recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ferhat Tunç** (født 14. mars 1964 i Babaocağı, Tunceli) er en kurdisk musiker.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Mens Ferhat Tunç var i barneskolen, bodde og arbeidet hans far i Tyskland. På 1970-tallet var Dersim (Tunceli) farget av politiske konflikter mellom høyreorienterte, politiet og hæren på den ene siden og studenter, arbeidere og venstreorienterte intellektuelle på den andre. 

### Musiker

I 1974 var Tunçs første opptreden for fullt hus på "Arkadas-Sinema" av Dersim (dagens Tunceli). Han fikk allerede den gangen kallenavnet "Den lille Barden av Dersim". Mens han gikk på videregående skole sang han ofte på arrangementer fra venstreorienterte organisasjoner. 

### Tyskland

Ferhat Tunç måtte i 1979 emigrere til Tyskland. Han fortsatte sin musikerkarriere der og i 1982 kom hans debutalbum "Kizilirmak", tatt opp i et lite lydstudio i Bremen. Sammen med amerikaneren *Darnel Sumers* dannet han et band, i tillegg kom tre tyske og en gresk venn. Han lagde albumet "Bu Yürek Bu Sevda Var Iken" i 1984.

Under tiden i Tyskland ga han mange konserter for et publikum bestående av hovedsakelig tyrkere og kurdere som bodde der. Det var underforstått at dersom han skulle vende tilbake til Tyrkia, kunne han forvente forfølgelse av militærregjeringen for sine pro-kurdisk politiske aktiviteter. Dette særlig siden den politiske situasjonen etter militærkuppet den 12. september 1980 hadde blitt stadig mer voldelig.

### Tilbake til Tyrkia

Han returnerte til Tyrkia i 1985 etter 14 år i eksil. Han ble straks arrestert og brakt til fengselet *Camp DAL* i Ankara, men satt fri igjen etter 12 dager. Hans konserter har ofte blitt en del av den kurdiske motstandskampen. Han har støttet streiker, demokratisering av Tyrkia, og det frie universitetet i Istanbul. Han er også aktivt medlem av den tyrkiske İnsan Hakları Derneği (norsk: Menneskerettsforening). Hans tilsynelatende opposisjonelle holdning har ført til flere arrestasjoner og mange rettssaker mot han i de følgende år. I 2006 turnérte han med sitt album *Ateşte sınandık* i hele Tyrkia. Konsertene ble holdt under tittelen "Sanger for fred". 

Ferhat Tunç deltok sammen med Mari Boine i Nobels fredspriskonsert 2008. Han fikk i 2010 *Freemuse Award* av organisasjonen *Freemuse*, som jobber mot sensur av musikk.

### Musikken

Ferhat Tunçs tilknytning til alevi-religionen er for ham inspirasjon og influerer han som komponist, musiker, forfatter og politisk menneske. Noen av Ferhat Tunçs tekster er skrevet på de kurdiske dialektene zazaisk og kurmanci.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ferhat Tunç – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Ferhat Tunç på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Ferhat Tunç på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Ferhat Tunç på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Ferhat Tunç på Songkick Rediger på Wikidata
* Freemuse – hjemmeside
* İnsan Hakları Derneği – hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
De forskjellige lands euromynter.
**Greske euromynter** er sirkulasjonsmynt av Den europeiske unions valuta euro med nasjonalt motiv for Hellas på revers.

Euro
----

Euro (€) er Den europeiske unionens offisielle valuta, som benyttes i mange av EUs medlemsstater samt enkelte andre stater utenfor unionen. Landene som benytter euroen kalles med et fellesnavn eurosonen. De lavere valørene av euroene utgjøres av mynter, mens de høyere valørene utgjøres av sedler. Euromynten har en felles europeisk side som viser verdien på mynten og en nasjonal side som viser et symbol valgt av medlemsstaten der mynten blir preget. Hver medlemsstat har således en eller flere symboler som er unike for landet.

For bilder av den siden myntene alle EU-land har felles og en detaljert beskrivelse av mynten, se artikkelen om euromynter.

Greske motiver
--------------

Alle de greske euromyntene prydes av ulike motiver og Georgios Stamatopoulos har formgitt dem alle. De mindre valørene avbilder greske fartøy: 1-centmynten viser en modell av et velutviklet athensk fartøy, 2-centmynten et fartøy som ble brukt under Hellas' selvstendighetskrig (1821-27) og 5-centmynten av et moderne lastefartøy for åpent hav. 10-, 20- og 50-centmyntene viser berømte grekere: 10-centmynten viser Rigas Velestinlis-Feros (1757-1798), 20-centmynten Ioannis Capodistras (1776-1831) og 50-centmynten Eleftherios Venizelos (1864-1936). 1- og 2-euromynten har gresk historie og mytologi som tema: 1-euromynten viser bilde av en ugle med utspring fra en firedrakmemynt fra 500-tallet f.Kr. og 2-euromynten forestiller en mosaikktavle fra 200-tallet i Sparta; ifølge gresk mytologi har Zeus tatt en formen til en okse og røvet bort jomfruen Europa. De greske 2-euromyntene har dessuten en tekst på kanten: *Ελληνική Δημοκρατία* (Ellinikí Dimokratía, den greske republikken). Samtlige greske euromynter prydes også av EUs tolv stjerner og den greske riksbankens symbol, samt det årstall mynten er preget.

Til forskjell fra alle andre euroland har Hellas valgt å ikke kalle euroens mindre enhet *cent*, men *lepton* (λεπτον; flertall *lepta*, λεπτα). Euro skrives ΕΥΡΩ i Hellas, noe som står på 1- og 2-euromyntene. Sedler i den gamle valutaen, drakmer, kan veksles inn frem til 1. mars 2012.

Hellas har preget én serie mynter.

Referanser
----------

1. ↑  «Exchanging national cash». Den europeiske sentralbanken. Besøkt 30. juni 2008.

Eksterne lenker
---------------

* Den europeiske sentralbanken: Hellas

| * v
* d
* r
De ulike euromyntene fra hvert land |
| --- |
| Andorra **·** Belgia **·** Estland **·** Finland **·** Frankrike **·** Hellas **·** Irland **·** Italia **·** Kypros **·** Latvia **·** Litauen **·** Luxembourg **·** Malta **·** Monaco **·** Nederland **·** Portugal **·** San Marino **·** Slovakia **·** Slovenia **·** Spania **·** Tyskland **·** Vatikanstaten **·** Østerrike |  |
**Jeremy Soule** (født 19. desember 1975 i Keokuk i Iowa) er en amerikansk komponist som lager soundtrack for filmer, fjernsynsprogram og videospill. Soule har vunnet flere priser og har blitt beskrevet som «John Williams of video game music» og «a model of success» fra vestlige komponister. Han har komponert musikk til over 60 spill og over et dusin andre prosjekter gjennom sin karriere. Han er mest kjent for sin jobb med The Elder Scrolls-serien, Guild Wars-serien, og flere andre bestselgende titler som *Total Annihilation*, *Neverwinter Nights*, *Dungeon Siege*, *Star Wars: Knights of the Old Republic* og Harry Potter.

Etter å ha tatt mastergrad i komposisjon før han fullførte high school ble han ansatt i Square i 1994. Etter å ha komponert soundtrack til Secret of Evermore forlot han firmaet for å jobbe for Humongous Entertainment, hvor han komponerte for flere barnespill, såvel som Total Annihilation, hans første prisvinnende prosjekt. I 2000 forlot han selskapet for å jobbe med sitt eget produksjonsselskap, Soule Media, som nå heter Artistry Entertainment. Gjennom firmaet Soule skapte han flere prisvinnende soundtrack, inkludert Icewind Dale, Harry Potter-serien av spill, *The Elder Scrolls III: Morrowind*, *The Elder Scrolls IV: Oblivion* og *The Elder Scrolls V: Skyrim*.

I 2005 opprettet han DirectSong, et plateselskap som publiserer digital DRM-frie versjoner av hans soundtrack så vel som de klassiske komposisjonene. Soules prosjekter har blitt spilt i flere konserter som Symphonic Game Music Concert i Tyskland, og den internasjonale Play! A Video Game Symphony-konsertserien. Mange av hans prosjekter er orkestrale, men han anser seg selv som «praktiserende musikant», eller en som lager musikk i flere musikksjangere enn bare én type musikk.

Referanser
----------

1. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 779522, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Interview with composer Jermemy Soule at PLAY!
3. ↑
4. ↑
5. ↑  «Interview with Jeremy Soule». Arkivert fra originalen 30. desember 2009. Besøkt 19. november 2011.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Jeremy Soule – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Jeremy Soule på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Jeremy Soule på Apple Music Rediger på Wikidata

* (en) Jeremy Soule på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Jeremy Soule på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Jeremy Soule på SoundCloud Rediger på Wikidata

* (en) Jeremy Soule på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Jeremy Soule på Last.fm Rediger på Wikidata

* (en) Jeremy Soule på AllMusic Rediger på Wikidata
* Jeremy Soule på Twitter Rediger på Wikidata

* Jeremy Soule på Facebook Rediger på Wikidata

* Jeremy Soule på Instagram Rediger på Wikidata

* Jeremy Soule på YouTube Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |

Portal: Videospill
**Luigi** er en fiktiv videospillfigur som har opptrådt i en rekke videospill utgitt av Nintendo. Luigi er vanligvis ikledt en grønn genser, blå snekkerbukse, brune sko, hvite hansker og en grønn hatt med bokstaven L midt frampå. De fleste spillene som Luigi opptrer i er plattformspill, men etter hvert har Nintendo utgitt mange ulike spill med Luigi og Mario (og som oftest flere personer fra Mario-serien). Eksempler på disse er sportsspill (*Mario Kart*, *Mario Tennis*), en serie brettspill-liknende partyspill (Mario Party) og rollespill (*Paper Mario*).

Historie
--------

Luigi er lillebroren til Mario, og debuterte i spillet *Mario Bros*. Han har senere vært med i mange spill sammen med Mario. I begynnelsen var Luigi en kopi av Mario som ble laget for å gi mulighet til å skille mellom to spillere, men etter hvert har Luigi blitt en egen karakter, med sine egne særtrekk. I 2001 fikk Luigi endelig hovedrollen i sitt eget spill, *Luigi's Mansion*, som ble lansert omtrent samtidig som Nintendo GameCube. Likevel har Luigi ofte blitt satt i bakgrunnen av sin bror Mario i mange spill, noe som har blitt referert til i enkelte Mario-spill på en selvironisk måte. I for eksempel *Paper Mario*, som er et rollespill med Mario som hovedperson, er det mulig å prate med Luigi i hjemmet til de to brødrene. Luigi kommenterer da ofte det at Mario ikke tar ham med på sine eventyr, og i stedet lar ham være hjemme for å passe på huset.

Referanser
----------

1. ↑  «IGN: IGN Presents The History of Super Mario Bros.». 14. februar 2008. Arkivert fra originalen 14. februar 2008. Besøkt 30. november 2015.
2. ↑  «Mario Bros. - Videogame by Nintendo». *www.arcade-museum.com*. Besøkt 30. november 2015.

Portal: Videospill
**Petter Danbolt** (født 10. september 1970 i Oslo) er en norsk næringslivsleder som primært har markert seg i mediebransjen. Han er utdannet cand.philol med hovedfag i litteraturvitenskap og støttefagene latin, gresk, psykologi og Midtøsten- nordaftikakunnskap, samt Master of Arts i ESST (Education in Society, Science and Technology), begge titler fra Universitetet i Oslo.

Petter Danbolt deltok på Schibsteds første management trainee-kull, og arbeidet i de to årene dette programmet varte i Aftenposten, VG, Aftonbladet, Scandinavia Online i København og i Eesti Meedia i Estland. Efter trainee-programmet var han viseadministrerende direktør i Eesti Meedia i Estland i to år, deretter Assistant director, Business Development i 20 Min Holding AG, som var Schibsteds stasning på gratisaviser i store byer i Europa. Etter dette ble Danbolt igjen ansatt i konsernstaben i Schibsted der han blant annet arbeidet videre med de baltiske satsingene gjennom diverse styreposisjoner og som viseadministrerende direktør i Schibsted Forlagene AS.

Danbolt ble deretter ansatt som Publisher (administrerende direktør og ansvarlig redaktør) for Aller Internett AS, et heleid datterselskap av Aller Media AS. Selskapet utgav bl.a. dinside.no, digi.no, itavisen.no, lommelegen.no, KK.no og seher.no. Danbolt var Publisher for selskapet helt frem til det ble fusjonert inn i morselskapet, Aller Media, høsten 2012. I perioden ble Danbolt blant annet kjent for en seier i Høyesterett i det som ble kjent som "Finneren-saken", en svært viktig seier som sikrer kildevern også for kilder som kommer frem på måter som er egenartede for de digitale medier.

Fra oktober 2013 til oktober 2014 var Danbolt direktør for digitale medier i Aller Media AS. 

