recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Denne artikkelen inneholder en liste over kilder, litteratur eller eksterne lenker, men enkeltopplysninger lar seg ikke verifisere fordi det mangler konkrete kildehenvisninger i form av fotnotebaserte referanser. Du kan hjelpe til med å sjekke opplysningene mot kildemateriale og legge inn referanser. Opplysninger uten kildehenvisning i form av referanser kan bli fjernet. Se Mal:Referanseløs for mer informasjon.***Overtalelse*** er den siste romanen Jane Austen fullførte. Hun begynte på den ikke lenge etter at hun hadde fullført  *Emma*, og hun skrev den ferdig i august 1816. Jane Austen døde 41 år gammel, i 1817. *Overtalelse* ble utgitt i desember samme år (men datert til 1818).

Handlingsreferat
----------------

Etter å ha nettopp fylt nitten år blir Anne forelsket og godtar et forslag om ekteskap fra Wentworth, den gang en ung og ukjent marine-offiser. Wentworth ble ansett som smart, selvsikker og ambisiøs. Men hans lave sosiale status fikk Annes nære venner og familie til å se ham som en ugunstig partner for henne. Annes far, Sir Walter Elliot, og hennes eldre søster, Elizabeth, påstår at Wentworth ikke var noen match for en kvinne fra Kellynch Hall - deres familie-gods.

Lady Russell, en fjern slektning som Anne anser for å være nesten som en mor for henne, etter at hennes egen mor gikk bort, overtalte også Anne til å avbryte forlovelsen. Sir Walter, Elizabeth og Lady Russell var de eneste familie-medlemmene som visste om den korte forlovelsen - ettersom Annes yngre søster Mary var bortreist i forbindelse med utdannelse. Flere år senere er Elliot-familien i store økonomiske problemer på grunn av deres overdådige utgifter, så de leier ut Kellynch Hall og bosetter seg i et billigere hjem i Bath frem til økonomien deres blir bedre. Sir Walter, Elizabeth og Elizabeths nye følgesvenn, fru Clay, ser frem til flyttingen. 

Anne er langt mindre sikker på at hun kommer til å like deres nye hjem, men hun kan ikke gå imot resten av familien sin. Søsteren Mary er nå gift med Charles Musgrove fra Uppercross Hall. Anne angrer raskt på den brutte forlovelsen med Wentworth. Men mange år senere returnerer endelig Wentworth fra marinen som en meget velstående og vellykket kaptein, og han finner igjen Anne og hennes familie nå på randen av fullstendig økonomisk ruin. All spenningen i romanen dreier seg hovedsakelig rundt ett spørsmål: Kommer Anne og Wentworth noensinne til å bli gjenforent i deres kjærlighet?

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | (en) Persuasion – originaltekster fra den engelskspråklige Wikikilden |

| * v
* d
* r
Bøker av Jane Austen (1775-1817) |
| --- |
| *Fornuft og følelse* (1811)  **·** *Stolthet og fordom* (1813)  **·** *Mansfield Park* (1814)  **·** **Emma** (1815) **·** *Northanger Abbey* (1818) **·** **Overtalelse** (1818) **·** *Lady Susan* (1871) |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** BBC Things **·** MusicBrainz
 |
**Fevolden** er en norsk bondeslekt med primærforgreninger fra senmiddelalderens bondearistokrati, embetsverk og lavadel fra Midt-Gudbrandsdalen. Ættens hovedsete har vært på Fevoldene som ligger ved vestsiden av Lågen i Sør-Fron kommune. Løsfunn fra steinalderen, samt kull- og fangstgroper fra senere periode, vitner om langvarig menneskelig aktiviteter i området. Stedet var opprinnelig kirkegods frem til tidlig 1600-tallet.

Den første kjente navnebærer var Ragnild Fæuold, nevnt i et skifte i 1658 hvor hun var fordringshaver med et betydelig krav mot en av nabogårdene. Hun kan ha vært mor til Halvor Olsen Fævolden som var i kallelse hos sogneprestene i perioden 1693 og videre frem til etter 1711. Ole Johannezen Fevoldene er den første kjente seglfører i familien. Han var gift med Jørond Johannesdatter fra Odenrud. Hans eldste sønn Johannes gifter seg med Kari Olsdatter fra Rudi. Hans datter Kari Johannesdatter gifter seg i 1815 med Peder Steenersen Huse (opprinnelig fra Grytting). Det fantes i 2015 21 bærere av navnet.

Slektsvåpen
-----------

Samtlige etterkommere av seglfører Ole Johannezen Fevoldene i ekteskap med Jørond Johannesdtr Fevolden, som bærer familienavnet, disponerer våpenet uhildet. Oksene uttrykker Fevolden Øvre, Nedre og Lille. Blått signaliserer Lågen hvortil Fevoldene ligger. Nåværende form er en brisure av eldre skjold anført av familiens forfedre, approbert av etterslekten til Ole E. Fevolden.

Notabiliteter
-------------

* Departementsråd Trond Fevolden (1952).
* Ordfører Asbjørn Fevolden (1921-2013).
* Professor Svein-Erik Fevolden (1946).
* Folkemusiker Emil Fevolden (1922-2009).
* Professor Ann-Helén Bay (inngiftet) (1958).

Referanser
----------

1. ↑  *E. Hovdhaugen* Gardar og slekter i Fron. 1: Sør-Fron.
2. ↑  *H. Sollied* Nogen oplysninger om bonde-aristokratiet i Gudbrandsdalen og Hedemarken, 1. Bratt, NST VI (1938), s. 55-60.
3. ↑  *T. Fevolden* Fevolden-familien gjennom 400 år, andre opplag 2016.
4. ↑  *T. H. Vigerust* Den norske adelens forleninger 1525. Adelsnytt, Genealogen nr. 1/99, s. 44-49, 2/99, s. 15.
5. ↑  *Benkestokk rapporten* side 23/24. (1999). NST 36, s. 93 (1997).
6. ↑  *Runar nr. 1* 1982, s. 101f. av L. Algrim.
7. ↑  *Kartdata Norgeskart* 2016
8. ↑  *Professor Østmo*, samlingsansvarlig stein- og bronsealder Kulturhistorisk museum, UiO.
9. ↑  *Riksantikvarens kulturminnedatabase*, avdeling Oppland Fylkeskommune
10. ↑  *Skattematrikkelen* av 1661.
11. ↑  *Søndre Gudbrandsdalen skifteprotokoll 1658*, Quigstad.
12. ↑  *Ungt mandschabs tegningsrulle for Fronsche Compagnie 1693*. Statsarkivet Hamar.
13. ↑  *Skoskatten Frons Sogn 1711.*
14. ↑  *Almenningsprotokoll fra Fron*, datert 1754.
15. ↑  *Makeskifte på Odenrud 1758*. Hougens privatarkiv Maihaugen.
16. ↑  *SAH, Fron prestekontor*, H/Ha/Haa/L0001: Ministerialbok nr. 1, 1799–1816, s. 342–343.
17. ↑  *SSB, navnestatistikk*.
18. ↑  *Skandinavisk vapenrulla*
Den senere mer kjente «Sukkerbiten» som administrasjonsbygg for Nyland Mekaniske Verksted, omtrent midt på bildet, inneklemt mellom skip og verkstedbygg i 1961
Bygningen (hvit) sees helt nede til høyre i bildet, etter at Operaen i Oslo ble bygget.
Øya som har overtatt navnet «Sukkerbiten», sett fra Operataket i 2014, etter at bygget var revet. Foto: Helge Høifødt 
**«Sukkerbiten»** var en bygning på utsiden av Operaen i Oslo på øya *Snelda.* Etter at bygningen ble revet og øya brukes til arrangementer brukes navnet om øya.

Snelda ble blant annet benyttet av Politiets beredskapstropp som øvelseslokaler. Før dette og senketunnelarbeidet med Operatunnelen gjorde tuppen av Bjørvikautstikkeren til en øy, ble bygningen brukt av Oslo laste- og lossekontor. I perioden før dette igjen ble bygget benyttet av Oslo Havn KFs tekniske avdeling. Opprinnelig var bygget en del av Nyland Mekaniske Verksted og ble brukt av administrasjonen.

Det er fortsatt Oslo Havn KF som eier området og råder over bygget, og Sukkerbiten ble revet i mai 2010, i forbindelse med Bjørvikautbyggingene.

Fra Sukkerbiten går det en midlertidig gangbro til bebyggelsen på Sørenga, og er, frem til ferdigstillingen av Rostockgata, del av Havnepromenaden.

Litteratur
----------

* Aften (14. oktober 2008). ««sukkerbiten» skygger for Operaen». *Aften (Aftenposten)*: 3.

Referanser
----------

1. ↑  «Kulturrådet støtter "Snelda" med 500.000 kroner». *Prosjekt fjordbyen*. Oslo kommune. 29. juni 2006. Arkivert fra originalen 19. oktober 2008. Besøkt 19. oktober 2008.
2. ↑  Hilde Lundgaard (24. april 2006). «Vil ha kulturell øy ved Operaen». Aftenposten. Arkivert fra originalen 19. oktober 2008. Besøkt 19. oktober 2008. «Nå håper de å kunne tøffe over vika til "Snelda", som er det foreløpige navnet på øya - oppkalt etter en øy i Bjørvika omtalt i Sverres saga. [...] Ideen er å beholde den såkalte "sukkerbiten", bygningen som inntil nylig har vært brukt av bryggearbeiderne, og i tillegg bygge et nytt kulturbygg med scene når senketunnelen er ferdig.»
3. ↑  Aften (14. oktober 2008). ««sukkerbiten» skygger for Operaen». *Aften (Aftenposten)*: 3.  *«Bygningen har sett sine beste dager. Det blir nok revet når området skal byutvikles»*

Eksterne lenker
---------------

* *Sukkerbiten*. Nettsted for restaurant- og arrangementsvirksomheten. Arkivert 11. oktober 2016 hos Wayback Machine. Besøkt 7. januar 2017.
Tukums
Tukums beliggenhet i Latvia
**Tukums** er en by i distriktet Tukums i vestre Latvia. Den ligger ved elven Slocene, omkring 70 kilometer vest for Riga. Kommunen hadde 30 614 innbyggere i 2011, mens byen hadde 18 923 innbyggere i 2016.

Tukums ble grunnlagt på handelsruten mellom Daugavas munning og Preussen. Den tilhørte Den tyske orden fra 1253, kom så senere under Kurland og blomstret under Jacob von Kettlers styre. Tukums ble en del av Russland i 1795 og fikk i sammenheng med dette byrettigheter. I 1877 ble byen forbundet med Riga med jernbanen.

Referanser
----------

1. ↑  TSG11-01. Resident population on 1 March 2011 by territorial unit and sex, Centrālā statistikas pārvalde.
2. ↑  ««Latvijas iedzīvotāju skaits pašvaldībās pagastu dalījumā»» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 20. oktober 2016. Besøkt 23. juli 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (lv) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Tukums – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Bokbussen i Vesterålen, kalt Gulliver
**Bokbussen i Vesterålen** var en interkommunal bokbuss som var eid av og dekket de fem vesterålskommunene Andøy, Bø, Hadsel, Sortland og Øksnes. Bokbussen ble opprettet i 1986 og fikk navnet Gulliver. Den ble i 1990 kåret til Årets bibliotek av Norsk Bibliotekforening. Staten (50 %), Nordland fylkeskommune (25 %) og de fem eierkommunene (til sammen 25 %) finansierte ordningen. Bokbussen ble administrert av Bø folkebibliotek, og hadde i 2011 108 faste stoppesteder i de fem kommunene, fordelt på ei fire ukers rute. I 2015 ble bokbussen nedlagt.

Kilder
------

* Vesterålen regionråd: Bokbussen i Vesterålen (besøkt 22. januar 2013)
* Bok og Bibliotek: Gullivers fantastiske reise (3. juli 2012, besøkt 22. januar 2013)
* Norsk Bibliotekforening: Bokbussen i Vesterålen (besøkt 22. januar 2013)
* Vesterålen Online: Blir boksjef Arkivert 5. mars 2016 hos Wayback Machine. (29. mai 2011, oppdatert 4. september 2012, besøkt 22. januar 2013)
* Norsk Bibliotekforening: Årets bibliotek 2012[*død lenke*] (med liste over tidligere vinnere, 27. juni 2012, besøkt 22. januar 2013)

Referanser
----------

1. ↑  «Bokbussen i Vesterålen». *kultur.vestreg.no* **(norsk)**. Besøkt 12. april 2024.
**Studentorganisasjonen i Agder** (**STA**) er en partipolitisk uavhengig interesseorganisasjonen for studenter ved Universitetet i Agder (UiA). STA representerer studentene ved UiA i politiske, økonomiske, akademiske, sosiale og velferdsmessige saker.
Gjennom STA er alle studentene ved UiA medlemmer i Norsk Studentorganisasjon (NSO)

STA organiserer 36 ulike studentaktiviteter og 27 linjeforeninger fordelt på de to campus (Campus Kristiansand og Campus Grimstad).

Det øverste organet i STA er Studentparlamentet (SP). SP består av 25 parlamentsmedlemmer fra alle fakultetene og avdeling for lærerutdanning.
Studentparlamentet velges hver høst av studentene gjennom urnevalg. SP vedtar blant annet organisasjonens styringsdokumenter og politikk. Det er Studentparlamentet som er valgforsamling til universitetets råd, styrer og utvalg, samt til STA-styret.

STA-styret består av fem personer og er ansvarlig for organisasjonens daglige drift.
Leder og nestleder er tilsatt i et 100 % frikjøpt verv, fagpolitisk ansvarlig og læringsmiljøpolitisk ansvarlig i 50 % og kommunikasjonsansvarlig i 40 %. I tillegg til STA-styret er det tilsatt en organisasjonskonsulent som er fast ansatt ved UiA, med arbeidsoppgaver knyttet til Studentorganisasjonen i Agder.

Tidligere ledere
----------------

* Maiken Køien Andersen (2023-2024)
* William T. Svendsen (2022-2023)
* Kristian Fredrik Meyer Ødegård (2021-2022)
* Olea Norset (2020-2021)
* Benedicte Nordlie (2018-2020)
* Kai Steffen Østensen (2016–2018)
* Silje Wingereid Hammerstad (2015–2016)
* Ruben Haugland (2013–2015)
* Ole Thomas Grimsli (2012–2013)
* Øyvind Berdal (2011–2012)
* Irene Bredal (2009–2011)

Referanser
----------

1. ↑   Enhetsregisteret[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Dokumenter • STA». *STA*. Besøkt 7. juni 2022.
3. ↑  «Takk for i år, og takk for oss – En hilsen fra avtroppende STA-leder og styre • STA». *STA*. 29. juni 2021. Besøkt 2. oktober 2021.

Eksterne lenker
---------------

* Studentorganisasjonen i Agder

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for NorgeNorge Norge |
| Kombinert |
| Kombinert Vinter-OL for ungdom |
| Gull | 2020 i Sveits’ flagg Lausanne | Mikslag stafett |
| Langrenn Junior-VM |
| Gull | Lygna 2022 | Sprint fristil |
| Gull | Lygna 2022 | Stafett |
| Bronse | Vuokatti 2021 | Stafett |

**Maria Hartz Melling** (født 19. desember 2002) er en norsk langrenns- og friidrettsutøver som representerer Konnerud IL.

Idrettskarriere
---------------

### Sesongen 2018/19

Melling deltok i klassen K17 under Junior-NM på ski 2019, og vant der 5 km klassisk og 7,5 km fri teknikk. På sprinten kom hun på femteplass. Hun fikk også gull på stafett sammen med Buskeruds førstelag. I Norgescupen i langrenn for junior 2018/19 vant hun 17-årsklassen, etter at hun vant fem av norgescuprennene.

### Sesongen 2019/20

Hun representerte Norge under Vinter-OL for ungdom 2020. Der fikk hun gull på stafetten for mikslag i kombinert, sammen med Gyda Westvold Hansen, Sebastian Østvold, Nora Midtsundstad, Iver Olaussen og Nikolai Elde Holmboe. Hun deltok der kun i langrenn. Melling deltok også på 5 km klassisk, der hun kom på femteplass, og hun kom på sjuendeplass i langrennscross.

### Sesongen 2021/22

Hun gikk første etappe på Norges lag som tok gull på 4 × 3,3 kilometer stafett for jenter under junior-VM på ski 2022. Sammen med Kristine Stavås Skistad gikk hun på Konneruds lag som tok gull på lagsprint under norgesmesterskapet på ski 2022.

### Sesongen 2022/23

Sammen med Kristine Stavås Skistad gikk hun på Konneruds lag som tok gull på lagsprint under norgesmesterskapet på ski 2023.

### Sesongen 2023/24

Sammen med Kristine Stavås Skistad gikk hun på Konneruds lag som tok gull på lagsprint under norgesmesterskapet på ski 2024.

Referanser
----------

1. 1 2 3   www.lausanne2020.sport, besøkt 12. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Norges skiforbund - *Equinor Norgescup, K17, 2018/2019*, besøkt 1. februar 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Maria Hartz Melling – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Maria Hartz Melling – FIS (langrenn) Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos Vinter-OL for ungdom 2020 Arkivert 1. februar 2020 hos Wayback Machine.
**Helsingborgs Idrottsförening** (alternativ staving: **Hälsingborgs IF** mellom 1920-tallet og 1970-tallet) er en svensk fotballklubb som holder til i Helsingborg. Klubben ble stiftet 4. juni 1907, og har vunnet den svenske serien syv ganger, samt den svenske cupen fem ganger.

Historie
--------

Helsingborgs IF ble stiftet 4. juni 1907, etter at klubbene IF Svithiod og Stattena IF slo seg sammen. I perioden 1912 til 1971 ble både steds- og klubbnavnet stavet *Hälsingborg*. Helsingborgs IF er en av de klassiske klubbene som var med da Allsvenskan startet opp i 1924.

Helsingborgs IF var med i toppserien samtlige sesonger bortsett fra to, fram til i 1968, da klubben rykket ned med målforskjell som avgjørende margin. Helsingborgs IF rykket to ganger ned til tredje nivå i svensk fotball, før de i 1989 nådde andre nivå, og i 1993 spilte i Allsvenskan igjen. I 1999 vant sitt første cupmesterskap siden 1941. De var også den første klubben i Sverige som vant The Double, som skjedde i 1941.

Helsingborg feirer SM-gullet 2011.
I 1993 var Helsingborg tilbake i Allsvenskan, og i 1999 vant laget svensk mesterskap i fotball for første gang siden 1941.

En av klubbens mest kjente spillere de siste årene, er Henrik Larsson. Han var med på opprykket i 1992, og vendte hjem til klubben i 2006 etter proffopphold i utlandet. Larsson avsluttet karrieren i klubben.

HIF i Europa
------------

Klubben er den mest framgangsrike svenske fotballklubben på 1990- og 2000-tallet når det gjelder de europeiske cupene. 

Cupmesterskapet i 1999 ga en plass i kvalikken til UEFA Champions League der laget i de avgjørende kampene slo ut Inter fra Italia. I gruppespillet i Champions League møtte Helsingborgs IF Paris Saint-Germain FC fra Frankrike, Rosenborg og FC Bayern München fra Tyskland. 

Resultatet av gruppespillet ble fem poeng og en sisteplass etter uavgjort mot PSG (1-1), seier mot Rosenborg (2-0), samt 0-0 mot Bayern München på bortebane. HIF var det eneste laget som tok poeng fra Bayern på deres hjemmebane det året.

Referanser
----------

1. ↑  Joelsson (2009), s. 34

Litteratur
----------

* Joelsson, Lars: *Historien om Olympia 1895-2000*, Helsingborgs idrottsmuseum, 2009. ISBN 9789163354333 (sv)

Eksterne lenker
---------------

* Helsingborgs IF – offisiell side
* Kärnan – supporterklubb
* HIF E-zine – supporterside

| * v
* d
* r
Superettan 2023 |
| --- |
|  | 
* Brage
* GAIS
* Gefle
* GIF Sundsvall
* Eskilstuna
* Helsingborg
* Jönköpings Södra
* Landskrona
* Skövde
* Trelleborg
* Utsikten
* Västerås
* Örgryte
* Örebro
* Öster
* Östersund

 | Sveriges flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Sven Martin Nøkleby** (1871–1936) var en norsk politiker og veterinær.

Han vokste opp på gården Nordre Nøkleby i Kråkstad, men mistet foreldrene tidlig.

Han gikk Den Kongelige Veterinær- og Landbohøjskole i København og tok eksamen med beste karakter i 1892.

I 1892 ble Nøkleby ansatt som amtsdyrlege (fylkesveterinær) i Ryfylke, og i 1894 amtsdyrlege i Salten. I 1900 ble han statskonsulent i husdyrbruk i Nord-Norge. Han bodde på Hernes i Bodin. Nøkleby var styreformann i Nordland landbruksselskap fra 1912 til 1930 og arbeidet bredt for å utvikle nordnorsk landbruk, ikke minst sauenæringen.

Nøkleby var stortingsrepresentant for Nordland fylke fra 1922 til 1924, valgt på fellesliste for Høyre og Frisinnede Venstre. Nøkleby sluttet seg til Frisinnede Venstres stortingsgruppe og satt i Stortingets jernbanekomité.

Nøkleby var styreformann i Norges Banks avdeling i Bodø og ordfører i representantskapene for Saltens Dampskibsselskab og Det Nordlandske Dampskibsselskab.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 546[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 547[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Østlid, Martin (1934). *Kråkstad: en bygdebok*. II. s. 95.
4. 1 2 3  Tuff, Per (1949). «Nøkleby, Sven Martin». I Bull, Edvard, Krogvig, Anders og Gran, Gerhard. *Norsk biografisk leksikon*. X (1 utg.). Oslo: Aschehoug. s. 297–298. CS1-vedlikehold: Flere navn: redaktørliste (link)
5. 1 2  Haffner, Vilhelm (1949). *Stortinget og statsrådet. Med tillegg til Tallak Lindstøl: Stortinget og Statsraadet 1814–1914*. 1. Oslo: Aschehoug. s. 546–547.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Anne-Pia Nygård** (født 10. august 1977 på Sandane i Gloppen kommune) er en norsk forfatter. Hun debuterte i 2009 med selvbiografien «Det som ingen ser». I september 2012 kommer boka ut oversatt til engelsk.

Biografi
--------

Nygård er født og oppvokst på Sandane i Gloppen kommune. Hennes far er fra Askøy, og er yngre bror av avistegner og portrettmaleren Harald Nygård. 

Hun gikk på Firda videregående skole fra 1993 til 1996. Hun har senere tatt bachelorgrad i nordisk språk og litteratur samt grunnfag i engelsk. Hun debuterte som forfatter våren 2009, og var da halvveis gjennom en mastergrad i nynorsk skriftkultur. Debutboken «Det som ingen ser» er skrevet på nynorsk.

Nygård ble født med en ryggskade som ble forverret etter hvert som hun vokste. Ti år gammel ble hun lam. Forfatterskapet bygger på hennes erfaringer i møte med livet som funksjonshemmet. Boken «Det som ingen ser» er rettet mot helsepersonell samt andre jobber med barn og ungdom, og den gir et beskrivende perspektiv på livet til en rullestolbruker, der Nygård tar leseren med inn i tankene og erfaringene til personen i rullestolen.

Hun er kusine til IT-gründeren Atle Hauge og den tidligere friidrettsutøveren Kjell Ove Hauge.

Bibliografi
-----------

* 2009: *Det som ingen ser*, Norske Bøker, Illustrasjoner: Dag E. Thorenfeldt, 264 sider, ISBN 978-82-811-2130-0

Se også
-------

* Liste over kjente personer fra Gloppen kommune

Referanser
----------

1. ↑  firdatidend.no (13.01.12): *Boka blir omsett til engelsk* Arkivert 10. mars 2012 hos Wayback Machine. hentet 25. august 2012

Eksterne lenker
---------------

* libris.no: Om forfatteren og boken «Det som ingen ser».
* bokkilden.no: Arkivert 4. mai 2018 hos Wayback Machine. Om forfatteren og boken «Det som ingen ser».
* Om boken på engelsk fra loaghtanbooks.com Arkivert 13. juli 2014 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Gjert Rein Berntsen** (født 1970) er en norsk tidligere fotballspiller som spilte for Brann.

Atten år gammel fikk Berntsen sin seniordebut for Brann 4. september 1988 som innbytter i et firemålstap hjemme mot Rosenborg. Hans neste opptreden for Branns seniorlag kom sesongen etter i første runde av NM i en tremålsseier 7. juni 1989 over Ny-Krohnborg.

I september 1989 ble Berntsen byttet inn ved halvtid for Atle Torvanger på høyre midtbane i bortetapet i Cupvinnercupen mot Sampdoria på Stadio Luigi Ferraris. Fire dager senere spilte han sin første seniorkamp fra start for Brann i et hjemmetap for Start. En uke senere var han kaptein og høyreback på Branns juniorlag som slo nettopp Start i finalen i junior-NM.

1990-sesongen var knapt kommet i gang før han pådro seg en langvarig skade. I første runde av NM røk han leddbåndet i Branns seier over Bjørnar. Gjertsen var tilbake på banen i august, da han samme måned fikk sjansen i en seriekamp mot Molde. Han kom inn som innbytter, men måtte forlate banen med ødelagt korsbånd og menisk. Først i april 1991 var han tilbake på laget igjen. Han fikk imidlertid ingen obligatoriske kamper for Brann i 1991, og forlot klubben ved sesongslutt. Fra Brann gikk ferden videre til naboklubben Fyllingen, som han spilte for i en rekke sesonger.

Karriereoversikt
----------------

| Sesong | Klubb | Land | Nivå | Liga | Kamper | Mål
  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 | Brann | Norges flagg | 1
  | 1. divisjon | 1
  | 0
  |
| 1989 | Brann
  | Norges flagg | 1
  | 1. divisjon | 1
  | 0
  |
| 1990 | Brann
  | Norges flagg | 1
  | Eliteserien | 1
  | 0
  |
| 1991 | Brann
  | Norges flagg | 1
  | Eliteserien | 0
  | 0 |

Referanser
----------

1. ↑   transfermarkt.com, Transfermarkt spiller-ID 357170, besøkt 13. april 2024[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «-Kommer du snart, Ahlsen?». *Bergens Arbeiderblad*. 28. september 1989. s. 12–13.
3. ↑  «-Dette var forferdelig». *Bergens Arbeiderblad*. 2. oktober 1989. s. 16.
4. ↑  «Brann juniormestre». *Nationen*. 9. oktober 1989. s. 14.
5. ↑  Kjell-Eirik Mikkelsen (7. april 1991). «Gjert jubler igjen». *Nationen*. s. 15.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gjert Berntsen – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (no) Gjert Berntsen – Norges Fotballforbund Rediger på Wikidata
* Profil hos historie.brann.no
**Bjørn-Peder Horn Johansen** (født 18. oktober 1967 i Brønnøysund) med artistnavnet Bjørn-Peder er en norsk artist og musiker. Han er først og fremst soloartist med fire CD-utgivelser bak seg, men har også bakgrunn som gitarist og produsent. 

Han skriver mye av tekst og musikk selv. Tekstene er på Brønnøyværing-dialekt og henter inspirasjon fra kystkultur og storbyliv. Musikken kategoriseres som folkpreget rock/pop med innslag av blues. 

Via en demokonkurranse i NRK P1 i 2002 fikk han kontrakt med *Platearbeiderne* og CD-en *«Underveis»* ble utgitt i 2003. Særlig sangen «Solgangsbris» fikk mye oppmerksomhet. Oppfølgeren *Spesiell* ble utgitt i 2006 på *Pubel Records*. Den fikk i likhet med debuten særdeles fine kritikker i media.

Med neste utgivelse *Blå Sjel* (2010) tok Bjørn-Peder en blå vending med et mer rustikk akustisk lydbildet. Med seg hadde han Jørun Bøgeberg Trio. Blå sjel gode kritikker og ble ledsaget av en lengre solo-turne i Nord-Norge. Duetten "Vise te trøst for oss aille" med Sibeth Hoff ble det laget video på, og denne går fortsatt på Norsk på norsk jukebox NRK1.

Diskografi
----------

### Solo

* *Underveis* (2003)
* *Spesiell* (2006)
* *Raggsokkjul* (EP 2006)
* *Blå sjel* (2010)
* *No. 4 Få me heim* (2012)

### Sammen med andre

* «Tanka om Livet», Anne-Kristin Knutsen 1989 – gitarist
* «I`ve got dreams», Anne-Kristin Sagmo 1993/2001 – produsent
* «Wild Mountains Callin'», Anne-Kristin Sagmo 2001 – gitarist/produsent
* «Mad about Hendrix», Jimi Hendrix tribute CD-box 2007 – gitarist/vokalist

Referanser
----------

1. ↑  NRK.no
2. ↑  Oversikt over anmeldelser på bjorn-peder.no Arkivert 23. februar 2010 hos Wayback Machine.
3. ↑  Anmeldelse i Dagbladet
4. ↑  Anmeldelse på Tromsøby.no Arkivert 13. mai 2011 hos Wayback Machine.
5. ↑  Anmeldelse fra Norsk Viseforum
6. ↑  Anmeldelse fra Trønder-avisa på t-a.no Arkivert 14. mai 2011 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Bjørn-Peder Johansens hjemmeside
* Bjørn-Peder Johansens side på MySpace.com
**Antoni Stankiewicz** (født 1. oktober 1935 i Oleszczenice nær Wilno i Polen; død 4. januar 2021 i Roma[1]) var en polskfødt prest, katolsk kurialbiskop samt kanonist og dekan for den romerske Rota (2004–2012).

Liv og virke
------------

### Prest

Antoni Stankiewicz studerte filosofi og katolsk teologi ved storseminaret i Gościków-Paradyż. Den 20. desember 1958 ordinerte Wilhelm Pluta], biskop av bispedømmet **Landsberg an der Warta**, ham til prest i Gościkowo i Paradies-klosteret. Deretter studerte han kanonisk rett ved fakultet for kanonrett ved Akademiet for katolsk teologi i Warszawa (1956/57) og ved fakultet for kanonrett ved Det katolske universitet i Lublin (1957–1961). I årene 1961 til 1965 var han notarius og visepresident ved Den kirkelige domstol i Gorzów og fra 1965 til 1967 notarius ved ordinariatet i Gorzów.[1]

I 1967 fikk han i oppdrag å fortsette sine kanoniske studier i Roma. I 1970 fikk han tittelen advokat ved den romerske Rota, i 1972 et diplom i latin ved Det pavelige gregorianske universitet *(Scuola Superiore di Lettere Latine)* og i 1975 en doktorgrad i sivilrett (avhandling: *«De homicidio in iure poenali romano»*) i romerrett det sivilrettslige fakultet ved Lateranuniversitetet.[1]

Antoni Stankiewicz virket ved Den romerske Rota fra 1969, i første omgang fra 1969 til 1978 i kanselliet. 

Den 14. februar 1978 utnevnte pave Paul VI ham dommer ved Rotaen. Den 31. januar 2004 ble han utnevnt til dekan for Den romerske Rota av pave Johannes Paul II.

Han underviste ved Fakultet for kanonisk rett ved Det pavelige gregorianske universitet fra 1980 og ved Det pavelige universitet Santa Croce fra 1996, og senere også ved Urbaniana.

### Kuriebiskop

Den 15. november 2006 ble han utnevnt av pave Benedikt XVI til titulærbiskop av *Nova Petra*. Han ble ordinert til biskop av kardinal utenriksminister Tarcisio Bertone S.D.B. den 16. desember samme år i Peterskirken i Roma; medkonsekratorer var kardinal James Francis Stafford og kardinal Jean-Louis Tauran.

Pave Benedikt XVI innvilget hans forespørsel om aldersbetinget fratreden den 22. september 2012; Pio Vito Pinto ble utnevnt til hans etterfølger. Som dommer utstedte Antoni Stankiewicz over 260 dommer og over 125 dekreter i prosessuelle saker mellom 1978 og 2012, og som dekan over 50 (publiserte) dekreter på spørsmål om jurisdiksjon.[1]
**Romualdas Krikščiūnas** (født 18. juli 1930 i Kaunas i Litauen; død 2. november 2010) var en katolsk biskop og apostolisk administrator i Panevėžys.

Liv og virke
------------

### Prest

Romualdas Krikščiūnas studerte teologi og filosofi ved Kaunas-seminaret under kommuniststyret. Han ble ordinert til prest 12. september 1954. 

Etter virke som kapellan i Kaunas fullførte han en doktorgrad i kanonisk rett ved Lateranuniversitetet i Roma fra 1959 til 1963. Han skrev avhandlingen på latin om den blandeet sammensatte høyesterett i Storhertugdømmet Lutauen. (Senere utgitt som *Apie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės mišrios sudėties Aukščiausiąjį tribunolą*).

Fra 1963 til 2008 var han kansler i Vilkaviškis bispedømmes kurie. Fra 8. august 1963 underviste han i kirkerett ved Vilkaviškis-seminaret i tolv år.[1] Krikščiūnas arbeidet med Litauens implementeringsutfordringer vedrørende beslutningene fattet under Det andre Vatikankonsil. Fra 1969 til 2003 var han generalvikar for erkebispedømmet Kaunas. Fra 1973 til 2007 var han professor og kansler ved det teologiske seminar der.

### Hjelpebiskop i Kaunas

Pave Paul VI utnevnte ham til titulærbiskop av *Amaia* i 1969 og utnevnte ham til hjelpebiskop i erkebispedømmet Kaunas..

ulaitis-Labukas[2] og apostolisk administrator av bispedømmet Vilkaviškis. 

  

Han ble ordinert til biskop i Katedralen i Kaunas den 21. desember 1969 av biskop Juozas Matulaitis-Labukas, apostolisk administrator i Kaunas; medkonsekratorer var biskop Julijans Vaivods, apostolisk administrator av Riga, og biskop Juozapas Pletkus, prelat av Klaipėda. 

I 1973 ble han utnevnt til apostolisk administrator i bispedømmet Panevėžys, under en særlig vanskelig periode der sovjetisk innflytelse var et særlig problen i den litauiske kirke.[3]

**KGB-aktivitet:** Krikščiūnas var allerede før han begynte på utenlandsstudiene blitt rekruttert av KGB til etterretningsarbeid i kretsene til det litauiske eksilpresteskap. Som **«agent Sonne»** leverte han i likhet med sin medstudent Viktoras Butkus han rapporter til sovjetiske myndigheter under studiene.[4]

### Fratreden

Hans anmodning om å få trekke seg fra bispeembetet ble innvilget av pave Johannes Paul II i 1983, etter at hans underordnede ble mistenksomme.[4] Offisielt ble helsemessige årsaker og politisk press fra den kommunistiske regjering anført.[5]
Marcus Aurelius i toga, et antrekk som bare frie romerske menn som var fylt 17 år, fikk kle seg i.
***Bonus pater familias*** (latin: «den gode familiefar») er et juridisk gjennomsnittsmenneske; en tenkt person som ville handlet fornuftig i en gitt situasjon. Man sammenligner da skadevolders handlemåte med hvordan en alminnelig forstandig person ville ha opptrådt i en tilsvarende situasjon. I fransk juridisk terminologi lever uttrykket videre som *bon père de famille*.

*Pater og mater familias*
-------------------------

Språklig var genitiv av latin *familia* være *familiae* i klassisk latin, men her brukes *familias* som er en arkaisk kasusendelse.

I Romerriket hadde *pater familias* uinnskrenket makt (*patria potestas*) over alle familiens medlemmer - ektefelle, barn og alle nåværende og frigitte slaver. Husstanden var personifisert både i det mannlige overhodet *pater familias* og i *genius*. Denne guddommen ble dyrket både ved ofringer på et særlig alter, og ved æresbevisninger til *pater familias.*

Det forundret grekerne at en voksen romer, enten han var gift eller ei, ikke kunne bli romersk borger før faren hans var død. Inntil da bestemte faren over ham. *Pater familias* kunne drepe sønnen sin uten å straffes for det. Den eneste som var mann og romer fullt ut, var enten selv familieoverhode (*pater familias*) - eller foreldreløs.

Hans kvinnelige motstykke var *mater familias* med det privilegium å være husholdningens høyest rangerte kvinne. Hennes guddommelige personifikasjon var Juno som i likhet med *genius* ble dyrket i husstanden. Juridisk var romerinnen mer undertrykt enn en gresk kvinne, men i mye større grad synlig i samfunnet. *Mater familias* holdt til i husets sentrum, atriet, i motsetning til grekerinnen som ble gjemt unna i kvinnenes del av huset. Romerinnen var sin manns ledsager, ikke hans trell; men mens han deltok i offentlige anliggender, utfoldet hans kone seg i hjemmet.

Referanser
----------

1. ↑  «*Bonus pater familias»*. Arkivert fra originalen 26. september 2022. Besøkt 26. september 2022.
2. ↑  «Archaic Genitive», kasusbøyning av *familia*
3. ↑  Peter Normann Waage: *Jeg – individets kulturhistorie* (s. 100), forlaget Schibsted, Oslo 2008, ISBN 978-82-516-2600-2
4. ↑  Peter Normann Waage: *Jeg – individets kulturhistorie* (s. 100)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin
 |
Keiserdynasti etter perioder|  |
| Principatet |
| * Julo-claudiske dynasti
	+ Året med de fire keiserne
* Flaviske dynasti
* Nerva-antoninske dynasti
	+ Fem store keisere
* Severanske dynasti
 |
| Krisen i det tredje århundret |
| * Soldatkeiserne
* Illyriske dynasti
 |
| Dominatet |
| * Tetrarkiet
* Konstantinske dynasti
* Valentinske dynasti
* Theodosiske dynasti
 |
| Liste over romerske keisere |
| Liste over vestromerske keisere |
| Liste over østromerske keisere |
| * v
* d
* r
 |

**De fem gode keiserne** er betegnelsen for årene 96–180 e.Kr. i Romerrikets historie der fem keisere regjerte. Alle var medlemmer av det nerva-antoninske dynasti.

Trajan, en av de fem store
Denne perioden var preget av en periode med relativ fred, stabilitet og velstand for det romerske imperiet, og noen tenker på denne perioden som en slags gullalder for det romerske samfunnet. I denne perioden deltok de fem «gode keiserne» i en rekke prosjekter som omfattet alt fra bygging av offentlige strukturer (slik som Hadrians mur ) til å nå fredelige avtaler med folk i fjerne deler av Romerriket, hva som sikret at de etterlot seg en varig arv.

I denne perioden ble Dacia og germanske områder erobret av romerriket. Romerriket var på sitt største i denne perioden.

Selve betegnelsen «de fem gode» ble skapt av den politiske filosofen Niccolò Machiavelli som skrev i 1503:

> Fra studiet av denne historien kan vi også lære hvordan en god regjering blir etablert; for mens alle keiserne som kom på tronen ved føderett, unntatt Titus, var dårlige, var alle som etterfulgte ved adopsjon, gode keisere, som i tilfellet med de fem fra Nerva til Marcus. Men så snart som riket falt atter en gang til arvinger ved føderett, fulgte dets ødeleggelse.
> 
> 
> Niccolò Machiavelli
> 
>

De fem store
------------

De fem gode var:

* Nerva (96 – 98)
* Trajan (98 – 117)
* Hadrian (117 – 138)
* Antoninus Pius (138 – 161)
* Marcus Aurelius (161 – 180)

Verd å få med seg er at blant de fem store er ikke Lucius Verus inkludert, til tross for at han var keiser samtidig som Marcus Antonius. Dette kan skyldes at Lucius Verus ofte ble ansett som en underkeiser under Marcus Aurelius.

Referanser
----------

1. ↑  Niccolò Machiavelli: *Discourses on Livy*, Bok I, kapittel 10.
2. ↑  McKay, John P.; Hill, Bennett D.; Buckler, John; Ebrey, Patricia B.; & Beck, Roger B. (2007): *A History of World Societies*, 7. utg. Boston: Houghton Mifflin Company, v-vi. ISBN 978-0-618-61093-8.
3. ↑  Lucius Verus - Ancient Encyclopedia

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Juhan** (Johann) **Kukk** (født 1. apriljul./ 13. april 1885greg. i Käru, i Lääne-Viru, Estland, død 4. desember 1942 i Arkhangelsk oblast i Sovjetunionen) var en estisk politiker.

Kukk studerte økonomi ved Rigas tekniske universitet i 1904 til 1910, og studerte etterpå videre i Tyskland der han avla diplomeksamen. Etter endt utdannelse arbeidet Kukk i Tartu som bankassistent. Fra 1911 var han også redaktør og utgiver av avisen *Ühistegevusleht*. Under den første verdenskrig var Kukk medlem av den estiske forsyningskomitéen. Han fortsatte sin virksomhet innen industri og forbrukersak også etter at han gikk inn i politikken. 

I 1917 til 1918 var Kukk leder for finansdepartementet i den estiske provinsregjeringen (Maapäev), 1918 til 1919 finans- og statlig eiendoms-minister i den midlertidige regjeringen, 1919–1920 finansminister i Estland, 1920–21 minister for handel og industri, 1921–1922, leder for den første lovgivende forsamlingen (Riigikogu), 1922–1924 direktør for den estiske nasjonalbanken. Han var medlem av både den første og andre Riigikogu (1920–1926). Fra november 1922 til august 1923 var han rikseldste (statsoverhode).

Kukk ble arrestert av NKVD i 1940, ble deportert til Sovjetunionen og døde i 1942 i fangeleiren Kargopollag.

Kilder
------

* Juhan (Johann) Kukk
* Ülo Kaevats et al. 2000. *Eesti Entsüklopeedia 14*. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, ISBN 9985-70-064-3
* Appendix 1. Fate of the Members of the Estonian Governments in 1918–1940, Den estiske kommisjon for undersøkelse av forbrytelser mot menneskeheten

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Denne artikkelen **trenger flere eller bedre referanser for verifikasjon**. Du kan forbedre denne artikkelen ved å legge inn referanser til gode kilder. Hvem som helst kan fjerne kildeløst materiale uten forvarsel, men den foretrukne tilnærmingen er i første omgang å markere de setningene/påstandene som trenger kildebelegg ved å tilføye *{{Trenger referanse|dato=2024-04}}* etter påstanden. *2019*

**Vale tudo** er en fullkontaktsport som ble populær i Brasil på begynnelsen av 1900-tallet. *Vale tudo* er portugisisk og kan oversettes med «alt går» (engelsk: «anything goes»), og brukes til å beskrive arrangementer der utøvere av ulike kampsporter møter hverandre med et minimalt sett av regler. Vale tudo fikk først et omdømme i Brasil, og ble deretter spredt over hele verden og regnes i dag som en noe mer brutal versjon av moderne MMA (mixed martial arts), sistnevnte som utøves i organisasjoner som UFC og Bellator.

1920-tallet
-----------

Kampsportarrangementer kalt Vale Tudo ble populært i brasilianske sirkuser på 1920-tallet. Eksempler på slike hendelser er beskrevet i *Japanese-American Courier* den 4. oktober 1928:

En rapport fra São Paulo oppgir at Jiu Jitsu virkelig er en kunstform, og at i en underholdende forestilling i sideteltet til et stort sirkus møtte en Bahian av store proporsjoner sin overmann i en liten japansk bryter. Mannen var en utøver av Capoeira, en gammel søramerikansk kampstil, men etter å ha fått japaneren på ryggen og sparket etter hodet hans ... benyttet den lille asiaten seg av et Jiu Jitsu-grep og kastet Bahianen vekk, og etter en kort kamp på bakken ble han funnet sittende på den stilleliggende kroppen til den store motstanderen.

Moderne Vale tudo
-----------------

I dag blir det fortsatt holdt Vale tudo-arrangementer i store tall rundt om i Brasil. Imidlertid, grunnet den voldelige og blodige naturen til sporten, forårsaker disse "undergrunnsarrangementene" noen ganger kontroverser i media. Kritikere av sporten argumenterer med at Vale tudo-arrangementer bør adoptere de mye tryggere MMA-reglene som har oppstått og mottatt atletisk sanksjonering i land som USA og Japan. Tilhengere av Vale tudo svarer med at den sanksjonerte MMA-stilen som er utviklet i USA er nå så ulik tradisjonell Vale tudo at det bør anses som en helt annen sport, akkurat som kickboksing anses å være noe annet enn Muay thai.

Se også
-------

* MMA

Eksterne lenker
---------------

* Europeiske Vale Tudo
**Relevans**: Denne artikkelen omtaler et emne som kan ha tvilsom relevans for Wikipedia. Artikkelen bør endres slik at det fremkommer hvorfor emnet er relevant for Wikipedia, ellers kan den bli slettet. Angitt grunn: *Ikke tydelig hvorfor en kinosjef i mellomstor by er relevant* *(26. mars 2024)*
**Robert Halvorsen** var en politiker og kinosjef i Drammen. Han var født og oppvokst i Oslo og Kongsberg. I 1927 ble han filmagent for Metro Goldwyn Mayer og deretter for 20th Century Fox i 1933. I 1935 ble han kinosjef på Golia kino. Under krigsårene var han hjelpepoliti i Sivilforsvaret og del av Milorg. Fra 1945 var han kinosjef på Ullevål kino i Oslo og i tiden 1946 -1981 kinosjef i Drammen. I Drammen var han skaperen av Drammen Kinematografers filmrevy som var kalt «Nytt fra Drammen» og som ble vist på kinoen i Drammen i årene 1951–1963. Årlig ble det vist ca. seks episoder på rundt ti minutter. Disse er fremdeles tilgjenglig i Drammen kommunes mediearkiv. Robert Halvorsen mottok i 1999 hedersprisen Æresdrammen.

Referanser
----------

1. 1 2 3   «Drammens tidende 2002.12.10», side(r) 9, besøkt 21. mars 2024[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Historisk befolkningsregister ID pc00000002872667[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Drammen byleksikon-ID halvorsen-robert-26-4-1911-8-12-2002[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Halvorsen, Robert (26.4.1911 – 8.12.2002) | Drammen Byleksikon». *byleksikon.drmk.no*. Besøkt 21. mars 2024.
5. ↑  Twitter, Sist endret: Facebook (20. desember 2019). «Mediearkivet | Drammen kommune». *www.drammen.kommune.no* **(norsk)**. Besøkt 21. mars 2024.
Denne artikkelen inneholder en liste over kilder, litteratur eller eksterne lenker, men enkeltopplysninger lar seg ikke verifisere fordi det mangler konkrete kildehenvisninger i form av fotnotebaserte referanser. Du kan hjelpe til med å sjekke opplysningene mot kildemateriale og legge inn referanser. Opplysninger uten kildehenvisning i form av referanser kan bli fjernet. Se Mal:Referanseløs for mer informasjon.

**Kirkerådet** er sammen med Mellomkirkelig råd og Samisk kirkeråd et av de sentrale råd under Kirkemøtet i Den norske kirke. Kirkerådet ble opprettet ved lov i 1969, som en videreutvikling av Bispedømmerådenes fellesråd av 1953, og nyordnet i 1984 – samtidig som Bispedømmerådenes fellesmøte ble omdannet til Kirkemøtet. Harald Hegstad er valgt leder av Kirkerådet siden 2024. De tre sentrale rådenes felles sekretariat ligger i Kirkens Hus i Oslo, og ledes siden 2018 av direktør Ingrid Vad Nilsen.

Struktur
--------

Kirkerådets hovedoppgave er å være forberedende og iverksettende organ for Kirkemøtet, som er kirkens øverste valgte organ. Kirkerådet velges normalt for fire år av gangen, og har 15 medlemmer:

* 14 valgt av Kirkemøtet: 10 leke (hvorav minst én må være kirkelig ansatt) og 4 prester
* 1 biskop, Bispemøtets preses

Kirkerådet ble opprettet i 1970. Første valgte leder (før 1990 formann) var Per Voksø (1970–1978). Deretter fulgte Ludvig Johan Bakkevig (1978–1986), Finn Olav Myhre (1986–1990), Oddbjørn Evenshaug (1990–1998), Gunvor Kongsvik (1998–2002), Thor Bjarne Bore (2002–2006), Nils-Tore Andersen (2006–2010), Svein Arne Lindø (2010–2016) og Kristin Gunleiksrud Raaum (2016–).

Kirkerådets sekretariat har vært ledet av direktørene Georg Hille (1971–1974), Ivar Ramvi (1974–1978), Johannes Ulltveit-Moe (1979–1990), Knut Andresen (1990–1996), Erling Pettersen (1996–2006), Jens-Petter Johnsen (2006–2018) og Ingrid Vad Nilsen (2018–).

Arbeidsfelt
-----------

Kirkerådet avholder inntil fem årlige møter, og et eget arbeidsutvalg tar seg av saker mellom hovedmøtene. Ved siden av å forberede og iverksette saker for Kirkemøtet, har Kirkerådet koordineringsansvar for Den norske kirkes katastrofe- og ulykkesberedskap.

Utvalg under Kirkerådet
-----------------------

* Nemnd for gudstjenesteliv (leder:Hege Elisabeth Fagermoen)
* Utvalg for ungdomsspørsmål (leder: Frøydis Indgjerdingen)
* Teologisk nemnd (leder: Kristin Graff-Kallevåg)
* Komiteen for internasjonale spørsmål (leder:Raag Rolfsen)

Referanser
----------


| * v
* d
* r
Kirkerådets ledere |
| --- |
| Per Voksø (1970-78) **·** Ludvig Johan Bakkevig (1978-86) **·** Finn Olav Myhre (1986-90) **·** Oddbjørn Evenshaug (1990-98) **·** Gunvor Kongsvik (1998-2002) **·** Thor Bjarne Bore (2002-06) **·** Nils-Tore Andersen (2006-10) **·** Svein Arne Lindø (2010-16) **·** Kristin Gunleiksrud Raaum (2016-24) **·** Harald Hegstad (2024-) |

Eksterne lenker
---------------

* Kirken.no Infoside om Kirkerådet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Forvaltningsdatabasen **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Samisk kirkeråd** ble opprettet av Kirkemøtet i Den norske kirke i 1992 for å fremme samisk kirkeliv på lokalt og nasjonalt plan.

Rådet består av sju medlemmer og har representanter fra de tre store samiske språkgruppene i Norge. Leder er May Bente Jønsson og generalsekretær er Kristina Labba. Sekretariatet ligger i Tromsø. Rådet er et kompetanse- og rådgivende organ som skal stimulere til at samisk kirkeliv blir ivaretatt som en nødvendig og likeverdig del av Den norske kirke. Med opprettelsen av Samisk kirkeråd fikk Den norske kirke et representativt organ for samisk kirkeliv.

Referanser
----------

1. ↑  «Samisk kirkeliv». *Sámi girkoráđđi - Sáme girkoráde - Saemien gærhkoeraerie - Samisk kirkeråd*. 29. april 2019. Besøkt 16. april 2024.
2. ↑  «May Bente Jønsson er ny leder av Samisk kirkeråd». *Den norske kirke*. 4. desember 2024. Besøkt 16. april 2024.
3. ↑  «Om samisk kirkeliv». *Sámi girkoráđđi - Sáme girkoráde - Saemien gærhkoeraerie - Samisk kirkeråd*. Besøkt 16. april 2024.
4. ↑  Kirkens informasjonstjeneste (13. april 2016). *Samisk kirkeråd flyttes til Tromsø*. Oslo.
**Margrethe Molden Erikstad** (født 2. juni 1921 i Skien, død 26. mai 2018 i Kristiansand) var en norsk musikklærer og kordirigent.

Etter artium og lærerskole studerte hun ved Musikkonservatoriet i Oslo og tok dirigenteksamen 1 og 2. Deretter ble det diplomeksamen ved De Pauw University i USA og studier ved Westminster Abbey Choirschool i London. Hun studerte også opplesning og sang i Oslo og Wien og debuterte med opplesningsaften i Universitetets Aula i 1947. Hun var ansatt ved Kristiansand Lærerskoles musikkavdeling i 37 år. Hun var knyttet til NRK Skolekringkastingen i 15 år og var dommer i NRKs korkonkurranse i 25 år. I åtte år var hun også knyttet til Rikskonsertenes skolekonserter. Fra 1964 til 1974 var hun medlem av Statens Musikkråd, fra 1974 til 1982 var hun medlem av Rikskonsertenes styre og fra 1978 til 1993 var hun medlem av Norsk Komponistfond.

Schola Cantorum
---------------

Hun startet Domkirkens Barnekor i Kristiansand i 1950 med 80 gutter og jenter og var pedagogisk leder for korskolen Schola Cantorum Kristiansand fra 1950 til 1981. Fra 1976 var koret fristilt fra kirken og tilknyttet Kristiansand kommunes kulturutvalg. Ungdomskoret Collegium Cantorum ledet hun fra 1976 til 1992. Korene var aktive i konkurranser både i Norge og i andre land og ga konserter og deltok i TV-programmer i Norge, Finland, England, Tyskland og Frankrike.

Heder
-----

* Kristiansands kunstnerstipend
* Kongens fortjenstmedalje i gull 1980
* Vest-Agder fylkes kulturpris 1981
* FONOKOs æresmedlemskap 1991

Referanser
----------

1. ↑  Dødsannonse - Margrethe Molden Erikstad

Kilder
------

* *Schola Cantorum Kristiansand Korportrett* Teksthefte

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Semule
**Semule** (også **semulegryn** eller **semolina**) er den innerste og hardeste delen av hvetekjernen. Den er brukt for å lage grøter, puddinger, pasta, pepperkaker og couscous. 
Semulegryn er en del av det tradisjonelle norske kostholdet, og en får kjøpt det i de fleste dagligvareforretninger i Norge.

Semolina (semulegryn) kommer fra italiensk, og betyr semi-malt, dvs. at kjernen i hvetekornet males til store partikler, og ikke til mel. Semolina, som brukes til å lage den tradisjonelle pastaen, blir malt fra durumhvete. I Norge og andre deler i verden har semulegryn fra hvete tradisjonelt sett blitt brukt til å lage grøter, puddinger og kaker. Semule blir for eksempel også brukt for å lage «knödel» i det sentraleuropeiske kjøkken.

Næringsinnhold
--------------

100 gram semulegryn gir 338 kcal (1416 KJ) og inneholder om lag 12 gram protein, 66 gram karbohydrat og 2 gram fett.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND
 |