recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**The New Basement Tapes** er en britisk-amerikansk musikalsk supergruppe som ble dannet i 2014. Den består av medlemmene Jim James, Elvis Costello, Marcus Mumford, Taylor Goldsmith og Rhiannon Giddens. Gruppen er mest kjent for *Lost on the River: The New Basement Tapes*, sitt album fra 2014. Albumet består av låter basert på sangtekster Bob Dylan skrev i 1967, da han holdt på å komme til hektene etter en motorsykkelulykke i 1966. Han trakk seg tilbake fra det offentlige liv, og begynte å spille inn nylig komponerte musikkstykker, sammen med Robbie Robertson, Rick Danko, Richard Manuel, Garth Hudson (og senere, Levon Helm).

Gruppen er også omtalt i 2014 Showtime-dokumentaren *Lost Songs: The Basement Tapes Continued*.

Historikk
---------

The New Basement Tapes ble dannet i mars 2014, da de fem musikerne begynte å arbeide sammen med produsenten T Bone Burnett for å gi ut et nytt album, laget av sangtekster Bob Dylan skrev i 1967. Gruppen spilte låter inn i Capitol Records-studioet i over to uker. Gruppemedlemmene byttet instrumenter og vokalroller i de forskjellige låtene fra albumet. Albumet ble gitt ut av Electromagnetic Recordings i november 2014, via Harvest Records.

For Showtime ble det laget en dokumentarfilm, *Lost Songs: The Basement Tapes Continued*. Den ble regissert av Sam Jones og inneholder et intervju med Bob Dylan. Dokumentaren handler om innspillingsprosessen og om historien bak oppdagelsen av de tapte sangtekstene. I dokumentarfilmen, spiller Johnny Depp en viktig rolle; han spilte gitar for låten *Kansas City*.

Diskografi
----------

Studio album| Tittel | Album detaljer |
| --- | --- |
| *Lost on the River: The New Basement Tapes* | Utgivelsesår: 2014
Plateselskap: Electromagnetic Recordings, Harvest Records |
|

Referanser
----------

1. ↑  Gundersen, Edna (25. mars 2014). «Lost Dylan lyrics birth new all-star Basement Tapes». USA Today. Besøkt 30. oktober 2014.
2. ↑  Deriso, Nick (15. oktober 2014). «Rhiannon Giddens Spanish Mary from The New Basement Tapes One Track Mind». Something Else. Besøkt 29. oktober 2014.
3. ↑  Fusilli, Jim (19. august 2014). «Artists Dust Off Old Dylan Lyrics for Lost on the River: The New Basement Tapes'». Wall Street Journal. Besøkt 29. oktober 2014.
4. ↑  Heigl, Alex (28. oktober 2014). «Marcus Mumford, Jim James and Elvis Costello Take On Bob Dylan Songs in Lost Songs: The Basement Tapes Continued». People Magazine. Besøkt 29. oktober 2014.
5. ↑  Grow, Kory (2. september 2014). «Elvis Costello Takes on Bob Dylan for New Basement Tape Married to My Hack». Rolling Stone. Arkivert fra originalen 2. november 2014. Besøkt 29. oktober 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) The New Basement Tapes på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) The New Basement Tapes på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) The New Basement Tapes på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) The New Basement Tapes på AllMusic Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Ecser** (IPA: ˈɛʧɛr, på slovakisk: **Ečer**) er en landsby i Pest fylke, Ungarn, like sørøst for Budapest nært Ferihegy lufthavn. Like ved ligger også byene Maglód, Vecsés, Gyömrő og Üllő. Motorveien M0 går like ved, og byen har jernbaneforbindelse gjennom linje 120a (Budapest-Újszász-Szolnok).

Historie
--------

Det første nedskrevne om Ecser stammer fra 15. desember 1315, men landsbyen eksisterte trolig allerede ved madjarenes invasjon rundt årene 895-896, trolig ledet av Árpád.
Ifølge legenden stoppet Árpád og hans menn her for å hvile. Árpád spurte de lokale om navnet på bosetningen. Innbyggerne kunne ikke svare, så Árpád foreslo å oppkalle landsbyen etter det ungarske navnet for eik, *cser*.

En annen teori er at Árpáds barnebarn, Ecsellö, er opphavet til navnet Ecser.

Under Det osmanske rikes dominans i området fra 1526–1686 døde landsbyen ut, hovedsakelig på grunn av beleiringen av nærtliggende Budapest. I 1696 var landsbyen ubebodd, og først i 1699 begynte folk å flytte tilbake igjen og rundt elleve familier bodde der på den tiden. Ni menn fra landsbyen deltok i Ferenc II Rákóczis opprør mot Habsburgerne i 1703–1711.

På begynnelsen av 1700-tallet tillot grev Antal Grassalkovitch slovaker å bosette seg i Ecser. I 1730 bodde rundt 50 familier, alle skattebetalere, i landsbyen.

Severdigheter
-------------

Grunnet innvandringen ble det i 1740 bygget en romersk-katolsk kirke, som i dag er den eneste gjenværende historiske bygningen i Ecser. I 1836 var det 612 katolikker i landsbyen, hvorav 80 % var slovaker og 20 % ungarere.

Landsbyen er kjent for sin folkedans kalt *Bryllup i Ecser* (*Ecseri lakodalmas*).
Byens våpenskjold inneholder kirken, folkedansen og et eiketre, landsbyens tre viktigste kjennetegn.

Vennskapsbyer
-------------

* Slovenias flagg Zlaté Klasy
* Tyrkias flagg Kumbağ

Bilder
------

* Den katolske kirken i EcserDen katolske kirken i Ecser
* Den andre verdenskrigen monumentetDen andre verdenskrigen monumentet
* Den historiske huset i EcserDen historiske huset i Ecser
* Den nyeste parten av Ecser, den Kálvária HillDen nyeste parten av Ecser, den *Kálvária Hill*
* Hovedgata Széchenyi utcaHovedgata *Széchenyi utca*

Referanser
----------

1. ↑  «Magyarország közigazgatási helynévkönyve, 2014. január 1. (på ungarsk og engelsk). Központi Statisztikai Hivatal (det ungarske statistikkbyrået), 27. august 2014».
2. ↑  «Valgresultatene fra bygden Ecser» (html) **(magyar)**. Országos Választási Iroda. 3. oktober 2010. Besøkt 15. januar 2012.
3. ↑  «A shorty history of Ecser». www.ecser.hu. Arkivert fra originalen 2. juni 2008. Besøkt 16. mai 2008.
4. ↑  «A shorty history of Ecser». sulinet.hu. Besøkt 16. mai 2008. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (hu) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ecser – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
***SortlandsAvisa*** var en politisk uavhengig avis som ble utgitt på Sortland i Nordland. Avisen dekket Sortland kommune, og kom ut hver torsdag. Ansvarlig redaktør var Geir Bjørn Nilsen. Avisen kom ut med sitt første nummer 10. januar 2008. Grunnlegger og daværende redaktør av SortlandsAvisa var Gard Lehne Borch Michalsen som nå driver medienettstedet Medier24. Avisen ble trykket ved HTG Trykk AS i Harstad.

SortlandsAvisa kom med sitt siste nummer i juli 2017. – Våre annonsører og abonnenter blir stadig mer digitale. Det samme må vi være, sa ansvarlig redaktør Geir Bjørn Nilsen i Vesterålen Online (VOL) og SortlandsAvisa om endringen, som ble kunngjort 29, juni 2017. Årsaken til nedleggelsen var Vesterålen Online sin plussløsning, som ble innført 30. januar 2017. Løsningen ga raskt mange nye abonnenter. Innholdet fra SortlandsAvisa flyttes over på VOL. Papirutgaven til SortlandsAvisa vil i fremtiden komme som flere sesongtilpassede magasiner.

Redaktører
----------

* Januar 2008–september 2013: Gard Borch Michalsen
* September 2013–desember 2013: Erik Jenssen (konstituert)
* Januar 2013–juli 2016: Thor Anders Angelsen
* Juli 2016–desember 2016: Sanna Drogset Børstad (konstituert)
* Januar 2017– juni 2017: Geir Bjørn Nilsen

Opplag
------

Bekreftede netto opplagstall fra Norsk Opplagskontroll og Landslaget for Lokalaviser.

* 2008: 1 189
* 2009: 1 569
* 2010: 1 598
* 2011: 1 581
* 2012: 1 555
* 2013: 1 534
* 2014: 1 436
* 2015: 1 275
* 2016: 1 178

Andre aviser i Vesterålen
-------------------------

* *Andøyposten*
* *Bladet Vesterålen*
* *Vesteraalens Avis*
* *Vesterålen Online*
* *Øksnesavisa*

Referanser
----------

1. ↑  vol.no 29. juni 2017: *Vi må vokse digitalt sammen med våre lesere* (Besøkt 30. juni 2017)
2. ↑  Årets tall publiseres på 
LLAs nyhetssider, eldre tall er tilgjengelige på nett: 2008[*død lenke*], 2009[*død lenke*], 2010[*død lenke*] (Besøkt 27. februar 2011)
3. ↑  LLAs opplagsstatistikk 2012 Arkivert 5. november 2014 hos Wayback Machine. (Besøkt 26. august 2014)
4. ↑  «LLAs nettsider». Arkivert fra originalen 26. april 2014. Besøkt 26. august 2014.

Eksterne lenker
---------------

* *SortlandsAvisa* Arkivert 12. mai 2008 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Sortland skytterlag** hører til i Sortland i Nordland. Laget ble stiftet 20. juli 1896. De første årene tilhørte laget Nordland skyttersamlag, men ble tilknyttet Vesterålen skyttersamlag da det ble opprettet i 1907. Sortland skytterlag arrangerte landsskytterstevnet i 1925. Mesterskapet samlet 386 deltakere og ble gjestet av kronprins Olav.

Skytterlagets første bane lå like nord for og nedenfor steinbruddet som i dag (2013) ligger i utkanten av boligområdet på Sortland. Etter som tettstedet vokste, kom skytebanen for nært bebyggelsen, og skytterlaget måtte bygge ny bane. Den nye banen ble bygd bak Kirkåsen i Vestmarka, og ble tatt i bruk i 1921. Den ble brukt da laget arrangerte landsskytterstevnet i 1925. I dag er det boligfelt også der denne skytebanen lå. Skytterlaget har nå skytebane i Sandstranddalen.

Kilder
------

* Birger Natland: Bak tidens blåner (i Historisk årbok for Sortland 1989, s. 36-38, utgitt av Sortland Historielag)
* Aslaug Holten Aspen: *Sortland tettsted - en historikk 1900-1940*. Aslaug Holten Aspen 1995. ISBN 82-993706-0-4 (s. 154-155, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
Sosial bokmerking er en aktivitet hvor brukere deler favorittnettsteder.
**Sosial bokmerking** omfatter nettsteder på internett der brukerne kan se i og bla i hverandres bokmerker, det vil si nettsteder som brukerne har merket som «favoritter» i sine nettlesere. I motsetning til tradisjonell bokmerking der brukeren bare har merket nettsteder privat på sin datamaskin, kan sosial bokmerking vise likheten mellom flere brukeres bokmerking. Dette vil antyde hvor populært et nettsted er og dermed gi en bedre indikasjon på nettstedets relevans eller kvalitet enn det søkemotorindeksering kan gi. 

De første sosiale bokmerkingstjenestene ble oppfunnet i 1996, men de nådde først massiv popularitet rundt 2005. 

De mest kjente tjenestene for sosial bokmerking er Reddit, Del.icio.us, doiigo.com, bitly.com og StumbleUpon.

Som regel kombineres bokmerkingen med at brukeren kan klassifisere bokmerkene med stikkord eller nøkkelord (på engelsk kalt *tags*). Dette fører til at klassifiseringen blir langt mer åpen enn det den hierarkiske klassifiseringen nettleserbokmerking gir mulighet for.

Se også
-------

* Bokmerking
* LibraryThing Sosial bokmerking av bøker LibraryThing
* Digg bokmerking og popularitetsrating av nettsteder
* Del.icio.us bokmerking og popularitetsrating av nettsteder
* myfave.link online bokmerking

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
**Stridåi** er en elv i Dovre kommune i Innlandet fylke og en del av Drivavassdraget i Dovre, Oppdal og Sunndal.

Beskrivelse
-----------

### Geografi

Elven er 9,9 km lang, drenerer et nedbørsfelt på 19,5 km². Den har sine kilder ved Snøhetta (2 286 moh. ) fra flere tjern med tilløpsbekker hvorav det største tjernet er Istjørni 1 635 moh. Stridåi renner først nordøstover men vender øst inn i Stridåtjørni før den snur sør, renner forbi Snøheim før den vender sørøst. Elven endrer retning mot sør før den renner ut i Svone.

### Landskap

Landskapet rundt Stridåi, formet av isbreer og smeltevannselver i den yngre kvartære tidsalder, manifesterer seg i Snøhetta og omliggende fjell med deres karakteristiske botner der, Stridåi har sine kilder. Nedbørsfeltet til Stridåi er en del av *Øvre Driva*- feltet (424 km²). Området omfatter fjellområdene sør for Åmotsdalen; Drivdalen fra nordgrensa til Drivdalen landskapsvernområde og sørover til feltets grense. 
Runde tertiære fjellformer dominerer landskapet med sine brede brede dalformasjoner. Dalsøkkene i området er ulik av form og opprinnelse, de såkalte *viddedalene* (Grisungdalen, Svånådalen og Stroplsjødalen) skiller seg klart fra den trange Drivdalen med sine skar og hengende sidedaler.

Vern
----

Vassdraget er vernet i sammenheng med verneplan 108/2 Driva (øvre deler).

Referanser
----------

1. ↑  «NVE Atlas». Norges vassdrags- og energidirektorat
2. ↑   UiT, Det Kgl. Videnselskabers Selskab, Muséet: Simen Bretten, Flora og vegetasjon i Drivas nedbørsfelt s. 19 (lest 18. sept. 2014)
3. ↑  «109/2 Driva (øvre deler)». NVE. Arkivert fra originalen 12. september 2014.
«***Strikkevise***» er en vise av Claus Frimann. Alf Prøysen presenterte den i sin visespalte i «Magasinet for alle» i 1956.

Teksten
-------

**1.**Så knytter jeg tråd,  

så øver seg hånden i kvinnelig dåd,  

ved hånden at henge man blive så trett  

ved hånden at røre går tiden så lett.  

Jeg knytter ei silke, jeg knytter ei gull,  

min tråd er av ull.  

  

**2.**Min ullende tråd,  

når vinteren bruser, skal varme min fot  

med intet på stikke, med intet på ten  

så mangen må skjelve på islagte sten.  

Gud se til de stakkar som nakne og blå  

i snevannet gå.  

  

**3.**Jeg knytter kun tråd,  

jeg knytter ei bånd av ugudelig råd,  

vik langt fra mitt hjerte du mørkhetens ånd,  

som lærer at binde bestikkende bånd.  

Skal mennesket binde for menneskets barn  

et fangende garn.  

  

**4.**Min knyttede tråd,  

meg minner om livet, mitt liv er en tråd,  

hver maskekledd stikke er fullendte dag,  

hver maske, hver knute et pulsåreslag.  

Når livet har ende, o Gud i din hånd  

annam da min ånd.

Kilder
------

* De gamle visene 3 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle 1974
**Sos Derenikovisj Airapetjan** (russisk: Сос Дереникович Кайрапетян født 12. september 1959 i Hrazdan i nåværende Armenia) var en sovjetisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva, 1988 i Seoul og 1992 i Barcelona.

Airapetjan vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under Sommer-OL 1980 i Moskva. Han var med på det sovjetiske laget som kom på tredjeplass landhockeyturneringen bak India og Spania. Seks lag deltok og det ble spilt en innledende enkeltserie der alle lagene møttes én gang. Sovjetunionen kom på tredjeplass og fikk møte Polen som ble nummer fire i en bronsefinale. Sovjetunionen vant bronsefinalen med 2-1. Airapetjan spilte fem kamper i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1980 Sovjetunionens flagg Moskva - Bronse Bronse i landhockey, menn Sovjetunionens flagg Sovjetunionen

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sos Airapetjan – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Sos Airapetjan – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Sos Airapetjan – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
En **jøtul** (originalt **giant**) er i Harry Potter-universet en slags morderisk kjempe. Jøtulene ble ifølge historien drevet vekk fra Storbritannia av trollmennene for lenge siden og har siden levd i fjerne fjelltrakter. Vi får først høre om jøtulene i fjerde bok (*Harry Potter og Ildbegeret*) da Gygrid forteller Madame Maxime at moren hans var en jøtul. Selv om det ikke står direkte i bøkene er det også klart at Madame Maxime er halvt jøtul.

I siste del av fjerde bok får Gygrid og Maxime et oppdrag av Albus Humlesnurr. I femte bok, (*Harry Potter og Føniksordenen*), forteller Gyrid om oppdraget, som gikk ut på at han og Maxime skulle forene de gode trollmennene og jøtulene. Voldemorts dødsetere kommer dem imidlertid i forkjøpet og de fleste jøtulene forener seg med ham. 

Jøtulene som ikke forener seg med Voldemort gjemmer seg i grotter og huler i fjellet. Blant dem er Gygrids lillebror Gnurrg som Gygrid tar med seg tilbake til Galtvort og prøver å temme ham. Da Gygrid blir jaget vekk fra Galtvort prøver Harry, Ronny og Hermine å lære Gnurrg å snakke engelsk, noe som ser ut til å mislykkes.

Portal: Litteratur
Oppslutning om kandidatene i presidentvalget i USA 1924, etter county:
██ Calvin Coolidge

██ John W. Davis

██ Robert M. La Follette

**Det progressive parti** (engelsk: *Progressive Party*) var et politisk parti i USA. Det ble dannet så senator Robert M. La Follette sr. fra Wisconsin kunne stille som presidentkandidat ved presidentvalget i 1924. La Follette fikk 16,6 prosent av stemmene, men vant bare i Wisconsin. Dette var likevel et av de bedre resultatene som et tredjeparti har oppnådd i et amerikansk presidentvalg.

La Follette representerte den progressive strømningen innen Det republikanske parti, og han forente krefter med det amerikanske sosialistpartiet, Minnesotas bonde- og arbeiderparti og fagorganisasjonen AFL. Bak partiet stod også en del krefter som hadde vært med i Theodore Roosevelts progressive parti i 1912, for eksempel den sterke partiavdelingen i California med senator Hiram Johnson i spissen.

Som sin visepresidentkandidat ønsket La Follette helst høyesterettsdommer Louis Brandeis, men han avslo. I stedet gikk han til senator Burton K. Wheeler fra Montana, som tilhørte venstresiden i Det demokratiske parti, som var misfornøyd med at demokratene hadde nominert en konservativ presidentkandidat.

På partiprogrammet stod blant annet offentlig eierskap til jernbanen og kraftforsyningen, rimelige kredittmuligheter for landbruket, forbud mot barnearbeid, sterkere beskyttelse av retten til fagorganisering og av borgerrettigheter, tilbaketrekning fra Latin-Amerika og krav om folkeavstemning for å gå til krig.

La Follette døde i 1925. Det progressive parti forsvant som landsdekkende parti, men fikk en avlegger i Wisconsins progressive parti, dannet i 1934, som ble ledet av Philip og Robert M. La Follette jr. De ble valgt til senator og guvernør, og partiet fikk valgt syv medlemmer av Representantenes hus. Orland Steen Loomis ble valgt til guvernør i 1942, men døde før han rakk å tiltre vervet. Wisconsins progressive parti ble oppløst i 1946.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Schlesinger, Arthur M. jr. (1971). *History of American Presidential Elections 1789–1968* **(engelsk)**. New York: Chelsea House. s. 2478–2480.
2. 1 2  Shideler, James H. (1950). «The La Follette Progressive Party Campaign of 1924». *The Wisconsin Magazine of History* **(engelsk)**. 33 (4): 444–457.
3. 1 2  Thelen, David P. (1976). *Robert M. La Follette and the Insurgent Spirit* **(engelsk)**. Boston: Little & Brown. s. 182–192. ISBN 978-0-316-83927-3.
4. ↑  Unger, Nancy (2008). *Fighting Bob La Follette: The Righteous Reformer* **(engelsk)** (2 utg.). Madison: Wisconsin Historical Society Press. s. 281–303.
5. 1 2  Maxwell, Robert S. (1973). *La Follette and the Rise of the Progressives in Wisconsin*. New York: Russell & Russell. ISBN 0-84621-696-5.
6. ↑  «Progressive Party Platform of 1924» **(engelsk)**. The American Presidency Project. Besøkt 13. desember 2021.

Se også
-------

* Det progressive parti (1912)
* Det progressive parti (1948)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** SUDOC
 |
Flytedokk på Tosna ved Otradnoje
**Otradnoje** (russisk: Отра́дное) er en by i Leningrad oblast i Russland. Den ligger rundt 40 km øst for St. Petersburg på sørsiden av elva Neva, ved samløpet med elva Tosna.

Historie
--------

En landsby ved navn *Ivanovskaja* (russisk: Ива́новская) ved samløpet mellom Neva og Tosna ble først nevnt i krøniker i 1708. Nåtidens by ble etablert i 1970 ved en sammenslåing av de bymessige bosetningene Otradnoje og Ivanovskoje.

I 1784 ervervet keiserinne Katarina II et gods i nærheten av landsbyen. Hun kalte det *Pella*, etter det gamle Makedonias hovedstad Pella, fødestedet til Aleksander den store - sannsynligvis med tanke på sitt barnebarn den senere tsar Aleksander I. I 1785 begynte man å anlegge et palass her, men det ble ikke ferdigbygd. Under Paul I ble bygget tatt ned; bare sidebygninger som (posthus og marstall) forble i stand fram til annen verdenskrig.

Senere oppstod det her en landstedbebyggelse som ble kjent som *Otradnoje* (fra russisk *otrada*, som med noe patos tilsvarer «vederkvegelse». I 1940 ble dette navnet stående sa stedet vil status som bymessig landbegyggelse.

Under annen verdenskrig var *Ivanovskaja* og denne nye *Otradnoje* under nesten 900 dager stadig i frontlinjen under blokaden av Leningrad. Alt her ble fullstendig ødelagt av krigshandlingene. Etter gjenoppbyggelsen gikk også Ivanovskoje 1957 bymessig landsbebyggelse.

I 1970 ble begge to, og dessuten landsbyen Ust-Tosno, slått sammen, og fikk byrettighet under navnet *Otradnoje*.

Referanser
----------

1. ↑  .

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Otradnoe – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


| * v
* d
* r
Byer i Leningrad oblast |
| --- |
| Administrativt senter: St. Petersburg (administrativt separat fra Leningrad oblast) |
| Flagget til Leningrad oblast | Boksitogorsk **·** Gattsjina **·** Ivangorod **·** Kamennogorsk **·** Kingisepp **·** Kirisji **·** Kirovsk **·** Kommunar **·** Ljuban **·** Lodejnoje Pole **·** Luga **·** Nikolskoje **·** Novaja Ladoga **·** Otradnoje **·** Pikaljovo **·** Podporozje **·** Primorsk **·** Priozersk **·** Sertolovo **·** Siasstroj **·** Sjlisselburg **·** Slantsy **·** Sosnovyj Bor **·** Svetogorsk **·** Tikhvin **·** Tosno **·** Volosovo **·** Volkhov **·** Vsevolozjsk **·** Vyborg **·** Vysotsk | Russlands flagg |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Det paralympiske symbol.
**Det paralympiske symbol** er det offisielle emblemet for de paralympiske leker. 

Det paralympiske symbol består av tre «agito», i fargene rød, blå og grønn, de tre fargene som er oftest representert i nasjonalflagg verden rundt.

En agito (lat. *sette i bevegelse*) er et symbol på bevegelse, formet som en asymmetrisk halvmåne. Det paralympiske symbol ble skapt av Scholz & Friends og godkjent i april 2003.

Det nåværende paralympiske symbol ble først brukt i publikasjoner og andre produkter i 2003. På grunn av begrenset tid før de paralympiske leker i 2004 i Athen, ble det da nye symbolet ikke brukt av deltagende delegasjoner under lekene. Flagget som ble gitt til Beijing under avslutningsseremonien i Athen 2004, hadde forøvrig det nye symbolet. Symbolet ble først brukt i et paralympisk emblem, under de paralympiske vinterlekene i Torino i 2006.

Tidligere symboler
------------------

Første paralympiske symbol (1988-1994) brukte fem Tae-Geuk.
Andre paralympiske symbol (1994-2004) brukte tre Tae-Geuk.
Det forrige paralympiske symbolet var basert på den tradisjonelle, koreanske, dekorative komponenten kalt «tae-geuk», som består av en halvdel av «taijitu», symbolet for yin og yang:

Det første paralympiske symbol brukte fem tae-geuk arrangert lignende som de olympiske ringene og ble introdusert ved de paralympiske lekene i Seoul i 1988. Fargene var de samme som i de olympiske ringene: blå, svart, rød, gul og grønn.

I 1991 endret Den internasjonale paralympiske komité (IPC) symbolet, etter forespørsel fra Den internasjonale olympiske komité (IOC). Symbolet ble vurdert å være for lik de olympiske ringer, av markedsavdelingen til IOC.

Det paralympiske symbol ble endret til en versjon med tre tae-guek. Dette var ikke i bruk før etter de paralympiske leker i Lillehammer i 1994, siden Lillehammer paralympiske komite allerede hadde startet markedsføringen for de paralympiske lekene, som var basert på symbolet med fem tae-geuk. De siste paralympiske leker som brukte symbolet med tre tae-geuk, var de paralympiske leker i Athen i 2004.

Se også
-------

* De olympiske ringene

Referanser
----------

1. 1 2 3  International Paralympic Committee - The IPC logo, motto and flag, CRWFlags.com
2. ↑  New Logo and Motto for IPC Arkivert 6. april 2008 hos Wayback Machine. Den internasjonale paralympiske komité (IPC)
3. ↑  Firsts at the Torino 2006 Paralympic Winter Games, Den internasjonale paralympiske komité (IPC)

Eksterne lenker
---------------

* Offisiell side for den paralympiske bevegelsen (engelsk)
Partene under konferansen, innen de kinesiske representanter trakk seg.
**Simlakonferansen** var en mellomnstatlig konferanse mellom 6. oktober 1913 og juli 1914 med deltagelse av Storbritannia, Kina og Tibet i den nordindiske byen Simla.

Forhistorie
-----------

Britene hadde under ledelse av sir Francis Younghusband i 1904 gjennomført en ekspedisjon til Lhasa og der tvunget myndighetene i Lhasa til å gå med på å undertegkea Lhasatraktaten av 7. september 1904. Ifølge denne traktaten ble den tibetanske grensen mot India åpnet, og likeså fikk dermed Det britiske imperium en rekke eksklusive rettigheter i Tibet. I traktaten trakk man også opp grensen mellom Tibet og det britiskdominerte Sikkim. Den mandsjuiske stattholderen i Lhasa nektet imidlertid å undertegne avtalen, og regjeringen i Beijing godkjente den ikke heller.

To år senere modifiserte man Lhasatraktaten i en konvendjon sluttet mellom Storbritannia og Kina den 27. april 1906. I konvensjonen fikk Storbritannia tilerkjent visse rettigheter i Tibet, mens britene erkjente Kinas overhøyhet i Tibet.

Resultat
--------

Simalkonferansen fant sted under ledelse av den britiske representanten sir Henry McMahon, og man dro den 11. mars 1914 opp en 550 miles lang grense mellom Britisk India og Tibet. Denne grense skulle etterhvert bli kalt McMahonlinjen. Grensen innebar at visse tibetanske områder ble overlatt til britena. Britena og tibetanerne sluttet 27. april et traktat om saken, men kinesisk ratifikasjon uteble. Kina hadde deltatt i konferansen hovedsakelig for å oppnå anerkjennelse for den kinesiske erobring av östra Tibet som var blitt gjennomført under ledelse av general Zhao Erfang i 1908. Som følge av den i 1914 inntatte innstilling i forhold til McMahonlinjen anser Kina enn i dag at også Arunachal Pradesh rettelig er en del av Kina.

Kart
----

* Simlakonvensjonen 1914 kart 1 McMahon-linjenSimlakonvensjonen 1914 kart 1 McMahon-linjen
* Simlakonvensjonen 1914 kart 2 McMahon-linjenSimlakonvensjonen 1914 kart 2 McMahon-linjen
* Simlakonvensjonen 1914, kart 1Simlakonvensjonen 1914, kart 1
* Simlakonvensjonen 1914, kart 2Simlakonvensjonen 1914, kart 2

Referanser
----------

1. ↑  Convention Between Great Britain and Thibet (1904)
2. ↑  Goldstein (1997), s. 24f.
3. ↑  Convention Between Great Britain and China Respecting Tibet (1906)

Litteratur
----------

* Goldstein, Melvyn C. *The Snow Lion and the Dragon: China, Tibet, and the Dalai Lama.* Berkeley: University of California Press, 1997.

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | (en) Simla Accord (1914) – originaltekster fra den engelskspråklige Wikikilden |
**Alcina** er en fiktiv skikkelse som opptrer i det episke diktet *Orlando Furioso av Ludovico Ariosto.*

*Orlando furioso*
-----------------

Alcina er en av de tre søstre, som alle er feer. De to andre er Morgana og Logistilla. Av de tre er det bare den sistnevnte - Logistilla - som er en god fe. De tre søstrene holder til på en øy utenfor Herkules' søyler. 

Alcina ligner på mange måter trollkvinnen Circe i *Odysseen*, som forvandler de elskere hun ikke lenger er fornøyd med til dyr eller planter. Slik er det Alina forvandler Astolfo til myrte tidlig i *Orlando Furioso*. Men Ruggiero redder Astolfo (som også mottar hjelp av Logistilla). Men så blir han selv trollbundet av Alcina. Hun som egentlig er gammel, stygg og tannløs, klarer ved hjelp av sin magi å fremstå for Ruggiero som en ung og særdeles henrivende kvinne. 

Ruggiero klarer å flykte, med hjelp av trollkvinnen Melissa, som viser ham den onde fes sanne ansikt.

*Cinque Canti*
--------------

Alcina dukker opp igjen i *Cinque Canti*, der hun prøver å hevne den skam hun er blitt påført av Ruggiero og Astolfo og som Orlando påførte Morgana (i *Orlando inmamorato*). Den onde fe går så sammen med forræderen Gano mot Karl den store og hans rike.
Arealplanlegging
**Arealplanlegging** er en del av kommunenes planarbeid og foregår på flere ulike nivåer. På overordnet nivå ligger kommuneplanens arealdel, mens reguleringsplaner lages på detaljnivå, gjerne i forbindelse med utbyggingsprosjekter. 

På et mellomliggende nivå fungerer kommunedelplaner, som enten kan gjelde geografisk avgrensede deler av kommunen, eller bestemte temaer, f.eks. kulturminnevern. 

Arealplanleggingen styres etter plan- og bygningsloven.

I dag[*når?*] kan man studere arealplanlegging og by- og regionplanlegging i Norge ved Institutt for by- og regionplanlegging på Norges miljø- og biovitenskapelige universitet, Institutt for urbanisme og landskap ved Arkitektur- og designhøgskolen i Oslo og Institutt for byforming og planlegging ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet. I tillegg kan man studere byplanlegging ved Universitetet i Stavanger.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Spatial planning – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Planlegging etter plan- og bygningsloven, Miljøverndepartementet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** HDS **·** NKC
 |
**Krystyna Ostromęcka-Guryn** (født 12. mars 1948 i Bydgoszcz), polsk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 1968 i Mexico by. 

Ostromęcka vant en olympisk bronsemedalje i volleyball under OL 1968 i Mexico by. Hun var med på det polen laget som kom på tredjeplass i volleyballturneringen for damer bak Sovjetunionen og Japan. Åtte lag deltok, det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes én gang. Polen vant fem kamper og tapte to. Ostromęcka spilte fire kamper for Polen i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1968 Mexicos flagg Mexico by - Bronse Bronse i volleyball damer Polens flagg Polen

Eksterne lenker
---------------

* (en) Krystyna Ostromęcka – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Krystyna Ostromęcka – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Krystyna Ostromęcka – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Krystyna Ostromęcka – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (pl) Krystyna Ostromęcka – Polens olympiske komité Rediger på Wikidata
St. Aleksander Nevskij-katedralen i Łódź
**Den ortodokse St. Aleksander Nevskij-katedralen** (polsk *Cerkiew Archikatedralna p. w. św. Aleksandra Newskiego*) ligger ved Jan Kilińskis gate 56 i Łódź. Den ble reist til minne om det mislykkede 2. april-attentatet på Aleksander II av Russland i 1879.

Historie
--------

Katedralen innvendig
Byggingskomiteen ble opprettet den 6. april, og bestod av Łódź' største fabrikanter: Karol Scheibler, Juliusz Heinzel, Ludwik Meyer og Izrael Poznański. Mot slutten av året reiste byarkitekten Hilary Majewski til St. Petersburg for å la seg inspirere av byens arkitektur. I begynnelsen av 1880 ble byggingsplanen godkjent. Den 8. mai 1884 ble grunnsteinen lagt ned, og i juni samme år stod bygningen ferdig.

Form
----

Katedralen er bygd i russisk-bysantinsk stil. Den kan romme om lag 850 personer, og har et åttekantet grunnplan med fem apsider. Taket er formet som en kuppel. Det tettvokste tårnet i fasaden er avsluttet med et tak med fem småtårn (fra vestsiden), og er innvendig polykromert og prydet med rike formstøpninger. 

Kirkerommet preges av overdådig bysantinsk utsmykning med ornamenter, kapitéler og pilastrer. Ikonene kommer fra verkstedet til Vasilij Vasilev i St. Petersburg, mosaikkene ble derimot lagd av italieneren Patricci. Katedralen har dessuten vinduer med glassmalerier fra verkstedet til Adolph Seiler fra Wrocław. Ikonostasen ble utformet av den italienske mesteren Camilli fra St. Petersburg etter tegninger av Hilary Majewski. Den har tre dører og er utformet i eik.
Goethite på kvarts fra Restormel Royal Iron Mine (Trinity Mine), i Cornwall, England
**Goethitt** er et meget utbredt, brunlig jern-mineral. Det er kjemisk et jernhydroksid, α-FeOOH, med rombisk symmetri. Lepidokrokitt, γ-FeOOH, er et annet mineral med samme kjemiske sammensetning, men med en annen krystallstruktur (se polymorfi). Goethitt dannes for en stor del ved forvitring og oksidasjon av andre jernholdige mineraler. Det er en viktig bestanddel i brunjernstein (minettemalmer; jernoolitter) og i myrmalm, og forekommer dessuten i den «jernhatt» som ofte dannes i oksidasjonssonen over en jernmalm.

Jordaktige materialer, som oker, rust, limonitt og lateritt, inneholder goethitt i vekslende mengder, ofte tilblandet noe lepidokrokitt. Goethitt kan også opptre i mer velkrystallisert form som primært hydrotermalmineral, f.eks. i Oslofeltets kontaktforekomster.

Mineralet er oppkalt etter Johann Wolfgang von Goethe.

Referanser
----------

1. ↑  Store norske leksikon. Inge Bryhni. «Goethitt. (2009, 14. februar).». Besøkt 22. januar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Goethitt fra Hurdal, Digitaltmuseum

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN
 |
**Gogukcheon av Goguryeo** (født ?, død 197 ) var niende konge i det koreanske kongedømmet Goguryeo.

Bakgrunn
--------

Gogukcheon var andre sønn av den forrige kongen, Sindae. Hans eldre bror, Go Balgi (고발기), var opprinnelig kronprins, men det var Gogukcheon som fikk hoffets støtte.

I 180 giftet Gogukcheon seg med Lady U, datter av U So av Jena-bu, som også bidro til å konsolidere kongemakta. Lady U forble dronning etter hennes ektemanns død, gjennom sitt ekteskap med Gogukcheons bror og kommende konge, Sansang. I hans kongetid gav navnene til de fire mektigste regionale klanene (*bu*) navn til fire regioner i landet, mens opprør igangsatt av aristokratiet ble slått ned.

I 182 sendte Gogukcheon sin sønn, prins Gye-su, for å kjempe ned Han-dynastiets invasjon fra Liaodong. Gye-Su holdt angriperne unna, men det var først kongen selv som slo angriperne tilbake i 184. I 191 etablerte Gogukcheon et system for å velge statens embedsmenn. Resultatet ble at han oppdaget mange talenter over hele landet, den største av alle var trolig Eul Pa-So, som ble landets statsminister.

*Samguk Sagi* sier at Gogukcheon dro på jakt i 194 og ankom en landsby der folket sultet. Han gav noen av klærne og maten sin til lokalbefolkningen og fikk det for seg at dette var hans ansvar. Gogukcheon arbeidet for å bedre bøndenes stilling i kongedømmet. *Jindaebup* er et lånesystem etablert av Gogukcheon i 194. Systemet lot folk låne korn fra mars til juli for tilbakebetaling i oktober. Dette systemet brukt fram til kongedømmet Joseons tid som Hwangok.

Død og arvefølge
----------------

Gogukcheon ble etterfulgt av sin bror, Sansang. Gogukcheons posthumne navn er avledet fra hans gravsted, Gogukcheon-won (고국천원).

Referanser
----------

1. ↑  Korean dynasties *Lest 12. juni 2012*

Litteratur
----------

Yang, S.C. *The South and North Korean political systems: A comparative analysis.* (Rev. Ed.) Seoul: Hollym. ISBN 1-56591-105-9


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Sindae av Goguryeo** | **Konge av Goguryeo** (Huset Go)**(179–197)** | Etterfølger:**Sansang av Goguryeo** |

Eksterne lenker
---------------

* (en) Three-Kingdom Era: Koreans bring culture to Japan The Korea Times 25. november 2011

Portal: Korea
**Arne Gallis** (født 29. november 1908 i Andebu, død 1997), professor, dr. philos. var språkforsker (slaviske språk).

Arne Gallis ble dr. philos. i 1947. Han arbeidet som førstebibliotekar ved Universitetsbiblioteket i Oslo 1951–1957, ble dosent i slaviske språk ved Universitetet i Oslo 1957, professor samme sted fra 1967–1975. Han utga en rekke undersøkelser over slaviske språk, flere bibliografiske arbeider, f. eks. bind 4 av *Nynorsk bokliste* for tidsrommet 1926–1935 (utgitt 1942), *Jugoslavia-Norge, en bibliografi* (utgitt 1953) og *Slavistikkens historie i Norge* (utgitt 1982). Han oversatte flere bøker, blant annet Boris Pasternaks monumentale roman om Sovjetunionen, *Doktor Zhivago*, til norsk (utgitt 1958, samme år som Pasternak får Nobelprisen i litteratur).

Arne Gallis var redaktør for *Andebu bygdebok* (1975–1982) og skrev selvbiografien *Fra Vestfold til Balkan* (1991).

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Arne\_Gallis[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Andebu bygdebok

Eksterne lenker
---------------

* Om Arne Gallis i Norsk Oversetterleksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Venosa**, antikkens *Venusia*, er en by i den italienske provinsen Potenza, i regionen Basilicata. Venosa er en av hundre *communi* i Potenza, og den grenser mot kommunene Barile, Ginestra, Lavello, Maschito, Montemilone, Palazzo San Gervasio, Rapolla og Spinazzola.

Historie
--------

Ifølge legenden ble antikkens Venusia grunnlagt etter den trojanske krig og ble oppkalt etter gudinnen Venus for å blidgjøre henne etter at trojanerne var beseiret. Det finnes 600 000 år gamle arkeologiske rester i området, noe som tyder på langvarig bosetning og bebyggelse. Etter den tredje samnitiske krig ble byen erobret av romerne fra samniterne.

Romerne valgte å gjøre byen til koloni. Under den pyrriske krig valgte Venusia å forbli på Romas side, i motsetning til mange andre byer og folk. I 190 f.Kr. nådde den viktige via Appia byen. Byen valgte å delta på forbundsfellenes side i forbundsfellekrigen 91 f.Kr. - 88 f.Kr. Ettersom forbundsfellene tapte krigen ble byen en municipium for en periode inntil den 43 f.Kr. ble et område for veteranene innen det igjen ble en koloni.

I dag har Venosa ca 12 000 innbyggere og regnes som en av de 196 vakreste kommuner i Italia.

Bilder
------

* Slott av VenosaSlott av Venosa
* Santissima Trinità abbediSantissima Trinità abbedi
* Sant'Andrea katedralSant'Andrea katedral
* Hauteville familien gravHauteville familien grav
* Statue av HoratsStatue av Horats

Bemerkelsesverdige innbyggere
-----------------------------

* Horats - dikter
* Manfred - konge av Sicilia
* Carlo Gesualdo - komponist
* Giacomo Di Chirico - maler

Referanser
----------

1. ↑  «Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.
2. ↑  «Popolazione Residente al 1° Gennaio 2018». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Venosa – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Venosa – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Venosas offisielle nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Srđan Urošević** (født 30. april 1984 i Beograd) er en serbisk fotballspiller som spiller for den slovakiske klubben MSK Zilina. Han debuterte for Obilić i 2001 før han gikk videre til FK Bežanija i 2005 og FK Zemun i 2007. Urošević har også tidligere spilt for Hamarkameratene.

Hamarkameratene
---------------

Urošević var regnet som en av de mest lovende talentene i Serbia og ble hentet til Hamarklubben av sportssjef Lars Tjærnås fra den iranske klubben Esteghlal foran 2008–sesongen. Han regnes for å være en duellspiller med en utpreget fysisk spillestil, men i HamKam slet han med å få spilletid av trener Arne Erlandsen. 

Srđan Urošević og hans daværende albanske lagkamerat Sebino Plaku fikk for øvrig kritikk av talentspeider Tor-Kristian Karlsen i september 2008, hvor de samtidig ble stemplet som verstingsigneringer i Tippeligaen 2008. Urošević ble løslatt fra kontrakten sammen med flere andre spiller etter at klubben rykket ned til andredivisjon høsten 2009.

Referanser
----------

1. ↑  Hamar Arbeiderblad.no – Slakter Kamma-kjøp Arkivert 25. februar 2009 hos Wayback Machine. (Av Stein-Erik Stormoen – Publisert 5. september 2008, besøkt 4. april 2009)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Srđan Urošević – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Srđan Urošević – Soccerway Rediger på Wikidata

* (en) Srđan Urošević – FBref Rediger på Wikidata
* HamKam.no – Spillerens profil hos Hamarkameratene[*død lenke*]
**St. Andreaskatedralen**, fullt engelsk navn:  *Cathedral Church of St Andrew*, er den romersk-katolske katedralen i Dundee og hovedkirken for Dunkeld bispedømme innen Saint Andrews og Edinburgh erkebispedømme.

Den ligger i bydelen West End og har adresse i 150 Nethergate.

Katedralen ble tegnet av arkitekten George Mathewson i nygotisk stil og er viet til Skottlands skytshelgen, St. Andreas.

Katedralens fasade er bygget i nygotikk, tegnet av arkitekten George Mathewson og ble åpnet 7. august 1836.

Interiør
--------

Koret inkluderer høyalteret og stoler for katedralens kanniker ble lagt til senere ved å fjerne en bakveggene og ved å bygge på prestehuset bak. Dette fulgte til at alterområdet ligger høyere enn resten av katedralen. Katedralen er derfor noe vanlig i forhold til andre ved at gulvet skråner oppover fra inngangen og opp mot inngangen til koret.

Det er to sidealtere i katedralen, det ene er dedikert til Jesu hellige hjerte og det andre er dedikert til Jesu mor jomfru Maria. Som i alle katolske kirker har katedralen en korsvei på veggene. I vestibylen er det en statue av katedralens skytshelgen, den hellige Andreas. På baksiden av katedralen er det et dåpskapell som det er et presentasjon av Pietà ved siden av.

Referanser
----------

1. ↑  Omtale på bispedømmets nettsider Arkivert 2. april 2012 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Bispedømmets hjemmeside
Sveen mottok Krigskorset med sverd, Norges høyeste utmerkelse  Foto: KEN 
**Arne Frithjof Sveen** (født 25. februar 1919 i Hongkong, død 30. november 1980 i Asker) var en norsk offiser i Sjøforsvaret. Han er kjent for sin innsats under andre verdenskrig, da han ble dekorert med Krigskorset med to sverd, Norges høyeste utmerkelse.

Verdenskrigen
-------------

Da andre verdenskrig brøt ut gikk Sveen på Sjøkrigsskolen i Horten. Under okkupasjonen kom Sveen over til Storbritannia der han gikk inn i de norske marinestyrkene. Han gjennomgikk videre militær utdannelse i Storbritannia og Canada.

Fra mai til september 1941 tjenestegjorde han på patruljefartøyet «Kos» og var deretter en kort periode på det britiske orlogsskipet HMS «Excellent». I desember 1941 gikk han inn i det norske motortorpedobåtvåpenet, der han ble krigen ut, avbrutt av tjeneste om bord på jageren «Glaisdale» fra mai 1943 til februar 1944.

I løpet av sin tjeneste deltok Sveen i operasjoner mot tyskkontrollert skipsfart på norskekysten. Toktene medførte fiendtlige tap og ble vurdert som svært vellykkede. Sveen er kreditert med senkningen av et fiendtlig transportskip på 8 000 tonn og et eskortefartøy, samt påføring av skade på et annet eskortefartøy.

Etter krigen
------------

Etter krigen tjenestegjorde Sveen i Sjøforsvaret til han i 1946 gikk over i skipsfartsnæringen.

Utmerkelser
-----------

Etter forslag fra Sjøforsvarets overkommando ble det i statsråd 29. april 1949 besluttet å hedre Sveens krigsinnsats. Sveens innsats ble vurdert som så betydelig at han ble tildelt Krigskorset med to sverd. Han mottok også Deltagermedaljen og Haakon VIIs 70-årsmedalje. Av britene ble Sveen dekorert med Distinguished Service Cross med barre og han ble Mentioned in Despatches. Videre mottok han kampanjemedaljer.

Den 13. april 2014 avduket generalinspektøren for Sjøforsvaret en byste av Sveen utenfor Kysteskadrens hovedkvarter på Haakonsvern orlogsstasjon.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Utmerkelser

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Krigskorset med to sverd | Deltagermedaljen | Haakon VIIs 70-årsmedalje | Distinguished Service Cross |

 |

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  *Aftenposten*, 24. februar 1969, s. 5.
2. ↑  *Krigskorset og St. Olavsmedaljen med ekegren*, s. 189–190.

Portal: Andre verdenskrig
«Fram» har flere betydninger.
«**Fram**, eit Vikebla for Maalmenn og Bondevenne» var et ukeblad som ble grunnlagt av Olaus Fjørtoft i Kristiania som fortsettelse av det lille landsmålsbladet «Andvake», som igjen var en fortsettelse av ukebladet «Svein Urædd». Bladet begynte å utkomme 1. juli 1871, og redaktøren var anonym til 14. oktober. I denne perioden skrev Fjørtoft omtrent alt selv. Fra dette tidspunktet ble forlaget overtatt av en politisk og litterær klubb med navnet «F.», hvor Fjørtoft, som nå sto frem som redaktør, var den ledende kraft.

Fra nyttår 1872 utkom «Fram» som månedsskrift, redigert av Fjørtoft, O. Eng, L. Holst og H. J. Horst. Fra september til desember 1873, da bladet gikk inn, kom det igjen som ukeblad, redigert av Fjørtoft og Eng.

Kilder
------

* (da) Artikkelen bygger på det danske Salmonsens konversationsleksikon 2. utgave (1915–1930).

Eksterne lenker
---------------

* Fram i Christian Blangstrup, *Salmonsens Konversationsleksikon* (2. udgave, 1919)

  

Portal: Litteratur
**Frakteka** (**Storeka**) er den største båttypen med bakgrunn i den allsidige blekingsekan på sørlige Sverige med en lengde som varieres fra 33 til 45 fot. Frakteka som et transportfartøy for tungtransport var benyttet fram til 1970-tallet for diverse oppdrag langs den sørsvenske kysten mellom tettsteder og mindre byer.

Fraktekta
---------

Som en større variant av den vanlige blekingsekan hadde den også den samme grunnleggende konstruksjonen med sterkt fallende forstevn og akterstevn, et kort kjøl med størst dybde ved akterstevnen med et stort ror på akterspeilet. Forstevnen er tynn og høy, med et spring langs relingen, deretter utfallende sider over vannet forsterket med et antall spanter som lå tett langs innsiden av skroget.

Den har dekk forut og akterover som en *halvdekker* med et åpen lasterom midtskips. Som en fraktskute ment for transport av stein, grus og byggingsmateriale har fraktekta en kraftig konstruksjon. Øverst langs relingen er en ekstra bordgang som *skansebekledning* satt opp med fribord ved stevnene.

Fraktekan hadde bare en eneste mast med spriseil langt forut på fartøyet ved lasterommets forreste skott. Ved århundreskiftet fram til 1910-årene ble riggingen endret om til gaffelseil på masten som kan tas ned om man skulle under en bro. I 1930-årene og 1940-årene fikk fraktekerne innenbordsmotor montert i kahytten under akterdekket. I de siste tiårene mot 1970-tallet var fraktekerne motoriserte lasteskuter uten rigg eller seil for lokal tungtransport i den sørsvenske skjærgården.

Dens rolle som et transportfartøy som ikke stakk så dypt som dampfartøyer og havgående lastefartøyer, var viktig for oppbyggingen av tettstedene, byene og infrastrukturen langs kysten der det også var stenhuggerier flere steder. Den normale lasteevnen på en frakteka er på mellom 18 og 25 tonn.

Ingen av fraktekerne har blitt bevart for ettertiden, den siste som var oppmålte, er en frakteka fra Senoren i Karlskrona skjærgård, trolig bygget i 1940-årene. Den var 12,5 meter i lengde, 4,2 meter i bredde og 1,3 meter i dybde.

Se også
-------

* Blekingseka

Litteratur
----------

* Skanse, Peter *Båtar i Blekinge* 1983 ISBN 91-970570-0-2

Eksterne lenker
---------------

* Frakteka fra Senoren
**Simon Andreas Eriksen Thorvik** (født 11. juni 1862 i Torvikbukt på Nordmøre, død 19. juni 1950) var en norsk lærer, gårdbruker og lensmann.

Han var av bondeslekt og gikk Tromsø seminar. Han kom som 19-åring til Nesna, hvor han fikk sin første lærerstilling. I 1888 ble han også ansatt som herredskasserer i Nesna. Han ble også kasserer i Nesna sparebank, lensmannsbetjent og konstituert som lensmann. Han giftet seg i 1886 med Eilerine Zahl, datter av handelsmann, gårdbruker og ordfører Jacob Frederich Zahl på Handnesøya i Nesna. Eilerine stod for den lille bok- og papirhandelen de drev hjemme hos seg selv.

I 1902 ble Thorvik lensmann i Leka lensmannsdistrikt, som omfattet Leka og Gravvik sogn. Han bodde på lensmannsgården Skei på Leka, en eiendom på 500 dekar, hvorav 150 dekar dyrket mark, 70 dekar naturlig eng samt torvmyr. Thorvik påtok seg en rekke kommunale verv, blant annet som formann i skolestyret. I 1924 ble han etterfulgt i lensmannsstillingen av sin sønn Erik Thorvik, som i sin tur ble etterfulgt av sin sønn Sigmund Thorvik. Ved siden av lensmannsstillingen var S.A. Thorvik også oppsynsmann eller oppsynsbetjent for lofotfisket og sklinnafisket, og kasserer i Leka sparebank.

S.A. Thorvik ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull i 1932.

Referanser
----------

1. ↑   Slekt og Datas Gravminnebase, www.disnorge.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Jenssen, Øyvind (1998). *Nesna bygdebok. Bind 2: Nesna 1800–1920, fra prestegjeld til kommune*. Nesna kommune. s. 193 og 256. ISBN 82-994038-1-2.
3. 1 2  «Dødsfall». *Nord-Trøndelag og Inntrøndelagen*: 2. 20. juni 1950.
4. 1 2  Trøite, Rolf, Hauge, Nils og Schei, Odd (1989). *Jubileumsskrift Nord-Trøndelag lensmannslag 1889–1989*. Levanger. s. 80–81. ISBN 82-990942-6-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
5. ↑  Skappel, Simen (red.) (1918). *Eiendomsbesiddere i Norges landdistrikter*. Kristiania: Abels Kunstforlag. s. 105.
6. ↑  «Fortjenstmedaljen». *Adresseavisen*: 1. 24. desember 1932.