recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Byste av Ö. Fülöp Beck
**Ö. Fülöp Beck** (født 23. juni 1873 i Pápa i Ungarn, død 31. januar 1945 i Budapest) var en ungarsk billedhugger.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Beck var sønn av András Beck og hans hustru Ernesztin Gold. Fra 1888 utdannet han seg til gullsmed ved skolen Applied Arts i Budapest fram til 1893 da han etter å ha besøkt Wien reiste til Paris etter å ha fått et stipend.

### Kunstner

I Paris deltok han i en konkurranse der man skulle skape en medalje om Millennumutstillnngen. Han vant konkurransen mens han var elev av Ponscarme, i École des Beaux-Arts. 1898 var det første året medaljer ble stilt ut ved museet Industriell Design og Becks medalje var med på utstillingen. Seinere vant han sølvmedalje på Verdensutstillingen i Paris 1900.

Han tilbrakte flere år i Tyskland og i Italia der han vant grand prix i Milano 1906.

I Milano vokste hans interesse for å skape statuer, og han flyttet tilbake til hjemlandet og åpnet et atelier i Göd. Blant hans tidlige verk kan nevnes *Animal Reliefs* fra 1911, *Saint Sebastian* fra 1914 og *Aphrodite* fra 1915. Han fikk også kontrakt på å dekorere varehuset *Corvin* i Budapest med skulpturer i 1916.

I 1928 begynte han å arbeide med gravminnesmerker og skapte blant annet Baumgarten-gravstedet og Fellners grav 1932, Ferenc Liszt-minnesmerket 1935, Kölcsey-minnesmerket og Iron Founders 1943.

Han er mest kjent for sine medaljonger av Endre Ady, Sándor Petõfi, Ferenc Liszt, Mihály Babits og Kelemen Mikes og gjorde mer enn 500 av slike i karrieren. Sensre skapte han bemerkelsesverdige skulpturer (de viste overkroppen på et menneske) av Zoltán Kodály og Zsigmond Móricz og flere graver, han skapte også en grein av postimpresjonisme influert av jugendstilen.

Referanser
----------

1. ↑   Artists of the World Online, oppført som Ö. Fülöp Beck, AKL Online kunstner-ID 10112050[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, oppført som Ö. Fülöp Beck, BNF-ID 10883153s[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   RKDartists, rkd.nl, besøkt 23. august 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   PIM identifier, PIM authority ID PIM45660, resolver.pim.hu, besøkt 25. juni 2020[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Union List of Artist Names, ULAN 500062081, utgitt 2. mai 2005, besøkt 21. mai 2021[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Union List of Artist Names, ULAN 500062081, utgitt 2. mai 2005, besøkt 22. mai 2021[Hentet fra Wikidata]
7. ↑   RKDartists, RKD kunstner-ID 319311, besøkt 18. november 2021[Hentet fra Wikidata]
8. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 11. mai 2006. Besøkt 10. februar 2008.

Eksterne lenker
---------------

* Hungarian art

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** KulturNav
 |
**Erik Langdalen** (født 17. april 1925, død 24. juli 1993) var en norsk arkitekt. Han var utdannet arkitekt ved Norges tekniske høgskole. 

Han drev egen praksis sammen med Nic. Stabell i perioden 1960–65. Han var fylkesreguleringsarkitekt i Oppland 1965–68. Dette preget mye av hans senere arbeid med analyser av utvikling av tettsteder i Gudbrandsdalen. Han var dosent i arealplanlegging ved Norges landbrukshøgskole fra 1968, og professor ved samme institusjon fra 1975. I denne perioden hadde han ansvaret for å etablere fagfeltet by- og regionplanlegging ved det som i dag er Institutt for landskapsplanlegging ved Universitetet for miljø- og biovitenskap på Ås. Han har også vært medlem i Europarådets naturvernkomité 1970–74 og er premiert i flere arkitektkonkurranser.

Langdalen har vært en sentral fagperson med brede faglige perspektiver. Han har vært en viktig premissleverandør for å utvikle norsk planlegging generelt og ved Institutt for landskapsplanlegging spesielt.

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Erik Langdalen, (17.april 1925 - 25.juli 1993).», besøkt 24. februar 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Akershus Amtstidende, «Professor Erik Langdalen til minne», utgitt 4. august 1993[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Erik Langdalen i Store norske leksikon

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
***Pseudocsikia*** er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).

Utseende
--------

Middelsstore, nokså brede, blanke, brunlige smellere. **Hodet** er kort og bredt, med små fasettøyne, hos noen arter er disse rundet utstående. Antennene er 11-leddete, ganske lange og tynne. Ofte er antennene lengre og mer forgrenede hos hannene enn hos hunnene. **Brystskjoldet** (pronotum) er rundet. Sidekantene er tydelig markerte, og bakhjørnene er mer eller mindre tilbaketrukket. **Dekkvingene** er litt rundede, vanligvis omtrent så brede som brystskjoldet, som oftest med tydelige lengdestriper.

**Larvene** er sylindriske, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, gjerne rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.

Levevis
-------

Smellernes larver lever i jorda eller i død ved. Hva de spiser kan variere – noen arter synes å være hovedsakelig planteetere, og enkelte kan være brysomme skadedyr, andre er rovdyr.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Asia (Taiwan, Kina, Laos).

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien smellere, Elateroidea
			* Familien smellere, Elateridae
				+ Underfamilien tannsmellere, Dendrometrinae Gistel, 1856 – slanke arter
					- Stammen Dimini Candéze, 1861 - noen ganger regnet som en egen underfamilie
						* Slekten ***Pseudocsikia*** Schimmel & Platia, 1991
							+ *Pseudocsikia formosana* (Ôhira, 1972)
							+ *Pseudocsikia gaoligongshana* Schimmel, 1996
							+ *Pseudocsikia laticollis* Schimmel & Platia, 1991
							+ *Pseudocsikia phongsalyana* Schimmel, 2006
							+ *Pseudocsikia rustica* Schimmel & Platia, 1991
							+ *Pseudocsikia turnai* Schimmel, 2006

Eksterne lenker
---------------

* Bilde av *Pseudocsikia pholyngsana*
* (en) *Pseudocsikia* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Pseudocsikia* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Pseudocsikia* hos NCBI Rediger på Wikidata
**Nome Flyklubb** eier og driver Lunde flyplass i Nome kommune. Flyplassen ligger i svært vakre naturomgivelser langs Telemarkskanalen ved Nomevatn, Telemark. Flyklubben ble stiftet i 1970 og har idag ca. 60 medlemmer. Nome Flyklubb driver blant annet med utdanning innen seilflyging fram til seilflysertifikat. Nome Flyklubb har også en egen veteranflygruppe for både motor- og seilfly. I 2012 var Nome Flyklubb vertskap for TV-serien Fritt Fall der Jenny Skavlan ble utfordret i seilflyakrobatikk.

Flyklubben driver også med skogbrannovervåking fra fly i Telemark og Aust-Agder.

Distriktet regnes som et av Norges beste områder for seilflyging[] med mulighet for både termikk-, hang- og bølgeflyging. Nome Flyklubb arrangerer blant annet Wings & Wheels årlig i månedskiftet juni-juli, og er regnet som Norges største fellestreff for Fly, Bil og MC.[] Treffet ble for første gang ble arrangert sommeren 2000. Treffet regnes i tillegg som Norges største flytreff[] med mer enn 60 deltagende fly i 2011. Lunde flyplass er også tilholdsted for Nome Modellflyklubb med eget modellflyanlegg med en flystripe på ca. 250x20 meter.

Eksterne lenker
---------------

* Nome Flyklubb
* Wings and Wheels
**Fredrick Canon** (født 15. juli 1976) er en naurisk friidrettsutøver innen løp. Han har spesialisert seg på distansene 100 m, 200 m og 400 m.

Canon har den nauriske rekorden på 100 meter, 10,99 sekunder, som han løp 3. mars 1996 i Canberra; uoffisielt løp han i 2000 100 meter på 10,8 sekunder, men dette ble målt med vanlig stoppeklokke. På 200 meter har han også rekorden, med 22,84 sekunder, 7. august 1998 i Koror. Med stoppeklokke har det visst blitt målt 21,7 sekunder 31. januar 1994 i Meneng. Det er ingen offisielle nummer på Canon på 400 meter, utenom 53,2 sekunder målt 17. mai 1996 i Meneng.

Canon deltok i Commonwealth Games i 1998. I det oseanske løpsmesterskapet i Nuku'alofa i 1998, kom han på syvendeplass på 100 meter.

I 2002 ble han utnevnt til Co-visepresident i det nauriske løpsforbundet.

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 9040, oppført som Frederick Canon[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fredrick Canon – World Athletics Rediger på Wikidata

Portal: Nauru
**Fredrik Balkåsen** (født 13. mai 1989) er en svensk skihopper som representerer Holmens IF.

Han debuterte internasjonalt i 2005. I junior-VM deltok han i 2005, 2006, 2007 og 2009, med 24.-plass i Štrbské Pleso i 2009 som beste individuelle plassering. Han har hovedsakelig konkurrert i kontinentalcupen, der 94.-plass i 2009/10 er hans beste sammennlagtplassering. Han ble nummer 11 sammenlagt i FIS-cupen 2010/11. Balkåsen tok første gang poeng i verdenscupen da han ble nummer 30 i skiflygingsbakken i Harrachov 9. januar 2011. Det ene verdenscuppoenget ga ham 82.-plass sammenlagt sesongen 2010/11.

Balkåsen stilte i VM i Oslo i 2011, men ble diskvalifisert i storbakkekvalifiseringen og greide ikke å kvalifisere seg til rennet i normalbakken. Han ble svensk mester i mellombakke i 2007 og i stor bakke i 2011.

Fredrik Balkåsen er sønn av Per Balkåsen, som var internasjonal skihopper og kombinertløper rundt 1980.

Referanser
----------

Kilder
------

* Svenska Skidförbundet: Backe/nordisk kombination (svenske mestere i skihopping og kombinert, besøkt 22. oktober 2011)
* FIS Ski Jumping: Balkaasen wins title in Sweden[*død lenke*] (14. mars 2011, besøkt 22. oktober 2011)
* Värmlands Folkblad: Fredrik Balkåsen uttagen i landslaget (23. oktober 2009, besøkt 22. oktober 2011)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fredrik Balkåsen – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
**Erik Lee Preminger** (født 11. desember 1944 i New York City) er en amerikansk forfatter og skuespiller. Han er også kjent under andre navn : **Erik Kirkland**, **Erik de Diego**, **Erik Lee** og **Eric Preminger**.

Hans navn ved fødslen var **Eric Lee Kirkland** eller **Erik Lee Kirkland**. Hans far ble ikke kjent for ham før han ble voksen. Han fikk navnet av sin mor, Gypsy Rose Lee og hennes daværende mann Alexander Kirkland. Hans far viste seg å være filmregissør Otto Preminger. Han var den eneste nevø til skuespillerinnen June Havoc, Gypsy Rose Lee yngre søster.

Han skrev en selvbiografi om sitt forhold til sin mor: *Gypsy & Me: At Home and on the Road with Gypsy Rose Lee* (Little, Brown - 1984, ISBN 0-89621-634-9) som senere ble utgitt på nytt under tittelen: *My G-String Mother: At Home and Backstage With Gypsy Rose Lee* (ISBN 1-58394-096-0).

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w63r844t, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Internet Movie Database, IMDb-nummer nm0695930, besøkt 21. juli 2015[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Erik Lee Preminger på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Erik Lee Preminger i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Erik Lee Preminger på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (fr) Erik Lee Preminger på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Erik Lee Preminger hos The Movie Database Rediger på Wikidata
Internet Movie Database
* New York times movie listing for Erik Lee Preminger
* Review of *Gypsy Rose Lee's Home Movies*
* Erik's Gypsy Rose Lee Website

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNE
 |
Et av flere signingskors på nordveggen i Reinli stavkirke i Sør-Aurdal kommune i Oppland. Symbolet er en formvariant av sol- eller hjulkorset. Foto: John Erling Blad (2007)
**Innvielseskors**, **signingskors** eller **konsekrasjonskors** er tolv korsfigurer som plasseres på veggene i en katolsk kirke under vigslingen av bygget. Antallet symboliserer apostlene.

Under kirkevigslingen blir korsene salvet med krisma og incensert. Det skal tradisjonelt være et lys under hvert kors, men i mange nyere kirker er dette utelatt.

I Norge er det bare to kirker fra middelalderen hvor alle de tolv korsene er bevart på sine opprinnelige steder, nemlig Reinli stavkirke hvor de er malt på veggen med tjære og Fiskerkapellet fra Fåberg fra 1459, nå på Maihaugen på Lillehammer, der korsene er skåret inn i tømmerveggene.

I enkelte ikke-katolske kirker settes det også opp innvielseskors, men uten at det er noe formelt krav om at det skal være slike, og uten noen spesiell liturgi omkring dem.

* Innvielseskors i den gamle katedralen i Coimbra i Portugal fra 1100-årene. Under korset er ifølge tradisjonen plassert en lysholder.  Foto: Lars Roede  (2012)Innvielseskors i den gamle katedralen i Coimbra i Portugal fra 1100-årene. Under korset er ifølge tradisjonen plassert en lysholder.  Foto: Lars Roede (2012)
* Innvielseskors  i Slidredomen, en steinkirke fra 1100-tallet i Vestre Slidre i Oppland.Innvielseskors i Slidredomen, en steinkirke fra 1100-tallet i Vestre Slidre i Oppland.
* Innvielseskors (Weihekreuz) i den katolske St. Martinus-kirken i Erlenbach i Tyskland, bygd i barokk stil på 1700-tallet. Korsformen kalles mantuakors (mantuansk kors eller cross pattée).Innvielseskors (*Weihekreuz*) i den katolske St. Martinus-kirken i Erlenbach i Tyskland, bygd i barokk stil på 1700-tallet. Korsformen kalles mantuakors (mantuansk kors eller *cross pattée*).

Eksterne lenker
---------------

* (en) Consecration crosses – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
**Inov8 Energy AS** er et uavhengig norsk oljeselskap grunnlagt i 2012 med fokus på utbygging av små felt samt letevirksomhet i modne områder på norsk sokkel. Administrerende direktør er Øystein Roti og styreleder er Neil Campbell. Selskapet har kontorer i Stavanger.

Historie
--------

**Inov8 Energy AS** ble stiftet 24. mai 2012. Blant gründerne er Øystein Roti, som også var med på å starte det tidligere oljeselskapet 4Sea Energy i 2008. Øvrige nøkkelpersoner og styremedlemmer er Olav Aarsland og Neil Campbell.
Selskapet søkte myndighetene om prekvalifisering i 2012.

Strategi
--------

Selskapets strategi er todelt:

* Anskaffelse og utbygging av små felt, både nylige funn og felt nærmere produksjonsstart
* Letevirksomhet basert på anskaffet areale i TFO-rundene

Inov8 satser også på operatørskap.

Referanser
----------

1. ↑    arkivert «Administrerende direktør er Øystein Roti, med fortid i 4Sea Energy, og styreleder er Neil Campbell.»
2. ↑  (no) «Amesto Engineering - Geophysicist». amesto.no. Arkivert fra originalen 5. mars 2016. Besøkt 13. desember 2012.
**Inpoc** var en nordisk nettportal for mobiltjenester og -underholdning. 

Inpoc ble lansert i Norge i november 2000. Portalen drev både med egenutviklede tjenester, og formidling av innhold fra Schibsteds aviser. Portalen ble lansert i Sverige i februar 2001, i Estland i oktober samme år, og så i Latvia i desember.

Inpoc ble drevet av selskapet Schibsted Telecom. Dette selskapet hadde Schibsted som hovedeier med 80 prosent, mens *Aftenposten* og *VG* hver eide ti prosent. Inpoc gikk 37 millioner kroner i underskudd de tre første driftsårene, men det norske selskapet gikk for første gang med overskrudd i 2003. Det var spesielt Java-baserte mobilspill (solgt for mellom 29 og 49 kroner stykket) som gjorde at Inpoc gikk i pluss. Selskapet økte kraftig også i 2004, med en omsetningsøkning fra 76 til 127,5 millioner kroner. I 2005 fusjonerte Inpoc med det svenske selskapet Aspiro. Aspiro med datterselskapene Inpoc og Cellus hadde på denne tiden rundt 60 prosent av mobilspillmarkedet i Norge.

Alle Inpoc-kunder fikk medlemsmagasinet *Inpoc Magazine* fire ganger i året, og med 238 000 lesere var dette i 2005 Norges største ungdomsblad ifølge MMIs leserundersøkelse.

Referanser
----------

1. ↑  «Schibsted-konsulenter tviler på m-handel». digi.no. 7. november 2000. Besøkt 4. august 2017.
2. ↑  «Schibsted på svenske mobiltelefoner». *Dagens Næringsliv*, 20. februar 2001.
3. ↑  «Schibsted vil kapre ringetone-markedet i Latvia». digi.no. 14. desember 2001. Besøkt 4. august 2017.
4. ↑  «Lanserer mobilportal». VG.no. 9. november 2000. Besøkt 4. august 2017.
5. ↑  «20 mill. i minus for Inpoc». *Dagens Næringsliv*, 17. juli 2002.
6. ↑  «Mobil moro for 600 mill.» *Dagens Næringsliv*, 26. januar 2004.
7. ↑  «Nær dobling på mobil-moro». digi.no. 11. juli 2005. Besøkt 4. august 2017.
8. ↑  «Sudoku i alles lommer». tek.no. 26. august 2005. Besøkt 4. august 2017.
9. ↑  «Inpoc-blad størst i Norge». *Teleavisen*, 18. november 2005.
***Ator, the Fighting Eagle*** (originaltittel: *Ator l'invincible*, også kjent som *Ator the Invincible*) er en italiensk action-eventyrfilm fra 1982 regissert av den europeiske "trash-film"-regissøren Joe D'Amato.

Handling
--------

Handlingen er lagt til forhistorisk tid. Ator spør sin far om å få gifte seg med sin søster. Hans far godkjenner ønsket siden han er adoptert. Resten av filmen handler om hvordan han blir forvist og fordømt og hvordan han med rå muskelkraft må kjempe seg tilbake til tronen. Hans søster blir underveis kidnappet av "høyesteprest av edderkopp-riket" og Ator må gjennomgå flere utfordringer for å redde henne tilbake.

Om filmen
---------

*Ator, the fighting eagle* er tydelig inspirert av *Conan the Barbarian* fra 1981. 

Det ble produsert i alt fire filmer om Ator fra 1982 til 1990. Filmen har et klart B-preg og regnes blant gruppen av europeiske filmer som går under benevnelsen "European trash-cinema". Regissøren, D'Amato, er kjente for en rekke filmer der han blander grov vold og sex på en spekulativ. I Ator-filmene er sex-scenene imidlertid mindre fremtredende. Den am. skuespilleren Miles O'Keeffe spiller hovedrollen som Ator i alle filmene.

Filmene om Ator er også kjent for å inneholde en rekke anakronismer, noe som blant annet innbefatter tydelig bilspor, soldater med briller, soldater med joggesko osv. En av de mest minneverdige episodene er da Ator i film nummer 2 benytter en hangglider, som filmskaperne forsøker å fremstille som en primitiv variant. I samme scene får man også et glimt av en moderne storby i det fjerne. For bilder se The Monster Shack.

Alle filmene om Ator gikk direkte på video i Norge og flere andre land, dette på grunn av den lave kunstneriske kvaliteten. Filmene ble flere steder utsatt for klipping da filmsensuren hadde problemer med volden i filmene.

I rollene
---------

(utvalg)

* Miles O'Keeffe .... Ator
* Sabrina Siani .... Roon
* Ritza Brown .... Sunya
* Edmund Purdom .... Griba
* Laura Gemser .... Indun
* Dakkar .... Dakkar – the High Priest of the Spider

Andre filmer i Ator-serien
--------------------------

* *Ator, the Blade Master* (*Ator l'invincibile 2*, også kjent som *Cave Dwellers*) (1984) Filmklipp
* *Iron Warrior* (*Ator the Iron Warrior*) (1987)
* *Quest for the Mighty Sword* (*Ator III: The Hobgoblin*) (1990)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Ator, the Fighting Eagle* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Ator, the Fighting Eagle* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Ator, the Fighting Eagle* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Ator, the Fighting Eagle* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Ator, the Fighting Eagle* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Ator, the Fighting Eagle* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Ator, the Fighting Eagle* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Ator, the Fighting Eagle* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

### Nett-TV

* Filmtrailer
**Atossa** (gammelpersisk: *\*Utauθa*; avestisk: *Hutaosā*) (født 550, død 475 f.Kr.) var en dronning i akamenidedynastiet. Hun var datter av Kyros II – og muligens også hans hustru. Hennes mor var muligens Kassandane, men kan også ha vært den egyptiske prinsessen Nitetis. Atossa var antagelig også søster (eller halvsøster) av den persiske konge Kambyses II.

Atossa ble gift med Dareios I av Persia en gang i 522 f.Kr. etter at han – med hjelp fra adelsmannen Otanes – hadde beseiret tilhengerne av en mann som hevdet å være Bardiya (Smerdis), den yngre broren av Kambyses II.

Herodot skrev i sitt verk *Historier* at Atossa led av en blødende klump i sitt bryst. Hun tullet seg selv inn i laken og søkte en selvpåført karantene. Til sist klarte en gresk slave som het Demokedes å fjerne svulsten. Dette er det første kjente tilfellet av lidelsen mastitt.

Dareios I var allerede gift da han og Atossa giftet seg. Begge hadde mye å vinne ved å gifte seg. Hun var en ambisiøs og framtidsrettet kvinne og hun skjønte snart at hun var i stand til å realisere sine drømmer og sikre sin posisjon ved å akseptere den nye monarken som ektemann.

Atossa og Dareios I fikk fire sønner; den eldste sønnen fikk navnet Xerxes (Khashayar på persisk). Dareios hadde andre sønner fra et tidligere ekteskap. Atossa hadde stor innflytelse på sin mann, og 35 år gamle Xerxes ble kronprins til tross for at han ikke var kongens eldste sønn. De andre sønnene til Atossa fikk betydelige posisjoner i militæret og administrasjonen. Xerxes arvet senere tronen etter sin far. Atossa levde frem til Xerxes kom hjem fra felttoget mot Hellas i 479 f.Kr. der han først invaderte Hellas, og dernest ble slått av den greske flåten i slaget ved Salamis.

Referanser i litteraturen
-------------------------

Dramatikeren Aiskhylos gjorde henne til en sentral figur i sitt stykke *Perserne*. Atossa var også en betydelig figur i Gore Vidals roman *Creation* fra 1981.

I Siddhartha Mukherjees bok om kreftens historie, *The Emperor of All Maladies* (2010), har forfatteren tenkt seg at Atossa har gjort en tidsreise, fått flere diagnoser og behandlinger for sin brystkreft. Atossa har opp gjennom historien blitt assosiert med brystkreft.

Referanser
----------

1. 1 2  Schmitt, Rüdiger (1989): «Atossa» i: *Encyclopaedia Iranica*. **vol. 3**. Encyclopaedia Iranica Foundation. ISBN 0-7100-9121-4.
2. ↑  Mukherjee: *The Emperor of All Maladies*, s. 41. Se Herodot: *The Histories*, OUP, 1998, pt. VIII
3. ↑  Mukherjee: *The Emperor of All Maladies*, s. 463–467

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin
 |
**Atriumhus** er en type småhus, ofte bolighus, som er bygget rundt et indre hageområde, eller gårdområde. Huset har gjerne større vinduer vendt innover mot atriumet. Byggestilen kommer fra den tyske Bauhausskolen på 1920-tallet.

Hagen kan være åpen, eller ha overbygg av eksempelvis glasstak som slipper inn dagslys. Ordet kommer av det latinske ordet atrium som viste til byggets sentrale rom.

På 1950- og 1960-tallet ble det bygget forholdsvis mange atriumhus i Skandinavia. I Norge er atriumhusene på Ammerud i Oslo et unikt prosjekt. De ble tegnet av arkitekt Håkon Mjelva og oppført på 1960-tallet.

Ordet atrium kommer fra latin (hall, sal), og atriumhus ble tidligere brukt om de romerske énfamiliehusene, domus, der rommene var organisert rundt et sentralrom, atrium.

Referanser
----------

1. 1 2  Nationalencyklopedin: Atriumhus
2. ↑  «Nationalencyklopedin: Atrium». Arkivert fra originalen 14. mai 2011. Besøkt 28. oktober 2010.
3. ↑  Gunnarsjaa, Arne (1999). *Arkitekturleksikon*. Oslo: Abstrakt forlag. s. 63. ISBN 8279350071.  [e-bok fra bokhylla.no]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** LIBRIS **·** NKC
 |
**Eyvind Hermansen** (født 30. mars 1950) er en norsk keramiker. Han er utdannet ved Bergens kunsthåndverksskole, med Diplomeksamen i 1977. Hermansen er blant annet innkjøpt av Aust-Agder fylkeskommune i 1984, Den Norske Bokklubben i 1987 og av Vegårshei kommune i forbindelse med Norgesmesterskapet på ski i 1994. Han har flere separatutstillinger bak seg, blant annet Lørenskog kunstforening i 1979, Galleri Hulla i Oslo i 1982 og 1985, Hillestad galleri i Tovdal i 1986 og Galleri Framheim i Brumunddal i 1996. I 2013 hadde han sammen med de andre to i «Gutta i røyken», Dag Bratsbergsengen og Øyvind Tingleff, en utstilling i bakgården på Fengselet i Hønefoss der de også demonstrerte rakubrenning for besøkende.

Siden 1980 har Eyvind Hermansen drevet keramikkverksted i den gamle skolen på Sandøya. Her har han hovedsakelig arbeidet med produksjon av bruksgjenstander i videreføring av norsk pottemakertradisjon. I tillegg har han arbeidet med utsmykninger og andre mer billedkunstliknende uttrykk. Det er likevel brukskunst han er mest kjent for.

> Av all slags keramikk, er det Den Gode Koppen som rører meg mest. Verden ble et verre sted om ingen lenger håndlaget kopper.
> 
> 
> Harald Solberg: «Norske kunsthåndverkere Agder 1996», s. 23
> 
> 

I 2015 ble Eyvind Hermansen tildelt Norske Kunsthåndverkeres Ærespris..
Han er medlem i Norske kunsthåndverkere Sør-Norge, (NK Sør-Norge).

Referanser
----------

1. ↑  Hallquist, Anette Marcelle: «Unik keramikk» i *Ringerikes Blad*, side 25 30. oktober 2013.
2. ↑  Kulturnett Aust-Agder: «Månedens kunstner» i april 2014. Arkivert 30. oktober 2014 hos Wayback Machine. (besøkt 13. desember 2014)
3. ↑  Jørund Flaa: «Eyvind Hermansen fra Tvedestrand ble tildelt Norske Kunsthåndverkeres Ærespris for 2015» i *Agderposten*, 28. mai. 2015

Kilder
------

* Harald Solberg: *Norske kunsthåndverkere Agder*, 1996, s. 23 og 52.

Eksterne lenker
---------------

* Made on Sandøya: «Eyvind Hermansen»

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | KulturNav
 |
J17 på motorvei M7; start-/sluttpunktet for N77. Dette var startpunktet for den gamle enkeltkjørebanen N8. M8 begynner nå ved veikryss 19 lenger vest for Portlaoise etter åpningen av M7/M8 i mai 2010
**N8** er en av Irlands nasjonale hovedveier, mellom Dublin og Cork. Selve N8 går mellom Portlaoise og Cork, mens strekningen mellom Dublin og Portlaoise er dekket av N7. N8 er videre klassifisert av FN som helheten av den (delvis signert) duropavei E 201 (tidligere E200), en del av det transeuropeiske internasjonale veinettet i Europa.

Fra Portlaoise går N8 gjennom Abbeyleix, Durrow og Cashel. Den går så rundt Cahir, og gjennom Mitchelstown og Fermoy. Det er siden 2004 planer om å legge den rundt de to siste byene, på grunn av den store trafikkmengden. Det er også planer om å legge om krysset N7 / N8 ved Portlaoise og anlegge firefeltsvei den første delen av strekningen mot Abbeyleix.

Den siste strekningen har veien fire kjørefelter. Den er knyttet til Corks sørlige ringvei gjennom Jack Lynch-tunnelen.

Referanser
----------

1. ↑   European Agreement on Main International Traffic Arteries (AGR)

Eksterne lenker
---------------

* UN Economic Commission for Europe: Overall Map of E-road Network (2007)
* Roads Act 1993 (Classification of National Roads) Order 2006 – Departementet for transport, turisme og sport
M11 ved Shankill
**N11** er en av hovedveiene i Irland. Den går langs østsiden av landet, fra Dublin til Wexford. Veien utgjør en del av Europavei 1.

> N11 er hovedpulsåren som går sørover fra Dublin gjennom Wicklow, Irlands hage, og tar inn en rekke hyggelige kystbyer og ender til slutt ved hovedhavnen Rosslare på den ekstreme sørøstlige spissen av Irland.
> 
> 
> 

Langs denne strekningen passerer den Bray, Greystones, Wicklow og Arklow. Mange fra disse stedene pendler til Dublin. Den går også gjennom blant annet Gorey og Enniscorthy. Veien fortsetter til Rosslare Europort som en del av N25.

Det er meningen at N11 skal knyttes til motorveien M50, som er en ringvei rundt Dublin. På grunn av behov for arkeologiske utgravninger ble dette utsatt i 2004, og det er meningen at arbeidet skal fullføres i 2005. 

N11 var i begynnelsen av 2005 en firefeltsvei fra Dublin til Rathnew i Wicklow. Seksjonen rett sør for M50, forbi Bray, er oppgradert til motorveistandard og kalles **M11**. Deler av oppgraderingen var kontroversiell, fordi den gikk gjennom et skogområde, og Irland har svært lite skog som er bevart. Det var store protester, for det meste utført av engelske aktivister. Etter store forsinkelser ble arbeidet utført, med minimale inngrep i skogen. 

Det neste større prosjekt på veien er å legge den utenom Gorey, som er den største flaskehalsen.

Referanser
----------

1. ↑  «National Primary Route 11», *Irish Motorway Info*
2. ↑  «N11/N25 Enniscorthy to Rosslare». Arkivert fra originalen den 18. august 2014

Eksterne lenker
---------------

* (en) N11 road (Ireland) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
***Gödel, Escher, Bach: An Eternal Golden Braid*** (eller ***GEB***) er en bok skrevet av Douglas Hofstadter. Den ble publisert i 1979 og vant Pulitzerprisen i 1980. En ny utgave fra 1999 (ISBN 0-465-02656-7) har et nytt forord av Hofstadter, men er ellers uendret. Av utgiveren er den beskrevet som «en metaforisk fuge om menneskesinn og maskiner i Lewis Carrolls ånd».

Denne boka har inspirert tusener av studenter til å gjøre karrière innen informatikk og kunstig intelligens.[]

Overfladisk sett, redegjør *GEB* for temaer i logikeren Kurt Gödel, kunstneren M. C. Escher og komponisten Johann Sebastian Bachs liv og virke og hvordan disse er sammenvevd. På et dypere nivå, er boken en detaljert og spissfindig utredning av fundamentale begreper om matematikk, symmetri og intelligens.

Personer i GEB
--------------

* Johann Sebastian Bach
* M. C. Escher
* Kurt Gödel
* Charles Babbage
* Lewis Carroll
* Georg Cantor
* Alonzo Church
* Fredrik den store
* Douglas R. Hofstadter
* Johann Philipp Kirnberger
* René Magritte
* Marvin Minsky
* Johann Joachim Quantz
* Alfred Tarski
* Alan Turing
* Zhaozhou
* Terry Winograd


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** OCLC **·** OCLC **·** GND
 |
**Snu** var en norsk humoristisk visegruppe som ble dannet i 1970 og som holdt sin siste konsert i 1977. Gruppen besto av Erling Bonde, Tom Mathisen og Jan Rodahl. Navnet Snu er et akronym for *Snill norsk ungdom*, et navn de opptrådte offentlig med. Gruppen spilte en viktig rolle i norsk musikkliv som forløperen til gjøglertrioen Prima Vera.

Historie og plater
------------------

### Første plate

Debutalbumet *Grov handel* fra 1973 var et konsertopptak fra i Chateau Neuf 11. desember 1972 mellom hvert kutt ble det fortalt mer eller mindre bløte vitser, men det var også gitt plass for noen seriøse viser, bl.a. tonesettinger av dikt skrevet av Arne Paasche Aasen og Herman Wildenvey. Trioen fikk musikalsk hjelp av Thor Andreassen på trommer, Pete Knutsen på gitar og bass, Per Ole Hagen på fløyte, Jonas Fjeld på fløyte og munnspill og *Hovin ungdomskor*. Platen ble produsert av Stein Robert Ludvigsen.

### Oppfølger og oppløsning

Oppfølgeren *Bill. mrk «Snu»* fra 1974 var et studioalbum med 16 viser. De fleste var komponert og sunget av Erling Bonde. Resultatet var en plate som hadde mer til felles med soloplatene til Bonde enn med konsertopptak som i *Grov handel*. Thor Andreassen deltok på trommer. Snu ble deretter oppløst. Bonde gikk solo. Mathisen jobbet litt med Jonas Fjeld Band og dannet deretter Prima Vera, mens Rodahl dro til Sverige.

### Gjenforening

I 1981 feiret Bonde og Mathisen gruppens tiårsjubileum med en spesialsydd samleplate *The Pest of «Snu»*. Innholdet var nye og gamle viser, side om side elleville parodier på radiopostene *Etter skoletid* («Etter skulketid») og *Trafikk og musikk* («Trafikk og tango»), samt harselering med Svensktoppen; albumet var dedikert Jan Rodahl med presiseringen at det var en farlig sykdom å gjøre svenske av seg. Ironisk (eller treffende) nok var samleplaten utgitt på et svensk plateselskap.

Medlemmer
---------

* Erling Bonde – vokal, gitar, piano
* Tom Mathisen – vokal, bass, gitar, mandolin, fløyte, munnspill
* Jan Rodahl – vokal, perkusjon, congas, synthesizer

Diskografi
----------

* *Grov handel* (1973)
* *Bill. mrk «Snu»* (1974)
* *The Pest of «Snu»* (1981)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Snu på Discogs Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Discogs
 |
«En mann kjøper snus» (*A Man Buying Snuff*) av karikaturtegneren Thomas Rowlandson (1756–1827) viser en engelsk herre fra slutten av 1700-tallet som tar en pris snus, på engelsk kalt *snuff*, fra snusdåsa.
**Snuff** er en engelsk betegnelse på snus, en type tobakk i pulverform som i tørr tilstand sniffes som «luktsnus» gjennom nesa eller som i form av *dipping tobacco* eller *moist snuff*, «våt snus», legges under leppa.

Tørr snuff er laget av malte tobakksblader, gjerne tilsatt smak av mentol, frukt eller krydder. 

Ifølge danske helsemyndigheter er snuff ikke like skadelig som røyketobakk, men ethvert tobakksprodukt har risiko for utvikling av kreft. Snuff inneholder på lik linje med andre tobakksprodukter nikotin som er vanedannende.

Se
--

* Snus, pulvertobakk
* Skrå, skrå- eller tyggetobakk

Referanser
----------

1. ↑  metroexpress.dk[*død lenke*] Unge sniffer tobak *«Ethvert tobaksprodukt rummer muligheden for at få kræft...siger Jørgen Falk fra Center for Forebyggelse i styrelsen.»* (14. november 2008) (dk)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Snuff (tobacco) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |
**Snusetterligninger** er produkter som ligner snus i utseende og smak, men som ikke inneholder tobakk eller nikotin. Det er altså ikke en type snus, men en etterligning som skal gi de som bruker produktet en lignende opplevelse som ved bruk av snus. Flere av snusetterligningene har blitt lansert som et alternativ for snusere som ønsker å redusere sitt nikotininntak eller de som ønsker å variere bruken av vanlig snus med et tobakk- og nikotinfritt alternativ. 

En av bekymringene som har blitt ytret når det gjelder slike etterligningsprodukter er at de skal lære opp barn og unge i et atferdsmessig ritual dersom det ikke blir satt en aldersgrense på produktene. Dette var blant annet et av argumentene da salg av godteri som lakrispiper og sjokoladesigaretter ble forbudt fra 1. januar 2010 i sammenheng med innføringen av forbudet mot oppstilling av synlig tobakk i butikkene.

Onico
-----

Onico er en snusetterligning basert på plantefiber, blant annet maisfibre, havre og kakao. Onico+ inneholder i tillegg ginseng og guarana. Aromaemnene er næringsmiddelgodkjente. Produktet ble lansert i 2006 av Swedish Match.

KickUp Functional Pods
----------------------

Dette er en snusetterligning basert på svart te, vitaminer, mineraler, ginseng og koffein. Produktet ble lansert i 2010 av Winnington AB.

Choice
------

Choice er en snusetterligning som består av fortrinnsvis urter og krydder samt mindre mengder smaksaroma. Alle ingrediensene er næringsmiddelgodkjente. Produktet ble lansert av Nicofree i 2003.

Referanser
----------

1. ↑  Snus uten (nikotin)rus
2. ↑  Taxfree-tobakk og lakrispiper ut av syne[*død lenke*]
3. ↑  Om Onico Arkivert 7. oktober 2011 hos Wayback Machine.
4. ↑  KickUp Functional Pods Arkivert 7. september 2011 hos Wayback Machine.
5. ↑  Innehåll i Choice
**Karen-Marie Flagstad** (født 24. november 1904, død 25. desember 1992) var en norsk operasanger, kjent som en av landets ledende i sin tid. Hun var søster til den verdenskjente Kirsten Flagstad og datter av Michael Flagstad og Maja Flagstad.

Blant hennes roller nevnes i hovedstaden, der hun med familien var innrullert i det gryende
operamiljø som Opera Comique og etterhvert fikk sin scenedebut (1926). Blant hennes tidligste roller var i 
Eduard Künnekes *Fetteren fra Batavia* og Emerich Kálmáns *Bajaderen*.
Sin første store rolle var som *Amor* i Christoph Willibald Glucks *Orfeus* (Centralteatret, 1935) og
*Giuiletta* i Jacques Offenbachs *Hoffmans eventyr* (Nationaltheatret, 1938) der Olav Kielland dirigerte.

Hun reiste ut og sang blant annet i amerikansk radio. Ved tyske scener var hun
*Salome* og *Ariadne* i Richard Strauss' *Ariadne auf Naxos*. 
Hun var gift med den østerrikske pianisten Johann Crkal og opptrådte i Italia og Frankrike
som **Karen Marie Crkal**, først gjestende sammen med sin søster ved La Scala 
som *Ortlinde* i Wagners Die Walküre (1948).
Rollen ble gjentatt i Bordeaux sammen med Beate Asserson (1954) og i Roma (1953). Ved La Scala fant man henne fem år senere som
*Wellgunde* i Götterdämmerung (1953).

Tidvis oversatte hun operaer (blant annet Carl Maria von Webers *Die Jägerbraut*, Beethovens *Fidelio* og Eugen d’Alberts *Tiefland*; for NRK), deltok i radio med blant annet broren Lasse Flagstad ved klaveret (1946), var styremedlem i Norsk Operaforbund og virket ved Folketeatret.
Hun var tilsatt ved den (av hennes søster ledete) Den Norske Opera (1958–61) der hun gjorde furore som
*Ågot* i Waldemar Thranes *Fjeldeventyret* (1960) og senere var *repetitør* (som sin mor).

Utgivelser
----------

* Richard Wagners *Die Walküre* (1950). Live fra La Scala. Dirigert av Wilhelm Furtwängler
* Richard Wagners *Die Walküre* (1955). Fra Théâtre National de l'Opéra de Paris
* Richard Wagners *Götterdämmerung* (Decca, 1956). Med norske artister og kapellmester Øivin Fjeldstad

Referanser
----------

1. ↑   FemBio-Datenbank, FemBio-ID 9888, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.fembio.org[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Maja Hurum, *KarenMarie Flagstad*, nekrolog i Aftenposten (13.1.1993)
4. ↑  hennes rolle i Valkyrien
5. ↑  kort omtale og bilde[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Karen-Marie Flagstad på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Karen-Marie Flagstad hos Nationaltheatret Rediger på Wikidata

* (no) Karen-Marie Flagstad hos Sceneweb Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI **·** MusicBrainz
 |
Karen-jente fra en flyktningleir i Thailand
En liten del av Mae La flyktningleir, som har om lag 40 000 karenere som har flyktet fra Burma.
**Karen** er et folkeslag og en fjellstamme i Burma (ca. 3 500 000 mennesker) og Thailand (ca. 400 000), av en total befolkning på 7 millioner. Karenfolket stammer opprinnelig fra Tibet. De har kjempet for uavhengighet fra Burma siden 31. januar 1949, og denne dagen er derfor folkets «revolusjonsdag».

Karenfolket er et sinotibetanskspråklig etnisk folkegruppe som bor hovedsakelig i sørlige og sørøstlige Burma. De utgjør rundt 7 prosent av Burmas befolkning på rundt 50 millioner mennesker. Et stort antall karenfolk bor også i Thailand, de fleste langs grensen av Burma. Karenfolket er ofte forvekslet med «rødkarenfolket» eller *karenni*. En undergruppe av karenni, padungstammen fra grenseområdet mellom Thailand og Burma, er kjent for de halsringene som kvinnene bærer. Legender hos karenfolket viser til en «elv av rennende sand» som forfedrene hyppig krysset. Mange karenfolk mener dette viser til Gobiørkenen, skjønt de har bodd i Burma i århundrer. Karenfolket utgjør den tredje største etniske befolkningen i Burma etter bamarere og shanere.

Mellom 30 og 40 prosent av karenfolket er kristne, i motsetning til Burmas 89 prosent buddhister; dermed er den burmesiske regjerings undertrykkelse av religionsfriheten et særlig stort problem for denne folkegruppen.

Referanser
----------

1. ↑  Radnofsky, Louise (14. februar 2008): «Burmese rebel leader shot dead». *The Guardian*
2. ↑  «Kayin» Arkivert 31. desember 2010 hos Wayback Machine.. *Myanmar.com*. Mai 2006

Se også
-------

* Karen National Union
* Karen National Liberation Army

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC
 |
**Snøskredulykkene i Lofoten og Vesterålen 1956** var flere snøskred som rammet Lofoten og Vesterålen natt til 7. mars 1956. Skredene tok totalt 20 menneskeliv, i tillegg fikk en mann hjerteanfall og døde dagen etter.

Det første skredet gikk på Øverland i Sigerfjorden i Sortland kort tid etter midnatt. Det feide fire bolighus på sjøen. Ni barn og fire voksne omkom, men ingen menn, ettersom mange av mennene på stedet var borte på fiske da skredet gikk. En mann som hadde overlevd skredet døde imidlertid av hjerteproblemer dagen etter, og regnes gjerne som den 14. omkomne.

I Langvassdalen i Kvæfjord, bare noen få kilometer unna skredet i Sigerfjord, gikk et snøskred som knuste to bolighus og tok fem menneskeliv. Samme natt knuste et snøskred kraftstasjonen i Kongsmarka ved Svolvær, der to maskinister omkom.

En bauta med navnene til de 13 som omkom i selve skredet i Sigerfjord ble reist i 1993 ved stedet der skredet gikk.

Kilder
------

* VG: 16 av de 20 omkomne gravd fram (s. 1, 8. mars 1956)
* NRK: Erna opplevde katastrofenatt: – Jeg glemmer aldri skrikene (6. mars 2016)
* Vesterålen Online: Minnes de døde etter Sigerfjord-skredet (6. mars 2016)
* Gunnar Ramsli: *Snø og snøskred*. Universitetsforlaget, Oslo 1981. ISBN 82-00-05367-9 (s. 126, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)

Eksterne lenker
---------------

* Filmavis: Snøskredulykkene i Lofoten og Vesterålen (1956) (YouTube-lenke)
Snøoverbygg ved Hallingskeid stasjon.  Foto: Willy Koch (2007) 
Et **snøoverbygg** er en konstruksjon som bygges over jernbaner for å beskytte dem mot snø på strekninger som er utsatt for blant annet ras. De blir i praksis en kunstig tunnel. Overbygg er en av mange mulige tiltak (snøskjermer, er en annen mulighet). I motsetning til skredoverbygg er snøoverbygg vanligvis ikke dimensjonert for å verne mot skred.

