recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Lee Sang-hyo** (født 10. september 1961), sørkoreansk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1988 i Seoul og 1992 i Barcelona.

Sang-hyo vant en olympisk sølvmedalje i håndball under Sommer-OL 1988 i Seoul. Han var med på det sørkoreanske laget som kom på andreplass i håndballturneringen for menn bak Sovjetunionen.

Det var tolv lag som deltok i turneringen. En innledende runde med to grupper med seks lag i hver. Sovjetunionen vant gruppe-A og Sør-Korea gruppe-B og de begge gruppevinnerne var kvalifisert for finalen. Den ble spilt 1. oktober 1988 og resultatet ble 32-25 til Sovjetunionen. Lee Sang-hyo spilte alle seks kampene i turneringen og scoret 22 mål.

Fire år senere, under sommer-OL 1992 i Barcelona, spilte han alle seks kampene i turneringen og scoret 31 mål. Sør-Korea kom på sjetteplass.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1988 Sør-Koreas flagg Seoul - Sølv i håndball, menn Sør-Koreas flagg Sør-Korea

Eksterne lenker
---------------

* (en) Lee Sang-hyo – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Lee Sang-hyo – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

Portal: Korea
**The Task Force on Financial Integrity and Economic Development** (*Arbeidsgruppen for Finansiell Integritet og Økonomisk Utvikling*) er en internasjonal koalisjon av ikke-statlige organisasjoner og nasjonale myndigheter fra rundt femti land som har til hensikt å bekjempe hva man oppfatter som skjevheter i det finansielle systemet. Organisasjonen ble opprettet av Global Financial Integrity i januar 2009.

Medlemskap
----------

Medlemmene i Task Forces koordinerende komité, som er ansvarlig for gruppens operasjoner, er Christian Aid, EuroDad, Global Financial Integrity, Global Witness, Tax Justice Network, Tax Research UK, Transparency International og Leading Group on Innovative Financing for Development.

Ledergruppen innen Innovativ finansiering for utvikling (Leader Group on Innovativ Financing for Development) representerer 54 land samt Europakommisjonen. Tre land har observatørstatus.

I tillegg er Task Force støttet av et panel som representerer myndigheter og organisasjoner. Dette panelet inkluderer:[]

* Canadian International Development Agency
* Ford Foundation
* Norge
* Danmark
* Frankrike
* Tyskland
* Hellas
* Nederland
* Chile
* Spania

Politikk
--------

Task Force promoterer fem politiske tiltak:

1. Korrekt prising ved import og eksport
2. Regnskapsføring av salg, fortjeneste og skatt i hvert land der multinasjonale selskaper opererer
3. Tvungen bekreftelse av reelle eier- og kundeforhold i samtlige banker og fond
4. Automatisk mellomnasjonal utveksling av skatteinformasjon
5. Harmonisering av lovgivning rundt hvitvasking av penger og skatteunndragelse, med fokus på transparens.

Norske bidrag
-------------

Norge er en av bidragsyterne til Task Force gjennom Norad. Norad skriver følgende om hvorfor det bidrar til Task Forces arbeid: 
«Norad bidrar i perioden 2009-2011 med støtte til "Task Force on Financial Integrity and Economic Development" under CIPs Global Financial Integrity Programme (GFI). Det norske Utenriksdepartementet sto sentralt i etableringen av Task Force-prosjektet. Det overordnede målet med prosjektet er å redusere mengden ulovlig kapitalflyt ut av utviklingsland, som en måte å øke tilgjengelige ressurser for økonomisk utvikling på. Innsatsen består blant annet i påvirkningsarbeid, kunnskapsøkning og styrking av internasjonalt samarbeid på temaet».

Se også
-------

* Global Financial Integrity
* Illicit Financial Flows
* Raymond W. Baker

Referanser
----------

1. ↑   Arkivert 5. juli 2011 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielle hjemmesider
* Task Force på Facebook
* Global Financial Integritys hjemmesider
* Tax Justice Network – Norske hjemmesider
**Storfyrstinne Maria Nikolajevna av Russland** (født 14. junijul./ 26. juni 1899greg. i Peterhof i Russland, død 17. juli 1918 i Jekaterinburg i Russland SFSR) var den tredje og nest siste av døtrene til tsar Nikolaj II og hans kone Aleksandra. 

Maria hadde fire søsken. Olga var den eldste, og etter henne fulgte Tatjana, Maria, Anastasia og søstrenes eneste bror Aleksej. Hun ble henrettet av bolsjevikene i Jekaterinburg den 17. juli 1918, sammen med resten av sin familie.

I flere tiår (til alle likene ble funnet og identifisert) var det mange som trodde at en eller flere av familien på en eller annen måte kan ha overlevd attentatet. Flere mennesker har kommet frem og påstått at det var de gjenlevende medlemmer av Romanov-familien etter attentatene. I 1991 ble skjelett, antatt å stamme fra den keiserlige familien og deres tjenere, endelig gravd opp fra en massegrav i en skog like utenfor Jekaterinburg. Graven hadde egentlig blitt funnet nesten et tiår tidligere, men dette ble holdt skjult på grunn av kommunistene som fremdeles kontrollerte Russland når graven opprinnelig ble oppdaget.

Men Alexei Nikolajevitsj, og enten Anastasia Nikolajevna eller Maria Nikolajevna manglet fra gravplassen hvor resten av familien og deres tjenere lå. Men den 23. august 2007 kunngjorde imidlertid en russisk arkeolog at to skjeletter skal ha blitt oppdaget i en annen grav utenfor Jekaterinburg. Arkeologene sa at skjelett-restene mest sannsynlig stammet fra en gutt som var mellom 10 og tretten år når han døde. Samt en ung kvinne som var mellom 18 og 23 år gammel. Det ble antatt at disse skjelett-restene tilhørte Alexei, og enten Anastasia eller Maria.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage, oppført som Mariya Nikolaievna Romanov, Grand Duchess of Russia, The Peerage person ID p10070.htm#i100695, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Find a Grave, oppført som Maria Nikolaevna Romanova, Find a Grave 6612033, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Q24329952[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Statens ungdoms- og idrettskontor** var et departementskontor i Kirke- og undervisningsdepartementet. Kontoret skulle sørge for samordning av idrettsarbeidet og være bindeledd mellom staten og Norges idrettsforbund. Kontoret var rådgivingsorgan for departementet i idrettssaker og forvaltet dessuten idrettens andel av tippemidlene. Tippemidlene skulle gå til idrettsanlegg, men fra 1953 gikk det også tippemidler til NIFs administrasjon.

Kontoret ble etablert som Statens idrettskontor i 1946. I 1950 fikk kontoret i tillegg ungdomssaker som arbeidsfelt og fikk navnet Statens ungdoms- og idrettskontor. Dette omfattet blant annet bygging av samfunnshus og administrasjon av "Ungdommens arbeidstiltak". Kontoret hadde dessuten sekretariatsfunksjon både for Statens idrettsråd og Statens ungdomsråd.

Kontoret ble opprinnelig etablert i Sosialdepartementet i 1946, men ble i 1948 overført til Kommunaldepartementet og året etter, i 1949, videreført til Kirke- og undervisningsdepartementet ved kongelig resolusjon den 17. juni. Rolf Hofmo var kontorets sjef fra 1946 og til sin død i 1966. I denne perioden var han den dominerende idrettspolitiske skikkelsen i Norge.

I 1984 ble kontoret omgjort til Ungdoms- og idrettsavdelingen i Kulturdepartementet. I 1991 ble ungdomssakene flyttet til det nyopprettede Barne- og familiedepartementet, mens Idrettsavdelingen ble værende i Kulturdepartementet.

Arkiv
-----

Arkivet til kontoret er i Riksarkivet og er på til sammen 63.5 hyllemeter.

Litteratur
----------

* Andersen, Espen; Asdal, Kristin (1996). Goksøyr, Matti, red. *Kropp, kultur og tippekamp: Statens idrettskontor, STUI og Idrettsavdelingen 1946-1996*. Oslo: Universitetsforlaget. ISBN 8200429598.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Statens ungdoms- og idrettskontor på Arkivportalen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Statens obligasjonsfond** (**SOF**) er et norsk statlig fond.

2009–2014 (finanskrise)
-----------------------

Statens obligasjonsfond ble etablert i mars 2009 som et virkemiddel under finanskrisen. Fondet ble avviklet 30. juni 2014. Fondet var på 50 milliarder kroner. SOF ble forvaltet av Folketrygdfondet på vegne av Finansdepartementet. SOF ble opprettet som et midlertidig tiltak i en periode på 5 til 10 år hvor fondet skulle låne ut penger på obligasjonsmarkedet. Obligasjonsmarkedet er et alternativt marked for lån istedenfor lån i banker. Fondet skulle avvikles når lånene var gjort opp.

### Utdeling av lån

Det var visse begrensninger til hvilke bedrifter SOF kunne gi lån til:

**Bransje:**

* Finansinstitusjoner måtte dekke 25 – 65 prosent.

**Kredittrating:**

* Minimum CCC+ vurdering fra Standard & Poor's (eller tilsvarende fra Fitch eller Moody's).
* Maks 30 % kan investeres i fond som har fått BBB- vurdering fra Standard & Poor's (eller tilsvarende fra Fitch eller Moody's).
* Hvis bedriften ikke har en kredittvurdering fra et kredittratingbyrå så skal folketrygdfondet foreta en egen vurdering.

I tillegg ville SOF ikke kunne dele ut lån tilsvarende 5 % av fondets totale midler, det vil si 2,5 milliarder.

SOF ble avviklet i 2014.

2020– (pandemi)
---------------

SOF ble gjenopprettet i mars 2020 under koronaviruspandemien. Også denne gang var fondet på 50 milliarder kroner. Formålet var at fondet kan investere i lån (obligasjoner) utstedt av norske selskaper, og bidra til at de fortsatt kan få lån i obligasjonsmarkedet, og således fungere som en «långiver i siste instans».

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 20. mars 2020. Besøkt 20. mars 2020.
2. ↑  «Lov om Statens Obligasjonsfond - § 4. Ikrafttredelse og overgangsbestemmelser». lovdata.no. Besøkt 4. april 2009.
3. ↑  «Lov om Statens Obligasjonsfond - § 2. Forvaltning og organisasjon». lovdata.no. Besøkt 4. april 2009.
4. ↑  «Forskrift om forvaltningen av Statens obligasjonsfond». lovdata.no. Besøkt 5. april 2009.
5. ↑  Melding fra departementene
6. ↑
7. ↑  Henter frem verktøy fra finanskrisen *E24*. Besøkt 1. juni 2021.
**Suzanne Bull** (født **Dain** 1895 i Canada, død 1976) var gift med den norske dikteren Olaf Bull i hans tredje ekteskap. Hun utga i 1974 en erindringsbok om ektemannen.

Liv
---

Suzanne Dain var datter av en fransk dommer og vokste opp i Paris. Hun kom til Norge som språklærer i fransk, og lærte seg norsk. Her møtte hun Olaf Bull i et selskap hos den italienske visekonsulen Mario Caprino på Snarøya i 1924. Våren 1925 reiste de to sammen til Frankrike for å bosette seg i Paris. Her giftet de seg hos borgermesteren 6. oktober samme år. I 1927 fikk de sønnen Jan Bull.

Ekteparet vendte senere tilbake til Norge da Olaf Bull ble innlagt på Rikshospitalet på grunn av helseplager som fulgte av hans alkoholforbruk, og som førte til hans død i 1933.

Etter Olaf Bulls død inngikk hun et nytt ekteskap.

Under ekteskapet skrev hun en dagbok på fransk, som oppbevares på Universitetsbiblioteket i Oslo. På grunnlag av denne utga hun i 1974 en erindringsbok om Olaf Bull, *Ni år. Mitt liv med Olaf Bull*.

Referanser
----------

1. 1 2 3   www.begravdeioslo.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Olaf Bull, nbl.snl.no, besøkt 14. august 2018[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Fredrik Wandrup: *En uro som aldri dør. Olaf Bull og hans samtid*. Oslo: Gyldendal, 1995

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN
 |
***Aspidolea gaudairethorei*** er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).

Utseende
--------

En middelsstor, blank, avlang, brun hornbille med variable, svarte tegninger på pronotum og dekkvinger. Hodet er mørkt. Disse artene mangler horn og kan ligne på mange andre skarabider. Slekten ligner mye på slekten *Cyclocephala*, som den ikke er svært klart avgrenset fra.
Et kjennetegn er at maxillene (underkjevene) hos *Aspidolea* har en dusk av lange hår.
Antennene består av 10 ledd med en kort klubbe. Arten har en forholdsvis lang, rundet "snute".

Levevis
-------

Lite eller ingenting er kjent om biologien til disse billene, bortsett fra at de voksne er aktive om natten og kommer til lys.

Utbredelse
----------

Arten er bare kjent fra Fransk Guyana.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
				+ Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
					- Stammen Cyclocephalini
						* Slekten *Aspidolea* Bates, 1888
							+ ***Aspidolea gaudairethorei*** Endrödi, 1980

Kilder
------

* Generic Guide to New World Scarab Beetles - *Aspidolea*  Arkivert 26. november 2017 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for arter i Wikidata*
* Dynastidae du monde- sjekkliste over artene
Fra vestsiden
Store sal
Detalj, sydsiden

Goetheanum
**Goetheanum** er en monumental ekspresjonistisk bygning, oppkalt etter Goethe, i Dornach i kantonen Solothurn i nærheten av Basel i Sveits, som ble formgitt av Rudolf Steiner. Den er sete for Anthroposophische Gesellschaft og Den frie høyskolen for åndsvitenskaper, og fungerer dermed som sentrum for den verdensomspennende antroposofiske bevegelsen, som blant annet omfatter steinerskolebevegelsen, bærekraftig bankvirksomhet, retninger innen områder som arkitektur, landbruk og medisin, og innen mange former for kunst og kultur.

Etter at den opprinnelige bygningen, påbegynt i 1913, ble ødelagt i en brann nyttårsaften 1922, ble i 1924 grunnstenen for dagens bygning lagt. Det nye Goetheanum ble ferdigstilt i 1928. Bygningen er et av de fremste verker innen den ekspresjonistiske, antroposofisk-inspirerte («goetheanistiske») arkitekturen, og også et av de tidlige modernistiske verker, og av arkitekturhistorisk interesse.

Bygningen huser blant annet to teaterscener, med plass til henholdsvis 1 000 og 500 tilskuere, foredragslokaler, galleri, bibliotek, bokhandel samt kontorer for *Anthroposophische Gesellschaft.* I tillegg omfatter Goetheanum-komplekset flere tilliggende bygninger som huser forskning og utdannelse. Det arrangeres jevnlig konferanser om temaer av allmenn interesse, samt mer spesialiserte konferanser beregnet på lærere, leger, terapeuter og andre profesjoner.

Goetheanum er åpent for besøkende hele uken.

Eksterne lenker
---------------

* (fr) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Goetheanum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Goetheanum – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Nassau Veterans Memorial Coliseum**, også **Nassau Coliseum** eller bare **The Coliseum** er en flerbrukshall i Uniondale (New York) på Long Island. Den ligger rundt 30 km fra New York City, og er hjemmearenaen til ishockeylaget New York Islanders som spiller i National Hockey League og New York Dragons i Arena Football League.

Hallen ble bygget i 1972 på området til en tidligere United States Air Force-base og har en tilskuerkapasitet på 16 234.

Arenaen er en av NHLs eldste og minste, og New York Islanders har varslet at de vil flytte til Barclays Center i Brooklyn når dagens leiekontrakt utløper etter sesongen 2014-15. Imidlertid vil eierne av Barclays Center og artisten Jay-Z stå bak et utviklingsprogram for Nassau Veterans Memorial Coliseum som blant annet vil innebære at Islanders vil spille minst seks kamper der, også etter flyttingen til Brooklyn.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Nassau Veterans Memorial Coliseum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Guido De Ruggiero** (født 23. mars 1888 i Napoli, død 29. desember 1948 i Roma) var en italiensk filosofihistoriker, universitetsprofessor og politiker.

Liv
---

De Ruggiero fikk en grad i rettsvitenskap ved Universitetet i Napoli, men studerte også filosofi. Fra 1923 underviste han i filosofihistorie ved Universitetet i Messina og fra 1925 ved Universitetet i Roma. Som motstander av fascismen var han en av dem som undertegnet de antifascistiske intellektuelles manifest i 1925.

I 1942 ble han avsatt fra stillingen ved universitetet, arrestert og først løslatt ved Mussolinis fall 25. juli 1943. Han ble deretter utnevnt til rektor ved Universitetet i Roma, og deltok som undervisningsminister i Ivanoe Bonomis andre regjering i 1944. Han var en av stifterne av det politiske partiet *Partito d'Azione*.

Av filosofisk retning tilhørte De Ruggiero idealismen, og politisk var han liberal. Han skrev blant annet en stor filosofihistorie i 13 bind, *Storia della filosofia* (1918–1947), og leverte bidrag i flere av samtidens tidsskrifter, blant andre *La Cultura* og Benedetto Croces *La Critica*.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Renzo De Felice: «DE RUGGIERO, Guido», i *Dizionario Biografico degli Italiani*, bind 39 (1991)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU **·** BNE
 |
**Douglas XB-19** var det største bombeflyet som er bygget for United States Army Air Forces til 1946.[*klargjør*] Det ble opprinnelig gitt betegnelsen **XBLR-2** (*experimentell bomber long range*).

Konstruksjon og utvikling
-------------------------

XB-19-prosjektet var ment å teste flyegenskaper og konstruksjonsteknikker for gigantiske bombefly. Douglas Aircraft ønsket å avbryte det kostbare prosjektet. Til tross for fremskritt i teknologi som gjorde XB-19 foreldet før den ble fullført, følte Army Air Corps at prototypen ville være nyttig for testing. Byggingen tok også så lang tid at konkurransen om kontrakter for XB-35 og XB-36 kom to måneder før XB-19 fløy for første gang.

Flyet fløy første gang 27. juni 1941, mer enn tre år etter at byggekontrakten ble tildelt. I 1943 ble Wright R-3350 motorer erstattet med en Allison V-3420-11 V-motorer. Etter ferdigstillelse av testing av XB-19 ble det øremerket for konvertering til fraktfly, men endringene ble ikke fullført, og flyet fløy siste gang den 17. august 1946. Det ble til slutt kondemnert i Tucson i juni 1949.[]

Bevarte flydeler
----------------

XB-19A i Davis-Monthan Air Force Base før opphugging.
Den nye U.S. Air Force hadde planer om å spare XB-19 for visning i fremtiden, men i 1949 hadde luftforsvaret ikke et program for å lagre historiske fly, og Air Force Museum var ennå ikke blitt opprettet. XB-19 ble derfor hugget opp, men to av dets enorme hovedhjul ble tatt vare på. Et ble satt på utstilling i Hill Aerospace Museum på Air Force Base i Ogden, Utah og det andre har vært utstilt på National Museum of the United States Air Force i Dayton, Ohio i «Early Years Gallery» []

Referanser
----------

1. ↑  Kaplan, Philip (2005), Big Wings, Pen & Sword Aviation, ISBN 978-1844151783

Eksterne lenker
---------------

* Douglas XB-19
**Guido Boni** (født 7. februar 1892, død 5. desember 1956) var en italiensk turner, som deltok under de olympiske leker 1912 i Stockholm.

Boni ble olympisk mester i turn under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i mangekamp foran Ungarn. Det var fem lag fra fem nasjoner som var med i konkurransen som ble avholdt på Stockholms stadion. Det var mellom 16 og 40 deltakere på hvert lag. I den individuelle mangekampen kom Boni på fjerdeplass.

Året etter var han med i VM i Paris, der det italienske laget fikk bronse i lagkonkurransen, bak Tsjekkoslovakia og Frankrike.

OL-og VM-medaljer
-----------------

* OL 1912 Sveriges flagg Stockholm - Gull **Gull** i turn, mangekamp lagkonkurranse
* VM 1913 Frankrikes flagg Paris - Bronse **Bronse** i lagkonkurransen

Eksterne lenker
---------------

* (en) Guido Boni – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Guido Boni – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Guido Boni – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (it) Guido Boni – Italias olympiske komité Rediger på Wikidata
**Dounreay kjernekraftverk** er et nedlagt kjernekraftverk i Skottland som ble brukt til forskning og produksjon av elektrisk kraft. Det ligger på nordkysten av Caithness i Highland-området. Dounreay, vest for byen Thurso, var stedet for en borg, som nå ligger i ruiner.

I dag er det kun rester av anlegget som står igjen. Byggeprosjektet begynte i 1955, og anleggets første reaktor ble igangsatt i 1962. Den andre reaktoren ble igangsatt i 1976. Anleggets to reaktorer ble tatt ut av drift i henholdsvis 1977 og 1994. Det statlige foretaket United Kingdom Atomic Energy Authority (UKAEA) var eier av anlegget.

Anlegget ble bygd på en tidligere flybase fra andre verdenskrig, omtrent 14 km vest for byen Thurso. Denne byen vokste raskt da forskningskomplekset ble ferdigstilt på midten av 1900-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  Field, John (1984). *Discovering Place Names*. Shire Publications. ISBN 978-0852637029.
2. ↑  «Power Reactor Information System: United Kingdom». Det internasjonale atomenergibyrået. Besøkt 13. november 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Dounreay – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** GeoNames **·** BBC Things
 |
Kroningen av kong Karl Johan i Nidarosdomen 1818 med riksherolden stående foran til høyre (Jacob Munch)
Peter Nicolai Arbos portrett av Holger Collett iført riksherolddrakt
**Riksherold** (dansk *rigsherold*) var et statlig embete i Norge fra 1818 til 1865. Heroldens hovedoppgave var å proklamere Stortingets og Høyesteretts åpning i et ridende opptog. Riksherolden deltok også ved kroninger.

Riksheroldembetet ble opprettet i 1818. Etter hvert fikk riksherolden en prangende embetsdrakt inspirert av middelalderen og heroldsdrakter i flere land, med betegnelsen «tabard» eller «tappert». I Sverige ble lignende drakter brukt av egne ordensherolder for seremonier i hver av de forskjellige ordenene som kongene delte ut.

Det norske riksheroldsembetet forsvant da Holger Collett tok avskjed i 1865. Det finnes et maleri av Peter Nicolai Arbo fra 1881 som viser Collett i full embetsdrakt ved Karl XVs kroning i 1859.

I Sverige var det en «riksheraldiker» i tiden 1734-1953 med heraldikk som arbeidsfelt. I Storbritannia er det fortsatt «våpenkonger» med både seremonielle og heraldiske arbeidsoppgaver hos College of Arms og Lord Lyon King of Arms.

Riksherolder
------------

* 1818–1822 Matthias Hagerup
* 1822–1832 Frederik Due
* 1832–1841 Peder Kjerulf
* 1843–1856 Johan Frederik Monrad
* 1856–1865 Holger Collett

Se også
-------

* Herold
* Tappert
* Statsheraldiker
* College of Arms
* Lord Lyon King of Arms

Litteratur
----------

* *Den Kongelige norske Sankt Olavs orden 1847-1947*, utgitt av ordenskanselliet ved O. Delphin Amundsen, Oslo: Grøndahl & Søns Forlag, 1947.
* Else Boye: *Christiania 1814–1905*. Oslo: Grøndahl, 1976, s. 28.
* Ottfried Neubecker: *Heraldik. Kilder, brug, betydning*, København 1979 (oversatt og bearbeidet for Skandinavia av Nils G. Bartholdy)
* Michel Pastoureau: *Traité d'héraldique*, Grands manuels Picard, Paris 1979 (nye utgaver 1993, 1997, 2003)
* Carl-Alexander von Volborth: *Heraldry - Customs, Rules and Styles*, Dorset 1981
* Magnus Bäckmark och Jesper Wasling: *Heraldiken i Sverige*, Lund 2001
**Sagamarsjen** er en turmarsj som arrangeres årlig siste helg i august med mål på Stiklestad i Verdal. Marsjen går over to dager og ble første gang arrangert i 1964. Lang løype er på 31 og 32 km de respektive dager med start på Skalstugan i Åre kommune i Sverige, men det er også kort løype med en alternativ start.

Historie
--------

Sagamarsjen ble første gang arrangert i 1964, da under navnet **Olavsmarsjen**. I 1965 fikk arrangementet navnet Sagamarsjen. Kaptein i HV-13 Øyvind Lærum, som hadde deltatt i Nijmegenmarsjen i flere år, var initiativtaker. De første årene gikk marsjen fra Sul i Verdalen til Steinkjer. I flere år ble marsjen arrangert i mange forskjellige traseer med felles mål på Stiklestad. Flest antall deltakere var i 1971 med 4000. I 1991 meldte Sagamarsjen seg inn i det internasjonale turmarsjforbundet International Marching League (IML) som i 2006 skiftet navn til IML Walking Association. Sagamarsjen er eneste norske medlem av organisasjonen, og det genererer deltakelse fra utlandet. På 2000-tallet har den årlige deltakelsen vært på 1500–2000 deltakere. I 2020 ble marsjen avlyst på grunn av koronaviruspandemien.

Referanser
----------

1. ↑  Sagamarsjen dag 1, 31 km og 23 km. sagamarsjen.no. Besøkt 1. februar 2021.
2. ↑  Sagamarsjen dag 1, 32 km og 24 km. sagamarsjen.no. Besøkt 1. februar 2021.
3. ↑  Bakken 1983, s. 45
4. ↑  Historie. sagamarsjen.no. Besøkt 1. februar 2021.

Litteratur
----------

* Arne Gunnar Bakken (1983). *Sagamarsjen 1964–1983 «Vilje til helse» gjennom 20 år*. Idrettskretsen.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Det forhenværende rådhuset i rikslandsbyen Holzhausen
En **rikslandsby** (tysk *Reichsdorf*) var i Det tysk-romerske rike en riksumiddelbar landsby. Landsbyens befolkning var ikke underlagt andre lensherrer enn keiseren. De kunne ikke møte på riksdagene, og var heller ikke representert i riksstedenes kollegium.

På det meste fantes det over hundre rikslandsbyer og riksgods. De var spredt rundt i riket, men hadde sin største tetthet i sydvest, dvs. staufernes stamterritorium i Schwaben. Rikslandsbyene representerte de gjenværende kongelige/keiserlige territoriene og hans personlige følgesmenn (vasaller). På grunn av keiserens makttap i løpet av middelalderen ble flere og flere rikslandsbyer overtatt av andre lensherrer (eller forble privateiendom av forhenværende kongeslekter, men mistet også dermed sin status som riksgods). Med *Reichsdeputationshauptschluss* i 1803 ble tittelen avskaffet og rikslandsbyene innlemmet i nabostatene (mediatisert). På dette tidspunktet fantes det ennå sju rikslandsbyer:

* Gochsheim
* Harmersbach («riksdal»)
* Holzhausen
* Leutkircher Heide
* Sennfeld
* Soden
* Sulzbach

Referanser
----------

1. ↑  «Katalog der Deutschen Nationalbibliothek». *portal.dnb.de*. Besøkt 1. april 2020.
2. ↑  Kümin, Beat (1. juni 2015). «Rural Autonomy and Popular Politics in Imperial Villages». *German History*. 2 **(engelsk)**. 33: 194–213. ISSN 0266-3554. doi:10.1093/gerhis/ghv057. Besøkt 1. april 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Marsk** eller **riksmarsk** (fra 1536) var tittelen for riket Danmarks øverste hærfører fra begynnelsen av 1200-tallet til innføringen av eneveldet i 1660. Det var det tredjeviktigste embete etter rikshovmesteren og kansleren. Han ble utnevnt av kongen og skulle være en innfødt adelig. I perioder valgte kongen å la embetet stå ubesatt for selv å være øverste leder i krig. Fra 1380/81 til 1440-årene var embetet derfor ubesatt.

Fra starten var marsken en av kongens embetsmenn og Marsk Stig kalte seg også «kongens marsk», *Regis Danorum Marscalcus*, kort før han i 1287 ved danehoffet i Nyborg ble anklaget og dømt for mordet på Erik Klipping. I løpet av 1400-tallet ble marsken rikets marsk snarere enn kongens, endelig signalisert ved skiftet til tittelen «rikets marsk», *Marscalcus Regni* i 1536.

De siste riksmarskene i Danmark var Anders Bille, som døde i svensk fangenskap i 1657 kort tid før innføringen av eneveldet i 1660 og Joachim Gersdorff som innehadde embetet i kort tid fra 1660 til sin død i 1661.

Betydning
---------

Marsk (og marskalk) kommer av tysk *marschalk*, stallmester, rytterianfører, fra eldre germansk *marha*, hest, og *skalk*, tjener; altså opprinnelig en stalldreng. Betegnelsen kjennes fra 700-tallet i Lex Alamannorum.

I kongens hird har marsk(alk)en vært den ansvarlige for oppsynet med kongens hester og embetet er en avløser for embetet som staller. Kong Valdemars jordebok fra 1231 nevner i tillegg til marsken (*marscalcus*) også en 
undermarsk og det kan muligens bety at marsk-embetet på denne tiden har blitt løsrevet fra arbeidet med stallene, som så er overlatt til en undermarsk, muligens identisk med en såkalt formarsk.

Marskens oppgaver har ikke alltid vært klart avgrenset og de har sikkert også i noen grad vært avhengige av innehaverens status og innflytelse. I tillegg til å være kongens hærs øverste leder synes han i løpet av 1300-tallet også å ha hatt varierende andel i den dømmende myndighet og i finansforvaltningen.

Riksmarskalk eller riksmarsk ble senere en militær tittel for en marskalk over et land og benyttes bl.a. i Sverige, Tyskland, Frankrike og Storbritannia som den høyeste militære grad. I Norge kjenner man ikke embetet.

Referanser
----------

1. ↑  Bjørn Poulsen: *Med Harnisk og Hest*. I: Per Ingesman og Jens Villiam Jensen: *Riget, magten og æren. Den danske adel 1350-1660*. Århus 2001
2. ↑  Julius Martensen: Erik Glipping og Marsk Stig i Middelalderens Annaler og Viser. Arkivert 4. oktober 2011 hos Wayback Machine. I: Historisk Tidsskrift, Bind 4. række, 4 (1873-1874) 1.
3. 1 2 3  Kulturhistorisk leksikon for nordisk middelalder, Bind XI.

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
**K-15 *Sagarika*** (sanskrit: सागरिका, Sāgarikā; *hav-*) er et ballistisk ubåtmissil som kan bære atomstridshoder over en avstand på 700 km, utviklet av Defense Research and Development Organization i India. Missilet utgjør en del av triaden i Indias kjernefysiske avskrekking og vil gjøre landet i stand til å slå tilbake kjernefysiske angrep.

Utvikling
---------

Utviklingen av K-15-missilet begynte på slutten av 1990-tallet med hensikt å bygge et ballistisk missil som kunne avfyres fra de atomdrevne ubåtene i Arihant-klassen i den indiske marinen. Sagarika har en lengde på 10 meter, en diameter på 0,74 meter, veier 17 tonn og kan ta en nyttelast på opptil 1 000 kg over en avstand på 700 km. Det ble utviklet ved DRDOs missilkompleks i Hyderabad. Utviklingen av den undersjøiske oppskytningsrampen, kjent som Project 420, ble fullført i 2001 og overlevert til den indiske marinen for utprøving. Oppskytningsrampen er utviklet ved Hazira i Gujarat.

Missilet ble vellykket testavfyrt seks ganger og testet til sin fulle rekkevidde opptil tre ganger. Testene den 26. februar 2008 skjedde fra en neddykket pongtong 50 meter under overflaten utenfor kysten av Visakhapatnam. En landbasert variant av K-15 Sagarika ble vellykket testavfyrt 12. november 2008. *Sagarika* integreres med Indias atomdrevne Arihant-klasse ubåter som ble sjøsatt 26. juli 2009. DRDO utvikler også et annet ubåtmissil, K-4, som vil ha en rekkevidde på 3 000 km. Utviklingsmessige tester av missilets startrakett med gassdrivstoff har blitt gjort fra en pongtong.

Se også
-------

* Arihant-klassen
* Integrated Guided Missile Development Program

Referanser
----------

1. ↑  Shourya/Sagarika Missile (PDF)
2. ↑  Going ballistic: India looks to join elite missile club Arkivert 11. desember 2008 hos Wayback Machine.
3. ↑  India gets sub-marine missile power
4. 1 2 3  «Final test of K-15 ballistic missile on Tuesday»
5. ↑  India ready for new missile test
6. 1 2  «Sagarika missile test-fired successfully». Arkivert fra originalen 29. februar 2008. Besøkt 17. mai 2011.
7. ↑  In a workshop at Hazira, desi underwater missile launcher gets ready for trial
8. ↑  India ready to join elite N-strike club
9. ↑  India can now fire missiles from under water
10. ↑  India test-fires nuclear-capable missile[*død lenke*]
11. ↑  «India joins elite group with launch of the INS Arihant nuclear sub» Arkivert 6. oktober 2012 hos Wayback Machine. *Thaindian News* 26. juli 2009
12. ↑  DRDO plans another K-15 missile launch, *The Hindu* 29. januar 2011
Møte i USAs senat i forbindelse med riksrettssaken mot president Bill Clinton 1999 der han var anklaget for å ha løyet under ed om forholdet til Monica Lewinsky. Clinton ble frikjent.
**Riksrett** er en domstol, eller en domstollignende prosess, med oppgave å behandle anklager mot høyere offentlige tjenestemenn, som statsråder, dommere, eller landets statssjef. 

I Norge har det blitt nedsatt riksrett syv ganger i løpet av 1800-tallet. Riksrettssaken i 1884 førte til at parlamentarismen ble innført, noe som førte til at riksrett – og trusler om riksrett – i liten grad har vært benyttet, fordi et flertall i Stortinget når som helst kan felle en regjering. 

På engelsk brukes ordet *impeachment* om riksrettsanklager og -saker. I USA er riksrettstiltale på føderalt nivå reist 21 ganger, oftest mot dommere. De amerikanske presidentene, Andrew Johnson (1868), Bill Clinton (1999) og Donald Trump har blitt stilt for riksrett. Donald Trump har vært stilt for riksrett for to ganger. Begge ganger ble han frikjent, første gang i 2020, andre gang i 2021. Bill Clinton ble frikjent for å ha løyet under ed om forholdet til Monica Lewinsky. I 1974 trakk Richard Nixon seg før det ble reist tiltale om hans innblanding i Watergate-saken.

Se også
-------

* Riksrett (Norge)
* Rigsretten (Danmark)
* Landsdómur (Island)
* Riksrett (USA)

Referanser
----------

1. 1 2 3  Oppslagsordet «Impeachment» i *Store norske leksikon* (fri gjenbruk av tekst, artikkel oppdatert 2012)
2. ↑  «U.S. Senate: Impeachment». *www.senate.gov*. Besøkt 17. november 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC
 |
**Astrid Laura Moss** (født 6. mai 1884 i Kristiania, død 20. desember 1966 i Oslo), sekretær, var i mange år sjef for navnekontoret i Justis- og politidepartementet. Hun er mest kjent for å ha utgitt to bøker med forslag til nye slektsnavn, beregnet særlig på personer med patronymikon (etternavn som ender på -sen, f.eks. Hansen, Johansen osv.), som var og er svært vanlige i arbeiderklassen.

Boken *Forslag til nye slektsnavn* kom i 1940 og *2000 nye slektsnavn* i 1947. Bøkene inneholder nykonstruerte navn som har preg av å være gårdsnavn, selv om de ikke kan knyttes til reelle gårdsbruk. 

Blant de nye slektsnavnene Moss foreslo var Jagland (som ble tatt av Thorbjørn Jaglands familie, som tidligere hadde navnet Johansen) og Stålsett (som ble tatt av Gunnar Stålsetts familie, som hadde det kvenske navnet Sirkka). Andre forslag var *Engvin, Gløbu, Ilmo, Jarlvik, Plogfur, Rimeid, Uvholt* og *Økling* (1940-utgaven), *Arnbolt, Basthus, Flåtorp, Hirsum, Jagdum, Ofsdal, Ripen, Ståldal, Ystvang* og *Åslein* (fra 1947-utgaven).

Bibliografi
-----------

* *Forslag til nye slektsnavn*. Oslo: [s. n.] 1940. [trykket av Johansen og Nielsen boktrykkeri]
* *2000 nye slektsnavn*. Kongsvinger: Glåmdal Papirindustri. 1947.

Referanser
----------

1. ↑  Lars Gisnås: «Men Bjørn vil være Hansen». *Adresseavisen*, 10. november 2001, s. 6
**Riksmålspartiet** var et politisk parti som stilte til valg i Norge fra 1910 til 1931. Partiet regnes som tilknyttet til Høyre. Det hadde sitt utspring i språkstriden i Norge, særlig knyttet til innføring av sidemålsstilen i 1907.

Partiet stilte lister i flere kommuner, i kortere eller lengre tid, og som regel med utgangspunkt i lokale stridsspørsmål. Partiet ser ikke ut til å ha hatt noen sentralorganisasjon.

Ved Stortingsvalget 1912 fikk partiet 1 033 stemmer, og stilte liste i valgkretsene Namdalen, Søndre Nordmør, Romsdal og Karmsund. Ved kommunestyrevalget 1925 fikk partiet 27 277 stemmer i 5 ulike fylker, og fikk 35 kommunestyrerepresentanter. Ved de to påfølgende valgene, i 1928 og 1931, fikk partiet 332 og 338 stemmer og bare 9 representanter.

Ordførere fra Riksmålspartiet var blant andre Haakon Rochseth i Frosta, Bernhard Rostad i Verdal, Gustav Ertzgaard i Frol, Lorents Seem i Snåsa og Karl Klingen i Klinga kommune.

Referanser
----------

1. ↑  *Høyres historie. 4 : Statistikker, tabeller*. Oslo: Cappelen. 1984. s. 17, 19. ISBN 8202049946.
2. ↑  Olaf Almenningen (1985). *Språk og samfunn gjennom tusen år : ei norsk språkhistorie*. Oslo: Universitetsforlaget. s. 88. ISBN 8200077489.
3. ↑  Ida Blom (1974). «Partier og pressgrupper i norsk politikk 1905–1914». *Historisk tidsskrift 1974*. Oslo. s. 37–55.
4. ↑  Kaartvedt, Alf (1984). *Høyres historie. 1 : Drømmen om borgerlig samling*. Oslo: Cappelen. s. 273. ISBN 8202049903.
5. ↑  «Norges Offisielle Statistikk. V. 189» (PDF). Statistisk sentralbyrå. s. 183.
6. ↑  Tertit Aasland (1965). «Valgordningen 1906–1918». *Historisk tidsskrift 1965*. Oslo. s. 267–297.
7. ↑  Norges Offisielle Statistikk.VII.192: *Kommunevalgene 1925*, utgitt av Det Statistiske Centralbyrå, Oslo, i kommisjon hos H.Aschehoug & Co. 1926
***Søndagsmorgen*** er et norsk radioprogram om film og populærkultur som ble sendt på NRK Radio fra 2010 til 2014. Programmet handlet for en stor del om aktuelle filmer, men dels også om videospill, musikk, sosiale medier og annen populærkultur. De hadde flere temasendinger, for eksempel om emner som Star Trek, The Gathering, Filmfestivalen i Cannes, spillkonsoller osv. Programlederne arrangerte også diverse innringingskonkurranser og «ukas toppliste» var en fast spalte i programmet. Programmet ble ledet av Rune Håkonsen, mens Marte Hedenstad var fast programledervikar. *Søndagsmorgen* sprang ut av *Filmpolitiet* og gikk på P3, hver søndag fra klokken 9 til 12. Det ble sendt fra NRK Tyholt i Trondheim.

Første program gikk på lufta den 5. september 2010. Siste sending gikk 2. februar 2014.

Medarbeidere
------------

Redaksjonen bestod, i tillegg til Rune Håkonsen, av:

* Marte Hedenstad
* Ingebjørg Hagerup

Faste bidragsytere:

* Andreas Hadsel Opsvik
* Birger Vestmo

Referanser
----------

1. 1 2  «Søndagsmorgen». NRK radio. Besøkt 22. januar 2019. [*død lenke*]
2. 1 2  «Din nye lekekamerat». P3. 24. august 2010. Besøkt 9. desember 2013.
**Prime Time Orchestra**, storband med base på Musikkflekken i Sandvika, startet i 1981. I tillegg til mer tradisjonell storbandmusikk i swingstil, spiller bandet også en rekke andre stilarter, som latinrytmer, pop, rock eller funk. Bandet består av dyktige amatører, profesjonelle og semi-profesjonelle musikere.

Bandet rekrutterer medlemmer bl.a. fra studentmiljøene ved Norges musikkhøgskole, musikkonservatoriene og fra musikklinjer på videregående skoler.

Prime Time Orchestra har i de senere år også utmerket seg som et prosjekt- og konsertband, og har ved flere anledninger besøkt norske og utenlandske scener. Konsertene er i stor grad gjennomført i samarbeid med kjente norske og utenlandske solister. Bandet har også fått skrevet bestillingsverk fra norske jazzkomponister og arrangører. Bandet har knyttet til seg profesjonelle norske og utenlandske musikalske ledere, komponister og arrangører. I tillegg har bandet ved en rekke anledninger bevist at de også mestrer eldre storbandmusikk. Ved flere anledninger har Prime Time Orchestra deltatt i programmer i norsk radio og tv. I tillegg har bandet opptrådt ved flere av de norske jazzfestivalene. Som danseorkester har Prime Time Orchestra opptrådt på mange scener i østlandsområdet. Prime Time Orchestra spilte til dans i bryllupet til kronprins Haakon og kronprinsesse Mette-Marit i 2001.

Orkesterets faste musikalske leder er Tarjei Grimsby.

Referanser
----------

1. 1 2  Prime Time Orchestra Arkivert 3. februar 2017 hos Wayback Machine. Jazzprofil
2. ↑  Lager moro på slottsfesten VG
**Erdre** er en elv vest i Frankrike og en av sideelvene til Loire fra høyre. Den har sitt utspring i departementet Maine-et-Loire nær La Pouëze. Elven renner òg gjennom departementet Loire-Atlantique. Den munner ut i Loire ved byen Nantes. Andre byer Erdre renner gjennom er Candé, Riaillé, Nort-sur-Erdre og Sucé-sur-Erdre.

Erdre er uvanlig på den måten at den er bredere lenger oppe i elven enn i den nedre delen. På det laveste punktet, der Erdre møter Loire i Nantes, er den tidligere leia hennes nå hovedvei og forretningsstrøket Cours des Cinquante Otages. Erdre møter nå Loire via en undergrunnskanal under Rue Henri IV, og de renner i hop nær hovedjernbanestasjonen. 

Om lag 15 km opp i elven, ved Plaine de Mazeroles, nær Sucé sur Erdre, har Erdre gått fra å være noen få hundre meter bred til nesten en kilometer. Vidt sumpterreng gjør elven ennå bredere. Overfor her går Nantes-Brest-kanalen vestover ved landsbyen Nort sur Erdre.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Erdre – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
Fra Søndeledfjorden i Risør kommune.  Foto: Karl Ragnar Gjertsen  
Søndeledfjorden tatt fra sør.  Foto: Andreas Ausland 
**Søndeledfjorden** er en fjord i gamle Søndeled kommune, nå Risør kommune i Agder fylke. Den begynner ved Vardøyene nordøst for Risør, og strekker seg rundt 15 kilometer rett vestover inn i landet, til Søndeled. Egentlig er dette flere fjorder, og navnet Søndeledfjorden brukes dels om det hele, dels om den innerste del av fjorden.

Den ytre del av fjorden kalles også Østerfjorden. Ved Risør deler øya Barmen fjorden i to: Nordfjorden og Sørfjorden. Ved Sørfjorden ligger stedet Moen, med Moen trebåtbyggeri. 

Rødsfjorden i vest forbinder Nordfjorden og Sørfjorden. 

Nord for Nordfjorden ligger blant annet grenda Sevik. Ved øya Frøyna smalner fjorden inn, men fortsetter først mot vest før den snur mot nord, inn mot stedet Søndeled. 

Tvers over Søndeledfjordens ytre del, Østerfjorden, går en av landets minste og eldste bilferger i rute. Øysangferga M/F Øisang er et levende kulturminne; den er bygget på Moen ved Risør i 1950, og er landets eldste bilferge bygd av tre. Fergen har i mer enn 60 år bundet grendene på nordsiden av fjorden sammen med byen Risør. Fergen er også et ledd i sykkelruten 1 (Nordsjøruten), som er et nasjonalt sykkelrutenett for feriesykling.

Referanser
----------

1. ↑  Søndeledfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
***Gjøviks Blad*** er en avis som ble utgitt på Gjøvik fra 1877 til 1920. 

Forløperen til *Gjøviks Blad* var Vestopplands første avis, Oplandets Budstikke, som ble utgitt på Lena på Østre Toten fra 1856 til 1860. Denne avisa ble startet av boktrykker Halvor Rasmus Lange fra Christiania. Oplandets Budstikke utkom to ganger i uka, var på fire sider og abonnementet kostet 2 spesidaler, 48 skilling. I 1859 blir avisa overtatt av den ansatte typografen Jens Christian Christensen. 

I 1860 flytter Jens Christian Christensen trykkingen til Gjøvik, hvor han den 9. oktober utgir det første nummeret under navnet *Kristians Amtstidene* med undertittelen *Gjøvik Avertissementsblad*. Men den nye avisa var så dårlig som det nesten gikk an. Det meste av stoffet var avskrift av andre. I tillegg var redaktøren ikke så nøye om han tok inn innlegg, mot betalig, fra mektige personer. Trass økonomiske problemer hele tiden besto avisen med sine opptil 50 abonenter fram til 1877.

Boktrykker Fredrik Olsen Lange tok i 1877 over den vaklende avisen. Han forandret navnet til *Gjøviks Blad*, og nå med undertittlen *Christians Amtstidene*. Den dyktige avismannen hadde snart 500 abonenter. Avisen begynte snart å ta inn politiske artikler og referater fra Stortinget. Dette økte også interessen for bladet. Redaktør Martin Nordbye proklamerte at avisen skulle holde en ren og klar venstrekurs. Men aviseieren Lange ble beskyldt for i det skjulte å gå Høyres ærender. 

Landmandsforbundet besluttet i 1920 å kjøpe *Gjøviks Blad* og deres konkurrent, avisa *Samhold*, for å slutte dem sammen til et organ for bøndene. Det nye bladet kom ut fra nyttår 1921 under navnet *Vestopland*.

I 2002 ble gratisavisa *Gjøviks Blad* utgitt på Gjøvik.

Referanser
----------

1. ↑  *Gjøvik i tekst og bilder*. Gjøvik historielag og Gjøvik Kommune. 1986. s. 126.
2. ↑  *Norske aviser 1763-1920*. Kristiania: Grøndahl. 1924. s. 15.
**Malmö Yllefabriks AB** (MYA) var en tekstilselskap for ullbaserte tøyer. Opprinnelig bestod det av én fabrikk i det sentrale Malmö i Skåne, men virksomheten ble utbygd til andre steder.

Historie
--------

Den startet sin virksomhet i Malmö i Sverige i 1867, og fra 1874 var konsul August Schmitz sjef for fabrikken, som lå i kvarteret Lybeck i det sentrale Malmö. På folkemunne ble fabrikken kalt «Doffeln» ettersom et av dens produkter var en form for ulltøy av en type ulltøy som kalles dyffel.

Den 7. mars 1888 ble fabrikken totalt ødelagt i en brann. Fabrikken ble imidlertid raskt gjenoppbygd, og da med helt moderne maskiner, og kunne starte produksjonen igjen allerede i 1889. Den sysselsatte 1.600 personer på det meste. År 1892 startet MYA dessuten en fabrikk i Furulund, som senere også ble utbygd med veveri. Da Manufaktur AB (MAB) flyttet sin virksomhet fra kvarteret Spinneriet til Trelleborgsvägen overtok MYA også deres gamle fabrikk. Etter at Skandinaviska Textil Fabriks AB gikk i likvidasjon i 1912 tok MYA over dens fabrikk, som lå i Varberg og hadde drøyt 200 ansatte.

I 1931 ble ledelsen overtatt av August Schmitz jr. og 1943 ble MAB & MYA-konsernet dannet. I år 1952 ble MYAs kamgarnsspinneri konsentrert helt til Furulund og i 1953 ble hele det utrømte kvarteret Spinneriet solgt. Dette ble revet i sin helhet for å gi plass til Arkaden-komplekset, som ble innviet i 1957. 

Krisen innen tekstilbransjen førte til at MYA ble nedlagt i 1958 og 700 personer ble oppsagt. Bygningen ble revet i 1960 for å gi plass til NK, nåværende Hansacompagniet. Fabrikken i Varberg ble nedlagt i 1962.

Litteratur
----------

* Sven Olof Arlebäck: August Schmitz: Sydkraft AB's dynamiske företagsledare 1906-1931 (2005)[*død lenke*]
* *Arbetarna vid Malmö Yllefabriks Aktiebolag: intensivundersökning av åren 1884 och 1888*. [Lund: Lunds universitet. 197?-????.  Sjekk datoverdier i `|dato=` (hjelp)
* *MAB och MYA: koncern eller fusion? : några synpunkter med anledning av auktoriserade revisorn Hugo Mårtenssons yttranden över styrelsens i Manufaktur Aktiebolaget i Malmö (MAB) åtgärder i förhållande till Malmö Yllefabriks Aktiebolag (MYA) samt styrelsens i MYA åtgärder i förhållane till MAM*. [Malmö]: s.n. 1950.
* *Malmö yllefabriks aktiebolag: MYA : En rundvandring genom fabrikerna*. Malmö: MYA. 1946.
* *Malmö yllefabriks aktiebolag: till minne af 50-årsjubilieet 1867-1917*. Malmö: Malmö yllefabriks aktiebolag. 1917.
* *Några ord om vårt arbete*. Malmö: Malmö Yllefabriks AB. 1946.

Referanser
----------

1. 1 2  *Varberg - en kommuns historia*. Varberg: Varbergs kommun. 1993. ISBN 91-630-1470-X.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Rund ziratkaraffel fra Gjøvik Glasværk  Foto: Øyvind Holmstad 
**Gjøvikblå** ble etablert som et begrep etter at Gjøvik Glassverk i perioden 1810–1817 økonomisk sett hadde hatt stor fremgang. Tyngden i produksjonen ved verket var drikkeglass og karafler av klart eller farget glass. Det ble også fremstilt finere glassarbeider – og fra 1825 spesialiserte verket seg på produkter med den svært særpregede blåfargen som senere ble oppkalt etter byen der glasset med denne fargen ble produsert. Glassverket, som i 1804 ble grunnlagt av Caspar Kauffeldt, har hatt en omskiftende historie. Det ble nedlagt i 1844, men driften er senere gjenopptatt – og Gjøvik glassverk er i dag en levende bedrift med tilhold i Brennerigata 1-3, Gjøvik sentrum. 

Blåfargen som glassverket benyttet kom fra koboltgruvene til Blaafarveværket på Modum.

Glassverksgata i Gjøvik er oppkalt etter den tradisjonsrike bedriften.

Referanser
----------

1. ↑  «Om Gjøvik - Gjøvik kommune». *www.gjovik.kommune.no*. Besøkt 16. mars 2021. «1807 - Norges første privateide glassverk, Gjøvigs Glasværk, starter produksjon av vindusglass, senere krystall- og hvittglassproduksjon, samt butelje- og apotekerglass. Fra 1825 produseres farget glass. Fargen gjøvikblått er knyttet til produktene fra Gjøvik - mest kjent er potpourrikrukkene. Blåfargen er i dag representert i Gjøvik sitt byvåpen.»
2. 1 2  «Historien». *Gjøvik Glassverk*. 19. august 2014. Besøkt 16. mars 2021. «Gjøvikverket er kanskje mest kjent for det blå glasset. Kobolt fra Blaafarveverket på Modum ble blandet i glassmassen og ga en fin dypblå farge. Blåfargen var moderne fordi den passet godt sammen med de mørke treslagene og bronsen som var populære materialer på den tiden.»

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmesiden til Gjøvik Glassverk Besøkt 17. mars 2021.