recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**BREEAM** (Building Research Establishment Environment Assessment Method) et verktøy for å miljøsertifisere bygninger.

Historie
--------

BREEAM ble skapt i Storbritannia på 1990-tallet. Det har røtter i diverse departementsopprettede bygg- og materialforskningsinstitusjoner i England etter første verdenskrig.

BREEAM ble helt privatisert i 1997. For å beholde autoriteten BRE hadde bygget seg opp som statlig organ skapte de et fond som gjorde at de kunne bli selveiende. Fondet heter BRE Trust, og ble dannet med medlemmer fra alle bransjene som hadde samarbeidet med BRE. Dette ble gjort for å unngå at bransjeinteresser skulle styre BRE i noen bestemt retning.

I 1999 begynte BRE å sertifisere BREEAM-produkter som de testet. Utover 2000-tallet har BREEAM blitt brukt som sertifiseringssystem mer og mer internasjonalt. Nå kan man få tilpasset sertifiseringsverktøyet BREEAM for miljøvennlig bygg for forholdene i forskjellige land.

Internasjonal utbredelse
------------------------

I Norge finnes det en nasjonal tilpasning av BREEAM-standarden, kalt BREEAM-NOR som eies av Grønn Byggallianse (tidligere Norwegian Green Building Council - NGBC). Ellers finnes det nasjonale tilpasninger av standarden i Nederland, Spania, Sverige, og Tyskland.

BREEAM-NOR og Grønn Byggallianse
--------------------------------

BREEAM NOR eies av Grønn Byggallianse som har ca 300 medlemmer (pr. des. 2018). Medlemmene er arkitektkontorer, entreprenører, kommuner, aktører i byggebransjen osv. Medlemmene eier Grønn Byggallianse. Organisasjonen utvikler BREEAM-NOR, og utdanner BREEAM AP (accreditated professional) og BREEAM revisorer.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

1. ↑  Building Research Establishment
2. ↑  «NGBC». Arkivert fra originalen 19. februar 2012. Besøkt 30. april 2019.
**BNS «Umar Farooq» (F16)** er en fregatt av den britiske Salisbury-klassen som for tiden er i aktiv tjeneste som treningsskip for den bangladeshiske marinen. Skipet ble bygget som HMS «Llandaff» i Storbritannia i 1955 og er blant de eldste fregattene som fortsatt er i militær bruk i verden. Det har sin hjemmehavn i Chittagong i Bangladesh.

Skipet har et mannskap på rundt 223, hvorav de fleste bor på skipet i lange perioder. BNS «Umar Farooq» brukes til å trene kadetter, såkalte «midtskipsmann» (eng. *midshipman*). Det blir også brukt til å støtte maritime operasjoner utenfor kysten av Bangladesh, slik som bekjempelse av piratvirksomhet og smugling samt deltagelse i lete- og redningsaksjoner.

Historie
--------

Skipet ble bygget av Hawthorn Leslie and Company i den lille byen Hebburn ved Tyne i England. Kjølstrekkingen fant sted 27. august 1953 mens sjøsettingen av skipet skjedde den 30. november 1955. Skipet var i tjeneste i Royal Navy i 18 år, før det ble solgt til Bangladesh i 1976. Det ankom Bangladesh den 27. mars 1977 og ble omdøpt fra HMS «Llandaff» til BNS «Umar Farooq».

I desember 2010 avla BNS «Umar Farooq» et tre dager langt besøk på den indiske marinebasen i Visakhapatnam under ledelse av kommandør Mahamud Hossain Zia og med et mannskap på 40 offiserer og rundt 250 mann. Kommandør S. M. A. K. Azad er per 2010 kommanderende offiser for mannskapet om bord på BNS «Umar Farooq».

I mars 2014 ble BNS «Umar Farooq» og BNS «Bangabandhu», etter anmodning fra malaysiske myndigheter, satt inn i letingen etter det savnede passasjerflyet Malaysia Airlines Flight 370 i Bengalbukta.

Se også
-------

* Liste over skip i den bangladeshiske marinen

Referanser
----------

1. ↑  Deccan Chronicle, *Bangladesh Navy ship docks in city*[*død lenke*] (en) , besøkt 19. desember 2010.
2. ↑  «Bangladesh Searches Bay of Bengal for Missing Airliner» **(engelsk)**. The New Indian Express. 19. mars 2014. Besøkt 25. mars 2014.

Eksterne lenker
---------------

* A Training Ship - BNS Umar Farooq − bangladeshnavy.org (en)
* Veteran BNS Umar Farooq (bilder og informasjon) − Facebook (en)
**Creutzfeldt-Jakobs sykdom** (**Creutzfeldt-Jakob disease**, forkortet **CJD**) er en sjelden degenerativ nervesykdom som rammer færre enn en av en million mennesker. Den er allikevel den mest vanlige form for transmissibel spongiform encefalopati.

Historie
--------

CJD ble første gang beskrevet i 1920-årene av de to tyske nevrologene Hans Gerhard Creutzfeldt og Alfons Maria Jakob, som en infeksjon av hjernevevet som resulterte i progredierende psykiske og nevrale lidelser med dødelig utgang. I 1954 beskrev amerikaneren Gajdusek et utbrudd av CJD blant kannibalene på Papua Ny-Guinea (hvor sykdommen ble kjent under navnet *kuru*) som et såkalt «slow virus». Forestillingen om at sykdommen skyldtes et «langsomt virus» ble først avlivet i 1982 da amerikaneren Stanley Prusiner fremsatte teorien om prioner og deres innvirkning på kroppen. Han uttalte bl.a. at «en feilaktig romlig struktur i et protein kunne indusere en tilsvarende feilaktig struktur i et normalt protein og på den måte overføre en sykdomstilstand fra et dyr til et annet».

Smittemønster
-------------

For alle TSE-sykdommer gjelder det at smitten ikke kan overføres direkte. Dette skyldes imidlertid ikke at det syke vev ikke er smittsomt, – det er det nemlig i aller høyeste grad.

Årsaken til at de rammede individer ikke infiserer friske ved direkte kontakt er at smitten ikke finnes i hele kroppen, men er innkapslet i sentralnervesystemet og hjernen. Risikoen ved å utsette seg for infisert vev er ekstremt høy, og rettsmedisinere har tidligere nektet å obdusere når det har vært mistanke om CJD. Ved den arvelige form for CJD skyldes smitteoverførselen en endring i kodon 178 fra asparagin med asparaginsyre eller en endring i kodon 200, hvor prolin blir til leucin. 

Ved CJD har man dessuten oppdaget en minimal smitterisiko ved transplantasjon av vev eller organer med sterke nevrale forbindelser som f.eks. hornhinner og hjernehinner samt ved inntak av ubehandlet veksthormon (forbudt i EU).

Se også
-------

* Bovine spongiform encefalopati (kugalskap)
* TSE

  


| * v
* d
* r
Helsemessige forbehold |
| --- |
| Helsenotis | Du bør aldri bruke informasjon fra internett, inkludert Wikipedia, som eneste kilde til avgjørelser eller tiltak i helsemessige spørsmål. Ved legemiddelspørsmål bør du rådspørre apotek eller lege, ved helsespørsmål relevant autorisert helsepersonell, og ved dyresykdom bør du rådspørre veterinær. Bruk aldri reseptbelagte legemidler uten etter råd fra lege. Søk råd på apoteket ved bruk av reseptfrie legemidler, kosttilskudd og naturmidler, spesielt om du også bruker reseptbelagte midler. Bruk av flere legemidler samtidig kan gi utilsiktede effekter. |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC
 |


1. 1 2  *Klinická neurologie: část speciální* **(tsjekkisk)**. ISBN 978-80-7387-389-9. Wikidata Q90835855.
**Watzmann** er det sentrale fjellmassivet i Berchtesgadener Alpen. Det ligger sydøst i Oberbayern, i Nationalpark Berchtesgaden i kommunene Ramsau bei Berchtesgaden og Schönau am Königssee. Det høyeste punktet er *Watzmann-Mittelspitze*, som med sine 2 713 moh er det høyeste punktet i Landkreis Berchtesgadener Land.

Ramsau og Schönau ligger i dalbunnen over 2.000 høydemeter under toppene, i Alpene er det en uvanlig stor høydeforskjell for et såvidt lavt fjell. Østveggen regnes som den høyeste veggen i Øst-Alpene.

På det kjente bildet fra Berchtesgaden ser man *Große Watzmann* til høyre, *Kleine Watzmann* (med hovedtoppen *Watzmannfrau*, 2.307 moh) til venstre og på egga mellom dem de fem mindre *Watzmannkinder*.

Rangeringen av de tyske fjellene er blitt mye diskutert, men det er allmenn enighet om at Watzmann skal regnes som det tredje høyeste fjellet i Tyskland etter Zugspitze, 2 962 moh og Hochwanner, 2 746 m.

*Mittelspitze* (2713 moh, Watzmanns hovedtopp) er forbundet med *Südspitze* (2712 moh) – tidligere også kalt *Schönfeldspitze* – og *Hocheck* (2651 moh) over egga *Watzmanngrat*. I tillegg til disse tre dominerende toppene på *Große Watzmann* finner man framfor alt *Kleine Watzmann* («Watzmannfrau», 2307 moh) og *Watzmannkinder*.

Tilgangen skjer stort sett fra nord med utgangspunkt i Wimbachbrücke i Ramsau eller fra parkeringsplassen Hammerstiel i Hinterschönau over Watzmannhaus (1928 moh).

Referanser
----------

1. ↑  Schneefernerkopf i Zugspitzmassivet er 2.875 moh, men regnes ikke som et selvstendig fjell på grunn av beskjeden primær- (176 m) og sekundærfaktor (1,7 km).

Eksterne lenker
---------------

* (en) Watzmann – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Watzmann – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Watzmann på Peakware
* Watzmann på SummitPost

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Aurel Covaci** (født 13. februar 1932 i Oradea, død 18. mai 1993 i București) var en rumensk oversetter. 

Han oversatte fra engelsk, fransk, italiensk, spansk, portugisisk og russisk til rumensk. Han samarbeidet for noen av oversettelsene med sin bror, Ion Covaci. 

Han gikk på gymnas i Beiuș og Oradea, og deretter på litteraturskolen «Mihai Eminescu» (1950-1952; 1954-1958). Mellom 1951 og 1954 var han også redaktør i tidsskriftene *Contemporanul* og *Flacăra*. Da litteraturskolen ble sammenslått med Universitetet, fortsatte han der til han ble arrestert i 1958 sammen med noen andre studenter etter å ha blitt anklaget for å ha «motarbeidet samfunnsordenen» (de hadde «agitert» for at Bessarabia skulle tilfalle igjen Romania). Blant de arresterte var Stela (født Pogorilovschi), som han giftet seg med i 1961, og som også var oversetter. De ble alle dømt til tre års fengsel og fem års tap av borgerrettighetene. De ble benådet etter to år og løslatt, men han fikk ikke lov å fortsette studiene. 

Blant forfatterne som han oversatte er Aleksandr Tvardovskij, Konstantin Simonov, Luís de Camões, W. B. Yeats, Giambattista Basile, Torquato Tasso, John Keats, Francisco de Quevedo, Marina Tsvetajeva, W. C. Wiliams, Corrado Alvaro, Guillermo Díaz-Plaja, Federico Garcia Lorca, José Hernández, John Milton, Carl Sandburg, Byron.

Mellom 1978 og 1993 var han leder for Forfatterforeningens avdeling for oversatt litteratur.

Han hadde to barn, en datter, Laura, og en sønn, Andrei.

Premier og æresbevisninger
--------------------------

* *Premiul Uniunii Scriitorilor din Romania* (Romanias forfatterforenings premie), 1971

* *Premiul Asociației Scriitorilor din București*, 1975
* I Oradea finnes en gate oppnevnt etter ham.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   books.google.co.jp[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Hjs-online (13. januar 2012). «Halbjahresschrift - hjs-online: Ana Novac». *Halbjahresschrift - hjs-online*. Besøkt 30. juni 2020.
3. 1 2 3  Romana, Fundatia Culturala. «Cultura | Aurel Covaci a fost o nulitate?». *revistacultura.ro*. Arkivert fra originalen 14. februar 2017. Besøkt 24. juni 2017.
4. ↑  «Video Scriitoarea Stela Covaci va fi evacuată din casă». *Stiriletvr.ro*. Arkivert fra originalen 15. oktober 2017. Besøkt 24. juni 2017.
5. ↑  «Uniunea Scriitorilor din România - In memoriam Stela Covaci». *www.uniuneascriitorilor.ro* **(rumensk)**. s. 50. Besøkt 24. juni 2017.
6. ↑  Covaci, Stela (27. februar 2014). *Destinul unei prietenii: Nichita Stanescu / Aurel Covaci* **(rumensk)**. Andrei Covaciu. ISBN 978-1-4960-9701-9.
7. ↑  «13 martie: Aniversarea pe care Stela Covaci nu a mai avut putere sa o atinga! | Botosani | Ziare.com». *www.ziare.com* **(rumensk)**. Besøkt 24. juni 2017.

Litteratur
----------

Aurel Sasu, *Dicționar biografic al literaturii române (A-L)*, Ed. Paralela 45, Pitești, 2006, s. 406-407

Videre lesning
--------------

* *Transilvania*, nr. 3,1982

* *Arc. Litere. Arte*, nr. 1-2, 1994

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |

* Stela Covaci, *Nichita Stănescu – Aurel Covaci, Destinul unei prietenii*, 2013, ISBN1496097017
Fra venstre til høyre: Østerrikes utenriksminister Karin Kneissl, Tyrkias utenriksminister Mevlüt Çavuşoğlu, Liechtensteins utenriksminister Aurelia Frick, Norges utenriksminister Ine Eriksen Søreide og Andorras utenriksminister Maria Ubach Font under OSSEs ministerrårdsmøte i Milano 6. desember 2018
**Aurelia Frick** (født 19. september 1975 i St. Gallen) er en liechtensteinsk politiker som fra 2009 til 2019 var landets utenriksminister.

Liv og virke
------------

Frick er datter av en kjøpmann.

Hun gikk på Liechtensteinisches Gymnasium i Vaduz før hun utdannet seg til jurist i Sveits. Hun studerte fra 1995 juss ved Universität Freiburg og avsluttet i 1999 med lisensiatgrad. I 2004 avla hun advokateksamen i Zürich. Den juridiske doktorgraden avla hun i 2005 ved Universität Basel.

Fra 2001 arbeidet hun i domstolsvesenet og i et advokatfirma i Zürich, før hun fra 2005 til 2006 arbeidet i London. Deretter arbeidet hun for lederrekrutteringsfirmaet Dr. Bjørn Johansson Associates AG i Zürich før hun i et par år arbeidet som selvstendig næringslivskonsulent. Fra 2008 til 2009 foreleste hun også ved Hochschule Liechtenstein.

Frick ble i 2009 regjeringsmedlem og utenriksminister. I tillegg til utenrikssaker, har porteføljen hennes omfattet justissaker og kultur (2009–2013), undervisning og kultur (2013–2017) og fra mars 2017 igjen justissaker og kultur. I juli 2019 tapte hun et mistillitsvotum mot seg og gikk av som utenriksminister.

Frick er medlem av Fortschrittliche Bürgerpartei (FBP), der hun fra 2009 satt i partiets presidium.

Referanser
----------

1. ↑   Davos 2014 Participant List, uttrykt i referansen som 1975[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Frick, Aurelia», *Historisches Lexikon des Fürstentums Liechtenstein*. Lest 22. desember 2018.
3. 1 2 3 4  Regierungsrätin «Dr. Aurelia Frick» Arkivert 22. desember 2018 hos Wayback Machine. Regierung des Fürstentums Liechtenstein. Lest 22. desember 2018.
4. ↑  Günther Meier (2. juli 2019). «Liechtenstein: Aussenministerin Frick verliert Vertrauen». *Neue Zürcher Zeitung* **(tysk)**. Besøkt 13. april 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND
 |
***Beremennyj*** (originaltittel: *Беременный*) er en russisk film fra 2011, regissert av Sarik Andreasjan.

Handling
--------

Sergei og Diana Dobrolyubov har lenge drømt om å få barn sammen, men Diana blir rett og slett ikke gravid. Sergei, som arbeider som programleder på Muz-TV-kanalen, ønsker ovenfor et stjerneskudd at han skal få et barn. Dette ønsket hans blir oppfylt, men med en hake: Det er han selv som blir gravid, i steden for hans kone. Sergeis venn, Zhora, overbeviser ham om at graviditet ikke er noen grunn til å gjemme seg. Dette kan heller være er en mulighet til å skaffe seg berømmelse og penger.

Sergei Dobrolyubov blir snart utrolig berømt. Men han blir også anklaget av media for å skapte dette påfunenet i håp om skaffe seg oppmerksomhet. Hele situasjonen forårsaker også veldig mye drama mellom ham selv og Diana. Et homofilt par plager ham kontinuerlig for å få tak i hemmeligheten hans, og få vite hvordan han egentlig ble gravid.

I tillegg mener en skummel aktor at Sergei er en svindler. Til slutt, for å føde barnet sitt i fred bestemmer Sergei seg for å informere verden om at han forfalsket sin egen graviditet. Kort tid senere går han i fødsel, og føder en gutt. Et par år senere er Sergei og Diana lykkelige foreldre, når Diana bestemmer seg for å komme med ett nytt ønske: At både Diana og Sergei skal bli gravide sammen.

Skuespillere
------------

* Dmitrij Djuzjev - Sergej Dobroljubov
* Anna Sedokova - Diana Dobroljubova
* Mikhail Galustjan - Zjora
* Ville Haapasalo
* Dmitrij Sjarakois - Dr. Tikhonov

Referanser
----------

1. 1 2   *Freebase-data fra Google*, Google, Wikidata Q15241312,
2. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  "Окно в Европу" представит зрителям в Выборге Ленобласти около 50-ти фильмов

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Beremennyj* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Berenike I** (gresk: Βερενίκη; født ca. 340 f.Kr. død mellom 279 og 268 f.Kr.) var en gresk-makedonsk som gjennom sitt ekteskap med Ptolemaios I Soter ble den første dronning av ptolemeerdynastiet i Egypt.

Familie
-------

Berenike var opprinnelig fra Eordaia i det som i dag er Vest-Makedonia i Hellas. Hun var datter av en lokal makedonsk adelsmann ved navn Magas, som ellers det lite som er kjent om. Hennes mor var Antigone, og hennes bestefar på morsiden var en adelsmann kalt for Kassander, bror av Antipatros, regent for Aleksander den stores rike. Berenike var således niese av den mektige Antipatros.

Første ekteskap
---------------

Profilbilde av Ptolemaios II Filadelfos og hans mor: **Berenike I**
I 325 f.Kr. ble Berenike gift med en lokal adelsmann og militær offiser ved navn Filip, som det ellers er lite som er kjent om. Filip hadde vært gift tidligere og hadde barn. Med Filip fødte hun en sønn, Magas (samme navn som faren), som ble konge av Kyrenaika i dagens Libya. Hans datter Antigone ble gift med kong Pyrrhos av Epirus (historisk område i nordlige Hellas). Magas dediserte en inskripsjon til seg selv og sin far Filip da han tjente som prest for Apollon. Pyrrhos skal døpte en ny by opp etter Berenike, *Berenikis*. Filip døde en gang rundt 318 f.Kr.

Andre ekteskap
--------------

Etter at Filip var død reiste Berenike til Egypt sammen med sine barn som hoffdame for sin mors kusine Eurydike som var gift med Ptolemaios I Soter. Ptolemaios var en av Aleksander den stores generaler, og opprettet ptolemeerdynastiet som egyptisk konge. Berenike fikk Ptolemaios' oppmerksomhet og han giftet seg med henne i 317 f.Kr. Den forsmådde Eurydike forlot det ptolemeiske hoffet i Egypt ved et tidspunkt, og var i alle fall i 287 f.Kr. bosatt i Miletos. Berenike fødte to døtre og en sønn med Ptolemaios: Arsinoe II, Filotera og sønnen og arvingen Ptolemaios II Filadelfos.

Ptolemaios II ble anerkjent som sin far arving foran Eurydikes barn. I løpet av sitt styre bygde Ptolemaios II en havn ved Rødehavet og skal ha oppkalt den etter moren. Etter at hun døde forordnet først Ptolemaios II og senere Ptolemaios IV Filopator guddommelige æresbevisninger til henne.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Berenice I» Arkivert 5. oktober 2011 hos Wayback Machine. Chris Bennett
2. 1 2 3  «Berenice I» Arkivert 17. mars 2016 hos Wayback Machine. *Livius.org*
3. ↑  Theokrit fra Syrakus: Idylls xv. & xvii

Litteratur
----------

* Waterfield, Robin (2011): *Dividing the Spoils: The War for Alexander the Great’s Empire*. New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-957392-9.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** NKC
 |
**Andres Tarand** (født 11. januar 1940 i Tallinn) er en estisk sosialdemokratisk politiker, miljøforsker og miljøvernaktivist.

Han gikk gymnaset i Tallinn og studerte klimatologi og geografi ved Universitetet i Tartu. Han har vært forskningssjef ved Universitetet i Tartu og direktør ved Tallinns botaniske hage.

I 1980 var Tarand blant de 40 intellektuelle som undertegnet et protestskriv mot Sovjetunionens russifiseringspolitikk i Estland. I 1987 begynte Tarand å engasjere seg innen den nasjonale miljøvernbevegelsen, som ønsket å stanse den svært miljøskadelige utvinningen av fosfat og oljeskifer nordøst i landet. Han ble også aktiv innen Folkefronten.

I overgangsperioden etter Sovjetunionens fall i 1990 var han medlem av Republikken Estlands øverste råd og medlem av grunnlovsforsamlingen. Ved de første reelt frie valgene i Estland i 1992 ble Tarand valgt inn i Riigikogu. Han tilhørte den moderate blokken, som i løpet av 1990-årene skulle ta form som Det sosialdemokratiske partiet, men beskrev seg selv i begynnelsen som «upolitisk». Fra 1996 til 2001 var han sosialdemokratenes partileder.

I 1992 ble han miljøvernminister i Mart Laars regjering. Regjeringen måtte gå av høsten 1994, etter at det ble kjent at Estland i hemmelighet hadde kjøpt vestlige våpensystemer fra Israel og solgt sovjetiske rubler til Tsjetsjenia i stedet for å føre dem tilbake til den russiske sentralbanken. Tarand ble statsminister i den såkalte julefredsregjeringen, som satt i fem måneder frem til valget i mars 1995. I 1995 gikk han tilbake til Riigikogu, hvor han ble sittende frem til 2004.

Fra 2004 til 2009 var Tarand medlem av Europaparlamentet og sluttet seg til den sosialdemokratiske gruppen.

Han er gift med journalist og forfatter Mari Tarand (født Viiding). Deres eldste sønn Indrek Tarand har også vært medlem av Europaparlamentet.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6  Miljan, Toivo (2015). «Tarand, Andres». *Historical Dictionary of Estonia* **(engelsk)** (2 utg.). Lanham: Rowman & Littlefield. s. 446. ISBN 978-0-8108-7513-5.
2. 1 2 3 4 5  Roszkowski, Wojciech og Kofman, Jan (2015). «Tarand, Andres». *Biographical Dictionary of Central and Eastern Europe in the Twentieth Century* **(engelsk)**. Routledge. ISBN 978-1-317-47593-4. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
3. ↑  Imerslund, Bente (24. september 1994). «Guttedrømmen var å få se Ishavet». *Nordlys*: 38–39.
4. ↑  Holte, Elisabeth (30. januar 1995). «Estisk partimylder». *Aftenposten* (aften utg.): 8.
5. ↑  Nordrum, Per (9. mars 1999). «Estland valgte fortsatt stø kurs». *Aftenposten* (morgen utg.): 7.
6. ↑  «Andres Tarand» **(dansk)**. Europaparlamentet. Besøkt 19. september 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Beijing vestbanestasjon, nå (2008) Kinas største jernbanestasjon
Inne i Beijing vestbanestasjon
**Beijing Vestbanestasjon** eller **Beijing Vest** (Hanyu Pinyin: *Běijīng Xīkèzhàn*, 北京西客站, og *Běijīng Xī* 北京西) ligger i det tidligere Xuanwudistriktet i Beijing. Den ble åpnet tidlig i 1996 etter en treårig byggeperiode, og er en av den største jernbanestasjonen i Asia. Den ble utvidet i 2000 og kan nå betjene 300 000 passansjerer per dag og har også et stort antall parkeringsplasser for biler.

Den har vært beskyldninger om korrupsjon som har gått hånd i hånd med dårlig utført byggearbeide. 

Tog som utgår fra Beijing Vest går mot vest og sør i landet, med unntak av destinasjoner mot kysten. De avgår fra Beijing jernbanestasjon.

Beijing-Hongkong høyhastighetsjernbane, som foreløpig går til Guangzhou eller helt til Shenzhen (2012), avgår fra stasjonen. Jingjiubanen mellom Beijing og Kowloon går også fra Vestbanestasjonen, likeså Jingguangbanen til Guangzhou, og toget til Lhasa, en linje som ble åpnet i 2006.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Beijing sørbanestasjon** (kinesisk: 北京南站, pinyin: *Běijīng Nán Zhàn*, kortform: 北京南, *Běijīng Nán*) er en jernbanestasjon sør i Beijing i Folkerepublikken Kina, i bydistriktet Fengtai. Den ble åpnet kort tid før De olympiske leker i Beijing den 1. august 2008, og betjener høyhastighettogstrafikken til sørligere destinasjoner.

Den var ved åpningen Asias største jernbanestasjon.

Historie
--------

Arkitekttegningene til stasjonen ble laget av den britiske arkitekt Terry Farrell i samarbeid med Tianjin Design Institute. Byggetiden var på under tre år, og den nye stasjonen erstattet den gamle sørbanegården *Yongdingmen*, som var i drift mellom 1897 og 2006.

Referanser
----------

1. ↑  "Farewell, centenary Beijing South Railway Station" i: *People's Daily* av 12. mai 2006

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Beijing South Railway Station – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Foto fra byggingen 2007-2008
Helgeandsholmen og "Kungl. Stallet" 1848
**Hovstallet** var H.M. Konungens hovstalls tidligere bygninger på Helgeandsholmen ved Gamla stan i Stockholm. Nå ligger Riksdagshuset på samme plass.

Den første kongelige stallen på Helgeandsholmen ble anlagt av Gustav Vasa i 1535, men allerede på slutten av 1560-tallet ble den flyttet til den plassen der Stockholmsoperaen ligger nå. Nicodemus Tessin d.ä. bygde en ny stall på Helgeandsholmen på 1670-tallet på oppdrag fra Karl XI, denne brant ned i 1696.

Nicodemus Tessin d.y. fikk i oppdrag å tegne en ny stall, som ble bygd ved sørsiden av gamle Norrbro. Stallen var en høy og langstrakt trebygning som interiørmessig lignet et kirkerom med tre skip. Midtskipets tak var utført som et krysshvelv som ble båret opp av to rader med søyler. 

Bygningen skulle komme til å bli brukt i nærmere 200 år, for senere å gi plass til den daværende Riksbanken og Riksdagshuset (oppført 1897-1905). I forbindelse med det ble virksomheten i 1884 flyttet til det nåværende *Hovstallet* på Östermalm. 

Ved renoveringen og ombyggingen av Riksdagshuset 1980-1983 ble også Riksplan, parken mellom Riksdagshuset og Norrbro, gjort om. For å minne om den gamle stallen ble, etter godkjennelse av Riksantikvarieämbetet, forkrybben i marmor fra den gamle stallen satt opp ved nedkjøringen til riksdagsgarasjen.

* Kungliga Hovstallets interiør på 1890-talletKungliga Hovstallets interiør på 1890-tallet
* Hovstallet (t.h.) like før den ble revet i 1893Hovstallet (t.h.) like før den ble revet i 1893
* Stallens gamle forkrybbe (2010)Stallens gamle forkrybbe (2010)
* Hovstallet i Suecia antiqua et hodierna fra 1698Hovstallet i Suecia antiqua et hodierna fra 1698

Referanser
----------

1. ↑  Riksdagens hus, 1983, Byggförlaget, side 191

Eksterne lenker
---------------

* (sv) Stockholmskällan har multimedia som gjelder Hovstallet (Helgeandsholmen)
|  |
| --- |
| Mercury-Atlas 7 |
| Mercury-Atlas 7 |
| Oppdrag |
| Fartøyets navn: | Mercury MA-7 |
| Romferge: |  |
| Kallesignal: | Aurora 7 |
| Kommandomodul: |  |
| Månemodul: |  |
| Mannskap: | 1 |
| Rampe: | Complex 14 |
| Oppskyting: | 24. mai 1962, 12:45:16 UTC Cape Canaveral |
| Bærerakett: | Atlas (rakett) |
| Landing: | 24. mai 1962, 17:41:00 UTC 19°29′N, 64°5′W |
| Ødelagt: |  |
| Reiselengde: | 122344 km |
| Nyttelast: |  |
| Startvekt: |  |
| Kommandomodul: | 1350 kg |
| Månemodul: |  |
| Oppdragets lengde: |  |
| Kurs |
| Romvandring: |  |
| Apogeum: | 260 km |
| Perege: | 154 km |
| Inklinasjon: | 32.5°° |
| Eksentrisitet: |  |
| Omløp: | 3 |
| Omløpstid: | 04t 56 m 15s |
|  |
| Månelanding: |  |
| Månevandring: |  |
| Tid på overflaten: |  |
| Prøver: |  |
| Apoapsis: |  |
| Periapsis: |  |
| Inklinasjon: | ° |
| I bane rundt: | {{{i bane rundt}}} |
| Omløp: |  |
| Omløpstid: |  |
| Mannskapsbilde |
| Scott Carpenter |
| Navigasjon |
| **Forrige oppdrag**Mercury-Atlas 6 | **Neste oppdrag**Mercury-Atlas 8 |
|  Mercury-Atlas 7 på Commons |

**Mercury-Atlas 7** var en bemannet romferd i NASA sitt Mercury-program. Det var den fjerde bemannede amerikanske romferden. Mercury-Atlas 7 ble skutt opp med en Atlas-rakett fra Complex 14 på Cape Canaveral i Florida. Romskipet gjennomførte 3 omløp rundt Jorden, med astronaut Scott Carpenter ombord. Ferden varte mindre enn 5 timer.

Mannskap
--------

* Scott Carpenter, Pilot

**Backup mannskap**

* Wally Schirra, Pilot

Høydepunkter fra ferden
-----------------------

Oppskytingen av Mercury-romskipet og Atlas-raketten var nesten uten problemer. Alle primære ferd-mål ble oppnådd. Den eneste kritiske feilen var i en komponent i det automatiske kontroll-systemet.

Hovedfokuset på Carpenters nær-5 timers ferd med Aurora 7, var vitenskap. Flight-planen inkluderte den første studien av væsker i vektløshet, fotografering av Jorden og et mislykket forsøk på å observere en «flare» skutt opp fra bakken.

Et eksperiment som gikk på å undersøke friksjon mot atmosfæren og fargesynlighet i rommet, ved å sette ut en oppblåsbar sphere var delvis suksessfull. Ferden kvalifiserte videre Mercury-romskipet for flere bemannede ferder og sørget for data til bruk for lengre ferder og suksessivt større krav til systemene ombord.

Delvis fordi Carpenter hadde blitt distrahert av å se ut av vinduet, og delvis på grunn av et travelt skjema og feilen ved det automatiske kontroll-systemet, bommet Aurora 7 og Carpenter på punktet for å gå i landing, og landet i sjøen hele 402 km ute av kurs.

Aurora 7 og Carpenter landet trygt etter nesten 5 timers ferd.

Eksterne lenker
---------------

* Results of the second u.s. manned orbital space flight, May 24, 1962 (Aurora 7) NASA report – (PDF format)
* This New Ocean: A History of Project Mercury – NASA report (PDF format)
* Chronology of Project Mercury – NASA report (PDF format)
**Richard Peter McBrien** (født 19. august 1936, død 25. januar 2015) var professor i teologi ved University of Notre Dame i USA. 

Han var prest i det romersk-katolske erkebispedømmet Hartford og forfatter av flere kontroversielle bøker og artikler om katolisismen. Han var en kontroversiell figur i den amerikanske katolske kirken, hovedsakelig på grunn av innholdet i hans publiserte verker.[]

Han var president i den katolske teologiske forening av Amerika fra 1974 til 1975. I 1976 ble han tildelt John Courtney Murray Award for fremragende og fremstående prestasjoner innen teologi.[]

McBrien ga ut 24 bøker og var også konsulent for ABC News.

Referanser
----------

1. ↑   Find a Grave, Find a Grave 141774068, besøkt 5. mars 2021[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Artikkel
* Offisiell hjemmeside
* Biografi

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC
 |
For andre personer som heter Rolf Andersen, se Rolf Andersen.

**Rolf Andersen** (født 15. desember 1920, død 24. desember 2016) var en norsk offiser og korpsdirigent. Han var *musikkløytnant* og sjef for Gardemusikken 1961–1970, senere oberstløytnant og *musikkinspektør* i Forsvaret. Han komponerte flere musikkstykker, blant annet *Formaningssignalet* som fremføres ved gardeoppstillingene; *Hjerkinn skytefelts marsj;* *Unionsmarsjen* *og Garnison Porsangmoens* Marsj, som er tilegnet musikkinstruktør Ingvald Thomassen, med dens 3. sats som er tydelig inspirert av joik.

Andersen vant Spellemannprisen 1978 i åpen klasse (instrumentalplate) for platen *Forsvaret spiller*, hvor han ledet et korps sammensatt av Forsvarets stabsmusikkorps, Marinemusikken og Forsvarets distriksmusikkorps Østlandet.

Han var tildelt utmerkelsen ridder av Leopold IIs orden.

Referanser
----------

1. 1 2   byleksikon.drmk.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Dødsannonse».
3. ↑  «Forsvarets musikk, dirigent Rolf Andersen vinner Årets Instrumentalplate (Spellemannprisen 1978)». Spellemannprisen på Youtube. 20. juni 2017. Besøkt 9. februar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Rolf Andersen på Discogs Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Drammen byleksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** Discogs
 |
**Rio Grande Valley** (**RGV**), **The Valley**, er et område i det aller sørligste Texas, sørligst i South Texas. Den ligger på nordbredden av elven Rio Grande, som adskiller Mexico fra USA. Regionen består av fire *counties*, Hidalgo, Cameron, Willacy og Starr. Regionens folketall har vært meget raskt voksende. I 1969 bodde det her ca 325.000 personer.[] I 2014 beregnes folketallet til over 1.300.000.[]

Noen av de største byene i regionen er Brownsville, Harlingen, Weslaco, Pharr, McAllen, Edinburg, Mission, Hidalgo og Rio Grande City.

Geografi
--------

Regionen *Rio Grande Valley* er ikke en dal i egentlig forstand. Vel renner det en elv, men området er et sletteland hvor elvevann kan flomme over ved høy vannføring. Her er det mange kroksjøer, såkalte oxbow lakes eller *resacas*, dannet av avskårne meandere fra Rio Grandes eldre elveløp.

Referanser
----------

1. ↑  Texas State Historical Association — Lower Rio Grande Valley

Eksterne lenker
---------------

 Rio Grande Valley hos Wikivoyage

* Texas State Historical Association — Lower Rio Grande Valley
* Rio Grande Valley Partnership: Valley Chamber
* Rio Grande Valley Sports Information Center
* Rio Grande Valley Community Foundation

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** SUDOC
 |
RGW's logo
**Rio Grande Western Railway** (forkortet **RGW**) var et jernbaneselskap i delstaten Utah i USA. Selskapet ble stiftet av William Jackson Palmer i 1889 gjennom et oppkjøp av Denver & Rio Grande Western Railway (som var D&RGs Utah-avdeling). Formålet var å konvertere D&RGs smalsporede linje i Utah til normalspor. I 1901 ble RGW solgt til D&RG, men fortsatte som selvstendig selskap frem til 1908 da det fusjonerte med moderselskapet.

Historie
--------

William Jackson Palmer
Denver & Rio Grande Railway ble stiftet i 1871 av William Jackson Palmer og William Abraham Bell. Ambisjonen om å bygge en linje mellom Denver og Mexico by måtte oppgis etter et rettsforlik med erkerivalen Atchison, Topeka & Santa Fe Railway (AT&SF) i 1878. I stedet fokuserte selskapet på utvidelse av linjenettet sitt vestover.

### Bakgrunn

Denver & Rio Grande Railway ønsket derfor å forlenge linjen sin vestover til Salt Lake City, men hadde ikke konsesjon i delstaten Utah. I 1881 stiftet William Jackson Palmer Denver & Rio Grande Western Railway for å bygge og drive jernbanelinjen fra delstatsgrensen mellom Colorado og Utah til Salt Lake City og Ogden i Utah. Linjen ble bygd smalsporet, og omfattet også noen mindre jernbaneselskaper som ble oppkjøpt. I april 1883 gikk de første togene mellom Denver og Salt Lake City og skapte en forbindelse mellom flere andre jernbaneselskaper som hadde normalsporede linjer. Sporbrudd betød kostbare og tidkrevende omlastinger, og D&RG besluttet å konvertere sin hovedlinje mellom Denver og Salt Lake City til normalspor.

### 1889 - 1908

RGWs og D&RGs linjenett vist på felles linjekart fra 1909.
16. mai 1889 ble Rio Grande Western Railway Company stiftet ved oppkjøp og sammenslåing av Denver & Rio Grande Western Railway og State Line & Denver Railway. Konverteringen av hovedlinjen startet ved å legge en tredje skinne slik at både smal- og normalsporet materiell kunne bruke linjen. I november 1890 gikk det første normalsporede toget mellom Denver og Salt Lake City. Etter konverteringen dannet RGWs linje en sammenhengende forbindelse gjennom Rocky Mountains mellom Missouri Pacific Railroad og Union Pacific Railroad. Finansmannen George Jay Gould som kontrollerte Missouri Pacific Railroad, kjøpte seg kontroll i D&RG i 1901, og skaffet seg også kontroll over Rio Grande Western samme år. William Jackson Palmer måtte trekke seg som president i RGW, og ble erstattet av D&RGs president Edward T. Jeffery. Rio Grande Western fortsatte som eget selskap, selv om det var eid av D&RG. I 1908 ble RGW innlemmet i D&RG.

Fotnoter
--------

**Type numrering**
1. 1 2  Må ikke forveksles med Denver & Rio Grande Western Rail**road** som oppsto etter konkursen og omorganiseringen av D&RG i 1921

Referanser
----------

1. ↑  Western Pacific Railroad History Online: Chapter 8 Harriman verses Gould Besøkt 5. august 2019

Kilder
------

* UtahRails.net: Rio Grande Western Railway (1889-1908) Besøkt 31. oktober 2015
* RailsWest: Denver & Rio Grande and Denver & Rio Grande Western Besøkt 31. oktober 2015
**Torin Koos** (født 19. juli 1980 i Minneapolis) er en amerikansk langrennsløper.

I 2000 ble han nummer fem på sprinten under junior-VM i Štrbské Pleso. I denne øvelsen startet han ogsåunder VM 2001 i Lahtis.

I desember debuterte han i verdenscupen i italienske Cogne og ble nummer 70 på sprinten. Sesongens høydepunkt ble deltakelsen under OL 2002 i Salt Lake City. På sprintdistansen i Soldier Hollow ble han nr. 35.

Det tok tre år før han plasserte seg blant de 10 beste i et verdenscuprenn. Det skjedde i desember 2005, da han deltok i lagsprint sammen med Andrew Newell i Canmore. Han oppnådde sin første pallplass i 2007, da han ble nummer tre på sprinten i Otepää. Dette er også hans hittil beste plassering (per desember 2008).

