**Folkefronten** (estisk: *Rahvarinne*) var en demokratisk opposisjonsbevegelse i Estland i glasnosttiden. Folkefronten ble dannet i 1988, opprinnelig til støtte for Mikhail Gorbatsjovs reformpolitikk, og kom til å spille en viktig rolle i Estlands løsrivelse fra Sovjetunionen.

I løpet av glasnost kom flere demokratiske protester i Estland til overflaten. Folkefronten ble dannet på initiativ fra «reformkommunisten» Edgar Savisaar i en direktesending på ETV i april 1988. Savisaar og Marju Lauristin stilte seg i spissen for organisasjonsdannelsen i oktober samme år. De sluttet krefter med liberalere i kultureliten, som Heinz Valk, Rein Veidemann, Mati Hint og Peet Kask, og fikk tilslutning av blant andre miljø- og kulturvernere, som Endel Lippmaa og Lennart Meri.

Estlendere gjør oppstilling under «den baltiske vei» den 23. august 1989.  Foto: Jaan Künnap 
Den estiske folkefronten hadde motstykker i de andre baltiske landene: Folkefronten i Latvia og Sąjūdis (Bevegelsen) i Litauen. I 1989 organiserte de den baltiske vei, en fredelig massedemonstrasjon mot sovjetisk okkupasjon, der én til to millioner mennesker holdt hender fra Tallinn i nord til Vilnius i sør.

Folkefronten har som politisk organisasjon blitt kalt et «protoparti». Det fanget opp mange politiske strømninger som hadde til felles at de ønsket å avskaffe kommunistpartiets maktmonopol og sørge for en myk overgang til demokratisk styre. Forholdet til mer radikale uavhengighetsbevegelser, som Det estiske nasjonale uavhengighetspartiet (ERSP) og grasrotparlamentet Den estiske kongressen, var komplisert.

Fra 1990 til 1992 var Savisaar sjef for en overgangsregjering til nasjonalt, demokratisk styre med basis i Folkefronten. Regjeringens krisepolitikk medvirket til at Folkefronten ble fliset opp.

Savisaar dannet Det estiske senterpartiet på restene av Folkefronten i 1991, men brukte Folkefrontens navn på valgforbundet ved det første frie parlamentsvalget i 1992 og fikk 12,2 prosent av stemmene. Folkefrontens organisasjon ble formelt oppløst i november 1993.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  Miljan, Toivo (2004). «Rahvarinne». *Historical Dictionary of Estonia* **(engelsk)**. Lanham: Rowman & Littlefield. s. 399–400. ISBN 978-0-8108-6571-6.
2. 1 2  Piirimäe, Kaarel og Grönholm, Pertti (2016). «Historical consciousness, personal life experiences and the orientation of Estonian foreign policy toward the West, 1988–1991». *Ajalooline Ajakiri: The Estonian Historical Journal* **(engelsk)**. 157–158 (3–4): 477–511. doi:10.12697/AA.2016.3-4.07. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
3. 1 2  Smith-Sivertsen, Hermann (2010). «The Baltic States». I Ramet, Sabrina P. *Central and Southeast European Politics since 1989* **(engelsk)**. Cambridge: Cambridge University Press. s. 452. ISBN 978-0-521-88810-3.
4. 1 2 3  Grofman, Bernard, Mikkel, Evald og Taagepera, Rein (2000). «Fission and fusion of parties in Estonia, 1987–1999». *Journal of Baltic Studies* **(engelsk)**. 31 (4): 329–357. doi:10.1080/01629770000000141. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
5. 1 2 3  Pettai, Vello og Kreuzer, Marcus (1999). «Party Politics in the Baltic States: Social Bases and Institutional Context». *East European Politics and Societies* **(engelsk)**. 13 (1): 148–189. doi:10.1177/0888325499013001005. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
6. 1 2 3  Allik, Jaak (29. april 2009). «ERSP ja Rahvarinne – 20 aastat hiljem [ERSP og Folkefronten – 20 år senere]». *Sirp* **(estisk)**. Besøkt 14. august 2022.

| * v
* d
* r
Politiske partier i Estland |
| --- |
| Tallene i parentes er antall mandater i parlamentet, Riigikogu, etter valget i 2023. |
| Det estiske reformpartiet (37) **·** Det estiske konservative folkepartiet (17) **·** Det estiske senterpartiet (16) **·** Estland 200 (14) **·** Det sosialdemokratiske partiet (9) **·** Fedreland (8) |
| Artikler om tidligere og nåværende partier |

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |