recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Wang Guangmei**  (kinesisk: 王光美; pinyin: *Wáng Guāngmĕi*; født 26. september 1921 i Tianjin i Kina, død 13. oktober 2006 i Beijing) var hustru av Folkerepublikken Kinas president Liu Shaoqi (president 1959-1968). 

Hun behersket fransk, engelsk og russisk. Hun hadde også en doktorgrad i fysikk fra det katolske Furen-universitetet i Beijing. Hun hadde også studert ved et protestantisk universitet. Etter doktorgraden i fysikk i 1945 begynte hun å undervise ved Furen-universitetet.

Hennes far var høy embedsmann og diplomat for Republikken Kina. Wang Guangmei var oversetter og var med i forsøkene på å megle mellom Chiang Kai-shek og Mao Zedong etter annen verdenskrig. Disse meglingsforsøkene ble ledet av den amerikanske generalen George Marshall, og mange av amerikanerne som var med på forhandlingsprosjektet, beundret henne. Dette skulle senere spille en rolle da hun ble anklaget for å være amerikansk spion.

I 1966 var Wang aktivt med under utbruddet av kulturrevolusjonen i den gruppen som sto bak utrenskningene i partilederskapet ved Tsinghuauniversitetet i Beijing. Men i 1967 ble Wang og president Liu Shaoqi selv grepet av rødegardistene. Wang ble offentlig ydmyket under ledelse av den 20 år gamle rødegardistlederen Kuai Dafu, og tvunget av rødegardister til å bære et halsskjede av pingpongballer. Hun ble satt i husarrest og senere fengslet i Qincheng-fengselet. President Liu Shaoqi ble utsatt for brutal behandling og døde i Kaifeng i 1969. 

Deres fire barn ble også brutalt behandlet. 

Wang Guangmei ble løslatt i 1979, og kort etter ble Liu Shaoqi rehabilitert og Wang fikk en skadeserstatning for sine lidelser under kulturrevolusjonen. I 1982 var Wang et vitne for aktoratet mot Jiang Qing under rettssaken mot «firerbanden». 

Senere ble Wang valgt til fast medlem av Politbyrået. Hun grunnla «Prosjekt Håp», som skulle assistere de fattige over hele Kina. Wang auksjonerte bort to verdifulle antikke kar som hun hadde arvet etter sin mor, gjenstander fra Qing- og Song-dynastiene, og donerte pengene til arbeidet for de fattige.

Hun ble begravet på Babaoshan revolusjonære gravlund.

Bibliografi
-----------

* Tsai Qin: *Daughter of Shanghai*, New York, St. Martin's, 1988
* Ō Kōbi 王光美, Ryū Gen 劉源: *Kesarata kokkashuseki Ryū Shōki* 消された国家主席劉少奇 (*Nihon hōsō shuppan kyōkai* 日本放送出版協会 2002).
* Lowell Dittmer: *Liu Shaoqi and the Chinese Cultural Revolution* (M.E. Sharpe 1998); ISBN 1-56324-951-0.
* Harrison E. Salisbury: *The New Emperors* ISBN 0-380-72025-6

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 27. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.nytimes.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Wang Guangmei hos China Vitae Rediger på Wikidata
* (en) "Wang Guangmei, 85, Dies; Former First Lady of China", The New York Times, October 17, 2006
* (en) Wang Guangmei i China Digital Times
* (en) Wang Guangmei i Guardian Unlimited

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL
 |
**Maximiliane Euphrosine von La Roche** (1756–1793) var datter av hoffråd Georg Michael von La Roche og suksessforfatteren Sophie von La Roche.

Som ung jente var den vakre Maximiliane et omsvermet midpunkt i morens litterære salong ved Koblenz. Johann Wolfgang von Goethe forelsket seg hodestups i henne, men 9. januar 1774, 17 år gammel, giftet hun seg med Peter Anton Brentano, en 21 år eldre italiener som var en av de mest framgangsrike kjøpmennene i Frankfurt. Mellom 1775 og 1793 fødte hun tolv barn, deriblant forfatterne Bettina von Arnim og Clemens Brentano. Maximiliane døde få måneder etter at hun fødte sitt tolvte barn.

Med romanfiguren «Lotte» i *Die Leiden des jungen Werthers* reiste Goethe et kombinert litterært minnesmerke over Maximiliane von La Roche og Charlotte Buff, en annen av Goethes flammer. Både La Roches svarte øyne og ektemannens sjalusi overfor Goethe er beskrevet i romanen.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 11. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Genealogics[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* «Maximiliane von La Roche», cbuecherkiste.de, *Die neue Bücherkiste*

Eksterne lenker
---------------

* (de) Maximiliane von La Roche i *Deutsche Biographie*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
*Lovende snø*, Det nasjonale palassmuseum
**Wang E** (forenklet kinesisk: 王谔; tradisjonell kinesisk: 王諤; pinyin: Wáng È; Wade-Giles: **Wang E**; født 1465?, død 1545), var en keiserlig landskapsmaler under Ming-dynastiet.

Wang E, stilnavn 'Tingzhi' (廷直), var født i Fenghua, Zhejiang. Han studerte under Xiao Feng og tjente seinere Hongzhi-keiseren. Keiseren priste ham som Ma Yuan av sin tid (今之馬遠). Blant malerienes hans malerier som kan definitivt dateres var to gitt til japanske utsendinger. Han trakk seg seinere tilbake for å undervise og døde 80 år gammel.

Referanser
----------

1. ↑  «Wang E Brief Biography». Arkivert fra originalen 22. juli 2011. Besøkt 5. mars 2010.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 22. juli 2011. Besøkt 14. mars 2011.
2. ↑  1492: Art in the Age of Exploration av Jay A. Levenson s 437-8

Eksterne lenker
---------------

* (en) Wang E – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
***Mimanomma*** er en slekt av biller som hører til familien kortvinger.

Utseende
--------

Disse billene etterligner maurene de lever sammen med. Denne arten har utviklet et nokså ekstremt utseende og er ikke lett å kjenne igjen som en bille. Hodet er tre-fire ganger så langt som bredt med små fasettøyne som sitter foran på hodet. Antennene er kortere enn hodet, det innerste leddet er langt og kølleformet slik at antennen blir noe knebøyd. Pronotum er sylindrisk, langt og smalt, sett ovenfra formet omtrent som hodet. Et uvanlig trekk er at de to bakerste ryggplatene på thorax (meso- og metanotum) ikke er dekket av pronotum, men danner to frittliggende, lange og smale ledd bak dette. På den måten eterligner den maurenes "stilk" (*petiolus*). Dekk- og flygevinger mangler fullstendig. På bakkroppen er de to innerste leddene smale (og blir dermed en del av "stilken", tilsvarende maurenes *propodeum*, de bakerste leddene danner et ovalt, litt flatt asvnitt tilsvarende maurenes *gaster*. Dette er det bredeste kroppsavsnittet. Billen er 3-4 millimeter lang, rødbrun med spredte, hvite hår på den ovale delen av bakkroppen, fint og jevnt punktert.

Levevis
-------

Arten lever sammen med hærmaur i slekten *Dorylus*. Den etterligner maurene.

Utbredelse
----------

Arten er beskrevet fra Kamerun og er også kjent fra Zambia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, **Coleoptera**
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien åtsel- og rovbiller, **Staphylinoidea**
			* Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
				+ Underfamilien **småkortvinger, Aleocharinae**
					- Stammen **Mimanommatini** Wasmann, 1912
						* Understammen Mimanommatina
							+ Slekten ***Mimanomma*** Wasmann, 1912
								- *Mimanomma spectrum* Wasmann, 1912

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 12. november 2020. Besøkt 12. november 2020.
2. ↑  Wasmann, E. 1912. *Mimanomma spectrum*, ein neuer Dorylinengast des extremsten Mimikrytypus. *Zoologischer anzeiger* 39 (13/14): 473–481.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Mimanomma* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Mimanomma* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
***Den hemmelighetsfulle øya*** (originaltittel: *L'Île mystérieuse*) er en roman av Jules Verne, utgitt i 1874. Den opprinnelige utgaven, utgitt av Hetzel, inneholder flere illustrasjoner av Jules Férat. Romanen er en oppfølger til Vernes berømte *En verdensomseiling under havet* og *Kaptein Grants barn*.

Boken forteller om eventyrene til fem amerikanere som havner på en uoppdaget øy i Stillehavet. De har under den amerikanske borgerkrigen rømt fra det beleirede Richmond i luftballong, men en storm har brakt dem helt til øya. Som flere andre av Vernes bøker, er også denne langt på veien en dramatisert lærebok i teknikk og naturfag. De fem skipbrudne greier ikke bare å tenne ild, de produserer keramikk, murstein, sprengstoff, jern og såpe. De bygger også telegraf og en sjødyktig båt.

De skipbrudne har imidlertid en skjult velgjører på øya, Kaptein Nemo, som har seilt sin Nautilus til dets siste havn inne i øyas sovende vulkan, hjelper dem på flere måter. Boken avsluttes med at de skipbrudne finner Nemo på hans dødsleie. Kort etter går øya til grunne da vulkanen våkner til live, men skipbrudne reddes av skipet *Duncan* fra Kaptein Grants barn.

Boken har vært utgangspunkt for flere filmer og gikk også på NRK som TV-serie på begynnelsen av 70-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  The Mysterious Island, novel by Verne i britannica.com

Eksterne lenker
---------------

* (en) The Mysterious Island – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
Monument over Wilhelm von Humboldt utenfor Humboldt-universitetet
**Den humboldtske universitetsmodellen** eller **det humboldske dannelsesideal** (*Humboldtisches Bildungsideal*) er en betegnelse på en rekke ideer om hvordan et universitet bør være, som tilskrives den prøyssiske politikeren Wilhelm von Humboldt og knyttes til Humboldt-universitetet i Berlin, som ble grunnlagt i 1810. Humboldts universitetsmodell må ses i sammenheng med en rekke innovative reformer som ble gjennomført i Preussen i tiden rundt Napoleonskrigene. Humboldts prinsipper har fått stor betydning ikke bare i vesten, men i hele verden, gjennom at de fleste moderne universiteter er basert på disse prinsippene i større eller mindre grad.

Humboldt mente at forskningen skal være fri og uavhengig, at undervisningen skal være forskningsbasert, at studiene skal preges av et humanistisk dannelsesideal, at vitenskapen skal være enhetlig, og at det skal være nær kontakt mellom lærer og student.

Disse prinsippene, særlig ideen om det forskningsbaserte universitetet, fikk et raskt gjennomslag både i Tyskland og utenfor landets grenser. Amerikanske universiteter som Harvard University tok også tidlig en rekke av prinsippene til seg, og i løpet av det 20. århundre har dette blitt anerkjente prinsipper i det meste av verden.

Humboldts universitetsmodell opplevde en fornyet interesse og ble aktivt diskutert i universitetsdebatt både i Norge og internasjonalt på 1960-tallet. Jürgen Habermas var en aktiv formidler av Humboldts ideer, mens i Norge tok bl.a. Hans Skjervheim opp tråden.

Eksterne lenker
---------------

* Nettside *Akademische Blätter* (tysk)
Det hvite fabrikk sett fra Piotrkowska-gaten
**Den hvite fabrikk** (polsk *Biała Fabryka*) er navnet på Ludwik Geyers bygning ved Piotrkowska-gaten 282 i Łódź.

Fabrikken er et kompleks av klassisistiske bygninger og en av de eldste severdigheter innen industriell arkitektur i Polen. Den ble bygd i årene 1835–1837 av Ludwik Geyer. Komplekset huset blant annet Łódź’ første mekaniske spinneri og veveri så vel som byens første pipe, og var i sin tid en av de mest moderne fabrikkene i Europa. Den var en selvtilstrekkelig bedrift som kunne drive alle trinn i bomullsproduksjonen. Den hadde ved siden av spinneriet og veveriet også et trykkeri og fargeri. 

Geyer kjøpte fabrikkmaskinene hos datidens fremste produsent, brødrene Cockerill i Belgia. Blant disse var Polen og Russlands første dampmaskin, som ble tatt i bruk i 1839. 

Fabrikken har tre etasjer, og formen er inspirert av engelske fabrikkbygninger fra epoken. Den er gipset og malt hvit, i motsetning til de fleste andre fabrikker i Łódź, som er etterlatt i rød murstein. I dag huser bygningen Det sentrale tekstilmuseum.

Eksterne lenker
---------------

* Tekstilmuseets hjemmeside
**Edmund Arrowsmith** (født **Brian Arrowsmith** 1585, henrettet 28. august 1628) var en jesuittprest som virket i England etter reformasjonen. Han ble avslørt og henrettet, og regnes som helgen i Den katolske kirke.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han ble født i Haydock i Lancashire (nå i Stor-Manchester). Foreldrene var Margaret Gerard og Robert Arrowsmith. Faren var selveiende bonde. Begge foreldrene hadde vært fengslet fordi de var *recusanter*, det vil si katolikker som nektet å gå til anglikanske gudstjenester. 

Da han ble fermet tok han navnet Edmund, som han siden fortsatte å bruke. Han fikk sin utdannelse først av en eldre prest, og fra 1605 på det engelske kollegiet i Douai i Flandern.

### Prest

I 1612 ble han presteviet, og året etter reiste han hjem til Lancashire. Han ble kjent som en fryktløs prest som trosset forbudet mot katolsk religionsutøvelse.

I 1622 ble han arrestert og forhørt av biskopen av Chester. Han ble så løslatt, noe som antagelig skyldes at kong Jakob I forsøkte å få sin sønn gift med en spansk prinsesse, noe som kunne bli vanskelig dersom han forfulgte katolikker. 

En tid senere sluttet han seg til jesuittene i deres novisiat i Clerkenwell, London. I 1628 refset han en mann, bare kjent som Holden i kildene, som levde i et i katolsk forstand incestuøst ekteskap. Holden angav ham til myndighetene, og han ble igjen arrestert. Denne gang ble han tiltalt for å være seminarprest utdannet i utlandet for tjeneste i England, noe som var regnet som høyforræderi og dermed belagt med dødsstraff. Han ble funnet skyldig og dømt til døden. Han ble så lagt i lenker i to dager, og man fristet ham med løslatelse dersom han frasa seg sin katolske tro. John Southworth, som satt fengslet sammen med ham, hørte hans siste skriftemål. 

28. august 1628 ble han henrettet ved hengning, trekking og kvartering i Lancaster. Hans siste ord skal ha vært «Bone Jesu», «gode Jesus» på latin. Det er bevart et samtidig portrett av ham, og i St. Oswalds kirke i Ashton-in-Makerfield nær Wigan er den ene hånden hans bevart. Det finnes historier om mirakuløse helbredelser i forbindelse med dette relikviet. 

Pav Pius XI saligkåret ham i 1929, og Paul VI helligkåret ham som en av De førti martyrer fra England og Wales den 25. oktober 1970. Han hadde tidligere minnedag på dødsdagen, men den feires nå sammen med de andre martyrene den 25. oktober.

Litteratur
----------

* Joseph Spillmann: *Geschichte der Katholikenverfolgung in England von 1535 bis 1681*, Band 4, S. 212–223, Herder Verlag, Freiburg, 1905



|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF
 |
***Dvenadtsat mesjatsev*** (originaltittel: *Двенадцать месяцев*) er en sovjetisk film fra 1973 regissert av Anatolij Granik.

Handling
--------

En ung vakker foreldreløs jente bor sammen med sin lite vennlige stemor, som behandler jenta som en tjener. Jenta har også en bortskjemt, tåpelig ste-søster. De to sender henne for å samle ved på nyttårsaften. Men i skogen oppdager jenta merkelige ting: dyr begynner å kommunisere, og leke sammen, som mennesker. En eldre soldat, som jenta blir venn med i skogen, forteller henne at på nyttårsdagen kan mirakler skje. I mellomtiden får dronningen av landet de bor i, en egoistisk tenåring, en av hennes ville påfunn: hun ønsker seg en hel kurv med ferske snøklokker som nyttårsgave. Den personen som kommer med en slik gave, blir lovet en kurv fylt med gull.

Stemoren og ste-søsteren, besatt av tanken på gull, bryr seg ikke spesielt om at snøklokker ikke kommer til å blomstre før til våren. De bestemmer seg for å sende ste-datteren for å lete etter blomstene. Så hun blir sendt ut i skogen igjen, for å se etter blomster. Jenta gir naturlig nok opp etter en liten stund, og hun forbereder seg på å dø i frosten. Men hun kommer tilfeldigvis over et bål tent av tolv personer. Hun ber om tillatelse til å varme seg ved bålet deres. De oppdager hennes umulige oppgave, og bestemmer seg for å hjelpe henne. De bruker kreftene deres for å produsere snøklokker.

Jenta får også en magisk ring, som hun kan bruke for å kontakte dem igjen når hun er i trøbbel. men de forbyr henne strengt å fortelle noen om at hun har møtt dem. Jenta kommer glad og fornøyd hjem. Alt ser ut til å være bra, men hennes misunnelige ste-søster stjeler den magiske ringen hennes mens jenta sover. I tillegg krever dronningen å få vite nøyaktig hvor snøklokkene ble oppdaget.

Skuespillere
------------

* Natalya Popova
* Liana Zhvaniya
* Nikolay Volkov
* Marina Maltseva.
* Tatiyana Pelttser.
* Lev Lemke.
* Konstantin Adashevskiy.
* Leonid Kuravlyov som e soldat

Referanser
----------

1. ↑  Чем запомнилась актриса Наталья Попова?
2. ↑  ДВЕНАДЦАТЬ МЕСЯЦЕВ (1972)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Dvenadtsat mesjatsev* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Dvenadtsat mesjatsev* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Dvenadtsat mesjatsev* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
«Halleluja» har flere betydninger.
**Halleluja** er en språklig interjeksjon. En teori går ut på at opphavet er hebraisk (**הַלְּלוּיָהּ**) – av **הַלְּלוּ** (*halelu*, imperativ av *hillel*, å lovprise) og **יָהּ** (Jah) – altså «lovpris Jah(ve)» eller «lovpris Herren». Det brukes som et religiøst ladet gledesrop. I israelittisk liturgi er det menighetens svar-rop under tempelgudstjenesten.

Ordet er ofte brukt av både jøder og kristne, og finnes blant annet i salmene, blant de såkalte hymnene, i det gamle testamentet. Jødene fremførte sitt «hallel» ved påske- og tabernakelfestene. Salme 146-150 kalles «det store hallel». I det nye testamentet har halleluja mer preg av seierssang.

I Den katolske kirke
--------------------

I Den katolske kirke brukes ordet i forbindelse med lesningen av Evangeliet under ordets liturgi, ved at lesningen forutgås av et trefoldig halleluja og et hallelujavers. I fastetiden bruker man ikke ordet *halleluja*, da det er et gledesrop som ikke passer i denne perioden. Ved påskevigilien tas det igjen i bruk, gjerne i en spesielt høytidelig form.

I karismatiske kirker
---------------------

I karismatiske kirker blir ordet ofte brukt som et spontant gledesrop under en gudstjeneste, eller under bønnemøter.

Referanser
----------

1. 1 2  *Illustrert norsk Bibel-leksikon*. Oslo: Illustrert bibel-leksikon. 1965.
2. ↑  *Gyldendals ett-binds leksikon*. Oslo: Gyldendal. 1958.
3. 1 2  *Faktum leksikon*. Oslo: Faktum. 1994. ISBN 8254002142.
4. ↑  Dahl, Tor Edvin (1978). *Fra seier til nederlag: pinsebevegelsen i Norge*. Oslo: Land og Kirke. ISBN 8205112770.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** NKC
 |
***Dva kapitana*** (originaltittel: *Два капитана*) er en sovjetisk film fra 1955, regissert av Vladimir Vengerov.

Handling
--------

Sanja Grigorjev fra Petrograd får tak i en veske fra en elv, som har tilhørt en postmann som har druknet. Brevene var våte og adressene på konvoluttene kan ikke lenger forstås, så brevene blir et interessant lesestoff for historiens hovedperson. Ett av brevene, skrevet av en sjømann, gjør så stort inntrykk på Sanja at han husker dette brevet utenat. Sanja drømmer om å få en mulighet til å komme seg vekk fra der han vokste opp, og ønsker å reise til fjerne land. Læreren Ivan forsøker å hjelpe Sanja, og sørger for at han får en plass ved en skole. Sanja blir snart venn med Katja Tatarinova, datteren til den avdøde kaptein Ivan Lvovich Tatarinov - som også er niesen til rektoren ved skolen. 

Sanja oppdager snart at brevet han hadde funnet i postmannens veske fra en sjømann, egentlig kom fra Ivan Lvovisj og var til Ivans niese. Etter å ha blitt uteksaminert fra skolen, begynner Sanja som pilot - og gifter seg med Katja. Men når andre verdenskrig bryter lys, blir Sanja snart sendt til fronten. Samtidig oppdager han endelig den forvunnede ekspedisjonen som kaptein Tatarinov hadde vært med på mange år tidligere. I mellomtiden har Sanja problemer med å finne igjen Katja som hadde forsvunnet under den tyske beleiringen av Leningrad.

Skuespillere
------------

* Aleksandr Mikhajlov som Sanja Grigorjev
* Olga Zabotkina som Katja Tatarinova
* Anatolij Adoskin som Valja Zhukov
* Jevgenij Lebedev som Romasjov
* Borja Beljajev

Referanser
----------

1. ↑  Первый международный кинофестиваль "Западные ворота" пройдет в Пскове
2. ↑  Два капитана

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Dva kapitana* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Dva kapitana* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Dva kapitana* på AllMovie Rediger på Wikidata
**Edmund Faustyn Biernacki** (født 19. desember 1866 i Opoczno, død 29. desember 1911 i Lviv) var en polsk lege som først oppdaget sammenhengen mellom blodlegemers senkningshastighet og kroppens generelle helsetilstand. Denne metoden, kjent som Biernackireaksjonen eller SR (senkningsreaksjon), er en av de mest grunnleggende diagnostiske undersøkelser, og gjennomføres på laboratorier over hele verden.

Biernacki fullførte medisinstudiet ved universitetet i Warszawa i 1889, hvor han også tok sin doktorgrad. Fra 1902 bodde han i Lviv, og ble der i 1907 professor ved universitetet. Biernacki arbeidet innen felt som metabolisme, ernæring eller nevrologi (Biernackisyndromet), men han er mest kjent for sitt arbeid innen hematologien, da han i 1897 var den første til å oppdage og utnytte sammenhengen mellom senkningshastigheten til erytrocytter (erytrocyttsedimenteringshastigheten) og menneskekroppens helsetilstand som metode i medisinsk diagnostikk. Senkningshastigheten er hastigheten til blodlegemer som synker til bunns i en beholder når koagulering forhindres. Senkningshastigheten påvirkes av en rekke sykdommer (især betennelser og svulstsykdommer), og kan av den grunn bidra til å stille diagnoser.

Referanser
----------

1. ↑   Sejm-Wielki.pl profil-ID psb.1343.1[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** NKC
 |
**Edmond Louis Alexis Dubois de Crancé** (født 14. oktober 1747 i Charleville, Ardennes, Frankrike, død 28. juni 1814 i Rethel) var en fransk soldat og politiker. 

Han hadde en militær karriere før han ved starten av den franske revolusjonen i 1789, ble valgt inn i politikken. Han satt i den konstituerende forsamlingen hvor han støttet flere militære reformer. Han var innsatt som president mellom 21. februar 1793 og 7. mars 1793 under den første franske republikk. 

I hans rapport, presentert for forsamlingen, 12. desember 1789, var han en av de første til å fremme ideen om verneplikt men denne ideen ble ikke vedtatt av resten av forsamlingen. Han lyktes i midlertidig med å sikre nasjonalforsamlingens stemme om at alle afrikanske slaver som berørte fransk jord skulle settes fri fra fangenskap.

Referanser
----------

1. 1 2   Roglo, Roglo person ID p=edmond+louis;n=dubois+de+crance, oppført som Edmond Louis Dubois de Crancé[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Sycomore, oppført som Edmond, Louis, Alexis Dubois-Crancé, Sycomore-ID 12255, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**West Riding of Yorkshire** er en av de tre historiske delene av Yorkshire i England. Fra 1889 til 1974 var det et administrativt grevskap, offisielt kjent som **County of York, West Riding**. Stattholderområdet inkluderte da City of York, og ble kalt *West Riding of the County of York, and the City and County of the City of York*. 

Området dekket omtrent det som har blitt West Yorkshire, South Yorkshire, Craven, Harrogate og Selby i North Yorkshire samt noen mindre deler av Lancashire, Stor-Manchester og East Riding of Yorkshire.

Gammel inndeling
----------------

West Riding hadde et areal på 7169 km² og strakk seg til Sheffield i sør til Sedbergh i nord, og fra Slaidburn i vest til Adlingfleet i øst. 

Mens de fleste engelske grevskap ble inndelt i *hundreds* eller *wapentakes* var Yorkshire så stort at det først ble inndelt i *thrydings*, fra norrønt *þriðing*, «tredjedel». Dette ordet ble forvansket til *riding*. I tillegg til North, East og West Ridings var City of York, definert som området innenfor bymurene, en egen enhet. Hver thryding ble så delt inn i wapentakes.

Grevskapet
----------

Grevskapet ble opprettet i 1889 gjennom *Local Government Act 1888*, og dekket det historiske området med unntak av noen større byområder som ble grevskapsdistrikter. Det var opprinnelig fire av disse: Bradford, Leeds, Halifax og Sheffield. City of York var et grevskapsdistrikt, men ble inkludert i stattholderområdet og i folketellingsområdet. Etterhvert ble det flere grevskapsdistrikter: Rotherham i 1902, Barnsley og Dewsbury i 1913, Wakefield i 1915 og Doncaster i 1927. De eksisterende grevskapsdistriktenes grenser ble også utvidet. 

Fra 1898 var Wakefield administrasjonssenter for grevskapet, og dette ble tatt over av West Yorkshires grevskapsråd i 1974. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Sagveien** (1-23G, 8-36) er en gate i bydel Sagene i Oslo som går parallelt med Maridalsveien sør for Ring 2, via Beierbrua og videre til Maridalsveien nærmere Waldemar Thranes gate.

Sagveien er et gammelt veinavn etter sagbrukvirksomheten ved Akerselva.

Langs gaten
-----------

### Sagveien 8

Oslo Museums museumsleilighet i Sagveien 8 er en treetasjers tømmerbygning med grunnflate 18 x 8 meter fra 1848 som Oslo Byes Vel eier. Gården ble bygget som arbeiderboliger for Graahs spinneri og kalles *Brænna*. Her er en 21 kvadratmeter leilighet innredet slik den kan ha vært rundt 1920, hvor Arbeidermuseet tilbyr omvisninger.

* Sagveien 8, fra gaten Foto: Helge HøifødtSagveien 8, fra gaten Foto: Helge Høifødt
* Sagveien 8, gårdsrom Foto: Helge HøifødtSagveien 8, gårdsrom Foto: Helge Høifødt

### Sagveien 21 & 23

Sagveien 21 ble oppført i 1860 og var tegnet av Oluf Roll. Bygningnen huset Graahs spinneri som var Norges fjerde tekstilbedrift og ble etterhvert slått sammen med nabobedriften Hjula Væverier i Sagveien 23 som ble oppført i 1854.

* Sagveien 21, Graahs spinneriSagveien 21, Graahs spinneri
* Sagveien 23, Hjula VæverierSagveien 23, Hjula Væverier

### Sagveien 28

Apotekergården i Sagveien 28 som ligger ut mot den brosteinslagte plassen ved Beierbrua, ble bygget i 1869/70 og huser idag Arbeidermuseet som viser industri- og arbeiderhistorie fra områdene langs Akerselva.

Referanser
----------

1. ↑  «Oslo kommune – Bydelsoversikt (S)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 7. november 2015.
2. ↑  Knut Are Tvedt, red. (2000). *Oslo byleksikon* (4 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 57. ISBN 82-573-0815-3.
3. 1 2  *Sagene bevaringsområde*, omtale av Sagveien 28, uten sidetall

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Skuddspiss hos sagtang Fucus serratus som viser orange hannlig reseptakkel med konseptakler (groper) som inneholder sædceller Foto: Magne Flåten 
Skuddspiss hos sagtang Fucus serratus som viser sterile konseptakler som inneholder hvite hår, ikke egg- eller sædceller Foto: Magne Flåten 
**Sagtang** (*Fucus serratus*) er en brunalge. Den gjenkjennes lett ved at den har en grovt sagtakket kant. Den vokser fra et skiveformet feste, har tydelig midtribbe og deler seg gjentatt i to, med flate brede grener. Grenene er smalere på steder med mye bølger.

Sagtangen har ikke luftblærer, men det at den er oppsvulmet på enden gjør at det er lett å tro det. Oppsvulmingen er egentlig bare en oppsamling av væske som skal hindre sagtangen fra uttørking. Om høsten utvikles flate reseptakler i noen av skuddspissene. Det er adskilte hunn- og hannplanter (særbu). Hannlige reseptakler blir oransjegule som modne, mens de hunlige er gulgrønne. Etter den fertile perioden om vinteren og våren, kastes reseptaklene av. Om våren kan man også se sterile konseptakler (hulrom i bladspissene), som bare produserer fargeløse hår.

Sagtang vokser nedenfor blæretangbeltet, men sjelden lavere enn 6 meter. Den måler 30-60 cm og er vanlig langs hele norskekysten. Det er blitt brukt til
tangmel i det som dyrene spiser

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sagtang* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Sagtang* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Sagtang* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Sagtang* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Sagtang* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Sagtang* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Sagtang* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Fucus serratus* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Fucus serratus* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Fucus serratus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
**West Point Island** (tidligere navn: *Albatross Island*, spansk: *Isla Remolinos*) er en av Falklandsøyene, beliggende nordvest for Vest-Falkland. Den er om lag seks kilometer lang og maksimalt fire kilometer på det bredeste. På vestkysten reiser klippene seg opp mot 350 meter, mens det på østkysten finnes en liten bosetning som driver sauehold. Ved bosetningen er det anlagt en 640 meter lang flystripe, men den er dårlig vedlikeholdt og sjelden i bruk. I november 2006 havarerte en Britten-Norman Islander fra FIGAS under landing på West Point Island.

Svartbrynalbatrosser på West Point Island.
I likhet med mange andre steder på Falklandsøyene, var West Point Island på begynnelsen av 1800-tallet et populært sted for fangst av sel og pingviner for utvinning av olje. I 1860-årene ble det etablert en sauefarm på øya, og den drives fremdeles av samme slekt.

Dyrelivet på West Point Island omfatter blant annet klippehopperpingviner, magellanpingviner, svartbrynalbatrosser og commersondelfiner.

Referanser
----------

1. ↑  Falkland Islands Important Bird Areas Arkivert 10. juli 2011 hos Wayback Machine. Falklands Conservation
2. ↑  West Point Island You Travel
3. ↑  «Falklands: Damages to Islander Bravo India Listed»[*død lenke*] Falkland Islands News Network, 22. november 2006
4. ↑  Wigglesworth, Angela (1992): *Falkland People*. Pub. Peter Owen. ISBN 0-7206-0850-3

Eksterne lenker
---------------

* (en) West Point Island – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Camel** er et varemerke for sigaretter som ble introdusert sommeren 1913 av det amerikanske tobakksselskapet R.J. Reynolds Tobacco som en av de første, ferdigrullede sigarettene. Pakkene er forsynt med et bilde av en dromedar. De fleste variantene inneholder tyrkisk og Virginiatobakk og gjennom årene er det varianten uten filter i myk pakning i regulær størrelse som er mest kjent og mest kjøpt. 

I Norge markedsførte Imperial Tobacco merket, men i begynnelsen av 2008 tok Conrad Langaard AS over. På det norske markedet finnes kun Camel Blue og Camel Filters. På verdensbasis finnes nesten utallige varianter av merket. 

I og med reklameforbudet mot tobakk i mange land, er det blitt lansert spin-off-produkter som sko og støvler, noe man kan reklamere for. Fottøy er også nærliggende til slagordet som er brukt gjennom alle år: «I'd walk a mile for a Camel!» (*Jeg ville gått en mile for en Camel*)

Sigarettenes innhold
--------------------

I en studie i 1977 ble det funnet 27 mg tjære og 1,6 mg nikotin i hver Camel Plain-sigarett. Dette var det femte høyeste innholdet av tjære og det niende høyeste innholdet av nikotin i testen som dekket 28 sigarettmerker som var tilgjengelig på det norske markedet.
Nå er nikotin innholdet på 0,7mg.

Referanser
----------

1. ↑  VG, 8. juni 1977, side 37. (Atekst: SA MYE TJÆRE får du i deg!)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Camel (cigarette) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Camel Cigarettes packs Fra Encyclopedia av Sigaretter
* Galleri

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
På **Wembley Stadium** i London, England ble det i mai 1961, noen uker etter at Tottenham Hotspur hadde slått Leicester City i FA-cupfinalen, bygd en 150 fot (45,7 meter) høy hoppbakke på den ene kortsiden. 31. mai og 1. juni ble det arrangert hopprenn der med 40 deltakere fra ni land, deriblant Storbritannia. Veikko Kankkonen (Finland) vant hopprennet, mens Torgeir Brandtzæg (Norge) gjorde det lengste hoppet med 113 fot (34,5 meter).

Hoppbakken med størrelse K30 besto av et aluminiumsskjelett dekket med treplanker. Unnarennet og sletta (fotballbanen) ble dekket med høy, og isblokker fraktet fra Norge ble pulverisert til snø som underlag i unnarennet. I ovarennet ble det brukt et plastmateriale som underlag.

Bakgrunn: Oppvisningsrenn i Amerika og Europa
---------------------------------------------

Fra rundt 1930 til midt på 1960-tallet ble det arrangert oppvisningshopprenn i spesialbygde hoppbakker i flere store byer. Det var særlig populært i USA og Canada, der det ble bygd hoppbakker og holdt oppvisning i flere store idrettsarenaer i byer som Los Angeles, San Francisco, Chicago og Vancouver. I 1937 hoppet blant annet norske Johanne Kolstad, Anton Lekang og Ella Guldbrandsen innendørs i Madison Square Garden i New York.

I noe mindre skala ble det også arrangert oppvisningsrenn i Europa. I 1950 og 1951 ble det arrangert renn i parken Hampstead Heath i London, og i 1951 ble det også holdt renn i Braid Hills i Edinburgh i Skottland. Holtekollen ved København i Danmark hadde hopprenn i flere år etter andre verdenskrig. Over 30 000 betalende tilskuere så et internasjonalt renn der like etter vinter-OL i Oslo i 1952. I 1955 ble det bygd opp en hoppbakke og arrangert et flerdagersrenn ved Porte Maillot i Paris i Frankrike. I 1960 ble det arrangert hopprenn i Reddish Vale sørøst for Manchester i England.

Kilder
------

* Tim Ashburner: *The history of ski jumping*. Quiller Press, Wykey, Shrewsbury 2003. ISBN 1-904057-15-2, s. 8, 89-91
* Karsten Alnæs: *Jeg spenner mine ski – Historien om norsk skikultur*. Aschehoug, Oslo 2007. ISBN 978-82-03-23457-6, s. 124-125
* Skisprungschanzen-Archiv: London (Wembley) (besøkt 8. april 2011)
* Andre sider på Skisprungschanzen-Archiv
* Karin Berg: *Hopp, jenter, hopp!: Historien om Johanne Kolstad og Hilda Braskerud – et annerledes skieventyr*. Schibsted, Oslo 1998. ISBN 82-516-1720-0, s. 61 (digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
* British Pathé: Ski-ing in England (filmavisklipp om rennet og byggingen av bakken på Wembley Stadium)
* British Pathé: Ski here at home (filmavisklipp om rennet på Wembley Stadium)
* Snow 365: Artificial Surface Slopes – A History (besøkt 8. april 2011)
Steinstue nær ved Verdens Ende på Tjøme, fredet som kulturminne i 1923.  Foto: Karl Ragnar Gjertsen 
**Steinstue** er betegnelse for en spesiell type bolighus, bygd med naturstein som hovedmateriale. Hustypen er kjent på Østlandet i Norge, og i Sverige. Dette er den opprinnelige svenske *backstuga*. 

I Norge er denne hustypen spesielt knyttet til Tjøme og Nøtterøy, der den knyttes til innvandring av fattige svensker midt på 1800-tallet. 

Steinstuas yttervegger var gjerne gravd inn i en skrånende bakke. Veggene var konstruert som en dobbel mur, stein utvendig og innvendig, med mold til isolasjon mellom. Over stuerommet var det trebjelker som bar et loft. Huset kunne være tekket med torv eller takpanner av tegl. 

Enkelte steinstuer eksisterer fremdeles som deler av større bygninger. De er da brukt som kjellere eller bryggerhus under nye bolighus av tre. 

En fredet steinstue er lokalisert på Humlesekken eller Steinane, nær Verdens Ende på Tjøme.

Referanser
----------

1. ↑  Lise E. Talleraas: Fredete bygninger og anlegg i Vestfold. Vestfold fylke, fylkeskultursjefen. 1992.

Litteratur
----------

* Anders Bugge: Byggeskik [på Tjømø]. Kap. i Lorens Berg: *Tjømø – en bygdebok*.

Eksterne lenker
---------------

* Lise E. Talleraas: Fredete bygninger og anlegg i Vestfold. Vestfold fylke, fylkeskultursjefen. 1992.
**Dragan Andrić** (født 6. juni 1962 i Dubrovnik i nåværende Kroatia) var en jugoslavisk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles og 1988 i Seoul. 

Andrić ble olympisk mester i vannpolo under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Han var med på det jugoslaviske laget som vant vannpoloturneringen foran USA og Vest-Tyskland. Jugoslavia vant finalegruppen som besto av fem lag med ni poeng, samme som USA men med bedre målforskjell. Kampen mellom USA og Jugoslavia ble uavgjort 5-5. Andrić spilte sju kamper og scoret sju mål i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1984 USAs flagg Los Angeles - Gull **Gull** i vannpolo, Jugoslavias flagg Jugoslavia
* 1988 Sør-Koreas flagg Seoul - Gull **Gull** i vannpolo, Jugoslavias flagg Jugoslavia

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dragan Andrić – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Dragan Andrić – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Dragan Andrić – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Dragan Andrić – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (hr) Dragan Andrić – Kroatias olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Dragan Andrić – FINA Rediger på Wikidata
**Dragan Vučić** (makedonsk: Драган Вучиќ; født 6. september 1955 i Skopje i Jugoslavia, død 4. mai 2020 i Skopje i Nord-Makedonia) var en makedonsk komponist, sanger og fjernsynsvert.

Hans mest kjente sang er «Odlazim (Nikom nije nocas kao meni)».[] Vučić komponerte en rekke pophits som for eksempel «Svirete Ja Zajdi Zajdi», «Angeli Me Nosat» og «Kaži Zvezdo». På 1990-tallet var han den ledende sanger pop-folk-bandet Koda. Han komponerte «Make My Day» som ble valgt til å representere Makedonia i Eurovision Song Contest 2005. Senere i karrieren var han vet i forskjellige fjernsynsshow på Kanal 5.

Vučić døde som følge av covid-19 den 4. mai 2020, i en alder av 65 år.

Referanser
----------

1. ↑   www.danas.rs[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Barclay, Simon (2010). *Eurovision Song Contest - The Complete & Independent Guide 2010*. s. 124. ISBN 1-4457-8415-7.
3. ↑  Preminuo makedonski TV voditelj i muzičar Dragan Vučić od korona virusa: *Danas*. Lest 4. mai 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Hans Gunnar Lindkjølen** (født 21. desember 1923 i Eidskog, død 4. november 2009 i Drammen) var en norsk skolemann, statsstipendiat og forfatter av bøker om samisk historie.

Han var utdannet cand.philol. med nordisk hovedfag, etnologi mellomfag og pedagogikk og kristendomskunnskap grunnfag. Han har vært lærer og rektor ved Den samiske folkehøgskolen i Karasjok, rektor ved Sameskolen i Målselv og Vestbygda skole i Drammen.

Lindkjølen drev aktiv idrett; deltok i femmila på ski i Holmenkollenrennene og som løper i Holmenkollstafetten. Han var med i Milorg under krigen 1940–45 og ble tildelt Deltagermedaljen.

Som statsstipendiat fra 1987 til 1991 arbeidet han med å studere eldre litteratur om samene.

Litteratur
----------

* Sambok 21 bøker av Lindkjølen
* Hans Lindkjølen. «Kirkens rolle i samisk opplæring». I: Artikkel i boka *Samisk skolehistorie 1*. Davvi Girji, 2005. www

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Bengt Jönsson Oxenstierna** (født på begynnelsen av 1390-tallet (senest 1393), var myndig 1409, død 1450) var en svensk riksforstander. Han var sønn av Jöns Bengtsson (Oxenstierna) og Märta Finvidsdotter (Frössviksætten).

Bengt Jönsson ble herradshøvding i Tierp 1426, riksråd i 1437 eller 1438, lagmann i Uppland 1439 eller 1440, ridder i 1441, var rikshovmester 1441–1448 og riksforstander i januar–juni 1448 sammen med sin bror Nils Jönsson (Oxenstierna).

Bengt Jönssons setesgård var Salsta i Norunda sogn, Uppland. Han ga store donasjoner til Tensta kirke og finnes derfor avbildet på kirkeveggen i form av et såkalt donatorsportrett, i likhet med resten av kirkens malerier er det malt av Johannes Rosenrod.

Han giftet seg i 1416 med Kristina Kristiernsdotter (Vasa) som døde i begynnelsen av 1430-tallet samt 1437 med Märta Lydekadotter (Stralendorp). Han var far til erkebiskop Jöns Bengtsson (Oxenstierna), Kristiern Bengtsson, Arvid Bengtsson og David Bengtsson.

Referanser
----------

1. ↑   Svenskt biografiskt lexikon, «Bengt Jönsson (Oxenstierna)», Svensk biografisk leksikon-ID 7890[Hentet fra Wikidata]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Kristofer av Bayern** | **Sveriges riksforstanderemed Nils Jönsson (Oxenstierna)**(1448–1448) | Etterfølger:**Karl Knutsson (Bonde)** |

Portal: Sverige

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** Nationalencyklopedin **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |
*Oxefjordens indbyredes Assuranceselskabs forhandlingsprotokoll*. Protokollen befinner seg på Kuben. Foto: Tore Knutsen
**Oxefjordens indbyrdes Assuranceselskab** var et sjøforsikringsselskap som ble stiftet 7. februar 1806 på Borøya utenfor Tvedestrand. Stifterne var 24 redere på strekningen fra Lyngør til Arendal. Selskapet tok navnet etter Oksefjorden, som er innløpet til Tvedestrand. De 24 rederne inntegnet ved opprettelsen 29 fartøyer, hvor 11 av dem ble ført av eierne selv. En av de som forsikret skipet sitt i selskapet var Jacob Aall på Nes jernverk. Selskapet regnes som Norges første assuranseforening eller gjensidige forsikringsselskap.

Vedtekter
---------

Ifølge vedtektene skulle medlemmene ved totalforlis ha full erstatning etter antatt takst, med fradrag av eiers egen part. Vet partiell skade skulle halvparten av reparasjonsomkostningene godtgjøres, så fremt de oversteg 1/6 av taksten. Generalforsamlingen skulle imidlertid ha mulighet til å gjennomgå regningene samt oppta forklaringer.

Medlemmene
----------

Foreningens årsmøter ble holdt på Borøya utenfor Tvedestrand. Stedet utgjorde det mest sentrale punkt i distriktet og det var også herfra nærmere halvparten av de første rederne som tegnet seg i selskapet hørte hjemme. Selskapet ble stiftet på et tid da skipsfarten i området var i oppsving. Rederne kom fra Dypvåg, Flosta og Holt. Det som bandt dem sammen var at de ofte reiste i følge, samt hadde felles opplagshavn om vinteren. 

Det er usikkert hvem som hadde utkastet til selskapet, men det antas at det var John Christophersen fra Tverrdalsøya. Han var selskapets bokholder og faktiske leder i selskapets levetid.

Kortvarig levetid
-----------------

Foretaket ble imidlertid kortvarig. For selv om selskapet økte i antall forsikrede skip i løpet av 1807, fra 29 til 41. Så gikk selskapet gikk i oppløsning i 1808. Årsaken var at Danmark-Norge ble en deltakende part i Napoleonskrigene, noe som medførte at lisensfarten til England måtte innstilles. I 1808 var det kun 8 forsikrede skip igjen. Selskapet ble endelig innstilt i 1819.

Arkivet
-------

Arkivet etter Oxefjordens indbyrdes Assuranceselskab befinner seg på Kuben i Arendal. Arkivet omfatter en forhandlingsprotokoll med vedtekter og regnskap. Forhandlingsportokollen er skannet og lagt ut på arkivportalen.

Referanser
----------

1. ↑  Asbjørn Barlaup (red): *Det norske Veritas 1864-1964 - Sikkerhet til sjøs*, Det norske Veritas, Oslo, 1964.
2. ↑  Avtrykk fra Aust-Agder, *Jacob Aall og gjensidighetstanken*, KUBEN, Arendal, 2015
3. ↑  «Harald Espeli: *Fortropper for gjensidig skadeforsikring i Norge*. 2013» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 1. juli 2016. Besøkt 6. september 2013.
4. ↑  K. Lorange. *Forsikringsvesenets historie i Norge inntill 1814*. 1935.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arkiv etter Oxefjordens indbyrdes Assuranceselskab på Arkivportalen
* Skannet versjon av forhandlingsprotokollen etter Oxefjordens indbyrdes Assuranceselskab
Bengt Wilson var eier av Grand Café på 2000-tallet.
**Bengt Emil Wilson** (født 23. juni 1945 på Jevnaker, død 3. juni 2012 i Oslo) var en prisbelønt norsk fotograf og restauranteier, mest kjent for matbilder til over 150 bøker av landets mest kjente kokker, som Aase Strømstad, Edgar Ludl, Arne Brimi og Ingrid Espelid Hovig. 

Wilson var utdannet ved en fotoskole i Tyskland og virket ved matfotograf Bjørn Winsnes' fotofirma 1961–75. Hans matbokdebut var fotografier til Aase Strømstad sin *Hei, mat* for Den Norske Bokklubben fra 1972. I 1975 fikk han sitt eget atelier, og etterhvert etablerte han firma og konsepter som God Mat, Matfar, Matmor, Grandmor og Nor-TV. Wilson var også produsent for «Det glade kjøkken» på TVNorge og Kokkekamp på NRK.

Rundt 1990 startet han Spisestedet Feinschmecker og hentet over landslagskokken Lars Erik Underthun fra *Holberg* i 1991. Den fikk raskt stjerne i Michelinguiden. Han eide også Holmenkollen Restaurant og fikk i 2000 inn Harald Osa. Andre steder var spisestedene Plata og Brasserie Bleu. Da han i 2000 startet *Restauranten Oro* sammen med Lars Erik Underthun, fikk han med landslagskokken Terje Ness fra Bagatelle som tredje medeier, i tillegg til Sven Erik Renaa *Hansken*. *Oro* fikk en stjerne i Michelinguiden i 2001, men Ness forlot etter et par år, og i 2008 ble *Oro* nedlagt etter tap på 20 millioner kroner. Wilson eide Grand Café fra 2001 til konkursen i 2003 da 55 mistet jobben og gjelden var 15 millioner kroner.

Han var mangeårig organisator for Norges kokkelandslag og satt i styret for det internasjonale kokkemesterskapet Bocuse d'Or såvel som i styret for Gastronomisk Institutt her til lands. Ikke uventet mottok han André Enghs gullnål i 2000. Han var sentral i *Ressursgruppen Norsk Matkultur* og mottok da også Norsk Matkulturs Ærespris i 2003.

Referanser
----------

1. ↑  Kjetil Østli (11.10.2001). «Oslos ukjente restaurantkonge». Aftenposten.
2. ↑  Marie Stabæk Christel (21.1.2008). «Legger ned Oro». Dagens Næringsliv.
3. ↑  Sigmund Sørensen (25.4.2003). «Grand Café er konkurs». Dagbladet.
4. ↑  «Bengt Emil Wilson til minne». Norges Kokkemesteres Landsforening. [*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
***The Wildcat*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Sherwood MacDonald.

Handling
--------

Bethesda Carewe er den bortskjemte datteren til velstående overbærende foreldre. Når Mr. Carewe mister formuen sin, planlegger han å fylle opp bank-kontoene sine ved å gifte vekk datteren sin med den rike Mortimer Hunt. Bethesda nekter imidlertid å gå med på denne planen, og gjør alt som står i hennes makt for å avvise Hunt. Men dette får Hunt bare til å ønske seg henne mer.

Så Hunt planlegger - i samarbeid med Mr. Carewe - å kidnappe Bethesda. Hun blir snart tatt med til fjells, og holdt i en hytte frem til hun er villig til å innrømme at hun elsker mannen hun ikke er villig til å elske. Hunt arrangerer deretter at en gjeng desperadoer tilsynelatende skal lynsje ham. For å redde mannen erklærer Bethesda sin kjærlighet til Hunt, og proklamerer at hun ønsker å gifte seg med ham umiddelbart.

Skuespillere
------------

* Jackie Saunders som Bethesda Carewe
* Daniel Gilfether som Roger Carewe
* Mollie McConnell som Mathilda Carewe
* Arthur Shirley som Morftimer Hunt
* Nell Holman som Mollie

Referanser
----------

1. ↑   www.imdb.com, besøkt 16. april 2016[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  THE WILDCAT

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Wildcat* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Wildcat* på American Film Institute Rediger på Wikidata