**Frédéric François Xavier Ghislain de Merode** (født 26. mars 1820 i Brussel, død 11. juli 1874 i Roma= var en militæroffiser som ble erkebiskop og pro-minister for Kirkestatens hærer.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han var sønn av grev Félix de Mérode (1791-1857) og Rosalie de Grammont (1793-1823), fra en familie av gammel tysk, belgisk og fransk adel. Ved sine slektsbånd var han svoger til Montalembert og grandnevø til La Fayette.

### Tidlig militær karriere

Han ble utdannet ved jesuittkollegiet i Namur, deretter hos oratorienerne i Juilly. Så begynte han ved militærakademiet i Brussels i 1839. I 1844 ble han utenlandsk attaché til general Thomas-Robert Bugeaud private stab i Algerie og ble tilstrekkelig lagt merke til i **lille Kabylia** og i **Aurès** til å oppnå å bli oppsatt i Æreslegionen.2 Deretter møtte han Louis Christophe Léon Juchault de la Moricière. På slutten av 1845 vendte han tilbake til Belgia med rang som løytnant1.

### Religiøs karriere

I desember 1847 trakk han seg brått, kanskje etter en duell, fra det militære, og begynte studier på *Collegio Romano* fordi han ønsket å bli prest. Han bor ved **høgskolen for belgiske seminarister** som da nylig var blitt åpnet. I 1848 var han vitne til at pave Pius IX ble drevet i eksil, tvunget til å flykte fra hovedstaden da den ble invadert av Garibaldis revolusjonær1. 

### Prest

Han ble presteviet 3 og han feiret sin første messe i Peterskirken den 23. september 1849.

**Victor Palme, pavens hemmelige kammerherre, etter å ha blitt myrdet, blir Xavier bedt om å etterfølge ham mens han utøver funksjonen som kapellan ved Viterbo-kasernen.** 

I 1850 utnevnte Pius IX ham til **hemmelig kammerherre** og direktør for de pavelige fengsler. Han bidro aktivt til omorganisering og modernisering av administrasjonen av Kirkestaten etter at franske tropper gjenopprettet offentlig orden i Roma.

Han var imidlertid overbevist om at paven kunne og måtte forsvare seg uten å være evig avhengig av Frankrike. Han overtalte Pius IX til å omorganisere sin hær. For å styrke Merode i møte med utenriksministeren, kardinal Giacomo Antonelli, utnevnte paven Merode til pro-minister for de pavelige staters hærstyrker.4

I 1859 ble han kannik i Peterskirken i Roma.

Han var til stede ved innvielsen (1862) og velsignelsen av kirken Notre-Dame d'Argenteuil finansiert av grevinnen og greven (død 1861) Ferdinand de Meeûs i Ohain i vallonsk Brabant.

Hjulpet av general La Moricière opprettet han på bare fire måneder et hærkorps på 18.000 mann, de pavelige zouaves.4

Etter nederlaget **til Castelfidardo** mot de piemontesiske styrker, fortsatte Merode å gjennomføre reorganiseringen av den pavelige hær5, men gikk også tilbake til sivile gjøremål, for eksempel å få bygget **campo pretoriano** på egen bekostning, grave nye gater eller rydde området rundt *Sainte-Marie-des-Anges*1. Hans byplanleggingsarbeid ble beundret av Haussmann. I oktober 1865 ble han fritatt fra sin portefølje av Pius IX, oetter press innenfra (kardinal Antonelli) og utenfra.

### Titulærerkebiskop

Etter å ha blitt kammerherre igjen, ble han imidlertid raskt forfremmet, utnevnt til erkebiskop av *Melitene in partibus* den 22. juni 18663.1. Mellom 1865 og 1870 var han svært aktiv på det karitative felt, for eksempel innen utdanning. Hans rolle ble blant annet å dele ut pavelige almisser, og konfirmere barn i livsfare. Han viet seg til **landbruksinstituttet til Vigna Pia**, for profesjonell opplæring av foreldreløse barn, til *Zoccolette*asylet for fattige jenter, under søstrene av Saint Vincent de Paul. Den tok del i byfornyelsen av Den evige stad.1.

Ved Vatikankonsilet viste han seg først som motstander til dogmet om pavelig ufeilbarlighet, og det gav ham problemer fra de ultramontane. Han kommer fra det hele ydmyket, men renvasket fra anklagene rettet mot ham. I alle fall beholdt han Pius IXs aktelse, som han fulgte i hans frivillige eksil innenfor Vatikanets murer, etter at Roma ble okkupert av piemontesiske styrker (1870)1.

### Død

Merode fikk bronkopneumoni under et besøk i Domotillakatakombene i juni 1874. Den 5. juli 1874 skrev han til sin bror at han følte seg bedre. Men sykdommen forverret seg raskt. Den 11. juli døde han i pavens armer.. Louis Veuillot skrev: «"Ingen kjente ham bedre enn Pius IX, og det er sannsynlig at ingen elsket ham like meget.»

Han blir gravlagt på den teutoniske kirkegård i Roma.