recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Petserimaa** eller **Petseri maakond** var tidligere fylke i Estland, opprettet i 1920.

Fra 1945 har størstedelen av fylket vært administrert som en del av Pskov oblast, først av Russiske SFSR og siden 1991 av Russland.

Historie
--------

Setukeserne, er et finsk folkeslag, som er i slekt med esterne. De regner hele det historiske fylket *Petserimaa* som sitt hjemland. De russiske innbyggerne i *Petserimaa* var hovedsakelig de eldre, som snakket en mellomting mellom russisk og belarusisk. På midten av 1400-tallet, ble et av de viktigste russiskortodokse klosterene, Pskovo-Petsjerskijklosteret grunnlagt i området.

I det siste krigsåret av første verdenskrig, fra februar til desember 1918, ble hovedstaden i fylket, Petsjory, okkupert av tyske styrker. Byen ble deretter, som en del av den estiske selvstendighetskrigen, overtatt av estiske styrkene den 29. mars 1919. Gjennom Tartu-traktaten fikk deretter Estland hovedstaden og de omkringliggende områder, det vil si Setumaa. Petsjory fikk da navnet Petseri, mens områdene rundt ble kalt *Petserimaa* eller *Petseri maakond*.

Under andre verdenskrig var *Petserimaa* okkupert av den tyske hæren mellom august 1941 og 11. august 1944, og deretter av sovjetiske styrker under deres fremstøt mot Tyskland. Sovjetunionen annekterte *Petserimaa* til Russiske SFSR i 1944. I 1991, etter at Sovjetunionen gikk i oppløsning, fremmet Estland et krav om få området tilbake, slik det ble hevdet i Tartu-traktaten. Estland oppga kravet i november 1995.

Estland har underskrevet den estisk-russiske grensetraktaten av 18. mai 2005. I innledningen står det at den tidligere traktaten om statsgrensen delvis blir opphevet, i sammenheng med paragraf 122 i den estiske grunnloven.

Referanser
----------

1. ↑  *Culture and Power at the Edges of the State* av Thomas M. Wilson, Hastings Donnan, s. 268. ISBN 3825875695.
2. ↑  *The Slavonic and East European Review*, s. 516.
3. ↑  *Post-Cold War Identity Politics: Northern and Baltic Experiences*, s. 263. ISBN 0714654280.
4. ↑  *A Political and Economic Dictionary of Eastern Europe*, s. 443. ISBN 1857430638.
5. ↑  «Estonian Parliament ratifies Estonian-Russian border treaties Arkivert 30. januar 2016 hos Wayback Machine.»

Eksterne lenker
---------------

* (en) Petseri County – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN
 |
**William Glyn** (født i 1504 Heneglwys på Anglesey i Wales i kongedømmet England, død 21. mai 1558), også kjent som **William Glynn** eller **William Glynne**, var katolsk biskop av Bangor fra 1555 til sin død.

Han ble utdannet ved Queens' College i Cambridge og ble senere en *fellow* av det kollegiet og likeså ved Trinity. Han ble valgt til president for Queens' College i 1553, visekansler for Cambridge University året etter, og biskop av Bangor i 1555.

Han ble oppfattet som pragmatisk overfor de religiødr forandrinher unde reformasjonen men forble sannsynligvis mest sympatisk innstilt til den katolske side.

Hans bror Geoffrey Glyn hadde testamentert eiendom og pengre i 1557 til etableringen av en *grammar school* i Bangor, som William Glyn og biskop Maurice Griffith av Rochester var ment å eksekverene. Men begge døde før testamentets intensjon kunne eksekveres. Til slutt ble Friars School etablert.

Referanser
----------

1. ↑  Cambridge University. «List of Vice-Chancellors». Arkivert fra originalen 21. februar 2008. Besøkt 4. juli 2008.

Kilder
------

* Glyn Roberts i Welsh Biography Online

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Catholic-Hierarchy
 |
**Bjørn Lau** (født 1964) er en norsk professor i psykologi og instituttleder ved Psykologisk institutt ved Universitetet i Oslo. Før han ble instituttleder hadde han hovedstilling som psykolog, seniorforsker og forskningsgruppeleder ved Lovisenberg Diakonale Sykehus og var professor II ved Psykologisk institutt; han har også vært professor ved Institutt for psykologi ved NTNU, avdelingsdirektør ved Statens arbeidsmiljøinstitutt og seniorforsker ved Arbeidsforskningsinstituttet. Han stilte til valg på en valgplattform der status som eget fakultet står sentralt, og har som mål at instituttet skal bli Det psykologiske fakultet i løpet av lederperioden.

Karriere
--------

Lau er utdannet cand.polit. i psykologi (forløperen til dagens mastergrad i psykologi) ved Institutt for psykologi ved Universitetet i Trondheim i 1993 og dr.philos. i psykologi i 2001 med avhandlingen *Weight and eating concerns in adolescence*; han tok i 2009 en toårig klinisk mastergrad (cand.psych.) ved Københavns Universitet, og ble deretter autorisert som klinisk psykolog i Norge. Han har videreutdannelse i dynamisk korttidsterapi og kognitiv adferdsterapi. Han har også studert idéhistorie og jus.

Han har både arbeidet klinisk som psykolog og som forsker. Han var forsker ved Institutt for medisinske atferdsfag ved Det medisinske fakultet ved Universitetet i Oslo 1999–2002, forsker og avdelingsdirektør ved Statens arbeidsmiljøinstitutt 2003–2011, seniorforsker ved Arbeidsforskningsinstituttet 2011–2013, psykolog, seniorforsker og forskningsgruppeleder for forskning på psykisk helse ved Lovisenberg Diakonale Sykehus (Lovisenberg DPS) 2010–2019, professor II ved Institutt for psykologi ved NTNU 2009–2011 og professor II ved Psykologisk institutt ved Universitetet i Oslo fra 2015. Han ble valgt til instituttleder ved Psykologisk institutt ved UiO i oktober 2019, og tiltrådte i januar 2020. Status som eget fakultet under navnet *Det psykologiske fakultet* stod sentralt i valgplattformen.

Laus forskningsinteresser ligger i skjæringspunktet mellom klinisk psykologi og arbeid- og organisasjonspsykologi. Han har blant annet arbeidet med lederutvikling, arbeidsmiljøutvikling og konflikthåndtering. Han har vært leder for Norsk Organisasjonspsykologisk Selskap og nestleder i Norsk forening for klinisk evidensbasert hypnose.

Referanser
----------

1. ↑  Bjørn Lau, UiO
2. ↑  Team Lau, Moe og Westlye
3. ↑  «Lovisenberg Diakonale Sykehus». *www.lds.no*. Arkivert fra originalen 17. oktober 2019. Besøkt 17. oktober 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Den nåværende Lindås kirke  Foto: Anders Larsen 
**Ludvig Daae** (født 9. mai 1723 i Vik i Sogn, død 18. februar 1786 i Lygra sogn) var en norsk prest og godseier.

Liv og virke
------------

Foreldrene var Anders Daae (1680–1763) og Birgitte Munthe. En rekke av hans egne barn og barnebarn ble prester og offiserer på Vestlandet.

Han tok den filosofiske magistergrad i 1746 og omtalt som «Mag.» eller «Magisteren».

Daae var sogneprest i Lindås fra 1759. 

Han var selv gift med Drude Cathrine Haar (f. 1739), de to fikk tilsammen 15 barn. Daae var bestefar til historiker Ludvig Kristensen Daa og presten Claus Daae, dessuten oldefar til politikeren Ludvig Daae (1829–1893), historikeren Ludvig Daae og Suzannah Ibsen. 

Boet etter Daae omfattet 23 gårder i Sogn og 31 gårdparter i Lindås. Han eide også flere kirker med tiende: kirkene i Lindås prestegjeld (Lindås, Myking, Sandnes og Lygra kirker), Arnefjord og Hove kirker i Vik prestegjeld, og Hamre kirke på Osterøy. Kirker og jordegods i boet utgjorde en salgsverdi på over 12 000 riksdaler.

Etterkommere
------------

**Treliste**
* Ludvig Daae (1723-1786)
	+ Anders Daae (1758-1816), prest
		- Hans Daae (1808-1865), prest
			* Anders Daae (1838–1910), lege, fengselsdirektør
			* Iver Munthe Daae, tolldirektør i Kina, kunstsamler
	+ Johan Christopher Haar Daae, prest
		- Sara Margrethe Daae gift med presten Hans Conrad Thoresen
	+ Iver Munthe Daae, prest
		- Claus Daae prest, politiker
		- Jens Kobro Daae, prest
	+ Christen Daae, prest
		- Ludvig Kristensen Daa, professor i historie
		- Nicoline Friis Daae (f. 1820), gift med Jens Kobro Daae

Referanser
----------

1. ↑  Daae, Aagaat (1917): *Magister Ludvig Daae sogneprest til Lindaas og hustru Drude Cahtrine Haar*. Utgitt i Trondhjem.
2. ↑  Lampe, J.F. (1895): *Bergens Stifts Biskoper og Præster efter Reformationen*. Redigert av D. Thrap. Kristiania: Cammermeyer s.369.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** VIAF
 |
Morgengryets port sett fra Gamlebyen, kapellet *Vår Frue av Morgengryets port* i midten, bak glassvinduene
Portens sørside
**Morgengryets port** (litauisk: *Aušros Vartai*, polsk: *Ostra Brama*, belarusisk: *Вострая Брама*) er en byport i Vilnius, hovedstaden i Litauen, og er et av de viktiigste religiøse, historiske og kulturelle anleggene i byen.

Den ble bygget mellom 1503 og 1522 som en del av Vilnius bymur, hovedstaden i Storfyrstedømmet Litauen. Porten er også kjent som *Medininkai-porten*, da den førte til landsbyen Medininkai sør for Vilnius samt *Astra broma*, avledet av det litauiske ordet *astra*, som betyr skarp. Dette er den eneste av de opprinnelige ni byportene som fortsatt eksisterer, de andre ble revet av myndighetene på slutten av 1700-tallet.

På 1500-tallet var det vanlig å oppbevare religiøse relikvier i byens porter for at beskytte byen mod angrep og velsigne de reisende. Kapellet i Morgengryets Port inneholder et ikon av den hellige jomfru Maria. Det hevdes at ikonet har mirakuløse virkninger. Gjennom århundrene har bildet vært et av Vilnius' symboler og mål for tilbedelse fra både katolske og ortodokse innbyggere. Tusenvis av Votivgaver pryder veggene og mange pilegrimer fra nabolandene kommer for at be foran ikonet. Det feires messer som holdes på både litauisk og polsk.

Etter andre verdenskrig ble dyrkelsen av Maria-ikonet *Vår Frue av Morgengryets Port* utbredt i litauiske og polske samfunn verden over og fortsetter i mange kirker innviet til jomfru Maria i Europa og Amerika. Den største kirke som er viet til *Vår Frue av Morgengryets Port* er Mariakirken i Gdańsk, Polen.

Ikonet er også viktig i utviklingen av dyrkingen av *den guddommelige barmhjertigheten*. Dette er stedet der bildeframstilling av *den guddommelige barmhjertigheten* for første gang ble feiret med *barmhjertighetens fest* .

Den 4. september 1993 bad pave Johannes Paul II i kapellet ved Morgengryets Port. Kirkefestivalen for den hellige jomfru Maria, barmhjertighetens mor, avholdes i den tredje uke av november og har stor betydning for Vilnius erkebispedømme.

Galleri
-------

* Minnemynt med Morgengryets Port som motivMinnemynt med Morgengryets Port som motiv
* Kapellets interiør i 1864Kapellets interiør i 1864
* Ikonet jomfru Maria, barmhjertighetens morIkonet jomfru Maria, barmhjertighetens mor
*

Referanser
----------

1. ↑  (lt) Juozas Jurginis (1987): Aušros Vartai Arkivert 9. november 2014 hos Wayback Machine. Pokalbiai su tikinčiuoju (2. utgave). Vilnius: Mintis. s. 3–37
2. ↑  «The Gate of Dawn», Travel Lithuania
3. ↑  ««The Gate of Dawn - Vilnius», Catholic Chaplaincy: University of Glasgow». Arkivert fra originalen 2. februar 2015. Besøkt 25. januar 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gate of Dawn – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Aušros Vartai – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Om porten på pilegrimsnettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Maidenhead** er en by i Berkshire, England. Den er administrasjonssenter for den enhetlige myndigheten Windsor and Maidenhead. Byen ligger ved Themsens vestbredd.

Navnet Maidenhead stammer fra et område ved elven hvor «New wharf» (Ny brygge/kai) eller «Maiden Hythe» ble bygget, antagelig allerede i angelsaksisk tid. Muligens ble Great Hill of Taplow, som ligger i nærheten, kalt for «Mai Dun» av britonerne i tiden før angelsakserne, dun har betydningen festning eller bygdeborg. Hvis det er tilfelle kan Maidenhead være en korrupsjon av Mai Dun. Selve bysentrum ble tidligere kalt for «South Ellington» og er nedtegnet i Domesday Book som Ellington i hundredet Beynhurst.

Like utenfor byen ligger landsbyene Taplow, Cookhams (Cookham Village, Cookham Rise og Cookham Dean) og Holyport.

Great Western Railway går gjennom byen, og gir via Maidenhead stasjon, gode forbindelser til London og andre steder. Jernbanebroen ble bygget av Isambard Kingdom Brunel, og er kjent for sine buer murt med flate teglsteiner

Maidenhead ligger i et område lands motorveien M4 som kalles *Silicon Corridor*, hvor en rekke høyteknologiske bedrifter har etablert seg. Mange av innbyggerne pendler til London, Slough eller Reading.

Bynavnet er kjent for radioamatører fra begrepet Maidenhead Locator System, en standard for lokalisering av posisjoner. Standarden ble vedtatt på en konferanse i byen i 1980.

Referanser
----------

1. ↑  Ackroyd, Peter (2007): *Thames: sacred river*. Random House. ISBN 0-7011-7284-3. s. 425–426

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Maidenhead – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* The Royal Borough of Windsor and Maidenhead
* Maidenheadtown.org Arkivert 7. august 2013 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Mark Allen** (født 22. februar 1986 i Antrim) er en nordirsk profesjonell snookerspiller. Han har klatret raskt på verdensrangeringen og er inne i topp seksten i verden etter tre sesonger.

Før han ble profesjonell vant Allen både det europeiske og verdensmesterskapet for amatører, i tillegg til flere titler for juniorer i Nord-Irland. Det første året som profesjonell kom han til sekstenedels-finalene i både UK Championship og Welsh Open. Han spilte seg også frem til siste kvalifiseringsrunde til verdensmesterskapet i snooker, men tapte for Andy Hicks.

I mars 2007 kvalifiserte han seg til verdensmesterskapet for første gang, etter å ha spilt tre kvalifiseringskamper. Den 24. april slo han tidligere verdensmester Ken Doherty 10–7 i første runde, men tapte for Matthew Stevens 9–13 i andre runde. Allen kvalifiserte seg til verdenmesterskapet også i 2008, men tapte 9–10 for syvdobbelte verdensmester Stephen Hendry.

Senere i 2007 kom han for første gang til semifinalen i en rankingturnering. Dette skjedde på hjemmebane under Northern Ireland Trophy, semifinalen tapte han 3–6 for Fergal O'Brien. Han har også kommet til semifinalen i Bahrain Championship i 2008 og i VM i 2009. Da han kom til semifinalen i VM slo han blant annet regjerende mester Ronnie O'Sullivan, før han tapte for John Higgins.

Referanser
----------

1. ↑   www.bbc.com, utgitt 17. april 2013, besøkt 4. juli 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mark Allen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Player profile on Global Snooker
**International Auxilliary Language Association** (IALA) – Forbundet for internasjonale hjelpespråk – var en stiftelse som blei oppretta i 1923 på initiativ av den rike arvingen Alice Vanderbilt Morris (1874–1950) for å gjennomføre vitenskapelige studier av internasjonale hjelpespråk.

IALA var opprinnelig nøytral i forhold til de forskjellige språkprosjektene. IALA organiserte bl.a. konferanser med representanter for Esperanto, Ido, Novial og uavhengige språkforskere. IALA ga et stipend til skaperen av det merkelige Ro.

Forbundet ga også betydelig støtte til annen språkforskning, bl.a. til den berømte språkforskeren Edward Sapir.

Fra 1937 stilte IALA seg som oppgave å utvikle et nytt internasjonalt hjelpespråk, uavhengig av de som fantes fra før.

I 1945 ble en rapport som skisserte tre ulike forslag publisert. De varierte fra en mer naturalistisk språkmodell (med uregelmessigheter som finnes i naturlige latinske språk) til en som var mer skjematisk og regelrett (i retning Esperanto). I 1946 blei fire ulike modeller, i hovedsak bygd på rapporten fra 1945, sendt til mer enn 3000 språklærere og andre lingvister i ulike land. Et flertall av de som uttalte seg støttet de mest naturalistiske modellene.

Ut fra dette publiserte organisasjonens siste leder, Alexander Gode, den endelige versjonen av språket som fikk navnet **Interlingua** i 1951.

(Samme navn er også tidligere brukt på et annet språk, opprinnelig kalt Latino Sine Flexione, offentliggjort av Giuseppe Peano i 1903. For å unngå forvekslinger kaller planspråklitteraturen derfor de to språkene for Interlingua/LSF og Interlingua/IALA.)

Se også
-------

* Interlingua
* Naturalistisk planspråk
* Nylatinsk planspråk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NLA
 |
Poelzig-bygningen sett fra Maintårnet.
Poelzig-bygningen.
Dammen med Klimsch-skulpturen «Am Wasser», i bakgrunnen den såkalte kasinobygningen som ligger bak hovedkomplekset.
**Poelzig-bygningen** (også kjent som **IG Farben-bygningen**) er en monumental bygning i Frankfurt am Main, oppført mellom 1928 og 1930 av arkitekten Hans Poelzig som hovedkvarter for verdens største kjemiske konsern, IG Farben. 

Bygningen er bygget i den modernistiske stilen kalt *Neue Sachlichkeit*, og var da den var ferdig verdens største kontorbygning, en status bygningen beholdt frem til 1950-årene. Til tross for sin enorme størrelse har bygningen en moderne og beskjeden eleganse.

Etter annen verdenskrig var bygningen hovedkvarter for de amerikanske styrkene, og var det viktigste senteret for administrasjonen av Marshallplanen for gjenoppbyggelse av Europa. 

Frankfurtdokumentene ble 1. juli 1948 i Poelzig-bygningen overlevert av de vestlige okkupasjonsmaktene til ministerpresidentene i det daværende Vest-Tyskland. Dokumentene inneholdt anbefalinger for grunnleggelsen av en vesttysk stat. Et knapt år senere, 23. mai 1949 vedtok det parlamentariske råd den nye tyske grunnloven (Grundgesetz), med grunnlag bl.a.i Frankfurtdokumentene.

I 1995 ble bygningen overtatt av den tyske staten, og solgt til delstaten Hessen på vegne av Johann-Wolfgang-Goethe-Universität. Fra 1998 til 2001 ble bygningen renovert for 25 millioner euro.

Referanser
----------

1. ↑   archINFORM, besøkt 30. juli 2018[Hentet fra Wikidata]

Portal: Kunst
**Hermann Gossler** (født 21. august 1802 i Hamburg, død 10. mai 1877) var en politiker og advokat fra Hamburg, som i store deler av hans levetid var en selvstendig bystat. Han var medlem av Hamburgs regjering fra 1842 til 1877, var andreborgermester i flere omganger og førsteborgermester i 1874.

Karriere
--------

Han tilhørte det hanseatiske bankierdynastiet Berenberg/Gossler, og var sønn av senator og bankier Johann Heinrich Gossler (1775–1842) og sønnesønn av Johann Hinrich Gossler. Både faren og farfaren var eiere og ledere av Berenberg Bank.

Han studerte jus ved Universitetet i Göttingen og Universitetet i Heidelberg, og tok den juridiske doktorgraden i Heidelberg i 1826. Han arbeidet som advokat i Hamburg fra 1826 til 1837. I 1837 ble han rådssekretær (tilsvarende statssekretær) i byregjeringen i Hamburg. Fra 1838 til 1842 var han sekretær for Overretten. På den tiden utgjorde de juridiske utdannede rådsherrene (senatorene) også Hamburgs overrett. 1. juni 1842, i en alder av knapt førti år, ble Gossler valgt til rådsherre (senator), dvs. medlem av regjeringen i den daværende byrepublikken. Han var medlem av regjeringen frem til sin død i 1877. Som medlem av regjeringen var han fra 1848 til 1853 politiherre (dvs. politi- og innenriksminister). Han var andreborgermester (dvs. visestatsminister) i 1870, 1871 og 1873. I 1874 var han Hamburgs førsteborgermester, dvs. bystatens statsoverhode og regjeringssjef.

Datteren Emilie (Emmy) Helene Gossler (1838–1910) var gift med bankieren Georg Heinrich Kaemmerer.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 1. mars 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Deutsches Geschlechterbuch Nr. 27, 1914, S. 73

Litteratur
----------

* Deutsches Geschlechterbuch Band 19, (Hamburgischer Band 2), Hamburg 1911, S.29

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
*Ivan Kupala-natta* av den polsk-russiske maleren Henryk Siemiradzki (1843–1902).
Fra en polsk, nypaganistisk markering av Kupala-kvelden i 2009
**Ivan Kupala** ( på russisk *Иван-Купала*, belarusisk *Купалле*, ukrainsk *Івана Купала* og polsk *Noc Kupały*) er den tradisjonelle midtsommerfesten, feiringa av sommersolverv eller sankthans, i Russland, Belarus, Polen og Ukraina. På samme måte som den norske og nordeuropeiske sankthansfeiringa, er Ivan Kupala opprinnelig en hedensk frukbarhetsfest som kirken overtok ved å knytte den til Johannes døperen. Etter «moderne» gregoriansk kalender feires kvelden og natta mellom 6. og 7. juli, som tilsvarer 23. og 24. juni i den julianske kalenderen som den ortodokse kirken følger flere steder.

Ivan Kupala svarer til Korotsjun (på russisk Корочун), den slaviske feiringa av vintersolverv.

Bakgrunn og feiring
-------------------

Navnet Ivan Kupala er satt sammen av de russiske navnene for Johannes og den slaviske sol- og lysguden Kupala. Dagen er således en sammensmeltning av den kristne sankthans og en hyllest av den slaviske guddommen. Også i moderne tid er den slaviske midtsommernatta kjent som en spektakulær hedensk fest. Flere av skikkene er knyttet til vann, fruktbarhet og selvrenselse. Det er vanlig at unge jenter legger ned kranser, laget av markblomster og prydet med stearinlys, i bekker og elver for å lese av framtida på måten kransene driver avsted. En annen skikk er at unge par skal hoppe over sankthansbålene denne kvelden.

Det er ellers gammel folketro at Ivan Kupala-natta er den eneste tida på året da bregnene blomstrer. Den som finner en bregneblomst på Ivan Kupala, vil ifølge denne forestillinga vinne rikdom og herlighet og bli svært lykkelig. Derfor er det flere som søker gjennom skogene etter «magiske», blomstrende bregner da, blomster som i virkeligheten ikke eksisterer, men er et fantasiprodukt. I Nikolai Gogols novelle *Sankthansnatt* («Ivan Kupala-natta») finner en ung mann en eventyrlig bregneblomst som også blir en forbannelse for ham. Den legendariske heksesabbaten på Ivan Kupala inspirerte Modest Mussorgskij til å skrive sitt symfoniske tonedikt *En natt på Bloksberg* i 1867. Den polsk-norske illustratøren Justyna Nyka utgav i 1993 bildeboka *Bregneblomsten* der eventyret om jakten på den lykkebringende blomsten bygger på den samme tradisjonen.

I Polen blir festen feiret til minne om Johannes Døperen som *Noc Świętojańska*, «sankthansaften» 24. juni. En kortere betegnelse er *Wianki* («krans»).

Se også
-------

* Sankthans

Eksterne lenker
---------------

* Ivan Kupala-natta (på engelsk)
* Feiring av Ivan Kupala i Russland (på engelsk)
**Rasmus Abildgaard Leganger** (født 20. desember 1776 i Eigersund, 
død 12. april 1841 i Fredrikshald) var en norsk trelasthandler i Fredrikshald. Han var stortingsrepresentant i én periode.

Leganger var sønn av en skipper og handelsmann i Eigersund, og bror av Henrik Leganger.

Storgata 7 i Halden Foto: Mahlum 
På slutten av 1790-tallet slo Leganger seg ned i Fredrikshald, der han siden drev sagbruk og handel med trelast. I 1833 representerte han Fredrikshald på Stortinget. Han var medlem av Lagtinget, av tollkomiteen og av komiteen om kjøpstadskatten.

Leganger var gift med Elise Catharine Stang, datter av Thomas Stang og Anna Sylvia Leganger. De var foreldre til Georg Leganger.

I Fredrikshald fikk Leganger oppført boligen som går under betegnelsen Wielgården etter senere eier Andreas Melchior Glückstad Wiel og ligger i Storgata 7. Den er senere endret flere ganger og har hatt forskjellige eiere.Saugbrugsforeningen hadde kontor her fra 1923.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 538[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  Lindstøl, Tallak (1914). *Stortinget og statsraadet: samt tillæg*. Kristiania: Steen'ske bogtrykkeri. s. 538.
3. ↑  Jacobsen, Frank Kiel (1992). *Lokalhistorisk veiviser for Halden og Aremark*. Rakkestad: Valdisholm. s. 42-43. ISBN 8274120310.

Kilder
------

* Biografisk informasjon om Rasmus Abildgaard Leganger , NSD Norsk senter for forskningsdatas politikerarkiv (nedlagt)

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for politikerdatabaser i Wikidata*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
Nieśwież-Bibelens tittelside (1572-utgaven).
**Szymon Budny** (belarusisk: Сымон Будны; født i 1530 i Budne i Podlasie i Storfyrstedømmet Litauen, død 13. januar 1593 i Wiszniów) var en polsk-belarusisk prest og oversetter. Han identifiserte seg selv i unge år som litviner. Han var en av lederne for den antitrinitariske protestantiske retningen De polske brødre (*Bracia Polscy*).

Etter studier Italia og i Sveits og ved Akademiet i Kraków ble Budny en varm tilhenger av reformasjonen og fikk en prestestilling hos den protestantiske fyrst Mikołaj Czarny Radziwiłł, vojvod av Vilna. På denne tid oversatte han hele Bibelen tll polsk (trykket i 1570 og i 1572), og utgav den og andre skrifter på et trykkeri han opprettet i Nieśwież (Njasvizh). Han forlot snart kalvinismen og begynte å preke socinianske læresetninger. Under vern fra Jan Kiszka, starost i Samogitia og Litauen, stiftet Budny en sekt, som ble kalt den «halvjødiske» eller ebionittiske. 

Motstanderne klandret Budny i særdeleshet for hans egenvillige forkortelser av de evangeliske tekster med en tendens som gikk ut på å bevise at Jesus Kristus iikke bare ikke var gud, men overhodet savnet alle mystisk-guddommelige egenskaper. På grunn av sin lærdom, skarpsinnighet og varme frimodighet fikk Budny mange tilhengere i hele Polen. Da han på et kirkemøte i 1582 ble forbudt å utøve det prestelige kall, trakk han seg frivillig tilbake. 

Hans skrifter er blitt sjeldne å oppdrive, ettersom hans protestantiske bøker ble ødelagt av katolikkene.

Referanser
----------

1. ↑   Sejm-Wielki.pl profil-ID psb.2373.1[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 128737796[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Stefan Fleischmann: *Szymon Budny. Ein theologisches Portrait des polnisch-weißrussischen Humanisten und Unitariers (ca. 1530–1593)*. Böhlau, Köln 2006, ISBN 3-412-04306-0

Kilder
------

* (sv) Budny, Simon i *Nordisk familjebok* (2. utgave, 1905)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** CiNii
 |
«Woolwich» har flere betydninger.

**Woolwich** (uttales som *Woolitch*) er et område i bydelen Greenwich i sørøstlige London, Det ligger på sørsiden av Themsen, med en liten eksklave, North Woolwich, som nå er omfordelt til bydelen Newham, på nordsiden av elven. Det var opprinnelig en by i Kent, men har vært en del av Londons storbyområde siden 1800-tallet.

Det går ferge over Themsen ved Woolwich, og det er også en fotgjengerundergang som gir forbindelse til nordsiden.

Historie
--------

Det har eksistert en bosetning ved Themsen siden minst jernalderen. Romerne bygde en festning her. Det angelsaksiske stedsnavnet hadde antagelig betydningen «handelsted for ull», men det har dog ikke blitt funnet spor av et ullmarked.

Det er en by med lange militære og maritime preg. I 1512 ble marineverftet *Woolwich Dockyard* grunnlagt der, i 1671 kom *Woolwich Arsenal* og i 1741 kom *Royal Military Academy*. Det er fortsatt en militærbase og et militært museum i Woolwich. 

Fotballklubben Arsenal FC ble grunnlagt i Woolwich i 1886 av arbeidere ved det militære arsenalet. Den het opprinnelig *Dial Square*, ble så *Woolwich Arsenal* og en gang etter 1891 bare Arsenal. Klubben flyttet til Highbury i det nordlige London i 1913. 

Universitetet i Greenwich ble grunnlagt i 1892 som *Woolwich Polytechnic*. Det skiftet navn til *Thames Polytechnic* i 1970, og fikk universitetsstatus i 1992. 

I 1974 ble McDonald's første restaurant i Storbritannia åpnet i Woolwich.

Referanser
----------

1. ↑   Saint, A. Guillery, P. red. (2012): *Woolwich - Survey of London, Volume 48*, Yale Books, London, ISBN 978-0-300-18722-9, s. 1. Sitat: «When metropolitan bounderies were defined in 1888 they were contorted to embrace an unmistakably urban Woolwich».
2. ↑   «Woolwich, Greenwich», *Hidden London*

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Woolwich – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Woolwich, *Royal Borough of Greenwich*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** BBC Things **·** MusicBrainz
 |
**Hilde Raastad** (født 1960) er Norges første åpne lesbiske prest. I 2013 ba Raastad biskopen i Oslo om å bli løst fra ordinasjonsløftet i protest mot det hun opplevde som homofobe kirkeledere.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Raastad vokste opp på Nordberg i Oslo der hun var aktiv i ungdomsforeningen og speiderarbeidet i Nordberg menighet. Hun tok sin presteutdannelse i USA og Norge. 

### Prest

Raastad ble ordinert som prest i 1995 av Rosmarie Køhn og ble med det Norges første lesbiske prest som var åpen om sin legning. Raastad inngikk partnerskap med sin samboer samme år. Siden jobbet hun for aksept og likeverd i den Norske kirke, men ba i 2013 daværende biskop Ole Christian Kvarme om å bli løst fra ordinasjonsløftet på bakgrunn av det hun opplevde som homofobe holdninger og meninger fra biskopen som åndelig leder.  Raastad protesterte mot at kirken som organisasjon ikke anerkjente hennes valg av livspartner og at dette er avgjørende for ansettelse i kirken.  På denne tiden hadde Oslo bispedømmeråd pålagt alle sine menigheter å ha med formuleringen «samlivsform kan bli vektlagt» i alle annonser der det utlyses prestestillinger. Bispedømmerådet hadde i 2004 og 2005 sagt nei til å ansette Raastad som vikarprest i Lofoten prosti på bakgrunn av at Raastad levde i homofilt partnerskap. 

### Etter fratreden

Etter å ha blitt løst fra sitt ordinasjonsløfte ga Raastad i 2015 ut boken *Rosa skjerf og nyfallen snø*, en delvis selvbiografisk roman om lesbisk kjærlighet og kampen for en åpen kirke.  Raastad har vært med i Åpen Kirkegruppe siden 1990, og er aktiv i Europeisk Forum for LHBT Christian Groups.

Referanser
----------

1. ↑  Engesbak, Reidar (11. april 2013). «– Nå skal jeg leve». *blikk.no* **(norsk)**. Besøkt 15. november 2021.
2. 1 2  «Norges første lesbiske prest går av i protest mot Oslos biskop». *www.aftenposten.no*. Besøkt 15. november 2021.
3. ↑  undefined, undefined (17. april 2013). «Takk, Hilde Raastad!». *dagbladet.no* **(norsk)**. Besøkt 15. november 2021.
4. ↑  «Tredje bispedømme med homoprester». *www.bt.no*. Besøkt 15. november 2021.
5. ↑  Haga, Kristin Tufte (24. november 2015). «Presten som tar et rått oppgjør med Kirken». *Nordre Aker Budstikke* **(norsk)**. Besøkt 15. november 2021.
6. ↑  «Hilde Raastad (født 1960)». *Skeivt arkiv*. 3. august 2018. Besøkt 15. november 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
Palma de Mallorca Cathedral "La Seu" 
**Le Seu-katedralen** er en av de mest berømte katedralene på Mallorca. Den er plassert midt i sentrum av Palma de Mallorca.

La Seu er en gotisk katolsk katedral i Palma de Mallorca, Spania, bygget ved siden av en eksisterende arabisk moské. Den er 121 meter lang, 55 meter bred og 44 meter høy. Designet på spansk "levantino" gotisk stil med påvirkninger fra de nordeuropeiske gotiske. De begynte å bygge i 1229 med kong Jakob I av Aragon i spissen, men de var ikke ferdig før i 1601. Katedralen ligger med utsikt over Parc de la Mar og Middelhavet, beskyttet av de gamle bymurene.

Femti år etter en restaurering av katedralen var påbegynt, ble Antoni Gaudí invitert i 1901 til å overta prosjektet. Gaudí forlot sitt arbeid i 1914 etter en krangel med entreprenøren. De planlagte endringene var hovedsakelig for at katedralen skulle se bra ut, ikke fordi den trengte oppussing. Prosjektet ble kansellert etter kort tid.

Referanser
----------

1. ↑   archINFORM, archINFORM project ID 19960, besøkt 31. juli 2018[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Emblem for Vaktregiment «Feliks Dzierżyński»
**Vaktregiment «Feliks Dzierżyński»** (tysk: Wachregiment «Feliks Dzierzynski») var et motorisert eliteregiment i DDR, underlagt det politiske politiet Stasi. Det var oppkalt etter Feliks Dzerzjinskij, grunnleggeren av det hemmelige politi (Tsjekaen – senere kjent som NKVD og KGB) i Sovjetunionen. Som den eneste synlige delen av Stasi, var regimentet svært upopulært i befolkningen. Siden regimentet ikke offisielt lå under de militære styrker, kunne det til tross for firemaktsavtalens stasjoneringsforbud være stasjonert i Øst-Berlin. Mannskapene besto av vernepliktige, som var forpliktet til fire års tjeneste og som kom fra «politisk pålitelige» familier.

Oppgaver
--------

Regimentets oppgave var å beskytte regjerings- og partibygninger i DDRs *de facto* hovedstad Øst-Berlin og ta seg av sikkerheten rundt partielitens boligkompleks Waldsiedlung i Wandlitz, nær Øst-Berlin. Etter sovjetisk mønster var regimentet opprettet som en politisk pålitelig indre sikkerhetsstyrke som kunne brukes under eventuelt opprør og uro.

Andre vaktregimenter i DDR
--------------------------

Regimentet var ett av tre vaktregimenter i DDR. De to andre var, i motsetning til *Feliks Dzierżyński*, enheter i den regulære hæren Nationale Volksarmee.

* 1. vaktregiment «Friedrich Engels» (WR-1) bevoktet Minnesmerket for fascismens og militarismens ofre på Unter den Linden i Berlin og utførte også andre ærestjenester, som for eksempel æresvakt under statsbesøk.
* 2. vaktregiment «Hugo Eberlein» (WR-2) bevoktet *Ministerium für Nationale Verteidigung* (Forsvarsministeriet) i Strausberg, nær Berlin.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
| Artikkelen inngår i serien om
**Sagalitteratur** |
| --- |
| Utsnitt fra Njåls saga i Möðruvallabók (AM 132 fol.13r) omtrent år 1350. |
| **Sagatyper** |
| Islendingesagaer, Tått, Kongesagaer, Fornaldersaga, Biskopsaga, Samtidssaga, Apostelsaga, Skaldekvad |
| **Lister** |
| Liste over islendingesagaene, Liste over fornaldersagaer |
| **Viktige manuskript** |
| Fagrskinna, Flatøybok, Morkinskinna, Möðruvallabók, Codex Regius |
| **Noen kongesagaer** |
| Den eldste saga om Olav den hellige, Ågrip, Fagrskinna, Snorre Sturlasons Heimskringla, Den større saga om Olav Tryggvason, Sverres saga, Sturla Tordssons Håkon Håkonssons saga |
| **Se også** |
| Norrøn litteratur, Landnåmabok, Árni Magnússon, Árni Magnússon-instituttet |

**Hromund Gripssons saga** (islandsk: *Hrómundar saga Gripssonar*) er en fornaldersaga fra Island. Den opprinnelige versjonen har gått tapt, men innholdet er bevart i *rímur* om Hrómundr Gripsson publisert i *Fernir forníslenzkar rímnaflokkar* (1896). Disse *rímur* var også grunnlaget for en noe redusert versjon av *Hrómunds saga* som er funnet i AM 587 nr. 4°, og som også er bevart i fornaldersagaene som er utgitt av Carl Christian Rafn.

Ifølge *Sturlungesagaen* ble den opprinnelige versjonen av sagaen forfattet av bonden Rolf av Skálmarnes og framført av ham i bryllupet i Reykjahólar i 1119. Sagaens hovedperson er sannsynligvis en historisk person. Den islandske litteraturforskeren Finnur Jónsson sier rett ut at «*Hromund er uden tvivl en historisk person*». Det henvises her blant annet til *Landnåmabok*, kap. 6, hvor Hromunds sønner Bjørnolv og Roald omtales som landnåmsmenn på Island. Jónsson hevder ut fra beskrivelsen her at Hromund skal ha levd i Telemark i første halvdel av det 8. århundre.

Sagaen handler om Hrómundr i tre sammenhenger: Hans kamp mot den danske kong Olav Lidsmannakonge, hans kamper mot berserken Hröngvið og hans kamp mot gjengangeren eller draugen Þráinn. Þráinn hadde drept 420 menn, inkludert den svenske kongen Semingr med sitt forheksede sverd Misteltein. Hrómund kjemper med Þráinn og vinner, brenner kroppen hans og tar Misteltein.

Historiene som fortelles i sagaen, har nok allerede i utgangspunktet vært betraktet som ren diktning. Kong Sverre som hørte sagaen, bemerket at det var «en morsom lygesag»a.

Referanser
----------

1. ↑  Carl Christian Rafn: *Fornaldarsögur Norðrlanda*, bind 2 (fulltekst)
2. ↑  Finnur Jónsson: *Den oldnorske og oldislandske litteraturs historie*, bd 2, 1923
3. ↑  Jf. Soga om Torgils og Havlide, kap. 10

Eksterne lenker
---------------

* Norsk og norrøn tekst på nettstedet norsesaga.no
Opel Senator
**Opel Senator** A1 ble introdusert i 1977 og ble levert med 2.8 S (forgassermotor), 3.0 S (forgassermotor) eller 3.0 E (direkte innsprøyting). Spesielt sistnevnte motoralternativ fikk lovord i motorpressen for sine ytelser. Produksjonen av 2.8 S og 3.0 S ble senere nedlagt, til fordel for 2.5 E.

I 1982 ble A1 modifisert i form av A2, og ble levert med 2,3 D, 2,3 TD (Comprex Diesel Turbo), 2,2i, 2,5i og 3,0i. Diesel- modellene kjennetegnes av det spesielle panseret med en opphøyning i midten. Senator A1 kan,hvis du ser stort på det, ligne en større og finere utgaveRekord E1, mens Senator A2 kan ligne litt på en større Rekord E2 av utseendet. I forhold til Rekord kom disse bilene med større motor, bedre bremser, grøftelys, servo og bedre komfort som standard, mens ting som differensialbrems, kjørecomputer, elektrisk takluke, elektriske vinduer, ABS-bremser er ekstrautstyr, bortsett fra på CD-utgaven (Corps Diplomatique), hvor det var standardutstyr

Senator A kom også i coupe-utgave, kalt Opel Monza.

Senator A2 ble produsert frem til 1987, da Senator B ble introdusert. Den kom i 2,5i (140hk), 2,6i 12V (150hk) og 3.0i 12V (177HK på 3-litersmotoren), samt 24V (204HK på 3-litersmotoren) Den ble produsert frem til 1994. Det ble også laget en sportsmodell fra Irmscher med en 4.0 24V på 277HK, bygget på Senator B2-modellen.

Senator ble tatt ut av produksjon fordi Omega B(1) hadde det meste av utstyret som Senator B(1) hadde. Senator var også en god del dyrere enn Omega A. Det ble produsert 68 000 Senator B.

I Storbritannia ble bilene solgt under merkenavnet Vauxhall (Royale, Royale Coupe, Monza). 
I lettere modifisert utgave også som Buick, Holden (Commodore, Statesman, med V6/V8 motorer) og som Toyota (Lexcen) i Australia. I Sør-Afrika ble de solgt som Chevrolet og hadde en rekkesekser på 4,1 liter.
**Millioner år** eller **mega-annum** (Ma) er et tidsenhet som ofte brukes i vitenskapelige beskrivelser av astronomi, geologi og paleontologi med mer, til å angi tid i millioner år, både framover og bakover i tid. Ma må ikke forveksles med tidsforkortelsen **mya** (*million years ago* = *millioner år siden*), som kun angir tiden bakover i tid.

På engelsk brukes også ofte betegnelsen *mya* eller *m.y.a.* som er en forkortelse for *million years ago*. Tidsenheten brukes for å angi tiden før nåtid, på engelsk forkortet *B.P.* (*before present* eller egentlig *before AD 1950*, det vil si «før år 1950»). Én million år skrives med vitenskapelig tierpotens 106 år.

På samme måte som den engelske enheten *bya* eller *b.y.a.*, det vil si *billion years ago* («milliarder år siden»), blir også *mya* vanligvis skrevet med små bokstaver. Enheten *bya* blir i vitenskapelige sammenhenger ofte erstattet med enheten Ga, *Gigaannum*.

Hendelser rundt 1 mya
---------------------

### Astronomi dybdetid

* Lyset vi ser nå fra Andromedagalaksen startet 2.5 mya
* Lyset vi (ikke) ser nå fra sentrum av Melkeveien startet 0.026 mya

### Geologi Periode (geologi) (Neogen)

* Pliocen 5.3 to 2.5 mya
	+ last geomagnetic reversal was 0.78 mya
	+ (Eem interglasial) istid startet 0.13 mya
* Holocen startet 0.01 mya

### Prehistorisk tid Paleontologi

* *Homo erectus* eksisterte fra 1.9 til 0.07 mya
	+ og lærte to kontrollere ild fra 1.5 til 0.5 mya
	+ og koloniserte Asia fra 0.5 til 0.3 mya
* *Homo sapiens* ble adskilt fra Neandertal-slekten 0.6 mya
	+ og vandret ut fra Afrika fra 0.076 mya
	+ og vandret inn i Australasia fra 0.07 mya
	+ og koloniserte hele Eurasia 0.04 mya
	+ og dannet kultur siden Øvre Paleolitisk Revolusjon 0.04 mya

Referanser
----------

1. ↑  «Why do the earth sciences use mega-annum instead of mega-year?», *Earth Science*
2. ↑  «mega-annum», *Wiktionary*

Se også
-------

* annum
* Before Present
* bya – billiard years ago – milliarder år siden
* tya
**Peder Blessing Dahle** (født 7. januar 1877 i Empangeni i Zululand i Sør-Afrika, død 12. november 1948 i Oslo) var en norsk luthersk prest og teolog. Han var fra 1924 til 1936 sokneprest i Vardal, og fra 1942 en av dem som Nasjonal Samling innsatte som biskoper etter at de rettmessige lutherske biskoper hadde lagt ned sine embeder.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Peder Blessing Dahle vokste opp som misjonærsønn i Natal, som barn av Markus Dahle (1838-1915) og hans hustru Bertha (født Sivertsen, 1834-1910). Da Peder var 15 år, reiste familien hjem til Norge for en periode. Han gikk da middelskolen og gymnaset i Stavanger, og tok i 1903 teologisk embetseksamen.

### Prest

Dahle ble så blant annet ansatt i Oslo Indremisjon og som prest i Berlin. Fra 1908 til 1922 virket som misjonær. Høsten 1924 kom Dahle og familien til Vardal. Til dette soknekallet hørte den gangen også Gjøvik by, og Dahle satte seg fore å få delt embetsdistriktet, slik at Gjøvik ble eget sokneprestembete. Dette lyktes ikke før i 1940, etter at Dahle hadde forlatt Vardal, men det var trolig hans utredningsarbeid som var viktigste årsak til delingen.

I 1932 var Gjøvik kirke 50 år, og festgudstjenesten allehelgensdag ble kringkastet i radio. I prekenen kritiserte Dahle teaterstykket *Guds grønne enger* av Marc Connelly, som gikk på Nationaltheatret den høsten. 

*«I disse dager hører vi endog at landets nasjonalteater skal gå til den hjerteråhet å oppføre et negerskuespill, hvor Gud fremstilles på scenen i bonjour og med sigarett i munnviken, og vi sier: Stans råskapen!»*
Dahle ble en av frontfigurene for de som mente at stykket var blasfemisk, og særlig i det liberale Dagbladet ble han en skyteskive.

Året etter meldte Peder Blessing Dahle seg inn i det nystiftede Nasjonal Samling. Den 21. mai 1936 var Dahle til stede under Torvslaget på Gjøvik, der advokat Johan B. Hjort, nestleder i NS, holdt en provoserende tale, rettet mot arbeiderbevegelsen. Dahle var en av dem som arbeiderungdommen kastet steiner og hestemøkk etter. 

I 1936 ble han utnevnt til sokneprest i Ullern i Aker. Etter den tyske okkupasjonen fortsatte han som prest i menigheten. En tid var han sensor i Norsk rikskringkasting, for å godkjenne prekenutkast som skulle brukes i radioen.

### Biskop (NS)

Høsten 1943 ble Dahle utnevnt av NS-myndighetene til biskop i Bjørgvin bispedømme. 

I 1947 ble han dømt til 4 1/2 års fengsel i landssvikoppgjøret. Han døde under fengselsoppholdet i Oslo 12. november 1948.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5   Misjonsarkivet, «Peder Joakim Blessing Dahle», besøkt 27. mai 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Lokalhistoriewiki

Litteratur
----------

* Grønland, Tormod: *Hvem var Peder Blessing Dahle*, semesteroppgave i kirkehistorie, våren 2008.
* Peder Blessing Dahle i Historisk befolkningsregister

.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND
 |
**Edward Herbst** (født 21. oktober 1844 i Radom, død 6. juli 1921 i Sopot) var en polsk forretningsmann som var aktiv i Łódź. 

Herbst var sønn av kjøpmannen Edward (som kom fra Sachsen) og Ludwika Vonderheiden. Han fullførte Handelsskolen i Warszawa og begynte å jobbe i Karol Scheiblers fabrikk i 1869. 

I 1874 ble han direktør for hele forretningen, og etter sitt bryllup med Scheiblers eldste datter Matylda, også fabrikkens medeier. En egen villa ble bygd til de nygifte i 1876 (Edward Herbsts villa) i Księży Młyn.

Etter Scheiblers død i 1881 grunnla Edward Herbst og arvingene til Scheibler, sønnene Karol og Adolf, samt svigersønnen Georg von Kramst, et aksjeselskap, hvor Herbst var hoveddirektør. Herbst var også mesen over avisen Dziennik Łódzki og skjenket denne i 1885 et trykkeri. Han var dessuten mangeårig formann for Handelsbanken i Łódź.

Referanser
----------

1. 1 2   Sejm-Wielki.pl profil-ID psb.8501.1[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |
Edsavleggelsen ved konkordatet
**Konkordatet av 1801** var en avtale mellom Napoléon Bonaparte og Den hellige stol som regulerte den franske kirkens forhold til Vatikanet. Etter lange forhandlinger ble konkordatet signert den 15. juli 1801, og bragte den franske kampen mot den katolske kirken til opphør.

Konflikten hadde begynt for alvor i 1791 da de revolusjonære ville tvinge den katolske geistligheten til å godkjenne en sivilkonstitusjon som ville gestalte kirken som en statskirke under de revolusjonæres kontroll. Det var kommet til blodige forfølgelser, og den revolusjonære regjeringen forsøkte å ta kontrollen ved å utnevne egne biskoper. De pavetro biskopene flyktet i eksil.

Konkordatet av 1801 nyregulerte bispedømmestrukturen i Frankrike og i noen deler av de områdene Napoleon hadde erobret, og erklærte katolisismen som religion for det store flertall av alle franskmenn (men ikke som statens religion, som tidligere, en klausul som de revolusjonære hadde utnyttet til sine formål).

Konkordatet var epokegjørende i flere henseender. Men ved Napoleons egenmektige tilføyelse av de 77 såkalte organiske artikler ble det imidlertid i vesentlig grad modifisert i Kirkens disfavør, blant annet ved at de forbød enhver pavelig rettsakt i Frankrike som ikke var blitt godkjent av landets styre. Pavens protest mot dette var uten resultat.

Hovedpunkter
------------

* Konkordatet slår fast at «katolisismen er religionen til de fleste franskmenn», men er ikke en offisiell religion. Frankrike har religionsfrihet, særlig var dette viktig for jøder og protestanter.
* Paven fikk rett til å utnevne biskoper, men dette fikk liten praktisk betydning, så lenge de franske myndighetene fortsatt skulle nominere dem.
* Den franske staten skulle betale presteskapets lønninger, men de skulle sverge lojalitet til den franske stat.
* Kirken skulle si fra seg alle krav på eiendommer som var konfiskert etter 1790.
* De kristne høytidene ble gjenetablert som «festtid», med virkning fra påskedag 18. april 1802. Det resterende av Den franske revolusjonskalenderen som skulle avskaffes, ble ikke dette før 1. januar 1806 da gregoriansk kalender ble innført.

Konkordatets bestemmelser ble opphevet av en fransk lov av 1905 som skilte kirke og stat. Deler av konkordatet er imidlertid fortsatt gjeldende rett i Alsace-Moselle regionen, da denne var en del av Det tyske keiserriket da loven av 1905 ble vedtatt.

Eksterne lenker
---------------

* «Napoleon's concordat and Organic Articles (1801)», fra nettstedet concordatwatch.eu (engelsk)
* «The French Concordat of 1801», fra Catholic encylopedia (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Egil Winsnes** (født 29. september 1919, død 30. mars 1991) var en norsk diplomat.

Han startet i Utenriksdepartementet i 1946 og var tilsatt ved ambassadene i Washington, Stockholm og Brussel. Fra 1962 var han tilbake i Oslo som byråsjef for det kontor som holdt orden på Norges handelspolitiske samkvem med EF. I 1966 bar det til Norges ambassade i Paris som handelsråd, og fra 1970 som ambassaderåd. Fra 1974 til tidlig 1980-tall var han generalkonsul i Cape Town og leder for Norges faste delegasjon ved Europarådet i Strasbourg. Han etterfulgte i 1984 Olav Lydvo som ambassadør til Marokko og Tunisia, stasjonert ved Norges ambassade i Rabat. I 1986 var han involvert i å få frigitt det norske dykkerskipet «Wildrake» (Anders Wilhelmsens rederi) som var satt under arrest i Tunisia.

Han var sønn av litteraturprofessor Andreas Hofgaard Winsnes (1889–1972) og Haldis Knudsen (1892–1968).

Referanser
----------

1. ↑  Fødsels- og dødsdato er hentet fra gravferdsetaten i Oslo.
2. ↑  *Egil Winsnes, nekrolog* forfattet av hans kolleger i utenrikstjenesten, og på trykk i Aftenpostens morgenutgave den 7. april 1991.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |