Sør-Afrika, som betaler tilbake gjelden tatt opp av apartheid-regimet for blant annet å kjøpe våpen for å undertrykke flertallet av befolkningen. Etter oppløsningen av apertheid-regimet og innføringen av demokrati, har staten måttet kutte i sosialbudsjettene for å betale tilbake gjelden fra det forrige regimet. Disse lånene burde ikke vært gitt fordi långiver burde forstå at lånene ville være med på å undertrykke befolkningen.

Referanser
----------

1. ↑   Hanlon, Joseph (1. juni 2002): *Defining Illegitimate Debt: Understanding the issues*, Probe International

Se også
-------

* SLUG
* Gjeld

Eksterne lenker
---------------

* Illegitim gjeld www.slettgjelda.no
* Illegitimate dept The South-North International Campaign on Illegitimate Debt
* Odious Depts Probe International's Odious Debts
**«The Puppy Song»** er en amerikansk sang, skrevet av Harry Nilsson. Den forekom på hans album *Harry*, som ble utgitt i august 1969. Nilsson skrev opprinnelig denne sangen på oppfordring av Paul McCartney til Mary Hopkin, en 18 år gammel sanger som hadde signert en platekontrakt for Apple Records og hvis første LP-album, *Post Card*, hadde med hennes versjon av Nilssons sang

Nora Ephron benyttet seg av Harrys versjon under rulletekstene på begynnelsen av hennes film, *You've Got Mail* (1998), og på slutten av første episode av TV-serien *Wilfred*.

David Cassidys versjon
----------------------

Den ble gjort populær av David Cassidy på hans dobbelt A-sidede single *Daydreamer*/*The Puppy Song*, som nådde en førsteplass på den britiske singlelisten. Sangen finnes dessuten på Cassisys LP-album *Dreams Are Nuthin' More Than Wishes* (1973).

Norsk versjon
-------------

A. Diesen har skrevet en norsk tekst. Hans norske tittel er «Jeg ønsker meg en hvalp».

### Innspilling

* Hanne Krogh. Utgitt på singlen Triola TN 616.

Listeplassering
---------------

| Liste (1973) | Sanger | Høyesteposisjon |
| --- | --- | --- |
| Storbritannias flagg Storbritannia | David Cassidy | 1 |
|

Referanser
----------

1. ↑  Courrier, Kevin (2005). *Randy Newman's American Dreams*. ECW Press. s. 133. ISBN 1550226908. Besøkt 26. mai 2013.
Zanzibar og Tysk Øst-Afrika. Kart fra Meyers Konversations-Lexikon, 1885-90
**Abushiri-opprøret** var et opprør i 1888-1889 av den arabiske befolkningen og Swahilifolket i den delen av Tysk Østafrika som, under protester, hadde blitt gitt av Tyskland til sultanen av Zanzibar i 1888. Opprøret ble slått ned av en tysk-britisk blokade av kysten.

Bakgrunn
--------

Sent i 1884 nådde en ekspedisjon ledet av Karl Peters fra Gesellschaft für Deutsche Kolonisation (Foreningen for tysk kolonisering) Zanzibar og fikk lokale høvdinger på det nærliggende fastlandet til å skrive under på «beskyttelsesavtaler» som gav hans organisasjon store landområder. De det hadde etablert fotfeste, fikk raskt Peters nyetablerte Deutsch-Ostafrikanische Gesellschaft (Tysk Øst-Afrikakompani) flere områder i Tanganyika opp til Uluguru- og Usambarafjellene. Dette ble møtt med motstand fra sultan Barghash bin Said av Zanzibar, som likevel måtte gi opp kampen etter at Peters fikk offisiell støtte fra det tyske utenriksdepartementet i Berlin og en flåte fra Kaiserliche Marine under kontreadmiral Eduard von Knorr kom til Zanzibars kyst. 28. april 1888 måtte sultan Khalifah bin Said av Zanzibar skrive under på en avtale der han frasa seg kontrollen over fastlandet til Tanganyika til Tysk Øst-Afrikakompani.

Fra august 1888 prøvde organisasjonen å ta over kystbyene i Tanganyika, og ble møtt med hard motstand fra den arabiske eliten som var redd for handelen med slaver og elfenben, men også den innfødte befolkningen gjorde motstand. Forsøkene fra Emil von Zelewski, den tyske administratoren i Pangani, på å heise kompaniets flagg i byen utløste opprøret.

Opprør
------

Opprøret ble ledet av Abushiri ibn Salim al-Harthi, som ble støttet av både araberne i området og de lokale swahilistammene. Abushiris far var en etnisk araber og moren hans kom fra oromoene. Opprøret spredte seg snart over hele kysten fra Tanga i nord til Lindi og Mikindani i sør. Representantene fra Tysk Øst-Afrikakompani ble utvist eller drept, bortsett fra i Bagamoyo og Dar-es-Salaam.

I februar 1889 grep den tyske kansleren Otto von Bismarck inn og utnevnte løytnant Hermann Wissmann til *Reichskommissar* fro Tysk Øst-Afrika. Wissmann etablerte en *Schutztruppe* av tyske offiserer og innfødte askarisoldater som med støtte fra marinen og britene slo ned opprøret.

Etter at Abushiri hadde blitt forrådt og levert til tyskerne mens han var på flukt til Mombasa i desember 1889, ble han dømt til døden av en krigsdomstol og hengt offentlig i Pangani. Etter en avtale inngått 20. november 1890 måtte Øst-Afrikakompaniet gi kontrollen over Tanganyika over til den tyske regjeringen. Ikke før tidlig i 1891 kunne derimot Wissmann melde til Berlin at opprøret var helt slått ned.

Referanser
----------

1. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
1800-talls-fremstilling av en iranun-pirat.
**Iranun** eller **illanun** er en sørøstasiatisk folkegruppe i Filippinene og i Malaysia. De fleste av dem bor på den sørfilippinske øya Mindanao, andre i den malaysiske delstaten Sabah, som er på øya Borneo. Det formodes at de opprinnelig kom fra områdene runst Lanaosjøen på Mindanao.[] De teller (2019) et sted mellom 1.000.000 og 1.500.000 personer.[]

De regnes som en av de minst tretten folkegrupper som utgjør moroene.

Språk
-----

De fleste illanun er sunnitiske muslimer. De taler et eget språk, illanun, som tilhører den malayo-polynesiske gren av den austronesiske språkfamilie.

Historie
--------

De bedrev tidligere med sjørøveri og var derfor fryktet i hele det kystnære sørøstasiatiske område.[] Det malayiske ord for perat, *lanun*, er antagelig avledet fra *illanun*.[]

I mange århundrer utgjorde den filippinske del av folket en del av Sultanatet Maguindanao. Dette sultanatet hadde hovedsete i Lamitan på øya Basilan og i Malabang. På begge steder var det illanunfolket som dominerte. De kjempet mot de vestterlandske erobrere under maguindanaosultanatets gule banner. De utgjorde del av moroenes motstand mot den amerikanske okkupasjon av Filippinene fra 1899 til de måtte seg i 1913. Irranunene var fremdagende sjøfolk som var lommekjent i farvannene i Sulusjøen, Morobukten og Celebessjøen, og raidet de spanskokkuperte territorier langs kystene.

Referanser
----------

1. ↑  The Editors of Encyclopædia Britannica (2011) Moro. Encyclopædia Britannica. Besøkt 2017-06-26.
2. 1 2  Kenneth Hite & Kennon Bauman (2016). *The Cthulhu Wars: The United States' Battles Against the Mythos*. Bloomsbury Publishing. ISBN 978-14-728-0789-2.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Michael Barnes** (født 24. juni 1988 i Chorley) er en engelsk fotballspiller. Michael ble oppdaget av Manchester United da han spilte for Conference North-laget Lancaster City i FA Youth Cup. Etter et seks uker langt vellykket prøvespill i klubben ble den unge spissen Manchester United-spiller ved juniorakademiet i januar 2006. Han har hatt flere opptredener for Manchester Uniteds suksessrike reservelag. Sommeren 2008 forlot Barnes United, etter at han ikke ble tilbudt noen ny kontrakt.

Karriere som spiller (alle turneringer)
---------------------------------------

*Per 14. juli 2008*

|
|  |
| Klubb | Kamper | Mål | Periode |
| Englands flagg Lancaster City | 0 | 0 | 2004-2005 |
| Englands flagg Manchester United | 1 | 0 | 2006-2008 |
| Englands flagg Chesterfield | 3 | 0 | 2008 (lån) |
| Englands flagg Shrewsbury | 2 | 0 | 2008 (lån) |

Eksterne lenker
---------------

* (en) Michael Barnes – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Michael Barnes – Soccerbase.com Rediger på Wikidata
* Michael Barnes' profil på united.no
* Michael Barnes' profil på manutd.com (engelsk)
**Presseetikk** omfavner journalistenes etiske retningslinjer for å presentere samfunnsnyttige, opplysende, viktige og sanne nyheter til befolkningen.

I Norge brukes Vær Varsom-plakaten og redaktørplakaten som retningslinjer for presseetikk, og Pressens Faglige Utvalg behandler klager knyttet til denne.

Kontroverser
------------

En mye omtalt nyhetssak i 2017 var forsvinningen av Stig Ingar Evje, en 47 år gammel mann som forsvant fra hytta si 3. mai 2017 og ble funnet fire måneder senere etter et omfangsrikt søk. Flere aviser fulgte saken tett og laget blant annet saker når noen påsto å ha sett Evje selv om tipsene ikke var verifiserbare og tipsene viste seg å være feil. I tipsene var han blant observert flere kilometer fra hytta, men til slutt viste det seg at han ikke hadde beveget seg langt fra hytta. Det har vært rettet kritikk mot mediene om ukritisk bruk av kilder i denne saken.

Litteratur
----------

Presseetiske problemer er behandlet i flere skjønnlitterære verk, blant annet Heinrich Bölls roman *Katharina Blums tapte ære* og Per Kristiansens satiriske roman *Kongepudler*. Den tyske gravejournalisten og forfatteren Günter Wallraff utga i 1977 den selvbiografiske beretningen *Der Aufmacher* (no. utgave: *Avsløringen*) om sitt virke som reporter i avisen Bild-Zeitung, som han hadde infiltrert under falsk identitet. Ifølge Wallraff brøt avisen med grunnleggende presseskikk for å offentliggjøre sensasjonspregede, tildels usanne, reportasjer.

Se også
-------

* Pressens Faglige Utvalg

Referanser
----------

1. ↑  «Nyhetsåret 2017: Evje-saken stjal de største overskriftene». *www.ringsaker-blad.no* **(norsk)**. 31. desember 2017. Besøkt 24. januar 2019.
2. ↑  .
3. ↑  Johannesen, Hedvig Skonhoft (1. desember 2006). «Duckert i hoffet». *journalisten.no* **(norsk)**. Besøkt 25. januar 2019.
4. ↑  Perlentaucher.de: *Günter Wallraff*
5. ↑  Volker Wagener og Wolfgang Dick (25. juni 2012). «"Bild" polarisiert - auch nach 60 Jahren» **(tysk)**. Deutsche Welle. Arkivert fra originalen 28. januar 2019. Besøkt 28. januar 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** NDL **·** NKC
 |
**Steinar Hovi** (født i 23. november 1939 i Rogne, død 16. november 2013) en norsk forretningsmann og grunnlegger av Beitostølen Resort. 

Han ble født på en gård i Rogne i Øystre Slidre i 1939, og har vært ski-instruktør både i Østerrike og Skottland. Han grunnla den første skiskolen på Beitostølen i 1965, da han snekret seg et skilt der det sto skiskole, og stilte seg ved siden av skiltet og ventet på at turistene skulle komme. Denne skiskolen ble etter hvert starten på det som i dag er kjent som firmaet Beitostølen Resort AS, hvor flere hytter og hotell er underlagt. I 1975 begynte han å bygge rekkehytter som han leide ut. I slutten av 1980-årene fikk ikke Steinar fornyet leiekontrakten til ut av sportsbutikken som han eide, han måtte derfor finne nye lokaler. Det eneste aktuelle stedet for en ny butikk var på andre siden av veien, men der sto det et hotell. Det endte opp med at han kjøpte hotellet Bergo, for å få gjenåpnet sportsbutikken. Hotellet ble utvidet med 35 nye leiligheter og en pub i den andre enden av bygget. 

Han ble i 2009 hedret med Kongens fortjenstmedalje i gull, for sin samfunnsnyttige innsats.

Referanser
----------

1. ↑  Reidar Kjæstad (17. november 2014). «Steinar Hovi er død». NRK.
2. ↑  Historien om Beitostølen Resort, besøkt 20. nov. 2022
3. ↑  «Kongens gull til Steinar Hovi». boarding.no. 22. januar 2009. Arkivert fra originalen 29. november 2014.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 29. november 2014. Besøkt 19. november 2014.
**Steinar Juel** (født 17. desember 1950 i Oslo) er en norsk sosialøkonom. Han tok artium ved Ski gymnas i 1969, og er utdannet sosialøkonom fra Universitetet i Oslo fra 1975. Juel var ansatt ved Norges Banks valutapolitiske kontor 1975–1979, nasjonalbudsjettkontoret i Finansdepartementet 1979–1980 og Norges Banks pengepolitiske kontor 1980–1982. Han var personlig rådgiver for finansministerne Rolf Presthus og Arne Skauge fra Høyre 1985–1986. Juel var ansatt ved Bankforeningens økonomisk-politiske avdeling 1982–1985 og 1986–1989, samt ved EFTA-sekretariatet i Genève 1989–1991. Fra 1991 til han avgikk med pensjon i 2015, var Juel sjeføkonom i Kreditkassen og senere i Nordea. I 2016 begynte Juel i en deltidsstilling som samfunnsøkonom i tankesmien Civita.

Referanser
----------

1. ↑  «Steinar Juels profil». LinkedIn. Besøkt 16. januar 2020.
2. ↑  «Steinar Juel». Civita. Besøkt 30. april 2019. «Steinar Juel arbeider deltid som samfunnsøkonom i Civita.»

Kilder
------

* *Steinar Juel 60 år.* Fødselsdagsomtale i Aftenposten Kultur 17. desember 2010 side 16.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Steinar Juel på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Presseabteilung** eller presseavdelingen ble opprettet like etter den tyske okkupasjonen av Norge i april 1940, og var en del av Reichskommissariat Norwegens avdeling for *folkeopplysning og propaganda*.

Både NS og Kultur- og folkeopplysningsdepartementet ville styre de norske avisene, men tyskerne ville ha siste ord, og fikk det ved hjelp av presseavdelingen. Avdelingen bestod av kontor for allmenn pressepolitikk, dagsaviser, illustrert presse, kulturstoff og økonomisk journalistikk, nyhets- og informasjonsstoff.

Arbeidet var basert på at avisene skulle styres politisk, noe som betydde direkte inngrep, stengning, avsettelse og avsettelse av redaktører og journalister, men også arrestasjoner.

Oslo-avisene som kom ut fikk meddelelse for hva som skulle på trykk gjennom de daglige pressekonferansene, de øvrige avisene fikk fortrolige dagsordre via telefon eller fjernskriver, sistnevnte en oppfinnelse som tyskerne brakte med seg til norske redaksjoner. Ordrene var ganske detaljerte om hvordan okkupasjonsmakten ville ha behandlet de enkelte nyheter, samt hvilke nyheter som ikke skulle behandles i hele tatt. Egne NS-aviser ble i tillegg startet, og den mest kjente og største var *Fritt Folk*, som overtok *Arbeiderbladet*s tidligere lokaler på Youngstorget etter at denne ble stengt i august 1940.

Flere aviser som nektet å følge retningslinjer ble stengt for kortere eller lengre tidsrom. Noen ble underlagt forhåndssensur, (mens det normale var etterhåndssensur), men det som kanskje sved mest var papirrasjonering.

Antallet aviser ble redusert som følge av tiltakene, noe som lettet avdelingens eget sensurarbeid. Byer og tettsteder som før hadde hatt flere aviser satt ofte tilbake med en.

Portal: Andre verdenskrig
**Guangzhouoppstanden** (forenklet kinesisk: 广州起义; tradisjonell kinesisk: 廣州起義; pinyin: **Gǔangzhōu Qǐyì**) i 1927 var et mislykket kommunistisk opprør i byen Guangzhou sør i Kina.

Den 11. desember 1927 tok rødegardestyrker anført av sine kommunistiske ledere over kontrollen an storbyen Guangzhou (*Kanton*). Oppstanden fant sted trass i sterke motforestillinger fra andre kommunistiske militære ledere, som Ye Ting, Ye Jianying og Xu Xiangqian. Opprørerne hadde overraskelsesmomentet på sin side og klarte å ta kontroll over det meste av byen på få timer, selv om de stod overfor regjeringsstyrker med overlegne ressurser både hva gjaldt soldater og utstyr. Kommunistlederne utropte byens politiske struktur til «Guangzhousovjetet».

Men opprøret ble raskt slått ned av krigsherrestyrker. Zhang Tailei, den ledende rødegardeorganisatoren, ble drept i et bakhold. Opprøret smuldret hen og var over i morgentimene den 13. desember.

Under de påfølgende opprenskningsaksjoner ble mange unge kommunister drept; mer enn 5.000 av dem var døde, og omtrent det samme antall var savnet. 

«Guangzhousovjetet» ble blant kommunistene i ettertid kjent som *«Guangzhoukommunen»* eller *«Østens Pariskommune»*. Ye Ting ble gjort til syndebukk; han ble utrensket og gitt skylden for fiaskoen. Dette til tross for at kommunistene var åpenbart og objektivt underlegne, noe Ye Ting og andre hadde påpekt på forhånd. Ye Ting reagerte på den urettferdige behandlingen fra sine kampfeller ved å reise i landflyktighet i Europa. Der ble han i nesten ti år..

Selv om dette var det tredje mislykkede kommunistiske opprøret i Kina i 1927, ansporte det til flere opprør annedstes i landet.

Litteratur
----------

* Arif Dirlik: «Narrativizing revolution: the Guangzhou Uprising (11-13 December 1927) in workers' perspective.», i *Modern China*, October 1, 1997
* Peter Hopkirk: *Setting the East Ablaze: on Secret Service in Bolshevik Asia*
* Кантонская коммуна. Сб. статей и материалов, М. — Л. 1929;
* Кантонская коммуна (К 40-летию восстания в Гуанчжоу), М. 1967.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
*Se også Wikipedia:Presse.*
**Presse** er den industrien som sysselsetter seg med produksjon og distribuering av litteratur eller informasjon som er offentlig tilgjengelig. 

Det tradisjonelle begrepet henviser til industrien rundt aviser og bøker, men det har kommer flere medier som kommer under begrepet.

Industrien tar seg av utvikling, skriving, markedsføring, produksjon(Trykking) og distribusjon av medier som

* Aviser
* Magasiner
* Bøker
* Litterære verk
* Og andre verk med informasjon, inkludert elektroniske medier som webaviser og mer.

Det er viktig å skille mellom idealiserte beskrivelser om hva pressen bør være, hvilke idealer den bør etterstrebe å leve opp til, og en beskrivelse av den reelle pressens praksis. Pressen har et samfunnsoppdrag, men samtidig er nyhetsmediene økonomiske virksomheter som skal gi fortjeneste til sine eiere

Presse som massemedium
----------------------

Et viktig kjennetegn ved pressen som massemedium er at den gir leseren tre valg:

* Leseren kan velge mellom flere aviser.
* Leseren kan velge stofftype
* Leseren kan selv velge hvor og når den skal brukes.

Presse i Norge
--------------

Norge har ei sterk og variert presse. Norge har det største konsumet av aviser per innbygger. Variasjonen innenfor pressen ser vi ved at det er mange forskjellige aviser og forskjeller når det gjelder opplag, ressurser og politisk overbevisning. Årsaken til den ivrige avislesingen skyldes mange faktorer, men den viktigste elementet er kanskje at vi har et variert utvalg. Pressestøtten sørger for et rikt mangfold av lokalaviser, regionale aviser samt at vi har flere sterke nasjonale aviser. Alle disse har hvert sitt nedslagsfelt. 

### Historie

*Se også: Norsk avishistorie*
De første avisene ble etablert på slutten av 1700-tallet. Generelt fikk alle partiene aviser på de fleste stedene i landet. En virkelig stor ekspansjon av antall aviser og dekning startet rundt 1900. Norge hadde vel 260 aviser ved andre verdenskrigs start og under halvparten, 114 da krigen sluttet. Pressebildet før krigen bar preg av stor avistetthet og politisk bredde. De fleste steder hadde minst to aviser som representerte ulikt politisk syn. Avisoppgjøret etter andre verdenskrig dreide seg dels om de tapene aviser som ble stanset under den tyske okkupasjonen led, dels om de inntektene aviser som fikk fortsette å komme ut fikk som følge av at det ble færre aviser på markedet. Etter andre verdenskrig fikk vi an langt mer allsidig presse med en rekke magasiner, økt interesse for fagblader og nye genre som tegneserier.

Se også
-------

* Den fjerde statsmakt



| * v
* d
* r
Presse |
| --- |
| Avis  • Tidsskrift  • Ukeblad |

Portaler: Litteratur | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** HDS
 |
**Seth Kim-Cohen** er kunstner, musiker og skribent. Mange av hans prosjekter tar initiativ til lytting om og rundt rock som en kulturell signifikant.

Hans performative kunst har funnet sted på blant annet Tate Modern, Singapore Biennalen, og ZKM i Karlsruhe.

Hans soloutstilling ved Audio Visual Arts i New York i 2012, med navnet «Tomorrow is the question? Is the question!» beskrev Artforum som «Kollegial og ubekvem, et mistak fra virkeligheten innkapslet av en semifiksjonell kontekst… en allegori for eksperimentell tenkning generelt».

Kim-Cohen skriver om kunst, litteratur og musikk. Han har skrevet boka «In the blink of an Ear: Toward a Non-Cochlear Sonic Art» (Contunumm 2009). Han også skrevet for magasinene og journalene Artforum, Art Review, TACET, Pitchfork og Pop Stock.

Han har også spilt i rockebandene Number One Cup og The First show mellom 1993 og 2002, gav ut syv album og turnerte i Nord-Amerika og i Europa. 

Han har undervist ved School of the Museum of Fine Arts i Boston, Institute for Doctoral Studies i Visual Arts, Pratt Institute, og ved Universitetet i Yale.

Bibliografi
-----------

* In the blink of an Ear: Toward a Non-Cochlear Sonic Art (Continuum 2009)

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Emblem for russiske radarovervåkingsstyrker (luftrommet)
**Russiske radarovervåkingsstyrker (luftrommet)** (RTT) (russisk: *Радиотехнические войска*), (som egentlig betyr radiotekniske styrker) er en våpengren innen den De russiske luft- og romfartsstyrkene, bevæpnet med radio-teknisk utstyr (RTE) og systemer for automatisering, er utformet for å gjennomføre radarovervåking av luftrommet over Russland og tilstøtende områder.

Overvåkingen foregår 24/7 i fred- og krigstid og det bygges et bilde over situasjonen med fartøy i luftrommet (og verdensrommet) nærmest mulig sanntid og ligner den norske kontroll- og varslingstjenesten som en del av NATO.
  

Ved å skape en oversikt over alt som flyr i luftrommet, vet man om det er uidentifiserte eller uønskede fly over russisk territorium. Informasjonen som hentes inn her, blir delt med sivile myndigheter, andre militære avdelinger og fly ved hjelp av nettverk og link.

Referanser
----------

1. ↑  «Радиотехнические войска ВКС России отмечают свое 66-летие». tvzvezda. Arkivert fra originalen 23. april 2019. Besøkt 16. april 2018.

Eksterne lenker
---------------

(en) Radio-Technical Troops of the Russian Aerospace Forces – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Johan Henrik F. Kippenbroeck** (født 25. juli 1931 død 29.12.2003) var en norsk billedkunstner, illustratør og kunstfagprofessor som var bosatt i Bergen.

Kippenbroeck studerte ved *Grafisk høyskole* i Amsterdam i 1951, *Grafisk Institutt* i Stockholm fra 1966 til 1969 og som hospitant ved Bergens Kunsthåndverkskole i 1985. Han har hatt flere separatutstillinger og blitt innkjøpt av blant andre Bergen Billedgalleri, Grieghallen og Bergens Tidende.

I 1973 mottok Kippenbroeck Kirke- og kulturdepartementets illustrasjonspris for tegningene til Jørgen Moes *I brønnen og i tjernet*.

Fra 1994 var han professor II ved den tidligere Statens høgskole for kunsthåndverk og design (SHKD) i Bergen.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk kunstnerleksikon, oppført som Johan Kippenbroeck, Norsk kunstnerleksikon ID Johan\_Kippenbroeck, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   KulturNav, oppført som Johan Kippenbroeck, KulturNav-ID b201982f-1a31-4278-9f7f-a5a0d237cf07, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   NUKAT, oppført som Johan Kippenbroeck, NUKAT autoritetspost n2017079225[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* CV
* Bokutgivelser med illustrasjoner av Johan H. R. Kippenbroeck

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** KulturNav
 |
**Wentworth Arthur Matthew** (født 23. juni 1892, trolig på Saint Kitts, død 3. desember 1973) var en amerikansk rabbiner og grunnleggeren av Commandment Keepers i Harlem, en av flere grupper med afroamerikanske jøder som uttrykk for svart nasjonalisme.

Han var inspirert av Marcus Garvey, og hans Universal Negro Improvement Association. Matthew mente at svarte jøder var de opprinnelige jødene, og at hvite jøder var khazarer som hadde konvertert; ergo mente han også at svarte jøder ikke var konvertitter, men at de *vendte tilbake til* sin opprinnelige religion.

Tekster på norsk
----------------

* Hans artikkel *Svart jødedom i Harlem* er utgitt på norsk i antologien *Svart Messias*, 2011.

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6cc1r5r, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* BlackJews.org: *Rabbi Wentworth Arthur Matthew*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Jón Ólafsson** (født 1731, død 18. juni 1811), også kalt for «den lærde», for å skille ham fra hans yngre bror med samme navn, var en islandsk oldtidsforsker og filolog. Jón var bror av den kjente Eggert Ólafsson, som døde tragisk med sin hustru i Breidafjord i 1768.

Etter at Jón avsluttet skolegangen ved Skálholt skole kom han til København hvor han studerte teologi og «østenlandske» språk. Etter at han tok teologisk embetseksamen i 1765 levde han i København som *stipendiarius Arnam.*, sterkt opptatt av vitenskapelige, spesielt filosofiske studier. Han ble karakterisert som kunnskapsrik, skarpsindig og kritisk. Videnskabernes Selskab kronet hans prisskrift *Om den gamle nordiske Digtekunst* (1786) og som var et epokegjørende arbeid for sin tid. Forut hadde han utgitt to latinske avhandlinger, *Syntagma de baptismo* (1770) og *De congnatione spirtuali* (1771).

Jón forsket spesielt på oldtidsskrifter og forfattet omfattende glossarer, blant annet til *Landnáma* og *Hungrvaka*, og hans arbeid med den store Heimskringla-utgaven var også omfattende og hvor han blant annet forklarte skaldekvadene. Jón var i tillegg sterkt opptatt med ordboksarbeid, blant annet fra 1783 med utarbeidelsen av *Videnskabernes Selskabs Ordbog*.

  

Portaler: Litteratur | Island


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Johan Hendrik Poulsen** (født 30. januar 1869 i Skopun, død 30. august 1954) var en færøysk lærer og politiker (Sj.).

Han vokste opp i Skopun som sønn av Klæmint Poulsen og Sofía í Búri. Han var dattersønn av lagtingsmann Jens Wenningsted. Han giftet seg i 1896 med lærerinne Súsanna Katrina Winther, søster av lagtingsmennene Mads Andrias og Gunnar Winther. Paret fikk syv barn sammen, deriblant lærer og minister Niels Winther Poulsen.

Han gikk fire vintre på folkehøyskolene Testrup, Askov og Vallekilde i Danmark. Poulsen var lærer i Skopun 1912–1939 og medlem av Færøyenes skolestyre 1904–1906.

Han tilhørte den færøyske nasjonal- og selvstyrebevegelsen, og sammen med Mads Andrias Winther innkalte han til Færøyenes første folkemøte på Sandur i 1894. Poulsen var innvalgt på Lagtinget fra Sandoy 1897–1908 og 1916–1932.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Dahl, Árni (2002). «Ævisøgur». *Løgtingið 150 – Hátíðarrit* (PDF) **(færøysk)**. 2. Tórshavn: Løgtingið. s. 340–341. ISBN 978-99918-966-5-6. Arkivert (PDF) fra originalen 4. januar 2014.
2. ↑  Dahl, Árni. «Mads A. Winther (1871–1923)» **(færøysk)**. snar.fo. Arkivert fra originalen 20. oktober 2014.

  

Portal: Færøyene