Snøoverbygg kan bygges både av treverk og stål. På Ofotbanen har kulturminnehensyn gjort at man nå bruker furu på den linjen.

I Norge er snøoverbygg i stor grad benyttet på Bergensbanen som har tilsammen 9,5 km av strekningen bygget inn, blant annet stasjonen Hallingskeid, de eldste fra 1960-tallet. Selv om snøoverbyggene koster penger å holde i stand, blokkerer utsynet for passasjerer, og er lite populære blant turister, er de nødvendige for å holde banen beskyttet.

Referanser
----------

1. ↑  «Underbygning/Snø – Lærebøker i jernbaneteknikk». *www.jernbanekompetanse.no*. Besøkt 16. januar 2019.
2. ↑  Går fra stål til furu Fremover, 9. august 2006
3. ↑  Fryktar for tryggleiken på jernbanen NRK Innenriks 14. august 2005
4. ↑  Bergensbanen 75 år, Bjørn Holås
***Åpenbaringen*** er en norsk dramafilm fra 1977, regissert av Vibeke Løkkeberg og med Marie Takvam i hovedrollen. Filmen handler om den frustrerte husmoren Inger som opplever en livskrise i forbindelse med ekteskapet, jobben og det sosiale. Den var Løkkebergs debut som spillefilmregissør.

Filmen utløste en debatt i norsk offentlighet som har blitt kalt «Rumpefeiden» etter en nakenscene i filmen.

Handling
--------

Inger er 50 år og hjemmeværende husmor. Hun er ferdig med sin oppgave som mor og har liten sosial kontakt. Hun begynner i sin første jobb utenfor hjemmet, som mannen har skaffet henne. Men hun mislykkes og får en sterk følelsesmessig knekk. Mannen sender henne på rekreasjon til et øde sommerhotell. Der møter hun et ungt, lykkelig par, som blir et positivt innslag i hennes kontaktløse verden. Stimulert av dette møtet avbryter hun ferien og reiser hjem til sin mann med nytt livsmot. Hun finner ham i sengen med en annen og bryter sammen igjen.

I et forsøk på å finne klarhet i hva hun bør gjøre, forlater hun hjemmet og reiser til sine foreldre. Men heller ikke her finner hun noen støtte. Det siste hun gjør er å kontakte gamle ungdomsvenner, men hun blir hentet og kjørt hjem av sin mann. Dermed blir hun igjen ydmyket, og den dagen tar Ingers liv slutt.

Referanser
----------

1. ↑  Kolbjørnsen, Tone Kristine (1992). *Levende kvinnebilder: om Vibeke Løkkebergs filmer "Åpenbaringen", "Løperjenten", "Hud" og mottakelsen av dem*. Oslo: Norges allmennvitenskapelige forskningsråd. s. 25-26. ISBN 8272167506.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Åpenbaringen* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Åpenbaringen* i Nasjonalbibliotekets filmografi Rediger på Wikidata

* (no) *Åpenbaringen* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (nl) *Åpenbaringen* på MovieMeter Rediger på Wikidata
**Stein-Erik Vellan** (født 13. februar 1965) er en norsk bedriftsleder og tidligere basketballspiller fra Rykkinn i Bærum. Han er fra 4. desember 2019 administrerende direktør for Telias norske virksomheter: Telia, OneCall, Mycall og Phonero.

Vellan var fra februar 2009 til høsten 2010 administrerende direktør i Uninor. Vellan har tidligere hatt lederstillinger i Telenor Norge.

Stein Erik Vellan har utdanning i markedsføring fra Norges Markedshøgskole. Han var markedssjef i Cap Gemini fra 1993 og administrerende direktør i Thrane-gruppen på Billingstad fra 2000, inntil han gikk til Telenor i 2001. 

Vellan er tidligere basketballspiller på elitenivå og har 50 landskamper for Norge.

Referanser
----------

1. ↑  Norges Basketballforbund, Adelskalender - 50 kamper.

Eksterne lenker
---------------

* Trigger, intervju side 8-10.[*død lenke*], Telenor, nr 1 2005, besøkt 10. februar 2010.
* «Top Management Nominated at Unitech Wireless», Telenor 19. februar 2009, besøkt 10. februar 2010.
* «Dette er Telenors India-sjef» Arkivert 29. juli 2009 hos Wayback Machine. Computerworld 19. februar 2009, besøkt 10. februar 2010.
**Stein Aabø** (født i Stavanger 27. oktober 1952) er en norsk journalist og forfatter bosatt i Oslo.

Aabø er utdannet lærer fra Sagene Lærerskole og har i tillegg en cand.mag-grad fra Universitetet i Oslo med historie mellomfag og sosiologi grunnfag.

Aabø var lærer ved Haugenstua skole i Oslo 1977-80. Parallelt med lærergjerningen jobbet han deltid med redaksjonelle oppgaver i Dagbladet, noe som brakte ham inn i journalistikken. 

Han arbeidet på heltid i*VG*s layout-avdeling (1980-1981), deretter i Norsk Lektorlags tidsskriftet *Skoleforum* fra 1981. 

I 1984 ble han ansatt som redaksjonssekretær i fagbladet *Journalisten* og fra 1989 konstituert som redaktør i samme blad, en stilling han hadde til 1991. 

Deretter arbeidet han i Norsk Telegrambyrås politiske avdeling fra 1991 til 1994.

Aabø begynte i *Dagbladets* politiske avdeling i 1994 og ble i 1999 medarbeider i avisas leder- og kommentaravdeling. Der var han fram til 2015, da han etter eget ønske gikk av med AFP (avtalefestet pensjon). Han har gitt ut to artikkelsamlinger fra sin periode i Dagbladet. «Aldri så galt at det ikke er en god historie» og «Kommentarer fra Stein-alderen», begge utgitt på «Bokstav og bilde» i henholdsvis 2016 og 2017.

Bøker
-----

* *Sylvia Brustad - I partiets tjeneste*, Cappelen Damm 2012.
* *Bølgebryteren - 50 år med seniorpolitikk*, Pax 2018
* *Sosialisten. Et portrett av Stein Ørnhøi,* Res Publica 2020
* *Noen av oss har snakket sammen. Hvordan samarbeidet mellom Arbeiderpartiet og LO formet Norge,* Res Publica 2021

Referanser
----------

1. ↑  «Folk», *Dagsavisen* 27. oktober 2014
2. ↑  Side 16, *Journalisten* nr. 15 2014 (gjengitt faksimile fra 1984)
3. ↑  Side 14, *Journalisten* nr. 15 2014

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND
 |