I oktober 2014 startet Danbolt sitt eget konsulentselskap, Panchrestus AS; www.panchrestus.no.
**Petter W. Haraldsen Haugland** (født 7. september 1992 i Bergen) er en norsk politiker (H). 

Han vokste opp på en gård i Askøy, og har sittet i kommunestyret på Askøy siden 2011. Fra 2015 har han vært leder av kontrollutvalget i Askøy kommune.. 

Haraldsen Haugland ble i 2014 valgt inn i Unge Høyres sentralstyre. Han var medlem av sentralstyret frem til 2016, da han dro til Skottland som utvekslingsstudent. Samtidig som han satt i sentralstyret var han medlem av Høyres kommunalutvalg og fra 2015 medlem av Høyres valgkomité. I tillegg til en rekke verv, var han nestleder av Hordaland Unge Høyre (2011–2012) og leder av Bergen Unge Høyre (2013–2014). Han fikk pallplass på Unge Høyres Elitekurs i 2013 og jobbet blant annet på Stortinget i 2017.

Haugland studerte jus ved Det juridiske fakultet på Universitetet i Bergen, og har fra 2018 arbeidet innenfor shipping som næringspolitisk rådgiver i Maritime Bergen. Haugland ble i 2019 nominert som kandidat til fylkestinget i det nye storfylket Vestland.

Referanser
----------

1. ↑  «Slik er det nye politiske styret på Askøy». *askoyv*. Arkivert fra originalen 5. februar 2016. Besøkt 28. januar 2016.
2. ↑  «Kontrollutvalget». *Askøy kommune eInnsyn*. Arkivert fra originalen 3. februar 2016. Besøkt 28. januar 2016.
3. ↑  «Petter er på vei mot toppen i Høyre». *www.ba.no*. Besøkt 28. januar 2016.
4. ↑  «Petter Haraldsen Haugland». *Høyre*. Arkivert fra originalen 26. august 2016. Besøkt 12. juni 2016.
5. ↑  «Høyre vant skolevalget». *Bergens Tidende*. Besøkt 28. januar 2016.
6. ↑  «– Helt legendariske tall uten sidestykke i vår historie». *www.ba.no*. Besøkt 28. januar 2016.
7. ↑
8. ↑  «Petter William Haraldsen Haugland». *hoyre.no*. Arkivert fra originalen 5. juli 2019. Besøkt 17. juli 2019.
9. ↑  «Maritime Bergen». Besøkt 17. juli 2019.
10. ↑  «Hun foreslås som Høyres fylkesordfører i Vestland». *Bergens Tidende*. Besøkt 17. juli 2019.
**Jon Petter Henriksen** (født 30. november 1949 i Brooklyn, USA), pensjonert norsk forlagsmann.

Han ble født i Brooklyn av norske foreldre, og bodde i USA til 1963. Sønn av forfatteren Vera Henriksen. Utdannet cand. philol. fra Universitetet i Oslo 1976, med musikk hovedfag. 

> Samfunnet trenger akutt at noen utfører oppgaven med å organisere og tilgjengeliggjøre informasjon. Her har vi en viktig rolle for encyklopedien.
> 
> 
> Petter Henriksen
> 
> 

I sin yrkeskarriere har han arbeidet med kunnskapsorganisering: forlagsredaktør i Kunnskapsforlaget 1977–78, redaksjonssekretær i Kunnskapsforlaget 1978–83, sjefredaktør i Hjemmets Bokforlag og hovedredaktør for Hjemmets / Damms store leksikon 1983–92, sjefredaktør i Kunnskapsforlaget fra 1992, hovedredaktør for Aschehoug og Gyldendals Store norske leksikon frem til 2010, fra 2010 prosjektleder for Det Norske Akademis ordbok (NAOB) frem til ordbokens publisering i 2018.

Som musiker var han medlem av gruppen Stiftelsen 1972–75 og 1979–82, to album. Han komponerte all musikk på to av Kari Bremnes' album (*Mitt ville hjerte* (1987) og *Blå krukke* (1989)) og til to forestillinger med tekster av Herbjørg Wassmo ved Eva Dons: *Lite grønt bilde i stor blå ramme* (De Litterære Festspill i Bergen, 1996) og *Tonen med tekster* (Festspillene i Nord-Norge / Nationaltheatret, 2002–03). Wassmo-komposisjonene presenteres også på Dons' CD *Under iskanten* (2006).

Som forfatter har han sammen med sin kone Klara Bøe utgitt *Overlevelsesteknikk for dobbeltarbeidende* (Cappelen 1988) og *Overlevelsesteknikk for unge gamle* (Cappelen Damm 2014).

Utgivelser
----------

* Album med Stiftelsen: *Kva hjelp det å syngje* (1974), Spellemannprisen 1974, 2 komposisjoner
* Album med Stiftelsen: *Stiftelsens fristelser* (1981), 9 komposisjoner
* Album med Kari Bremnes: *Mitt ville hjerte* (1987), Spellemannprisen 1988, samtlige komposisjoner
* Album med Kari Bremnes: *Blå krukke* (1989): samtlige komposisjoner
* Sammen med Klara Bøe boka *Overlevelsesteknikk for dobbeltarbeidende* (1988). ISBN 82-02-14814-6
* Sammen med Klara Bøe boka *Overlevelsesteknikk for unge gamle* (2014). ISBN 82-02-44752-6
* Medforfatter i *Kunnskap til det norske folk, festskrift til og fra Kunnskapsforlaget* (1995) ISBN 82-573-0725-4
* Diverse leksikografiske fagartikler

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Fra artikkelen *Encyklopediens rolle i samfunnet, og rollens betydning for encyklopediens utforming*, fra Festskriftet, 1995. kunnskapsforlaget.no Arkivert 28. september 2007 hos Wayback Machine.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Egil Abrahamsen** (født 7. februar 1923 på Hvaler, død 10. april 2023) var en norsk skipsingeniør og næringslivsleder. Abrahamsen var fra 1967 til 1985 administrerende direktør og konsernsjef i Det Norske Veritas (DNV).

Han vokste opp i Fredrikstad og tok examen artium i 1943 og studerte deretter til skipsingeniør (1949) ved Norges tekniske høgskole (NTH) i Trondheim og gjennomførte deretter studier ved Durham University i Newcastle og ved University of California, Berkeley.Han ble deretter ansatt som skipsingeniør i DNV i 1952. Under hans ledelse utviklet DNV seg fra å være et rent klassifikasjonsselskap for skip til å bli en internasjonal rådgiver og sertifiseringsorgan.

Abrahamsen hadde en rekke styreverv og satt i mange råd og utvalg. Han var styreformann i Norsk Hydro fra 1985 til 1991 og styreformann i Televerket og Telenor fra 1980 til 1995. Han var også styreformann i Saugbrugsforeningen, Royal Caribbean Cruise Line, Kosmos AS og I. M. Skaugen. Abrahamsen har videre vært formann i Bransjerådet for skipsbyggingsindustrien, Polyteknisk Forening og Sentralutvalget for distriktshøgskolene.[]

Utmerkelser
-----------

Abrahamsen ble tildelt en rekke norske og utenlandske ordener og utmerkelser for sitt virke. Han ble i 1988 utnevnt til kommandør av *St. Olavs Orden* for fortjeneste av norsk næringsliv. Abrahamsen er også kommandør av *Finlands løves orden*. Han er tildelt to franske ordener og er ridder av *Æreslegionen* og av *Den nasjonale fortjenstorden*. I 1977 ble Abrahamsen æresdoktor ved Kungliga Tekniska högskolan i Stockholm. Abrahamsen er videre tildelt Norske Sivilingeniørers Forenings gullmedalje. Han er æresmedlem i Norges Tekniske Vitenskapsakademi og *Fellow* av National Academy of Engineering i USA.

Referanser
----------

1. 1 2   Aftenposten, utgitt 13. april 2023, besøkt 13. april 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Egil Abrahamsen 80. år 7. februar», NTBtekst, 17. januar 2003.
3. ↑  Egil Abrahamsen 95 år - Aftenposten 7. februar 2018
4. ↑  «Egil Abrahamsen 70 år 7. februar», NTBtekst, 20. januar 1993.
5. ↑  Remi Eriksn: *Abrahamsen var en bauta i norsk næringsliv* - Minneord i Aftenposten 25. april 2023
6. ↑  «St. Olavs Orden», *Aftenposten*, 7. januar 1988, s. 14.
7. ↑  «Jubilanter på denne dag», *Aftenposten*, 7. februar 2003, s. 18.
8. ↑  «Egil Abrahamsen æresdoktor», *Aftenposten*, morgenutgaven 23. september 1977, s. 24.
9. ↑  «Jubilanter», *Aftenposten*, 7. februar 2008, s. 16

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook
 |
**Mansour Koushan** (født 26. desember 1948 i Isfahan, død 16. februar 2014) var en iransk forfatter og teaterregissør. I Iran var han en sentral forfatter, dramatiker og filmregissør. Han var med og danne en uavhengig iransk forfatterforening, og stod etter det i sterk opposisjon til regimet i Iran. I 1998 ble Mansour Koushan invitert til Oslo av Norsk Forum for Ytringsfrihet for å holde et foredrag. Under hans opphold i Norge ble to av hans beste venner drept i Teheran, og han fikk beskjed om at hans navn befant seg på politiets dødslister. Han måtte derfor bli værende i Oslo frem til 2000, da ble han invitert til Stavanger som gjesteforfatter.

I Stavanger var han blant annet kunstlærer ved Teater Sølvberget fra 2001, der har han blant annet satt opp stykkene *G.U.D*, *Siste sjanse*, *Yerma*, *intet nytt* og *Nora + Nora*. Mansour Koushan ble 14. november 2010 tildelt årets Ossietzkypris.

Publikasjoner i utvalg
----------------------

* 2001 *Mørk måne*, roman
* 2002 *Satans elskerinne*, roman
* 2003 *Kvinne ikke kvinne, mann ikke mann,* skuespill
* 2004 *Det vinduet mot verden*, poesi
* 2005 *Stiller Gesang im Exil*, novelle
* 2006 *Ibsens labyrinter*, teori/kritikk

Priser
------

* 2010 Ossietzkyprisen

Kilder
------

* www.stavanger-kulturhus.no om Mansour Koushan[*død lenke*]


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forrige mottaker:Mohammed Omer | **Vinner av Ossietzky-prisen**(2010) | Neste mottaker:Mohammad Mostafaei |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
***All Inclusive, ili Vsjo vkljutsjeno!*** (originaltittel: *All inclusive, или Всё включено!*) er en russisk film fra 2011, regissert av Eduard Radzjukevitsj.

Handling
--------

Andrei driver en etterspurt veterinær-klinikk for kjæledyr i Rublyovka. Men en lidenskapelig natt sammen med en oligarks kone Evelina (spilt av Nonna Grishayeva) forandrer alt: Den misunnelige ektemannen Edik (spilt av Roman Madyanov) snur umiddelbart opp ned på tilværelsen til den suksessrike forretningsmannen. Den eneste muligheten han sitter igjen med, er å stikke av fra landet.

Andrei reiser derfor til Tyrkia, til et all inclusive-feriested, men han mistenker ikke at dette området inkluderer mye mer enn det kan se ut som ved første øyekast. Men rett i hælene på ham følger den tyske morderen Rudolf (spilt av Eduard Radzyukevich) og en rekke problemer oppstår snart.

Skuespillere
------------

* Mikhail Bespalov — Andrej
* Marina Aleksandrova — Anna
* Nonna Grisjajeva — Evelina
* Roman Madjanov — Eduard Petrovitsj Budko
* Fjodor Dobronravov — Pjotr

Referanser
----------

1. ↑  Кому "Фауст", а кому - "Чебурашка"
2. ↑  All inclusive, или Всё включено (2011)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *All Inclusive, ili Vsjo vkljutsjeno!* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *All Inclusive, ili Vsjo vkljutsjeno!* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *All Inclusive, ili Vsjo vkljutsjeno!* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Mantal** (**mtl.**) var tidligere den offisielle enheten for måling av landbruksareal i Sverige og Finland. Tallet utgjorde et mål på gårdens skattekraft. Opprinnelig var mantall inndelt i hele, halve og fjerdedels mantall. Historisk betød ett mantall en gruppe gårder som til sammen kunne utruste en kriger med hest og utstyr. Allerede på 1600-tallet var de fleste gårder klassifisert som en mindre brøkdel av ett mantall. Gårder på et helt mantall ble ansett som storgårder eller gods. I deler av Finland kunne gårdsbruk på et helt mantall være på rundt 500–1000 hektar, men forholdet mellom mantall og flateareal var avhengig av verdien av jorden. I de sørlige delene av Sverige og Finland med den beste landbruksjorden var gårdsbruk på ett mantall dermed mindre i areal. I løpet av 1800-tallet ble de fleste gårdsbruk i Sverige og Finland inndelt i veldig små brøkdeler. For eksempel kunne en gård som forsørget et vanlig bondehushold være på 0,05 mantall. Ett mantall tilsvarte da gårdsbruk som kunne fø 20 husholdninger (100–200 personer).

Litteratur
----------

* Sjöström (2011), "Medieval landed inheritances of the Junkar and Vilken lineages of Vehkalahti, Finland", Foundations: Journal of the Foundation for Medieval Genealogy, vol 3 issue 5 (January 2011), pp 425–461

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Uppslagsverket Finland
 |
Vita Renen i vintersesongen.
**Edsåsdalen** er et tettsted i Åre kommune, Jämtland, Sverige.
Edsåsdalen ligger 8 kilometer fra Undersåker og var opprinnelig to småbyer, Edsåsen og Dalen. Byen ligger på sydkanten av Renfjället i den sydlige delen av Årefjällen på ca. 600 meters høyde. Stedet har et eget skiheisystem (som fram til 2000 var en del av Åres store skiområde). De fleste av de bofaste er sysselsatte i turistnæringen, men også innen jord- og skogbruk.
Byen er forholdsvis rolig, og derfor populær blant barnefamilier i skisesongen. 

Köjagården er det største hotellet i byen. Köjan, som hotellet kalles, var på 1920-, 30- og 40-tallet et av de "klassiske" fjellhotellene, med prominente gjester som Gustaf VI Adolf, Tage Erlander og mange andre.

Noen kilometer øst for Edsåsdalen ligger Undersåkers jernbanestasjon, med direkteforbindelser til blant annet Stockholm, Göteborg, Halmstad, Uppsala, Östersund, Sundsvall og Trondheim.

Historikk
---------

I området har fjelljordbruk blitt drevet i lang tid, antagelig siden jernalderen.

Ifølge den lokale tradisjonen skal noen av Karl XIIs karolinere ha overnattet i bygden etter Karolinernes dødsmarsj i 1718–19.

Eksterne lenker
---------------

* Edsåsdalen
***Kampen om den grønne diamant*** (originaltittel: *Romancing the Stone*) er en amerikansk romantisk actionkomedie-, og eventyrfilm fra 1984 med Michael Douglas, Kathleen Turner og Danny DeVito i hovedrollene. Regi er ved Robert Zemeckis.

Handling
--------

Den romantisk forfatteren Joan Wilder (Kathleen Turner) utsettes for stor fare når hun mottar en mystisk pakke i posten sent av hennes søster i Colombia. Like etter ringer søsteren og forteller at hun er blitt kidnappet og at hun må reise til Colombia for å levere pakken til kidnapperne for at hun kan bli satt fri. Helt på egen hånd reiser hun av gårde for å redde søsteren sin fra kidnappernes klør. Den mystiske pakken viser seg å inneholde et skattekart som viser beliggenheten til en enorm smaragd i jungelen. På veien møter hun lykkejegeren og eventyreren Jack Colton (Douglas) som overtaler henne til å selv finne skatten sammen med ham.

Om filmen
---------

Filmen vant to Golden Globes i 1985 og ble samme år nominert i en Oscar-kategori. 

Filmen ble en seermessig suksess og ble det store gjennombruddet for både Kathleen Turner og Danny DeVito i filmbransen. Filmen medførte også et kraftig oppsving for Michael Douglas. 

I 1985 kom oppfølgeren *Nilens juvel*.

Manuset til filmen ble skrevet i 1979 av en ukjent servitrise i Malibu ved navn Diane Thomas. Hun døde i en bilulykke i 1985.

Både Sylvester Stallone og Christopher Reeve hadde takket nei til rollen som Jack Colton før Douglas tok den.

I rollene
---------

(utvalg)

* Michael Douglas .... Jack T. Colton
* Kathleen Turner .... Joan Wilder
* Danny DeVito .... Ralph
* Zack Norman .... Ira
* Alfonso Arau .... Juan
* Manuel Ojeda .... Zolo
* Holland Taylor .... Gloria
* Mary Ellen Trainor .... Elaine
* Eve Smith .... Mrs. Irwin

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Kampen om den grønne diamant* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Kampen om den grønne diamant* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Kampen om den grønne diamant* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Kampen om den grønne diamant* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Kampen om den grønne diamant* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Kampen om den grønne diamant* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Kampen om den grønne diamant* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Kampen om den grønne diamant* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Kampen om den grønne diamant* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Kampen om den grønne diamant* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |

Portal: Film
**Rue Saint-Séverin** er en gate som løper parallelt med elven Seinen i det parisiske Latinerkvarteret. Den er full avrestauranter og souvernirbutikker.

En av byens eldste kirker *Église Saint-Séverin*, ligger midtveis på gaten.

Historie
--------

Rue Saint-Séverin er en av Paris' eldste gater, idet den kan dateres til bydelens tilblivelse tidlig på 1200-tallet. Først gikk den bare mellom rue de la Harpe og rue Saint-Jacques, men ble senere forlenget østover for å slutte ann til Rue Saint-André-des-Arts. Rue Saint-Séverin opptok i seg det som var blitt igjen av den gamle *rue du Macon* etter at boulevard Saint-Michel ble bygget fra 1867, men fra 1971 fikk denne isolerte vestlige gatestubben nytt navn, Rue Francisque-Gay.

**Tidligere navn**: Mellom rue de la Harpe og rue Saint-Jacques ble gaten på 1500-tallet kalt *rue Colin Pochet*.

Litteratur
----------

* Hillairet, Jacques (22. april 2005). *Connaissance du Vieux Paris* **(fransk)**. Rivages. ISBN 2-86930-648-2.

Eksterne lenker
---------------

(en) Rue Saint-Séverin (Paris) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


* Mairie de Paris - "Nomenclature des Voies: rue Saint-Séverin". Retrieved February 17, 2006.
Kart over linjenettet
**All Red Line** var et uformelt navn på telegraflinjene som bandt det britiske imperiet sammen. Dette linjenettet ble tatt i bruk 31. oktober 1902 og navnet kommer av rødfargen som ble brukt for britiske områder på politiske kart.

Deler av nettet ble ferdigstilt betraktelig tidligere. Den første transatlantiske kabelen mellom Irland og Newfoundland kom i 1858 for å bli erstattet med en bedre kabel i 1866. I 1870 ble Suez koblet sammen med Bombay og derifra til Madras, Penang og Singapore. Australia ble koblet til i 1870 med linje fra Singapore gjennom Nederlandsk Østindia til Darwin over kontinentet til Adelaide og Sydney. Det australske linjenettet ble utvidet til New Zealand i 1876.

For å fullføre All Red Line trengtes en kobling mellom New Zealand og Canada over Stillehavet og i 1896 ble det satt ned en komite med åtte medlemmer (tre fra Storbritannia, to fra Canada, to fra Australia og en fra New Zealand). Utgiftene på 2 millioner pund ble delt mellom britiske myndigheter og kolonimyndighetene fra Canada, New Zealand, New South Wales, Victoria og Queensland.

Se også
-------

* All-Red Route
**Ruggles Motor Trucks Co** var en amerikansk lastebilprodusent som ble grunnlagt av Frank Ruggles i 1921. Ruggles hadde bakgrunn i Republic Motor Trucks, en av de største lastebilprodusentene i USA, og dermed ønsket å satse på egenutviklet motor. Men prosjektet var for ambisiøst, og økonomiske uføre rammet firmaet som hadde etablert seg i Saginaw i Michigan. 

Ruggles hadde opparbeidet seg et underskudd på over 600 000 dollar i året 1926, og dermed forlot firmaet som kom ut i internt kaos. Dermed ble firmaet kjøpt av Dallas E. Winslow som la ned merket og tok i bruk fabrikklokalene til andre formål i 1928. I forbindelse med oppkjøpet ble delelageret og de uferdige lastebilchassisene solgt av Winslow & Co uten å ha den fullstendige oversikten. Resultatet var en rekke feilkonstruerte lastebiler. Mye tyder på at dette kom til Norge, hvor salget tok seg opp i høsten 1927 da Colbjørnsen & Co i Oslo importerte flere biler med dette merket. 

10 Ruggles biler havnet i Norge, hvor det raskt oppsto en klagestorm. Bare den første av disse bilene så et langt liv i Norge, den ble ikke avskiltet før i 1955.

Litteratur
----------

* Asbjørn Rolseth; *Norsk lastebilleksikon; Lastebiler i Norge 1900-1940* Bilforlaget 2007 ISBN 9788291062105
**Rue de Rivoli** er en gate i 1. arrondissement og i 4. arrondissement i Paris og har i lang tid utgjort en av de viktigste gateaksene i byen.

Historie
--------

Rue de Rivoli til venstre i bildet, med sluttpunktet Place de la Concorde i det fjerne
Gatens bygninger ble etter førstekonsul Napoleon Bonapartes uttrykkelige anvisning anlagt med gjennomløpende arkader etter bygningskunstnerisk forbilde fra Place des Vosges. Napoleon lanserte på denne tid omfattende byggeprosjekter for modernisering og forskjønnelse av Paris. 

Beslutningen om å bygge gaten ble fattet den 9. oktober 1801. Senere ble prosjektet del av Baron Haussmanns byplanleggingsplan. Utførelsen av arbeidene fulgte på grunnlag av et dekret av 21. april 1802 etter tegninger av arkitekten Charles Percier. Først ble gateavsnittet nær og vest for Louvre anlagt mellom 1806 og 1835. Det østlige gateløp stammer fra Karl Xs, Ludvig Philipps og keiser Napoléon IIIs tid. De første bygninger som fulgte arkadebyggemåten ble bygd fra 1811. Nødvendige ekspropriasjoner ble muliggjrt ved lov av 4. oktober 1849 og et dekret av 23. desember 1852. Den komplette gaten ble i 1865 klar for trafikk med det opprinnelige navnet *rue Impériale*. Det senere navnet *Rue de Rivoli* kommer fra den italienske småbyen Rivoli ved Verona, nær der Napoleons franske revolusjonshær den 14. og 15. januar 1797 beseiret østerrikerne i der slaget ved Rivoli. 

Hôtel Meurice (*Rue de Rivoli* 228) var fra 9. august 1944 hovedkvarter for den tyske stattholder Dietrich von Choltitz, som undertegnet kapitulasjonen den 25. august 1944 kl 14.45. Choltitz kunne overlate en nesten uskadet hovedstad til franskmennene; ved at generalen saboterte Adolf Hitlers ordrer om ødeleggelser ble byen bevart fra Stalingrads, Warszawas og Berlins skjebne. General von Choltitz skulle egentlig ha formidlet Hitlers befaling om å kjempe til siste mann og legge byen i ruiner.

*Rue de Rivoli* er en av de mest kjente innkjøpsgater i Paris. Den strekker seg med en lengde på 3,07 kilometer og en bredde på 20,78 meter i øst-vest-retning mellom Rue de Sévigné og Place de la Concorde; den østlige forlengelsen av gateaksen, Rue Saint-Antoine, fortsetter til Place de la Bastille. Den vestlige forlengelse er Avenue Gabriel, som løper parallelt med Avenue des Champs-Élysées.

Referanser
----------

1. ↑  DER SPIEGEL 36/1964 vom 2. September 1964, *Karl kam nicht an*, S. 79 ff. Arkivert 6. oktober 2013 hos Wayback Machine.

Litteratur
----------

* Chris Boicos u.a. (1994). *Paris*. Berlin: RV Reise- und Verkehrsverlag. s. 121–123, 130, 314.
* Julia Droste-Hennings, Thorsten Droste (2003). *Paris. Eine Stadt und ihr Mythos*. Köln: DuMont-Reiseverlag. s. 46.
* Fritz Stahl (1929). *Paris. Eine Stadt als Kunstwerk*. Berlin: Rudolf Mosse Buchverlag.
* Heinfried Wischermann (1997). *Architekturführer Paris*. Ostfildern: Gerd Hatje Verlag. s. 30, 96, 120.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Rue de Rivoli (Paris) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* insecula.com: "Rue de Rivoli"
* "Paris History: Rue de Rivoli"

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND
 |
**Johann Grueber** (白乃心, *Bái Nǎixīn*, født 28. oktober 1623 i Linz i dagens Østerrike, død 30. september 1680 i Sárospatak i Ungarn) var en jesuitt som virket som misjonær i Kina og ellers huskes som en forskningsreisende.

Man vel lite om hans bakgrunn; muligens var han konvertitt fra protestantismen. I 1640 eller 1641 ble han medlem av jesuittordenen. I 1656 brøt han opp på sin første reise til Kina, der han i to år virket ved det keiserlige hoff i Beijing, sammen med Johann Adam Schall von Bell S.J. ved Det keiserlige astronomiske byrå. 

Den femte Dalai Lama etter en skisse av p Johann Grueber, 1666
I 1661 ble han beordret tilbake til Roma, men på grunn av en nederlandsk skipsblokade var den vanlige sjøveien via Macao umulig. Grueber og hans belgiske ledsager Albert d'Orville bestemte seg da for å ta landveien om Tibet og India. De besøkte Lhasa og kunne gi Vesten de første brukbare informasjoner om byen, opplysninger som skulle stå seg i to hundre år som omtrent de eneste man hadde. I Agra døde D'Orville. Han fortsatte mot Europa, nå ledsaget av svaberen Heinrich Roth. De ankom Roma den 20. februar 1664.

Reisen vakte stor oppsikt, og jesuittpateren Athanasius Kircher beskrev den detalj i sitt verk China illustrata av 1667.

De siste årene av sitt liv var Grueber feltkapellan i Transilvania.

Se også
-------

* Liste over kinamisjonærer tilhørende jesuittordenen

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator jn20040322001, besøkt 23. november 2019[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Open Library, Open Library-ID OL5978184A, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Johannes Grueber: *Als Kundschafter des Papstes nach China 1656-1664*, Edition Erdmann, Stuttgart 1985, ISBN 3-522-60710-4
* Franz Braumann: *Ritt nach Barantola*, Herder Verlag, Wien 1958

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |
Blå: majoritet på Kuomintang (KMT), grønn: majoritet på Demokratisk framskrittsparti (DF)
**Valg til den lovgivende forsamling i republikken Kina** ble gjennomført i Republikken Kina (Taiwan) den 12. januar 2008.

Partier
-------

Det deltok 12 partier i valget, med Taiwans nasjonalistparti Kuomintang (KMT) som leder av flertallet i parlamentet før valget. Sittende president Chen Shui-bian var i spissen for hans parti Demokratisk framskrittsparti (DF).

Tema i valget
-------------

Forholdet til Kina var et bakenforliggende tema i valgkampen. DF har argumentert på Taiwan sin evne til å stå imot politisk press fra Fastlands-Kina, mens KMT ønsket å normalisere forholdet til Kina, DF har gått så langt som å advare velgerne om at KMT ønsker å selge Taiwan til Kina. Økonomien ble også et sentral tema.

Et av målene i valget var å redusere det totale antallet parlamentsmedlemmer fra 225 til 113, for derfor å redusere antallet de ustyrlige parlamentarikerne som tidligere har vært medlemmer, med slåsskamper og korrupsjon som varemerker.

Valgresultatet
--------------

valgresultatet grafisk
Offisielle resultater viser partiet KMT, som ønsker nærmere forbindelser med Folkerepublikken Kina, sikret seg 81 (72%) av plassene i det 113-plasser store parlamentet, og slo president Chen Shui-bians parti, DF som bare fikk 27 plasser, mens andre mindre partier fikk 5 plasser. Demokratisk framskrittsparti fikk dermed sitt verste valgnederlag noensinne.

Reaksjoner
----------

En uoffisiell kinesisk reaksjon sa at de var glade for velgeren hadde snudd seg bort fra konfrontasjonslinjen som den sittende presidenten hadde prøvd seg på.

President Chen Shui-bian erkjente det store nederlaget og trakk seg like etter resultatet var klart, som leder for sitt parti DF.

Referanser
----------

1. 1 2  BBC News: Taiwan nationalists in huge win, presentert 12. januar 2008
2. 1 2  BBC News: Battle lines drawn in Taiwan vote, presentert 11. januar 2008
3. ↑  Nettavisen: Opposisjonen leder i Taiwan Arkivert 13. januar 2008 hos Wayback Machine. presentert 12. januar 2008
4. 1 2  MsNbc: Opposition wins big in Taiwan elections, presentert 12. januar 2008
5. ↑  al Jazeera: Big win for Taiwan opposition, presentert 12. januar 2008
6. ↑  VG: Knusende seier for Taiwans Kuomintang, presentert 12. januar 2008

Eksterne lenker
---------------

* (en) Republic of China legislative election, 2008 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Central Election Commission, Republic of China
* Republikken Kinas nasjonalforsamling
* BBC News (2008-01-11): Battle lines drawn in Taiwan vote
**Gianduiotto** er en sjokolade som blir produsert i Piemonte i Italia. Sjokoladens form ligner en båt som er snudd opp-ned, og hver sjokoladebit er pakket inn i sølv- eller gullpapir. Sjokoladen er laget av en blanding av sukker, kakao og en deig av hasselnøtter.

Skaperen av Gianduiotto skal ha vært *Michele Prochet*, som var den første som finmalte hasselnøttene til en deig før de ble blandet med sukker- og kakaoblandingen. Den offisielle «fødselen» til sjokoladen er satt til 1865.

Idéen med å blande hasselnøttbiter i «standardsjokolader» kom under Napoleons styre, da import av kakao fra Sør-Amerika ble ekstremt vanskelig. «Rå» kakao var veldig kostbart, noe som førte til at lokale sjokoladeprodusenter begynte å blande biter av ristede hasselnøtter i sjokoladen for å få den billigere. Hasselnøtter var lett å få tak i, siden de dyrkes lokalt i Piemonte.

Produsenter
-----------

* Caffarel
* Venchi

Eksterne lenke
--------------

* (en) Gianduiotto – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas
 |
**Tverrpolitisk Valgliste** er en tidligere politisk liste i Rødøy kommune på Helgeland i Nordland. Listen ble opprettet i 1979, og erstattet de to tidligere lokale listene Fastlandets frie velgeres liste og Samarbeidernes uavhengige valgliste.

Listen stilte til valg ved kommunevalget i 1979 og fikk inn én representant i kommunestyret. Den stilte ikke til valg i 1983. Under valget i 1987 fikk listen inn 6 representanter og ble største politiske parti i kommunestyret. Gustav Lorentzen ble valgt inn i formannskapet fra listen og ble varaordfører i kommunen fra 1988 under et valgteknisk samarbeid med Det norske Arbeiderparti. Fra 1989 til 1991 var han kommunens ordfører.

Ved valget i 1991 mistet listen tre av sine seks mandater. Og det valgtekniske samarbeidet med Arbeiderpartiet opphørte. Gustav Lorentzen fortsatte i formannskapet fra listen frem til 1995.

Listen stilte ikke ved valget i 1999. Listens opphør skyldes ikke minst tilsynekomsten av den konkurrerende lokale listen Rødøy Fellesliste, som kom inn i 1987 og har vært representert siden da. I 2011 stilte også den lokale listen Stø Kurs opp for første gang.
**Slaget ved Francavilla** ble utkjempet den 20. juni 1719 nær byen i Francavilla di Sicilia i Sicilia i Italia mellom Spania og Østerrike som en del av kvadrupelalliansekrigen.

Bakgrunn
--------

Etter at den spanske flåten ble ødelagt i Slaget ved Kapp Passaro i august 1718 var invasjonsarméen på 30 000 mann under markien av Lee isolerte på øya Sicilia. I 1718 hadde østerrikerne fremdeles de fleste soldatene sine på Balkan frem til avslutningen av den østerriksk-tyrkiske krigen 1716–1718 med freden i Passarowitz den 21. juli 1718.

Det første østerrikske forsøket på å angripe spanjolene fra Napoli var mislykket, da de ble slått i slaget ved Milazzo den 15. oktober 1718. De klarte derimot å holde et lite brohode rundt Milazzo.

I juni 1719 hadde østerrikerne flyttet en mer erfaren armé på 24 000 mann under greven av Mercy fra Balkan til Sør-Italia, hvor de seilte over Messinasundet med den britiske flåten.

Spanjolene hadde forlatt beleiringen av Milazzo og trukket seg tilbake til en mer gunstig stilling rundt landsbyen Francavilla din Sicilia, hvor de var dekket av en elv og av et kloster på en ås.

Slaget
------

Om morgenen den 22. juni gikk østerrikerne til angrep på den befestede spanske stillingen i tre kolonner. Den første kolonnen gikk til angrep på den befestede landsbyen Francavilla tre ganger, men ble drevet tilbake hver gang. Den andre kolonnen klarte å erobre skyttergravene ved foten av klosteråsen, men ble stoppet av den andre spanske linjen. Greven av Mercy ble skadet i denne fasen av slaget. Den tredje kolonnen gikk til angrep på den spanske venstreflanken, drev de tilbake til åsen San Juan, men ble selv presset tilbake av kraftig spansk kanonild og måtte søke tilflukt i en kløft, hvor de led store tap. Blant annet omkom general Holstein, som ledet angrepet.

Det spanske artilleriet under markien av Villadarias spilte en viktig rolle under slaget, påførte store tap og forvirring i den østerrikske arméen.

Slaget varte til kvelden, da et motangrep av det spanske kavaleriet fjernet alt håp om en østerriksk seier. Østerrikerne trakk seg tilbake og etterlot 3 100 døde og sårede. Spanjolene mistet 2 000 mann, som enten var døde eller skadet.

Ettervirkning
-------------

Markien av Lee fulgte ikke etter østerrikerne og ga dem muligheter til å komme seg tilbake etter nederlaget. Østerrikerne beleiret senere Messina, som falt etter ni fiendtlige angrep. Krigen fortsatte til fredsavtalen ble signert i Haag den 17. februar 1720. De spanske soldatene måtte evakuere Sicilia, og ble transport tilbake til Spania av den britiske marinen. Øya ble så en del av Østerrike.

Kilder
------

* Chandler, David G. *The Art of Warfare in the Age of Marlborough.* Spellmount Limited, (1990). ISBN 0-946771-42-1
**Jiřina Kadlecová** (født 1. juni 1948 i Praha) var en tsjekkoslovakisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva.

Kadlecová vant olympisk sølvmedalje i landhockey under Sommer-OL 1980 i Moskva. Hun var med på det tsjekkoslovakiske damelaget som kom på andreplass landhockeyturneringen bakn Zimbabwe. Det var første gangen landhockey for damer var med på det olympiske programmet. Seks lag deltok og det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes én gang. Tsjekkoslovakia vant tre kamper, en uavgjort og et tap, og med sju poeng ble de nummer to på tabellen ett poeng bak Zimbabwe. Kadlecová spilte fem kamper og scoret to mål i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1980 Sovjetunionens flagg Moskva - Sølv Sølv i landhockey, damer Tsjekkoslovakias flagg Tsjekkoslovakia

Referanser
----------

1. 1 2   Olympedia, Olympedia utøver-ID 20260, besøkt 3. august 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Archive of Fine Arts, abART person-ID 75029, besøkt 3. august 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Archive of Fine Arts, cs.isabart.org, abART person-ID 75029, besøkt 1. april 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jiřina Kadlecová – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Jiřina Kadlecová – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (cz) Jiřina Kadlecová – Tsjekkias olympiske komité Rediger på Wikidata
**Feriekoloniene i Bergen** var sommerferiehjem for barn i Bergen, opprinnelig opprettet av "Komiteen for skolebarns ferieophold paa landet" i 1882. Feriekoloniene ble opprettet for å skaffe barn i Bergen mulighet for opphold på landet i feriene.[1]

Historikk
---------

Forløperen til feriekoloniene i Bergen var "Komiteen for skolebarns ferieophold paa landet", opprettet i 1882. Komiteen hadde som formål å sende flest mulig skolebarn til fritt landopphold. De første årene greide komiteen å hjelpe ca. 2000 skolebarn årlig. Reise og opphold ble finansiert gjennom bidrag fra Bergens Samlag, Bergens Sparebank, gaver og frivillig arbeid.

Den første feriekolonien som fikk en egen bygning til dette formålet var Ferstad feriekoloni i Os i 1906. Tomten var en gave fra Christian Michelsen. Etter hvert ble det reist feriekolonier en rekke steder i Bergens omegn: Steinestø, Hylkje, Brattholmen på Sotra, Mjølfjell m.v. Stedene ble drevet av privatpersoner, menigheter, sanitetsforeninger, arbeiderforeninger m.v. og tok i mot trengende skolebarn til 3-4 ukers sommeropphold.

Det opprinnelige formålet med feriekoloniene var å skaffe barn fra fattige familier et opphold på landet, slik at barna kunne komme til krefter ved hjelp av nærende kost, sol og frisk luft. Barna ble behørig veid og målt både før og etter oppholdet. Moralsk skulle barna hjelpes ved at de kom bort fra den dårlige påvirkningen i gaten og arbeiderstrøkene. 

Etter hvert forsvant en del av fattigstempelet ved feriekoloniene. Under 2. verdenskrig ble feriekoloniene brukt for å få flest mulig barn bort fra byen og krigen. I 1950-årene ble feriekoloniene avviklet og avløst av leirskoler.

Bergen Byarkiv oppbevarer arkivmateriale etter Ferstad feriekoloni, Elisa Knutzons feriekoloni, Bømoen feriekoloni, Mjølfjell feriekoloni, Steinestø feriekoloni, Brattholmen feriekoloni, Hylkje feriekoloni, Lissi Kuhnles Minde og Manger feriekoloni.

Referanser
----------

1. ↑  Feriekolonier - oppslagsverket oVe, artikkel av Mona Nielsen, Bergen Byarkiv.