Hans hittil beste VM-resultat er en 14.-plass i lagsprinten under VM 2005 i Oberstdorf og en 15.-plass på samme distanse to år senere i Sapporo. Begge gangene gikk han sammen med Andrew Newell. Under OL 2006 i Torino deltok han igjen på sprinten, der han ble nr. 36.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Torin Koos – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Torin Koos – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Torin Koos – FIS (langrenn) Rediger på Wikidata
***Siste båt er gått*** (engelsk: *We Couldn't Leave Dinah*) er en barnebok fra 1941 av den britiske forfatteren Mary Treadgold. Boka ble tildelt Carnegie Medal in Literature da den utkom. Den skildrer krigsutbruddet i 1940 sett med en hesteglad families øyne.

Familien Templeton bor på den fiktive øya Clerinel i Den engelske kanal, og forbereder seg på en mulig tysk invasjon av øya, etterhvert som ryktene brer seg om at de andre Kanaløyene er okkupert. Når øya blir okkupert blir barna Caroline og Mick (henholdsvis 13 og 14 år) først etterlatt i tumultene. Før de blir evakuert rekker de å oppleve både engelske undergrunnsgrupper og vennskap med den tyske generalens barnebarn Nannerl (8 år) som lover å passe på Carolines hest Dinah.

I USA ble boka utgitt med tittelen *Left Till Called For*. Boka utkom på norsk i 1947, oversatt av Jo Tenfjord. Barnas historie følges senere i *The Polly Harris* (1949).

Referanser
----------

1. ↑  carnegiegreenaway.org.uk We Couldn't Leave Dinah Arkivert 8. juni 2009 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | OCLC
 |
***Siste skygge av tvil*** er en kriminalroman av Kjell Ola Dahl. Romanen kom ut i 1998. Romanen dveler ved tema som kunst og besettelser, erotiske som psykologiske, og ikke minst sannhet og løgn. Romanen ble i 2003 dramatisert som kriminalserie i fire deler for Radioteatret i NRK av Jan Faller.
*Siste skygge av tvil* ble sommeren 2009 i avisen Dagbladet kåret til en av Norges 25 beste kriminalromaner gjennom tidene.

Handling
--------

John Hammersten er en tidligere drosje-eier som nettopp er sluppet ut fra fengsel. Selv mener han at han er uskyldig dømt. Handlingen i romanen blir Hammerstens forsøk på å finne sannheten, forklaringen på hvorfor han måtte sone for noe han ikke hadde gjort.

Romanen åpner med at Hammersten oppsøker en kvinne ved navn Grethe Lindeman. Møtet er svært ladet. Han forteller at han leter etter sin gamle venn Abel. Grethe har hatt et forhold til Abel tidligere. Grethe sier hun ikke vet noe og Hammersten må forlate henne med uforrettet sak. Men leseren forstår at Grethe, Abel og Hammersten deler en mørk fortid.

Senere på kvelden, bår Hammersten er hjemme i leiligheten på Ola Narr, oppdager han en skikkelse som lurer utenfor –– politimannen Jorfall. Denne politimannen spilte en sentral rolle da Hammersten måtte i fengsel. Hammersten forstår da at det er fler enn ham selv som søker sannheten om forbrytelsen som ble begått.

Neste dag går han for å finne en annen karakter fra fortiden, fotografen Arne Fratang. Her møter han Vibeke, en av fotografens modeller. Vibeke utdanner seg til skuespiller.

Historien blir en reise i sannhet og løgn, hendelsene kretser hele tiden rundt den mystiske fortiden. John Hammersten oppdager at det er mange som ikke ønsker at han skal finne ut sannheten.

Når Fratang, også kalt Arnie, blir funnet drept blir Hammersten først arrestert, men slipper løs da Vibeke gir ham alibi.

Hammersten graver videre. Kampen om sannheten kulminerer i et oppgjør hvor ingen står tilbake som seierherre.

Referanser
----------

1. ↑  Dagbladet.no/Krimkåring

Eksterne lenker
---------------

* Anmeldelse av Siste skygge av tvil i Dagbladet
* Rollebesetningen i hørespillet *Siste skygge av tvil* Arkivert 2. november 2004 hos Wayback Machine.
| Artikkelen inngår i serien om
**Frelsesarmeen** |
| --- |
|  |
| **Frelsesarmeen** |
| Frelsesarmeen
Kategori Frelsesarmeen
Frelsesarmeens korps
Kjente Frelsesarmeoffiserer
Kjente Frelsesarmesoldater |
| **Bakgrunn** |
| Kristendom
Protestantisme
Pietisme
Den anglikanske kirke
Metodisme |
| **Viktige personer** |
| William Booth
Hanna Ouchterlony
Othilie Tonning |

**Grønland korps** er Frelsesarmeens menighet på Grønland i Oslo.
Frelsesarmeens arbeid i Norge startet 22. januar 1888 i eget lokale på Grønland 9.

Stabsoffiser Jeanna Corneliussen hadde hold møter i Frysjuhall, Folkvang og Arbeidersamfunnet i Torggata og man fant at man ville starte ett korps til. Den svenske offiseren, kaptein J. A. Broberg og kadett Edvard Børresen, ble beordret til å starte Kristiania 2. korps.

Korpset ble åpnet 4. april 1888 og holdt til i Maribogatas sal, en tidligere gymnastikksal som hadde tilhørt Maribogatas skole.

Etterhvert ble korpet uten lokale og holdt møter i flere mindre lokaler, men nytt hovedkvarter ble bygget i Pilestredet 22 og her ble det også bygget eget korpslokale til Kristiania 1. korps. Da 1. korps flyttet ut av Grønland 9 flyttet 2. korps inn.

Senere har korpset flyttet til Lakkegaten 15a.

Kilder
------

H. A. Tandberg og Per Raubakken (1963). *Hæren Gud gav våpen*. Salvata Kristelige forlag. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
Politi-isbryteren «Sisak IV» på vei ut ifra Upernavik.
**Grønlands Kommando** er en militær enhet på Grønland. Grønlands Kommandos hovedoppgave i fredstid omfatter overvåkning og suverenitetshevdelse. Oppgavene løses i kraft av forsvarets permanente tilstedeværelse i området året rundt, med skip, fly, sledepatruljen Sirius-patruljen m.m. 

Enheten ligger i Kangilinnguit (dansk: Grønnedal), i bunnen av Arsukfjorden i Ivittuut kommune. Grønlands Kommando er underlagt Forsvarskommandoen, og sjefen for Grønlands Kommando er direkte underlagt forsvarssjefen.

Ut over Grønlands Kommandos mere militære oppgaver løses i tillegg en lang rekke sivile oppgaver. Dette er f.eks. fiskeriinspeksjon, lete- og redningstjeneste, maritim bekjempelse av forurening til sjøs, bistand til politi, toll- og skattevesen, redningsberedskapen, helsevesenet m.fl. Dessuten drives støtte til vitenskapelige aktiviteter, utsending av navigasjonsvarsler på vegne av Farvandsvæsenet, oppmåling til sjøs og støtte til det grønlandske lokalsamfunnet, der Grønlands Kommando er ansvarlig for legebetjeningen av innbyggerne i Arsuk bygd.

Skip og kuttere under Grønlands Kommando brukes dessuten til isbryting i havner og isolerte bygder, så kommunikasjonen til disse kan opprettholdes. Dessuten ivaretas driften av postkontoret 3930 Kangilinnguit, tollfunksjonene i Kangilinnguit på vegne av Grønlands hjemmestyre, og driften av landingsplassen til helikopterne på vegne av Air Greenland.

I spenningsperioder løses prinsipielt de samme oppgaver som i fredstid, men det legges mer vekt på overvåkning og suverenitetshevdelse. I krigstid prioriteres de rent forsvarsmessige oppgaver foran de sivile. Forsvaret av Grønland utføres i samarbeide med allierte styrker.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
**Karin Christina Marianne Dahlman-Wright** (født 9. oktober 1961) er en svensk medisinsk forsker og professor.

Dahlman-Wright studerte kjemiteknikk ved Chalmers tekniska högskola og avla eksamen i1986. Hun tok i 1991 doktorgrad i medisinsk vitenskap innen molekylær endokrinologi ved Karolinska institutet, hvor hun også ble dosent i 1996. Hun arbeidet fra 1995 til 2000 med med et legemiddelprosjekt for Pharmacia & Upjohn. I 2000 vendte hun tilbake til Karolinska institutet og etablerte der fasiliteter innen genomikk og bioinformatikk kalt *Core facility for Bioinformatics and Expression Analysis*. Karin Dahlman-Wright ble professor i molekylær endokrinologi ved Karolinska institutet i 2009. Hun var prefekt ved Institutionen for Biovetenskaper och Näringslära fra 2009 til 2015. I 2015 ble hun visedekan for infrastruktur.

Karin Dahlman-Wright ble i januar 2016 utnevnt til prorektor i etterspillet etter Macchiariniskandalen, og var i perioden februar 2016 til juli 2017 vikarierande rektor. Hun forlot posten som prorektor i september 2019 etter anklager om vitenskapelig uredelighet.

Dahlman-Wright har i forskningssammenheng konsentrert seg blant annet om østrogen og brystkreft.

Referanser
----------

1. ↑  «Karin Dahlman Wright». Ratsit. Besøkt 19. februar 2016.
2. 1 2 3  Karolinska Institutet: Karin Dahlman-Wright, besøkt 13. februar 2016
3. ↑  Karin Dahlman-Wright, Short CV, November 2015 Arkivert 16. februar 2016 hos Wayback Machine.
4. ↑  Dahlman-Wright, Karin (1991). *DNA-binding by the glucocorticoid receptor: a structural and functional analysis* **(eng)**. Stockholm. ISBN 91-628-0260-7.
5. ↑  *KI:s prorektor anses skyldig til forskningsfusk* Läkartidningen, 6. september 2019
6. ↑  *Karin Dahlman-Wright avgår som prorektor for KI* Läkartidningen, 9. september 2019

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** ORCID **·** LIBRIS
 |
**Fan Weitang** (forenklet kinesisk: 范维唐; født 18. juli 1935 i Beijing i Kina, død 1. januar 2023 i Beijing) var en kinesisk ingeniør og politiker son var sitt lands viseminister for kullindustrien fra 1993 til 1995, og akademinter ved Det kinesiske akademi for ingeniørvitenskaper.

Fan Weitang var medlem av den 8. og den 9. nasjonalkomite av Det kinesiske folks politisk rådgivende konferanse.

Biografi
--------

Fan ble født i Beijing, med Jiaxiang i Ezhou i Hubei. Hans far Fan Zhilun (范治纶) underviste i vannkonservering og hans yngre bror Fan Weicheng (范维澄) var også medlem av Det kinesiske akademi for ingeniørvitenskaper. Etter uteksaminering fra gruvedriftsfakultetet ved *Beijingd jern- og ståluniversitet* (som senere ble Beijings tekniskvitenskapelige universitet) i 1956, studerte han ved Beijings fremmedspråksuniversitet og *Beijings gruveinstitutt* (senere: Det kinesiske universitet for gruvedrift og teknologi). I 1959 foretok han videre studier ved *Mosvas gruveinstitutt* i Sovietunionen.

Fan Weitang returnerte til Kina i 1963 og ble medlem av Kinas kullforskningsinstitutt. Han ble sjefsingeniør for Ministeriet for kullindustrien (中华人民共和国煤炭工业部) i 1986, og senere dets viseminister fra 1993.

Den 1. januar 2023 døde han av covid-19 i Beijing, i en alder av 87 år.

Utmerkelser
-----------

* 1994 Medelem av Det kinesiske akademi for ingeniørvitenskaper (CAE)
* 2002 Utenlandsk medlem av den svenske Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien

Referanser
----------

1. 1 2   The Paper, «原煤炭工业部副部长范维唐院士逝世，享年87岁», verkets språk forenklet kinesisk, utgitt 3. januar 2023, besøkt 3. januar 2023[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   ysg.ckcest.cn, besøkt 2. januar 2023[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  *sina* **(kinesisk)**. 7. september 2009 .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
4. ↑  *cae.cn* **(kinesisk)**. 5. mars 2012 .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
5. ↑  «著名科学家王佛松去世 10天死亡20名中共院士(图) - 官吏 -». 2. januar 2023.
6. ↑  *cae.cn* **(kinesisk)**. 1. januar 2023 .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
**Hovsvatnet** er en innsjø som ligger nordvest for Moi i Lund kommune i Rogaland. Vannet får tilsig fra Rusdalsvatnet med flere i nord via Storåna, samt flere bekker. Utløpet er i sør via Moisåna til Lundevatnet. Langs nordsiden i den vestre enden av vannet ligger Drangsdalen naturreservat. Her er fin eikeskog, og muligens den vestlige grensa for gran. Terrenget rundt vannet er mange steder svært bratt.

E39 og jernbanen følger sørsiden av vannet.

Ved Lyngodden, omtrent midt på sjøens arm mot vest, ble det i 1824 begått et postran. Raneren dyttet postføreren utfor ura, men offeret overlevde og kunne avsløre gjerningsmannen. Raneren ble dømt til å «henlægges på Steile og Hjul», men dette ble omgjort til «Fæstningsarbeide på Livstid». Han ble senere benådet og satt fri etter 26 år.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 26. mai 2015
2. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase – Dybdekart.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 26. mai 2015
3. ↑  «Postrøveriet i Drangsdalen». Rogastart. Arkivert fra originalen 27. november 2013. Besøkt 1. juni 2015.

Eksterne lenker
---------------

* NVE, dybdekart

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |