recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Isabella Bruce** (født ca. 1272, død 1358) (også kjent som *Isobel* eller *Isabella de Brus*) var dronning i Norge, gift med kong Eirik II Magnusson. Hun var hans andre kone.

Biografi
--------

Isabella var født i Skottland som datter av Robert Bruce av Annandale, og var dermed søster til kong Robert Bruce (samme navn som sin far). Hennes mor var Marjorie av Carrick, 3. grevinne av Carrick. En annen bror var Edward Bruce, en tid konge av Irland. Hun reiste til Norge sammen med sin far for å bli gift med kong Eirik i Bergen i 1292, etter at hans første kone døde. Hun var for øvrig også skotsk. Isabella var rundt 20 år gammel da hun giftet seg med Eirik. De kun ett barn; Ingeborg Eriksdatter av Norge, født 1297.

Hun ble enke 24 år gammel, da kongen døde i 1299. Hun giftet seg aldri igjen, og levde som enke i 59 år. I og med at de ikke fikk noen sønn, gikk den norske tronen til Eiriks bror Håkon V Magnusson. Enkedronningen bodde i Bergen som fram til sin død i 1358. Hun ser i denne perioden ut til å ha deltatt aktivt i det politiske liv, og hadde et nært forhold til kirken i Bergen. Blant annet ga biskopen henne et hus på Holmen i 1324. Hun deltok i mange offisielle sammenhenger og oppdrag, og har åpenbart hatt innflytelse i byen. Hun dro aldri tilbake til Skottland, men sendte soldater for å kjempe for sin bror Robert Bruce i krigene mot England. Det har vært spekulert i at hun fungerte som megler i konfliktene mellom Orknøyene, Shetlandsøyene og Skottland i 1312. I 1339 benådet kongen en fange etter hennes og biskopens bønner. Hun brevvekslet med sin søster Christina Bruce i Skottland.

Datteren
--------

Det er antatt at Isabella sto bak datteren Ingebjørg Eiriksdatters forlovelse [*klargjør*] med jarl Jon Magnusson av Orknøyene i 1300. Det ble imidlertid ikke noe ekteskap, fordi han døde. Istedet ble Ingebjørg Eiriksdatter gift med den svenske prins og hertug Valdemar Magnusson i et dobbeltbryllup mellom en svoger og den norske kusinen prinsesse Ingebjørg Håkonsdatter, i Oslo i 1312. Ingebjørg fikk en sønn med Valdemar i 1316, men det fins ikke flere opplysninger om ham. Også Ingebjørg ble enke tidlig, da hertugen døde i fangenskap i 1318. Hun ble værende i Sverige etter dette. Fra 1340 ble hun titulert som hertuginne av Öland. Et dokument fra 1357 viser til at moren Isabella skal arve datteren i Sverige, noe som tyder på at Ingebjørg døde før henne.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p10352.htm#i103512, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Arntzen, Jon Gunnar (red. 2005): «Isabella Bruce» – i: *Bergensere i tusen år*, s. 54 – Aschehoug, Oslo. ISBN 978-82-573-1652-5.
* Nils Petter Thuesen (1991). *Norges dronninger gjennom tusen år*. Oslo: Tiden Norsk Forlag. s. 50–51. ISBN 82-10034-58-8.
* 


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Margaret av Skottland** | **Dronning av Norge**(1293–1299) | Etterfølger:**Eufemia av Arnstein** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN
 |
| Slaget ved Porto Praya |
| --- |
| Konflikt: den amerikanske uavhengighetskrigen |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 16. april 1781 |
| Sted | Kapp Verde, Atlanterhavet14°54'26,27"N 23°30'17,66"V |
| Resultat | Taktisk uavgjortFransk strategisk seier |

 |
| Stridende parter |
| Frankrikes flagg Frankrike | Storbritannias flagg Storbritannia |
| Kommandanter og ledere |
| Frankrikes flagg Pierre Andre de Suffren Saint Tropez | Storbritannias flagg George Johnstone |
| Styrker |
| 5 linjeskip | 5 linjeskip |

| Den amerikanske uavhengighetskrigen |
| --- |
| Boston – Canada – New York og New Jersey – Saratoga – Philadelphia – Vestfronten – Sullivan-ekspedisjonen – Sørfronten – Marine |

| Ostindia, 1778–83 |
| --- |
| Porto Praya – Sadras – Providien – Negapatam – Trincomalee – Cuddalore |

**Slaget ved Porto Praya** var et sjøslag som fant sted under den amerikanske uavhengighetskrigen den 16. april 1781 mellom en britisk skvadron under kommodor George Johnstone og en fransk skvadron under Pierre Andre de Suffren Saint Tropez.

Begge skvadronene var på vei til Kapp det gode håp, britene for å ta den fra nederlenderne, franskmennene hadde som mål å hjelpe til med å forsvare den og de franske områdene i Indiahavet. Den britiske konvoien og dens eksorterende skvadron hadde ankret ved Porto Praya i Kapp Verde for å hente vann da den franske skvadronen ankom og angrep dem. Noen av de franske skipene var ikke klar for kamp, derfor måtte Suffren trekke seg tilbake.

Til tross for dette var slaget en fransk seier siden Suffren nå slo Johnstone til Kapp og advarte nederlenderne før han fortsatte til Ile de France (nå Mauritius).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Isabel Wilkerson** (født 1961 i Washington D.C.) er en amerikansk professor i journalistikk som er best kjent for å ha skrevet boken *The Warmth of Other Suns: The Epic Story of America's Great Migration*. 

Wilkerson studerte journalistikk ved Howard University i hennes hjemby Washington D.C. Hun arbeidet deretter som journalist i *The New York Times*, og ble i 1994 den første svarte kvinnen som vant en Pulitzerpris innen journalistikk. 

I 1996-1997 jobbet hun som professor i journalistikk ved Princeton University og hun har også undervist ved Harvard University og andre steder. I 2006 ble hun professor i journalistikk ved Emory University i Atlanta, Georgia. 

I 2010 utga hun boken *The Warmth of Other Suns: The Epic Story of America's Great Migration* som ble en bestselger. Den forteller historien om den store utvandringen av afro-amerikanere fra Sørstatene i USA til det nordlige- og vestlige USA på 1900-tallet. I begynnelsen av århundret bodde omtrent 90 % av den svarte befolkningen i Sørstatene, i perioden mellom 1915 og 1970 utvandret omtrent 6 millioner. 

Mange bosatte seg i storbyer som New York, Chicago, Detroit, Philadelphia, Oakland og Cleveland hvor de ofte ble boende i ghettoer. Boken veksler mellom generell historiefortelling og fortellingene til tre historiske personer som utvandret på forskjellige tidspunkt og til forskjellige steder.

Boken ble av *The New York Times* kåret til en av årets 10 beste bøker i 2010 og var også med på en rekke andre lister over beste bøker i 2010.

Wilkerson arbeider i dag som professor i journalistikk ved Boston University.

Referanser
----------

1. ↑   Notable Black American Women[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   wikidata-externalid-url.toolforge.org[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   www.neh.gov, besøkt 6. august 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   www.gf.org, besøkt 6. august 2017[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   www.neh.gov, besøkt 6. august 2017[Hentet fra Wikidata]
7. ↑   www.pulitzer.org, besøkt 6. august 2017[Hentet fra Wikidata]
8. ↑   www.chipublib.org[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Encyclopedia.com Isabel Wilkerson, hentet 24. november 2011
* Emory University, Write from the heart, hentet 24. november 2011
* National Public Radio, Great Migration: The African-American Exodus North, hentet 24. november 2011
* Amazon, Isabel Wilkerson, hentet 24. november 2011
* Isabel Wilkerson, Awards and bestseller lists Arkivert 24. januar 2012 hos Wayback Machine. hentet 24. november 2011

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Kolbjørn Høiseth** (født 29. desember 1932, død 1999) var en norsk tenor og operasanger.

Han var født i Viggja som sønn av senere ordfører Anders Høiseth.

Han studerte bl.a. med Heddy Gathe i Trondheim, Set Svanholm og Ragnar Hyltén Cavallius i Stockholm og debuterte på Kungliga Teatern allerede i 1958 som sjømannen i *Tristan og Isolde* og som Helenos og Hylas i *Trojanerne*, en av de mest benyttede norske tenorer der. Han har gjestet Deutsche Oper i Berlin, Covent Garden i London og operaene i Lyon, Bordeaux, Kassel, Hannover og Kiel og vært gjest med Stockholmsoperaen på Metropolitan Opera i store Wagnerpartier.

Roller
------

Blant roller han spilte er: 

* Don José i Carmen,
* Admetos i *Alceste*,
* *Don Carlos* og *Otello*,
* Radames i *Aïda*,
* Canio i *Bajazzo*,
* Sjujskij i *Boris Godunov*,
* Leca i *Jenůfa*,
* Florestan i *Fidelio*,
* Erik i *Den flyvende hollender*,
* *Tannhäuser*,
* Agisthos i *Elektra*,
* Tamburmajoren i *Wozzeck*,
* Sergej i *Katarina Ismailova*,
* Froh og Loge i *Das Rheingold*,
* *Lohengrin*,
* Siegmund i *Valkyrien* (Metropolitan)

Referanser
----------

1. 1 2  Minneord. *Aftenposten*, 21.4.1999
2. ↑  (no) Kolbjørn Høiseth i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Simon Olsen Leinum** (født 11. april 1868 på Leinstrand i Sør-Trøndelag, død 1. mai 1967) var en norsk gårdbruker og politiker (V).

Han vokste opp på slektsgården Øvre Leinan (Oppigard) som sønn av gårdbruker Ole Monsen Leinum og hustru Anne Johnsdatter Sørnypan. Han giftet seg med Berit Høyem, datter av lærer og klokker Oluf Jacobsen Høyem og hustru Berit Larsdatter Ristad på Byneset. Etter amtsskolen gikk han underoffisersskolen i Trondhjem; han fikk fanejunkers grad i 1920 og tok avskjed fra militæret i 1925. I 1896 overtok han gårdsdriften på Øvre Leinan. Han hadde en rekke verv i landbrukets bedrifter og organisasjoner, som styreformann i Sør-Trøndelag Landbruksselskap 1919–1932, styreformann i Felleskjøpet i Trondhjem fra 1924 og styreformann i Bøndernes Banks avdeling i Trondhjem fra 1925.

Leinum var medlem av Leinstrand herredsstyre fra 1899, i årene 1902–1922 og 1926–1928 som ordfører. I årene 1917–1922 og 1926–1928 fungerte han også som formann (ordfører) i Sør-Trøndelag fylkesting. Han var formann i overstyret for landbruksskolene i Sør-Trøndelag 1913–1946, bare avbrutt av krigsårene. Leinum var formann i Sør-Trøndelag venstrelag 1920–1935. Idet Johan Stinessen døde i 1929, trådte Leinum inn som stortingsrepresentant for Sør-Trøndelag, og ble gjenvalgt på eget mandat frem til 1936. Leinum satt i post- og telegrafkomiteen, lovkomiteen og protokollkomiteen.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 439[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 539[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Lauglo, Erling (red.) (1957). *Leinstrand. Et lite stykke Norge*. bd. 1. Leinstrand kommune. s. 206.
4. ↑  «Ministerialbok for Byneset prestegjeld 1859–1877 (1655P)». Digitalarkivet. Besøkt 3. februar 2017.
5. 1 2 3  «Simon Olsen Leinum». NSD – Norsk senter for forskningsdata. Arkivert fra originalen 21. november 2015. Besøkt 3. februar 2017.
6. ↑  Bratberg, Terje (1996). *Trondheim byleksikon*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 330 og 464. ISBN 978-82-573-0642-7.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Simon Leinum hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
Førsteutgaven, Bergen 1890
***Kolbotnbrev og andre Skildringer*** er en bok av Arne Garborg, utgitt i 1890 av Mons Litleré. Boken er formet som i en samling brev forfatteren tidligere hadde sendt til avisen *Fedraheimen*, men brevene ble revidert før boken kom ut. I *Kolbotnbrev* møter vi humoristen Garborg, som lekent forteller om livet som nygift (med Hulda Bergersen), om det å bli far og den første tiden i fjellstuen Kolbotn i Tynset.

Eksterne lenker
---------------

* *Kolbotnbrev* i digitalisert utgave hos Nasjonalbiblioteket

| * v
* d
* r
Arne Garborg og Hulda Garborg |
| --- |
| Hjem | Garborgheimen **·** Knudaheio **·** Kolbotn **·** Labråten **·** sønnen Olaus |
| Hans verk | Bondestudentar **·** Den burtkomne Faderen **·** Fred **·** Gud signe Noregs land **·** Haugtussa **·** Kolbotnbrev **·** Læraren **·** Trætte Mænd |
| Hennes verk | Et frit Forhold **·** Rationellt Fjøsstell **·** Norske Folkevisor **·** Norsk Klædebunad **·** Kvinden skabt af Manden |
Fremstilling fra 1666, av Gérard Audran, etter Charles Le Brun.
Konstantins drøm, og seieren med den milviske bro, fra et illuminert middelalderhåndskrift med preken av Gregor av Nazianz, fra ca 880.
**Slaget ved Ponte Milvio** (eller *Pons Milvius* på latin) fant sted 28. oktober 312 mellom den romerske keiseren Konstantin den store og hans motstander Maxentius. Konstantin vant slaget, og han ble utnevnt til den eneste keiseren av den vestlige delen av Romerriket. Maxentius druknet i Tiberen, og døde under retretten fra slaget.

Historisk bakgrunn
------------------

Den direkte årsaken til sammenstøtet var den fem år lange konflikten mellom Konstantin og Maxentius over hvem som skulle ha herredømme over Vestromerriket. Konstantin var sønn av den romerske keiseren Konstantius I som døde 25. juli 306, hvorpå hans soldater proklamerte sønnen hans til keiser den 28. oktober samme år. I Roma, var imidlertid Maxentius, sønn av Maximianus, en klar favoritt til keiser. Tetrarkiet, det romerske systemet med flere keisere, garanterte ikke at Konstantin, sønn av Konstantin I, kunne arve tittelen som keiser i Vestromerriket. Både Konstantin og Maxentius gjorde krav på tittelen som keiser, og uenighetene dem imellom vokste etterhvert til en åpen konflikt.

Sammenstøtet
------------

Sommeren 312 samlet Konstantin sine tropper for å få slutt på konflikten med makt. Hans tropper tok seg raskt gjennom det nordlige Italia, og befant seg omtrent femten kilometer fra Roma da Maxentius begynte å utstasjonere sine tropper ved Pons Mulvius, en steinbro som brakte Via Flaminia over elven Tiber og inn mot Roma. For Maxentius var det viktig å kontrollere denne nordlige inngangen til Roma for å holde rivalen ute av hovedstaden, hvor det romerske senatet utvilsomt ville støtte den som kontrollerte byen. I det Konstantin nådde broen, skjønte han at han hadde undervurdert motstanderens styrke, og Maxentius hadde mange flere soldater enn ham. 

Den påfølgende dagen smalt troppene sammen. Konstantin som allerede hadde skaffet seg et navn som en dyktig general, begynte å presse Maximian og hans tropper tilbake mot elven Tiber. Maximian ble til slutt tvunget til å trekke seg tilbake for å etablere nye stillinger nærmere Roma. Men broen var den eneste muligheten for retrett, og Maximians tropper hadde allerede lidd store tap. Maxentius druknet i Tiberen, og døde under tilbaketrekkingen. Konstantin gjorde sin inntreden i Roma kort tid etter å ha vunnet slaget ved Ponte Milvio, og han ble proklamert som keiser Augustus av Vestromerriket.

Litteratur
----------

* Wolfgang Kuhoff: *Ein Mythos in der römischen Geschichte. Der Sieg Constantins des Großen über Maxentius vor den Toren Roms am 28. Oktober 312 n. Chr.* I: *Chiron.* Bind 21, 1991, s. 127–174.
* Wolfgang Kuhoff: *Die Schlacht an der Milvischen Brücke. Ein Ereignis von weltgeschichtlicher Tragweite*. I: Gregor Weber, Kay Ehling (Hrsg.): *Konstantin der Große. Zwischen Sol und Christus.* Mainz 2011, s. 10–20.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
| Slaget ved Pulkkila |
| --- |
| Konflikt: Del av Napoleonskrigene |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 2. mai 1808 |
| Sted | Pulkkila, om lag 50 kilometer sør for Uleåborg64°16'5"N 25°52'0"Ø |
| Resultat | Russisk seier |

 |
| Stridende parter |
| Sveriges flagg Sverige | Keiserflagget Russland |
| Kommandanter og ledere |
| Johan August Sandels | Obuchov |
| Styrker |
| 1500 | 250 |


| Artikkelen inngår i serien om
**Finskekrigen** |
| --- |
|  |
| Pyhäjoki ·
Siikajoki ·
Revolax ·
Sveaborg ·
Pulkkila ·
Lemo ·
Nykarleby ·
Vasa ·
Kokonsaari ·
Lappo ·
Rimito Kramp ·
Sandöström ·
Kauhajoki ·
Alavo ·
Karstula ·
Grönvikssund ·
Ruona ·
Ömossa ·
Jutas ·
Oravais ·
Palva sund ·
Virta bro ·
Hörnefors ·
Sävar ·
Ratan |

**Slaget ved Pulkkila** var et slag under finskekrigen mellom Sverige og Russland, slaget ble vunnet av de svenske styrkene.

Da den finske delen av Sverige ble angrepet av Russland i februar 1808 besluttet den svenske øverstkommanderende Wilhelm Mauritz Klingspor å trekke seg tilbake til nordre Finland i påvente av troppeforsterkninger fra Sverige og Sveriges allierte Storbritannia. 

Vinteren hadde gjort krigføringen ekstra besværlig og slaget ved Pulkkila var derfor en av de første som ble utkjempet etter den svenske retretten opphørte. Den russiske arméen hadde fulgt den svenske nordover idet de svenske styrkene hadde overlatt det meste av den finske delen av riket til russerne i det man anså som en taktisk retrett.
**Skånevikfjorden** er en del av Hardangerfjorden i Kvinnherad og Etne kommuner i Hordaland. Det meste av fjorden ligger på sørøstsida av Halsnøya og nord for Skånevik.

Fjorden er en fortsettelse av Bjoafjorden og Melen i vest, og herfra går den 15 kilometer nordøstover til den deler seg i Matrefjorden og Åkrafjorden. Medregnet Åkrafjorden er fjordsystemet 46 kilometer langt. 

Det vestlige innløpet til fjorden ligger mellom Melsneset på Borgundøya i nordvest og Kjølbergneset i sørøst. Området fra Kjølbergneset og nordøstover kalles Skånevikstranda. Litt lenger øst ligger tettstedet Skånevik som fjorden er oppkalt etter. Herfra går det ferge over fjorden til Utåker og til Matre. Nord for Skånevik strekker Vannes seg nordover i fjorden. På østsida av Vannes ligger innløpet til Åkrafjorden. 

Mellom Halsnøya og fastlandet går Høylandssundet nordvestover til Husnesfjorden på nordsida av Halsnøya. Øst for dette sundet og litt inn i fjorden ligger Utåker på og like øst for Utåker ligger innløpet til Matrefjorden.

Referanser
----------

1. ↑  Skånevikfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Øst- og Vest-Malaysia er skilt fra hverandre av Sørkinahavet
**Øst-Malaysia** (malayisk: **Malaysia Timur**, engelsk: *East Malaysia*) er en geografisk region som omfatter de malaysiske landområdene som ligger på og ved Borneo: Delstatene Sarawak og Sabah og det føderale territoriet Labuan. Delstatene og territoriet i denne delen av landet hadde i 2012 en befolkning på 6 009 100. Arealet er på 198 444 km².

De områdene av landet som ligger på Malayahalvøya, kalles Vest-Malaysia.

Referanser
----------

1. ↑  *Verden i dag. 21: Sørøst-Asia*, Oslo: Bonnier Publications/Semic, 1996, s. 22.
2. ↑  *State/District Data Bank, Malaysia, 2012*[*død lenke*], Department of Statistics, Malaysia, s. 1.
3. ↑  *Land i Øst-Asia*, Oslo: Faktum, 1997, s. 60.

Eksterne lenker
---------------

* (en) East Malaysia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Thor Frette** (1918–1987) var lektor i samisk ved Universitetet i Oslo fra 1962 til 1987. Han vokste opp i Karasjok og studerte samisk og finsk i Oslo og Helsingfors. Fra 1948 til 1962 var han programsekretær i NRK Finnmark. I denne perioden hadde han også permisjon for å være redaktør av avisa Ságat fra 1958 til 1961. En tid var han også statens stedsnavnkonsulent for nordsamisk pg han gjorde en stor innsats for å samle inn samiske stedsnavn.

I et intervju med Ebba Haslund forteller han om noe av problematikken rundt samiske stedsnavn i perioden da fornorskningspresset var som sterkest: 

«*Således fins der et fjell som på samisk har det vakre navn Skovvanvarri — fjellet som det suser fra. Men man sier jo ikke skov på godt norsk, og følgelig er Skovvanvarri blitt til Skoganvarre*».
Han forteller også om et annet problem:

«*Fornorskningen har også hatt ubehagelige praktiske følger. Da lektor Frette var programsekretær ved kringkastingen i Karasjok, skulle de militære en gang drive skyteøvelser i Tanadalen, og en advarsel sendes ut gjennom radioen: Innenfor det og det område måtte ingen bevege seg. Alle de stedsnavn som ble brukt for å definere skytefeltet var oversatt til norsk, og det fantes ikke et menneske i Tanadalen som noensinde hadde hørt disse underlige norske navnene. I hele området fantes ikke norsktalende, så han måtte få forandret alle stedsnavn til de opprinnelige og egentlige samiske, for at advarselen i det hele tatt kunne ha noen hensikt*.»

Bibliografi
-----------

* *Norsk-samisk ordbok* Universitetsforlaget 1975 ISBN 82000934844

Referanser
----------

1. 1 2 3   www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Med samisk som morsmål

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
Øst-Karelen og Vest-Karelen med grensene fra 1939 og 1940/47.**Øst-Karelen** (også kalt *Russisk Karelen*, er den delen av Karelen som etter Stolbovatraktaten i 1617 forble under russisk styre. Det er delt fra den vestlige delen av Karelen (tidligere kalt *Svensk Karelen*). Mesteparten av Øst-Karelen ligger i dag i Den karelske republikk som er underlagt Den russiske føderasjon.

En nasjonalistisk finsk gruppe i det 19. århundre så Øst-Karelen som selve høyborgen i finsk kultur, ubesudlet av skandinavisk og slavisk kultur. Det var i Øst-Karelens tynt befolkede skoger at Elias Lönnrot samlet sine folkeeventyr som senere skulle bli Finlands fremste nasjonale litteraturverk, Kalevala.

Det var kretser i det nylig selvstendige Finland som arbeidet for finsk overtakelse av Øst-Karelen, angivelig for å redde lokalbefolkningene fra bolsjevistisk og senere stalinistisk undertrykking. Mesteparten av Øst-Karelen ble okkupert av finske styrker i fortsettelseskrigen mellom 1941–1944, og deretter gjenerobret av sovjetstyrkene.

Eksterne lenker
---------------

* The Many Karelias (engelsk)
Raftohuset har adresse Menneskerettighetenes plass.
**Egil Rafto** (1951–1997) var en norsk journalist og programleder.

Han ble en kjent skikkelse i Bergen gjennom sin journalistikk, hvor han dekket et bredt spekter av saker, alt fra intervjuer med internasjonale rocke-legender, til personlige historier fra hverdagsslitere. På slutten av sin karriere var han programsekretær i NRK Hordaland. Han jobbet i programmet som *Dagsrevyen* og var programleder for underholdningsprogrammet *TVG - Tenke det, ville det, gjøre det!* (1995). I 1996 gikk han over til TV 2 hvor han i en periode jobbet som reporter i dokumentarprogrammet *Dokument 2*.

Rafto var sterkt engasjert i kampen for menneskerettigheter. I 1989 organiserte han hjelpesendinger til barnehjem i Romania, og han hadde verv i mange humanitære organisasjoner, blant annet i Raftostiftelsen. Rafto jobbet også med kultur. Han var formann i Statens Filmproduksjonsutvalg, Teaterforeningen i Bergen, og skrev musikk- og filmanmeldelser i *Bergens Tidende*. Han satt også i Kringkastingsrådet (1986–1990).

Rafto døde av kreft (hjernesvulst) i 1997, 45 år gammel. Stiftelsen Egil Raftos Hus (Raftohuset) ble etablert etter hans bortgang.

Han var sønn av professor Thorolf Rafto.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Bergens Tidende, type referanse nekrolog, utgitt 8. januar 1997, besøkt 27. august 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   VG, type referanse nekrolog, utgitt 16. januar 1997, besøkt 27. august 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «TV-PROGRAMMER». Dagbladet. 24. mai 1996. Besøkt 12. juli 2008.
4. ↑  «Egil Rafto - Utvalg - Forvaltningsdatabasen - NSD». *www.nsd.no*. Besøkt 27. august 2021.
5. ↑  «NEKROLOGER». Dagbladet. 9. januar 1997. Besøkt 12. juli 2008.
6. ↑  Nygård-Wahl, Marita. «Raftostiftelsen». *oVe*. Besøkt 27. august 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Vitor Sapienza** (født 16. desember 1933 i São Paulo i Brasil, død 9. april 2020 i São Paulo) var en brasiliansk politiker og økonom fra delstaten São Paulo.

Biografi
--------

Sapienza var utdannet i økonomi og revisjon fra Pontifícia Universidade Católica de São Paulo.

I 1962 startet han som regnskapsfører for staten São Paulo. Han ble sentral i foreningen delstaten São Paulos regnskapsførere, og innehadde verv der som president, sekretær og rådsmedlem.

I 1986 ble Sapienza innvalgt i São Paulos lovgivende forsamling. Hans første periode startet i 1987 og varte til 1991. Han ble gjenvalgt fem ganger, i 1990, 1994, 1998, 2002 og 2006. I 1993 ble han forsamlingens president, og innehadde dette verv til 1995.

I 1994 var han for en kort periode delstatens fungerende guvernør.

Ved valgene i 2010 og 2014 strakk ikke stemmene til for å få fast plass, men på grunn av at det oppstod vakanser i den politiske koalisjons representasjon i forsamlingen, ble han supplert inn. Slik satt Sapienza i forsamlingen i hele åtte valgperioder.

Død
---

Den 9. april 2020, døde Sapienza på Hospital Sírio-Libanês i São Paulo i en alder av 86 år, av COVID-19.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7  «Vitor Sapienza (Ex-Parlamentar): Biografia». *Legislative Assembly of São Paulo*. Besøkt 3. juni 2020.
2. 1 2 3 4 5 6 7  Giacomoni, Roberta. «Ex-deputado estadual Vitor Sapienza morre aos 86 anos de coronavírus em SP». *G1*. Besøkt 3. juni 2020.
3. 1 2  «Vitor Sapienza». *Poder360*. Besøkt 3. juni 2020.
4. ↑  «Relação de Deputados Estaduais de São Paulo (desde 1947)». Assembleia Legislativa do Estado da São Paolo. Besøkt 21. november 2020.  *Søkeord «sapienza»*
**Egil Sinding-Larsen** (født 8. september 1931, død 10. august 2000) var en aktivist innenfor kulturminnevern, især arkitektur og bygningsvern, og ble utnevnt til statsstipendiat i 1994. 

Han var utdannet cand.mag. og begynte sitt arbeide i kulturminnevernet som arkivassistent hos Riksantikvaren i 1957. Han fikk stilling som *hovedsekretær* i Foreningen til norske Fortidsminnesmerkers Bevaring, i 1960, og tok i 1961 initiativ til den tydeliggjøring av skille mellom foreningen og riksantikvarembedet som ble utredet og drøftet gjennom hele 1960-tallet, og ble gjennomført ved foreningens opprettelse av eget sekretariat i 1969 og ved en organisasjonsutredning i 1973. 

I 1973 sluttet Sinding-Larsen i foreningen, og ble ansatt i Norsk kulturråd med arbeidsoppgaver innen kunst og arkitektur. Han ble utnevnt til leder for Utsmykkingsfondet for offentlige bygg da dette ble opprettet i 1976, og hadde stillingen til han i 1994 ble utnevnt til statsstipendiat. Som statsstipendiat arbeidet han bl.a. med å kartlegge Oslos fasadeutsmykning.

Bibliografi
-----------

* *Ulvdal stavkirke i Numedal*. 1960, 1966. 22 s.
* *Torpo stavkirke*. Av Anders Bugge; rev. utg. ved Egil Sinding-Larsen. 1962, 1966. 16 s.
* *Vøienvolden, fra bondegård i Christiania bymark til museum*. 1966, 1979. 11 s.
* *Byggeskikk på landsbygda, bakgrunn og utviklingstendenser*. Foredrag av Olav Hjulstad, Hilmar Stigum, E. Sinding-Larsen [m.fl.]. Landbruksforlaget, 1975
* *Kvernes stavkirke*. 1979. 16 s.
* «*Parkering forbudt i Edens have*». I: *St. Hallvard*, nr 3, 1995. *Om byplanlegging i Oslo*

Kilder
------

* Nekrolog i Aftenposten, gjengitt her
* Christie, Sigrid. «Egil Sinding-Larsen til minne» I: *FNFB Årbok*, 2001, s 14-15

Se også
-------

* Slekten Sinding-Larsen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** ISNI **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |
**Viti Levu** er den største øya i Fiji. Den er omtrent 170 kilometer lang og har et areal på 10 429 km². Fijis høyeste fjelltopp Tomanivi (1 324 moh.) ligger på øya. Blant stillehavsøyene er det bare Ny-Caledonia og Hawaii som er større enn Viti Levu.

Fijis hovedstad Suva ligger på sørøst på øya. Andre viktige byer er Ba, Lautoka, Nadi, Nausori, Rakiraki og Sigatoka. På Viti Levu bor nesten tre fjerdedeler av Fijis innbyggere (ca. 600 000).

Viti Levus frodige elvedaler er basis for landets tettest befolkede områder. På den vestlige og nordlige kysten er det utstrakt dyrking av sukkerrør. Gullgruver, kvegfarmer, lett industri og turisme utgjør de viktigste næringene. Øya er også senter for fly- og skipskommunikasjonene med resten av stillehavsområdet.

Viti Levu har utviklet seg gjennom en lang og kompleks hendelseskjede. Gjennom flere perioder lå den nåværende landmassen under havet. Det har også vært perioder da øya var dekket av tykke lag med lava og vulkansk aske. Øya har blitt formet av jordskjelv og vulkansk aktivitet, og fremstår nå som en kupert, symmetrisk formet øy delt av en nord/sør-gående fjellkjede.

Øya ligger i et belte med vedvarende passatvinder, det leder til at den østlige delen av øya får mer regn og vind enn den vestlige, som er solfylt og noe tørrere. Overgangen mellom den våte og tørre sonen er brå, og kan tydelig sees fra lufta. Generelt er den østlige delen dekket av tett, grønn vegetasjon, mens den vestlige er lys gulgrønn, gul eller brun – avhengig av årstiden.

* Topografisk kart over Viti LevuTopografisk kart over Viti Levu
* Landsbyen Navala, Nausori HighlandsLandsbyen Navala, Nausori Highlands
* Sigatoka RiverSigatoka River
* Landskap i den østlige delen av Viti LevuLandskap i den østlige delen av Viti Levu

Referanser
----------

1. ↑  Encyclopædia Britannica

Eksterne lenker
---------------

* (en) Viti Levu – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Egil Sandberg** (født 13. desember 1922 i Bergen, død 22. mars 2009) var en norsk oberstløytnant. Han hadde en lang rekke verv i militære og sivile organisasjoner. Fra 1981 til 1990 var han generalsekretær i organisasjonen Én Verden. Før det var han formann i Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund (YS).

Han har utgitt lærebok i luftkrig og vært redaktør for bladet *Én Verden* fra 1992.

Yrkeskarriere
-------------

Sandberg var ved Little Norway fra 1941 til 1943, og tjenestegjorde som radiotelegrafist fra 1943 til 1945 ved de britiske Special Duties-skvadronene 138 Squadron og 161 Squadron på Tempsford. I den tiden gjennomførte han over 100 tokter. Senere var han en tjenesteperiode ved Stockholmsruten.

Fra 1947 var han sambandssjef ved Luftforsvarskommando Vestlandet, og fra 1953 avdelingssjef ved Flykommandørens stab. I 1955 gikk han over til NATO-tjeneste, før han i 1958 ble avdelingssjef i Forsvarsstaben. Senere var han avdelingssjef Luftforsvarskommando Nord-Norge fra 1964, året etter tilsvarende stilling i Luftforsvarskommando Sør-Norge, og fra 1971 til 1980 sjef for Sambandsstaben. Deretter var han generalsekretær i Én Verden fra 1981 til 1990.

Sandberg har innehatt de militære gradene sersjant (1943), fenrik (1944), løytnant (1946), kaptein (1949), major (1953) og oberstløytnant (1959). Han gjennomførte Luftforsvarets stabsskole 1952 og Forsvarets høgskole 1959.

Verv og representasjon (utvalg)
-------------------------------

* Norsk representant i European Military Communications Coordination Committee, 1959–1964
* Formann i Luftforsvarets offisersforening, 1969–1971
* Formann i Befalets Fellesorganisasjons organisasjonsutvalg, 1970–1972
* Formann i Yrkesorganisasjonenes Hovedsammenslutning (YH), 1974–1978
* Formann i Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund (YS), 1977–1981
* Medlem av Én Verdens råd, 1990–2009
* Formann i Foreningen Det nasjonale Flymuseum, 1992–
* Medlem i representantskapet i Oslo Høyre, 1994
* Formann i organisasjonskomiteen i World Association of World Federalists, 1990–
* Council Vice-Chairperson i World Federalist Movement (WFM), 1990–

Utmerkelser
-----------

Sandberg ble i 1990 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for organisasjonsmessig innsats. Han ble tildelt Deltagermedaljen med rosett og Haakon VIIs 70-årsmedalje. Sandberg ble også hedret med det franske Croix de Guerre med palme, samt britiske utmerkelser.

Kilder
------

* Biografi i *Hvem er Hvem? 1993*, s. 472
* Omtale av ordensutnevnelse i *Aftenposten*, 24. april 1990, s. 12

Portal: Andre verdenskrig
**KPGMK (*Kolbotn Pike- og Guttemusikkorps*)** er et av Nordre Follo kommunes mange korps.

Historie
--------

Korpset ble stiftet 27. oktober 1927 som Kolbotn Guttemusikkorps, medlemmer av foreningen Landsstormen og Kolbotnkoret var initiativtakere til korpset, med Hans Knudsen i spissen.
  

I starten bestod korpset av både treblås- og messinginstrumenter, men etter krigen var treblåsinstrumentene i såpass dårlig stand at korpset måtte starte igjen som et rent brass-korps. I 1988 gikk korpset tilbake til janitsjarbesetning.

Jenter i korpset
----------------

I starten var det bare gutter som kunne gå i korpset. Dette førte i 1959 til at Kolbotn-Garden ble stiftet som et drillkorps for piker. I 1982 bestemte styret at jenter også skulle få være med i korpset. Navnet ble da endret til Kolbotn Pike- og Guttemusikkorps

Dirigenter
----------

Av de dirigenter korpset har hatt, kan man nevne Ragnar O. Bakken, som var tilknyttet korpset i nærmere 20 år. Etter at han sluttet høsten 1993, gikk korpset gjennom periode med forskjellige dirigenter frem til januar 1996, da Haakon Esplo overtok dirigentstokken. 

Haakon Esplo var dirigent frem til juni 1998. Etter en kort periode med diverse vikarer før Håvard Evang var på plass som ny dirigent. Evang ble i 2006 avløst av korpset neste dirigent, Fredrik E. Nilsen.

Konkurranser
------------

Korpset har deltatt i Akershusmesterskapet flere ganger, men har ikke oppnådd de beste resultater. Da korpset derimot deltok i Kong Rakne i 2007 fikk korpset førsteplass i andre divisjon.

Kilder
------

* 

| * v
* d
* r
Skolekorps i Oppegård |
| --- |
| 
* Kolbotn Pike- og Guttemusikkorps
* Kolbotn-Garden
* Sofiemyr Skolekorps
* Oppegård Skolemusikkorps
* Tårnåsen Skolekorps

 |
Saltoluokta fjellstasjon
**Saltoluokta** er en fjellstasjon som drives av Svenska Turistföreningen. Stasjonen befinner seg langs Kungsleden omkring 20 km nord for Sarek nasjonalpark.

Stedet er tradisjonelt et oppholdssted for Sirkas sameby om våren, sommeren og høsten. Svenska Turistföreningen kom til området i 1890 og bygde *Sjöfallsstugan* like nedenfor Stora Sjöfallet. Omkring 20 år senere ble det behov for flere sengeplasser for besøkende, og da stedet lå i det opprinnelige området for Stora Sjöfallets nasjonalpark, som ble grunnlagt i 1909, flyttet STF utenfor nasjonalparkens grenser. 

De bygde i stedet på sandåsene i Sáltoluokta, en kilometer nedenfor nasjonalparken, der Kungsleden går videre sørover. I 1912 bygde man *Gamla stationen*, og året etterpå ble *förarstugan* bygd. 

Saltoluoktas hovedbygning ble tegnet av arkitekt John Åkerlund. Den ble bygd i 1918 og økte antall senger på anlegget til ca. 70. Stasjonens seneste tilskudd av bygninger kom på begynnelsen av 1980-tallet, da servicebygningen *Nåiden* ble bygd, og på midten av 1990-tallet, da annekset *Laponia* ble bygd. I dag har stasjonen ca. 100 senger. Stasjonens hovedbygning er stort sett bevart i sin originale form, med møbler og innredning fra 1918.

Saltoluokta besøkes av såvel fjellvandrere, barnefamilier og nygifte, som av skiløpere, naturelskere og konferansedeltagere.
Vintertids går det en markert islede over innsjøen Langas til Sáltoluokta. Sommerstid trafikkeres strekningen av fergen M/S Langas.

Eksterne lenker
---------------

* Svenska Turistföreningen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Savalen** er en innsjø som ligger i kommunene Tynset og Alvdal i Innlandet, og en grend ved den samme sjøen.

Savalen er et av distriktets største rekreasjonsområder. Savalen Fjellhotell ligger i den nordøstlige enden av sjøen. Den nå nedlagte skøytebanen i nærheten av hotellet var kjent for å ha rask skøyteis, og det ble satt både verdensrekorder og flere norgesrekorder her, blant annet av Frode Rønning, Jan Egil Storholt, Rolf Falk-Larssen og Johann Olav Koss. Det er også et alpinanlegg i området med to skiheiser, samt skistadion og rulleskiløype.

Arne Garborg bodde på østerdalsstua Kolbotn ved Savalen fra året før han giftet seg med Hulda i 1887, til sønnen Arnes skolegang gjorde at de i 1896 flytta til Stokke i Vestfold. Brev- eller essaysamlinga *Kolbotnbrev,* som kom ut i 1890, er fra denne tida. Flere andre av Garborgs bøker er også skrevet her.

Innsjøen er undersøkt flere ganger opp gjennom årene, spesielt i tilknytning til at innsjøen ble ytterligere regulert til vannkraftproduksjon i 1971. Grundige undersøkelser av vannkjemi og planktonsammensetning ble utført av Morten Nicholls på slutten av 1970-tallet. Utredningen inneholder også et dybdekart og informasjon om geologi og enkelte forurensningskilder i nedbørfeltet. Innsjøen karakteriseres som en oligotrof innsjø.

Savalen regnes som Dovrefjells østlige grense.

Noter
-----

**Type numrering**
1. ↑  Navneformen *Savalen* (innsjø) ble godkjent av Statens kartverk 1. januar 1965.
2. ↑  Navneformen *Savalen* (grend) ble godkjent av kommunen 1. januar 1983.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vannkraft – Utbygd vannkraft – Magasin.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 28. april 2014
2. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Regine-enhet.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 26. april 2015
3. ↑  Statens kartverk: Faktaark: Savalen (innsjø)
4. ↑  Statens kartverk: Faktaark: Savalen (grend)
5. ↑  Nicholls, Morten: *Savalen ‑ Limnologisk undersøkelse*. Hovedfagsoppgave i limnologi. Universitetet i Oslo. ISBN 8299113318."
6. ↑  Sletbak, Nils (1977). *Fjellstuene på Dovrefjell*. Oslo: Samlaget. ISBN 8252107192.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Savalen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Werner Haim** (født 21. februar 1968 i Hall in Tirol) er en østerriksk tidligere skihopper.

Han debuterte i den tysk-østerrikske hoppuka med 99.-plass (av 106 deltakere) i Innsbruck 4. januar 1984. Sammenlagt i Hoppuka hadde han to plasseringer blant de ti beste, 7.-plass i 1992/93 og 9.-plass i 1989/90. De to sesongene ble han også nummer 9 sammenlagt i verdenscupen. Han vant ett verdenscuprenn individuelt, i storbakken i Liberec 14. januar 1990. I kontinentalcupen ble han nummer 5 sammenlagt i 1991/92 og nummer 6 i 1992/93.

Werner Haim ble juniorverdensmester i Täsch i 1985. I senior-VM i Lahtis i 1989 ble han nummer 33 i storbakken og nummer 38 i normalbakken. Han var på det østerrikske laget som ble nummer 6 i lagkonkurransen. I VM i skiflyging ble han nummer 7 i Vikersund i 1990 og nummer 16 i Planica i 1994.

Hans siste verdenscuprenn var i Vikersund i februar 1995.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Werner Haim – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
**Urubú-tegnspråk** er et tegnspråk brukt i et lite samfunn av brasilianske indianere i staten Maranhão. Lingvisten Jim Kakamasu observerte i 1968 at 7 av de 500 personene i samfunnet var døve. Denne relativt høye andelen døve (én døv per 75. hørende) har ført til at både døve og hørende medlemmer av samfunnet bruker tegnspråket, og at de fleste hørende barn vokser opp med både talespråket og tegnspråket.

Merkverdige kjennemerker ved Urubuú-tegnspråket er at den bruker OSV-ordstilling, og at det plasserer fortiden «foran» brukeren, og fremtiden bak ham, i likhet med japansk tegnspråk, og i motsetning til tegnspråk av europeisk opphav, inkludert amerikansk tegnspråk, auslan og nyzealandsk tegnspråk. Kyle & Woll (1985) hevder at dette representerer en verdensoppfattelse der fortiden er noe som er synlig, mens framtiden er ukjent.

Grammatisk modus angis ved ansiktsuttrykk, som å åpne øynene mere og stramming av øyemuskler. Spørsmål merkes ved et spørsmål-tegn før eller etter spørsmålet, beskrevet som «en bevegelse av pekefingeren mot mottakeren med en lett vridning i håndleddet».

Se også
-------

* Al-Sayyid-beduintegnspråk
* Providencia-tegnspråk
* Martha's Vineyard-tegnspråk
* Adamorobe-tegnspråk

Litteratur
----------

* Kakumasu, Jim (1968), «Urubu Sign Language» i *International Journal of American Linguistics*.
* Kakamasu, Jim (1978), «Urubú Sign Language» i *Aboriginal sign languages of the Americas and Australia*.
* Ferreiro-Brito, L. (1993), *A Comparative Study of Signs for Time and Space in Sao Paulo and Urubu-Kaapor Sign Language*
* Kyle, J.G. & B. Woll (1985), *Sign Language: The Study of Deaf People and Their Language*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BNF **·** BNF (data)
 |
**Gu Kailai** (kinesisk: 谷开来, pinyin: *Gǔ Kāilái*, også kjent som *Horus L. Kai*, født 25. november 1959 i Linyi i provinsen Shanxi i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk jurist og forretningskvinne. Hun er hustru til den kommunistiske politiker Bo Xilai; de ble gift i 1986.

Gu begynte sine studier i jus ved Pekinguniversitetet i 1978 og tok også en grad i politologi. Hun er grunnlegger av advokatfirmaet Kailai i Beijing. I løpet av sin karriere har hun hatt flere celebre saker, og hevdes å ha vært den første kvinnelige kinesiske advokat som vant et sivilt søksmål i USA. Det var i Mobile i Alabama. Hun har skrevet en rekke bøker, som «Jeg var Ma Jurens advokat» og «Hvordan vinne en sak i USA». 

Gus far, Gu Jingsheng, var en kommunistisk revolusjonær. Hennes mor Fan Chengxiu nedstammer fra dikteren Fan Zhongyan, som var statsminister på Songdynastiets tid.

Våren 2012 ble hennes mann Bo Xilai avsatt fra sin post som partisjef i Chongqing og de kinesiske myndigheter kunngjorde at Gu Kailai var mistenkt for å ha myrdet den britiske forretningsmannen Neil Heywood i november 2011 etter en konflikt om forretningstransaksjoner. Den 9. august 2012 ble hun stilt for retten for en domstol i provinshovedstaden Hefei i Anhui. Hun bestred der ikke anklagen om mord, og fikk en betinget dødsdom, som etter kinesisk rettspleie turde bli omgjort til livsvarig (14 års) fengsel etter to år.

Referanser
----------

1. 1 2  Wang China Times Wife of sacked Chongqing boss a woman of many talents Arkivert 23. august 2013 hos Wayback Machine. 19. mars 2012.
2. ↑  Jeremy Page: *U.K. Seeks Probe Into China Death*, Wall Street Journal, 26. mars 2012

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** BBC Things
 |
**Werner «Kress» Meyer** (født 30. mai 1914, død 10. september 1985) var en sveitsisk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.

Meyer vant en olympisk bronsemedalje i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det sveitsiske laget som kom på tredjeplass i håndballturneringen bak Tyskland og Østerrike. Det var første gang som håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. og 14. august. Sveits vant to av fem kamper, i finalerunden som besto av fire lag, tapte de mot Østerrike med 6-11 og mot Tyskland med 6-16 men de vant over Ungarn med 10-5. Meyer spilte tre kamper i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1936 Nazi-Tysklands flagg Berlin – Bronse Bronse i håndball (Sveits)

Eksterne lenker
---------------

(en) Werner Meyer – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Werner Meyer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
* (en) Werner Meyer – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Urubamba passerer Machu Picchu
**Urubamba** (spansk: *Río Urubamba*) er ei 725 kilometer lang elv i Peru. Den har sin kilde i Andesfjellene sørøst for Cuzco, nær grensa til regionen Puno. Den øvre delen av elva blir kalt *Vilcanota*. I inkaenes hellige dal, mellom Pisaq og Ollantaytambo, blir den også kalt *Wilcamayu* («hellig elv»). Urubamba renner i nord-nordvestlig retning til den ved byen Atalaya (287 moh) løper sammen med elva Tambo (en forlengelse av Apurímac) og danner Ucayali, som er en av Amazonas' hovedtilløpselver.

Urubamba deles i Øvre Urubamba og Nedre Urubamba, som er adskilt av det trange elvegjelet Pongo de Mainique. Langs Øvre Urubamba er det omfattende irrigasjonsanlegg og tett befolkning. Her ligger også en rekke ruiner fra Inkariket, blant annet byen Machu Picchu. Nedre Urubamba er relativt lite utviklet og har en betydelig urfolksbefolkning. Økonomien er basert på tømmer og et stort gassfelt i området.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Urubamba River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Urubamba

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
**Grünewaldvillaen** (svensk: *Grünewaldvillan*, opprinnelig navn *Villa Lugnet*, senere *Saltsjöklack*) er en villa ved Hotellviken i Saltsjöbaden i Nacka kommune, Stockholms län. Villaen benyttes idag som konferanse- og utstillingslokaler.

Vise häradshövding Knut Tillberg bestilte tegninger for en representativ sommervilla av arkitekt Ferdinand Boberg og denne sto ferdig i 1893, på en da 11 000 m² stor dobbel tomt. Villaen var på 550 kvadratmeter og fikk navnet *Villa Lugnet*.

I 1911 ble villaen kjøpt av forleggeren Ernst Hugo Geber. Arkitekt Carl Westman tegnet et tilbygg på villaens nordre side med et nytt kjøkken og med et gjesterom over dette, mens det tidligere kjøkkenet ble et serveringsrom. I tillegg installerte han sentralvarme, selv om villaen fortsatt bare var en sommerbolig.

I desember 1936 ble villaen kjøpt av kunstner og professor ved Kungliga Akademien för de fria konsterna, Isaac Grünewald som døpte den om til *Saltsjöklack*. Etter noen mindre moderniseringer flyttet han i 1937 inn sammen med sin kommende hustru, kunstneren Märtha Grundell, og disse ble de første som tok i bruk villaen som helårsbolig. Isaac Grünewald var da på høyden av sin karriere, og da han avsluttet sitt virke ved kunstakademiet i 1942, ble huset bygget på med et 100 kvadratmeter stort atelier for kunstnerisk arbeid og representasjon. Arkitekten for dette var Märtas bror Olov Grundell, og villaen fikk dermed en grunnflate på 700 m².

Etter ektefellenes død i Snarø-ulykken i 1946 ble villaen overtatt av Isaacs sønn Iván, som bodde der med sin familie fram til 1972. Etter 36 år hadde navnet Grünewald blitt så knyttet til villaen, at den på folkemunne i Saltsjöbaden gikk under navnet *Grünewaldvillan*.

Før villaen skulle selges i 1972 var den truet av rivning, men disse planene ble stoppet av Nacka kommune. I stedet ble deler av den ubebygde tomten stykket ut, og villaen ble solgt. De nye eierne påbegynte en løpende og kontinuerlig oppussing.

Villaen benyttes etter salget til konferanser og kunstutstillinger, mens eierne i 2015 bor i en del av nederste etasje. Foreningen *Grünewaldvillans Vänner* ble stiftet i 1998 for å verne villaen og støtte de kulturelle delene av virksomheten.

Galleri
-------

* 
* 
* 
* 
* 
*

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Grünewaldvillan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata