recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Santa Maria del Fiore, fasaden
**Basilica di Santa Maria del Fiore** (oversatt: «Den hellige Marias blomsts basilika», lokalt kalt *Il Duomo*) er en katolsk katedral og erkebispesete i Firenze i Italia. 

Hva katedralens navn henspiller på er noe omtvistet. Noen mener at det henviser til liljen som er Firenzes symbol, mens andre mener navnet henspiller på Jesus Kristus som den blomst som sprang ut av Maria.

Katedralen ble bygd på samme sted hvor det sto en eldre katedral, *Santa Reparata* fra 800-tallet. På slutten av 1200-tallet var den gamle katedralen blitt for liten. 
Arnolfo di Cambio ble engasjert som arkitekt i 1296, og han satte seg fore å bygge den største kirke som kristenheten noensinne hadde skuet, bygd som en basilika. Den nye katedralen som ble innviet av Pave Eugenius IV den 25. mars 1436, på årets første dag etter den florentinske kalender, hadde plass til 30 000 personer og var med det den største kirken i kristenheten. Den er imidlertid senere blitt forbigått i størrelse av Peterskirken i Roma, St. Paul-katedralen i London og Katedralen i Milano. Pave Eugenius IV vigslet katedralen den 25. mars 1436, årets første dag etter den florentinske kalender.

Katedralens kuppel ble utformet av Filippo Brunelleschi, som fikk oppdraget foran konkurrenten Lorenzo Ghiberti etter en konkurranse i 1419. Kuppelen er bygd av 4 millioner murstein, måler 42 meter i diameter, veier 37 000 tonn og er verdens største i sitt slag. Brunelleschi hentet inspirasjon fra Pantheon i Roma, men i motsetning til denne, som er murt i betong, er kuppelen til Santa Maria del Fiore konstruert i murstein.

Innvendig er kuppelen dekorert med en 3600 kvadratmeter stor freske som forestiller dommedag, malt av Giorgio Vasari og Federico Zuccari i årene 1572 – 1579.

Den nåværende fasaden i trefarget marmor er nygotisk og ble oppført etter en arkitektkonkurranse i 1864.

Da Santa Reparata ble revet fant man relikviene av Firenzes første biskop, Sankt Zenobius, og hans urne oppbevares nå i katedralen. I krypten er alle Firenzes biskoper begravet.

Referanser
----------

1. ↑   archINFORM, archINFORM project ID 939, besøkt 31. juli 2018[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Santa Maria del Fiore (Florence) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Santa Maria del Fiore (Florence) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NKC **·** CiNii **·** GeoNames **·** SkyscraperCenter
 |
**Toril Nag** (født 1964) er en norsk sivilingeniør, toppleder og styremedlem fra Stavanger. Hun er utdannet sivilingeniør i computer science fra University of Strathclyde i 1988, og har tilleggsutdannelse i ledelse fra Handelshøyskolen BI.

Nag er fra 1. mai 2023 tilknyttet investeringsfondet HitecVison i Stavanger og var fra 2011 til 2023 konserndirektør for teleområdet i Lyse-konsernet.[1]. Nag har erfaring fra flere styreverv, utvalg og råd.

Hun har tidligere vært konserndirektør for region Sør-Vest i Fokus Bank, partner i KPMG og leder i teknologivirksomhetene Tandberg og Altibox. Nag ble i 2013 kåret til Årets Fiberambassadør og er en av Norges mest innflytelsesrike teknologikvinner. 

Nag ble i 2014 tildelt både prisen Årets Toppleder 2014 av Den Norske Dataforening og Årets Girl Geek av Girl Geek Dinners.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 9. desember 2014. Besøkt 14. januar 2015.
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 24. april 2016. Besøkt 14. januar 2015.
Grand Trianon
**Grand Trianon** (*Store Trianon*) er et lystslott i Frankrike. Det ligger i tilknytning til parkkomplekset ved Slottet i Versailles, i samme park som *Petit Trianon*. Det ble oppført på bestilling av kong Ludvig XIV årene 1687-88. 

*Grand Trianon* ble ofte benyttet av Ludvig XIV og hans morganatiske hustru madame de Maintenon for private middager og omgang på avstand fra hoffetiketten. Den kongelige slektsgrenen Orléans fikk senere i flere år benytte bygningen. På 1800-tallet ble huset benyttet av Napoleon I og Ludvig Filip. *Grand Trianon* var stedet for Trianontraktaten i 1920. Det benyttes som gjestehus ved offisiells statsbesøk.

Referanser
----------

1. ↑   archINFORM, archINFORM project ID 4511, besøkt 31. juli 2018[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Base Mérimée[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Grand Trianon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Ulrich Ferdinandt Beenfeldt** (1714–1782) var en dansk portrettmaler i rokokkotiden.

Han var sønn av skredder Hans Jacobsen Beenfeldt (d. 1754) og Birgithe Malene Jensdatter Engelmann (d. 1721). Hans lærlingeforhold er ikke kjent, men især i hans tidlige arbeider vises påvirkning fra Johann Salomon Wahl (1689–1765) og Andreas Møller.

Bestillere
----------

Beenfeldts bestillere fantes innenfor hoffet og høyadel såvel som innenfor borgerskapet. Blant mere eller mindre faste kunder var grevene Reventlow, Danneskiold-Laurvigen, Frijs og Ledreborg.

Beenfeldts portretter er gengitt med omhyggelig detaljrikdom. Farvene er ofte brune og uklare, mens han i de senere år nærmet seg den nyklassisistiske stil med lettere og lysere toner.

Familie
-------

Han giftet seg første gang i 1744 med Anna Catharina Elisabeth Göbel (d. 1761), annen gang i 1762 med Lovise Sophie Jantzen (1738 Nyborg-1811 Kbh.), datter av Abraham Jantzen (1697 Drenderupgård-1759), 1727-55 postmester i Nyborg, 1741 til sin død rådmann i Nyborg, og Anna Susanne Rosbach (1701-53 Nyborg). Han døde 20. oktober 1782 og ble begravet på Nikolai Kirkegård i København.

Larvik Museum eier et portrett av Christian Conrad Danneskiold-Laurvig malt av Beenfeldt.

Referanser
----------

1. ↑   Artists of the World Online, AKL Online kunstner-ID 10112878[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Beenfeldt, Ulrik Ferdinand, oppført som Ulrik Ferdinand Beenfeldt, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   RKDartists, oppført som Ulrich Ferdinand Beenfeldt, RKD kunstner-ID 5794, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Kunstindeks Danmark, oppført som Ulrich Ferd. Beenfeldt, Kunstindeks Danmark kunstner ID 5382, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  «Kunstindeks Danmark & Weilbachs kunstnerleksikon». *www.kulturarv.dk*. Besøkt 14. desember 2019.
6. 1 2  «Ulrich Ferdinand Beenfeldt | Gyldendal - Den Store Danske». *denstoredanske.dk* **(dansk)**. Besøkt 14. desember 2019.
7. ↑  «Weilbachs Kunstnerleksikon: B». *www.rosekamp.dk*. Besøkt 14. desember 2019.
8. ↑  «Sikret seg greveportrett». *www.op.no* **(norsk)**. 6. januar 2009. Besøkt 14. desember 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** Kunstindeks Danmark **·** VIAF **·** ULAN
 |

Portaler: Danmark | Kunst
**Gillette Soccer Saturday** er et britisk TV-program sendt på Sky Sports i Storbritannia og Irland. Programmet er et fotballprogram og blir sendt gjennom hele sesongen. Soccer Saturdays opprinnelige navn var Sports Saturday. Programmet begynte i 1992 og programleder den gangen var Paul Dempsey. Nåværende programleder Jeff Stelling begynte i 1994 og ble programleder et år senere. Programmet fikk i 1998 det nåværende navnet.

Format
------

Soccer Saturday er et ukentlig program klokka 12:00 (12PM) og kan vare helt opp til seks timer. Programmet blir alltid sendt på *Sky Sports News*, og vanligvis også på *Sky Sports 1*. Programleder Jeff Stelling har med seg et ekspertpanel bestående av fire eksperter som diskuterer de kommende kampene og sakene. Hvis det er en kamp klokka 12:45 som Sky Sports sender, vil man ha fokus på denne kampen fra 12:30 (12.30pm) på Sky Sports 1 og 2, mens Soccer Saturday fortsetter sin sending på Sky Sports News. Når kampen er ferdig fortsetter Soccer Saturday også på disse kanalene også.

Når klokka blir 15:00 (3PM, hovedrunden) ser de fire ekspertene i studio en kamp på en skjerm hver. Kampene er vanligvis fra Premier League eller FA-cupen. I tillegg til studio er det mange reportere på forskjellige stadioner rundt om i de forskjellige ligaene.
Etter at kampene er ferdige, vil, hvis det er en kamp fra Football League, Sky Sports 1 sende denne. På Sky Sport News oppsummerer man og diskuterer kampene og det blir vist intervjuer av managerer eller spillere.

Programmet sender også når det er kamper i midtuka, vanligvis Mesterligaen. Programmet heter da *Soccer Special*. Fra starten av sesongen 2008/09 var programmet ledet av Ed Chamberlin, som hadde delt denne jobben med Ian Payne i de foregående sesongene.

På sommeren blir Sports Saturday sendt i stedet for Soccer Saturday. Det har mer fokus på andre sporter enn fotball, da det ikke er fotballsesong.

Programledere og eksperter
--------------------------

* Programleder: Jeff Stelling
* Eksperter i studio: Matt Le Tissier, Paul Merson, Phil Thompson, Charlie Nicholas og Paul Walsh (av og til er det også andre eksperter)
* Stadionreportere: Alan McInally, Alan Smith, Chris Kamara, Scott Minto, Tony Cottee, Gordon McQueen, Tony Gale, Peter Beagrie, Iain Dowie, Alan Mullery, John Salako

Rodney Marsh var en regelmessing ekspert, kjent for å si det han mener, men fikk sparken tidlig i 2005 etter en vits om tsunamien i 2004.

George Best var ekspert fra 1998 til 2004, men forlot programmet i 2004 på grunn av alkoholproblemer.

Eksterne lenker
---------------

Hjemmeside
**Valdon Kape Dowiyogo** (født 31. august 1968 i Nauru, død 8. desember 2016 i Moskva) var en naurisk politiker og australsk fotballspiller. Fra 2013 og til sin død var han minister for samferdsel, helse, idrett og fiskeri.

Til 1999 var han president i *Nauru Australian Football Association* (*NAFA*). I tillegg var han postdirektør og visepresident i den nauriske golfklubben. Han var sønn av den tidligere presidenten Bernard Dowiyogo.

Han utdanna seg ved Monivae College i Hamilton i Australia, hvor han spilte australsk fotball, etter grunnskole på Nauru og i Tullamarine. Han spilte tidligere australsk fotball på U14- og U16-laga ved *Tullamarine Football Club*. Han kom tilbake til Nauru i 1987, og var aktiv med de nasjonale mesterskapa fra 1988.

Dowiyogo var med på Naurus landslag under Arafura Games 1995. Han spilte australsk fotball for *Ubenited Power*.

I parlamentsvalget mai 2003 stilte han som kandidat for Ubenide. Han kom så vidt ikke med, i likhet med sin bror, Jesaulenko Dowiyogo. I valget i oktober 2004 kom imidlertid Dowiyogo på fjerdeplass på Ubenides valgliste, og kom dermed inn i parlamentet. Hans bror var ikke kandidat. Dowiyogo tok over som parlamentsformann 21. desember 2004, etter tidligere parlamentsformann Vassal Gadoengins død. I 2013 ble han fiskeriminister, helseminister, samferdselsminister og idrettsminister.

Dowiyogo døde mens han var på tjenestereise i Russland.

Referanser
----------

1. ↑  «Hon Valdon Dowiyogo MP - Member for Ubenide - The Government of the Republic of Nauru». *www.naurugov.nr*. Besøkt 10. desember 2016.
2. ↑  «Transport Minister of Nauru Dies in Moscow». *The Moscow Times*. 9. desember 2016. Besøkt 10. desember 2016.
3. ↑  «Forum Fisheries nations express condolences on passing of Nauru Fisheries Minister Valdon Dowiyogo | Pacific Islands Forum Fisheries Agency (FFA)». *www.ffa.int*. Arkivert fra originalen 10. desember 2016. Besøkt 10. desember 2016.
4. ↑  «Hon. Valdon Dowiyogo, MP - The Government of the Republic of Nauru». *www.naurugov.nr*. Arkivert fra originalen 14. desember 2016. Besøkt 10. desember 2016.

Portal: Nauru
**Kåre-Bjørn Kongsnes** (født 1946 i Risøyhamn) er en norsk ingeniør, gründer, næringslivsleder, styregrossist, nettverksbygger og gallerist.

Karriere
--------

Kongsnes ble utdannet som ingeniør ved NKI Ingeniørhøgskolen, og tok datafag Linkøpings Tekniska Högskola perioden fra 1964 til 1968. Etter fullført skolegang ble han ansatt ved NCR, DataSAAB i Oslo og senere Tromsø Satellitt og Telemetristasjon fra 1971 (*nå Kongsberg Satellite Services*) som programmerer. 28 år gammel etablerte han Data Consult AS, et selskap han har solgt og kjøpt tilbake flere ganger.

Han har i sitt voksne liv bodd i Tromsø. Her har han vært med i etablering eller drift av rundt 30 selskaper.

Gallerist
---------

I 2001 kjøpte Kongsnes det gamle handelsstedet Jennestad utenfor Sortland. Her har han pusset opp hovedhuset, og fylt hagen med skulpturer. Hver sommer arrangerer han salgsutstillinger, og fyller huset med kunst fra kjente kunstnere som Odd Nerdrum, Håkon Bleken, Håkon Gullvåg, Magne Furuholmen, Thor Erdahl, Pushwagner og HM Dronning Sonja, Lars Elling, Frank Brunner, Tor-Arne Moen m.fl.

Kultur
------

Kongsnes har hatt en rekke roller innenfor kulturlivet i Nord-Norge. Han har blant annet hatt sentrale roller i styrene til Sortlands kulturhus; Kulturfabrikken, Kunnskapsparken Vesterålen, Top of the World International Piano Competition, Hamsun-Selskapet, Hamsunsenteret, Stiftelsen Nordlandsjekta Brødrene, Nordland Akademi for Kunst og Vitenskap, Nordnorsk Kunstmuseums venner og SE KUNST.

Annet
-----

Ved siden av at han i en årrekke har vært aktiv medlem og deltatt innen ledelsen av i Frimurerlogen og Tempel Ridder Ordenen, så er han også honorær konsul (diplomati) for Latvia.

Referanser
----------

1. ↑   www.itromso.no, besøkt 28. desember 2019[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Jennestad handelssted
* Samleren Kåre-Bjørn Kongsnes og Jennestad Handelssted
***Gran Turismo 4*** (***GT4***) er det fjerde spillet (regner ikke med konsept-spillene og prologen til GT4) i videospillserien Gran Turismo. Sjangeren til spillet regnes som bilspill. Spillet finnes bare til spillkonsollen PlayStation 2. GT4 ble publisert den 28. desember 2004, i Japan og Hongkong, men kom ikke til Norge og Europa før 9. mars 2005. I spillet finnes det over 700 forskjellige biler fra 80 forskjellige bilmerker. *GT4* har biler fra så tidlig som 1886 til konsept-biler fra 2022. Det finnes 51 baner på spillet. De fleste finnes også i de tidligere spillene. De nye banene er blant annet: Nürburgring Nordschleife, Suzuka, Circuit de la Sarthe, Fuji Speedway, New York og El Capitan

Spillmoduser
------------

*GT4* har to forskjellige spillmoduser, A-Spec og B-Spec. A-spec er den vanlige modusen, hvor man kjører en bil selv. Når man kjører i A-spec får man B-spec-poeng, som brukes til å forbedre B-specmodusen. B-Spec er den andre spillmodusen, i denne delen kjører spillet for deg, mens spilleren setter på hvor aggressivt spillet skal kjøre for deg.

Referanser
----------

1. ↑   Redump.org[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Gran Turismo 4* hos MobyGames Rediger på Wikidata

* (en) *Gran Turismo 4* på Metacritic Rediger på Wikidata

* (en) *Gran Turismo 4* hos Giant Bomb Rediger på Wikidata

* (en) *Gran Turismo 4* hos Internet Game Database Rediger på Wikidata

* (en) *Gran Turismo 4* hos GameSpot Rediger på Wikidata

* (en) *Gran Turismo 4* hos IGN Rediger på Wikidata

* (en) *Gran Turismo 4* hos VGMdb Rediger på Wikidata

* (en) *Gran Turismo 4* hos GameFAQs Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BNF **·** BNF (data)
 |

Portal: Videospill
**Spårvägsmuseet** (Sporveimuseet) ligger siden 2022 på Gasverkstorget 1 i Hjorthagen, Stockholm. I museet finnes en kafé, et bibliotek og et arkiv.

Museet er eiet av Storstockholms Lokaltrafik. Samlingen består av gamle kjøretøyer som dekker utviklingen av kollektivtrafikken ved Stockholm fra 1800-tallet til nå.

Historikk
---------

Sporveisjefen Ernst Hjortzberg startet å samle gjenstander fra rundt 1900, da sporveien i Stockholm fremdeles brukte hestesporvogner. Ved selskapets hovedkvarter på Tegnérgatan lå et museum. Denne samlingen er nevnt i en avisartikkel fra 1922.

I 1944 åpnet museet på Tulegatan ved den gamle vognhallen. I 1964 ble museet flyttet til Odenplan, men museet var lite og hadde ikke plass til så mange kjøretøyer. I maj 2022 åpnet museet på Gasverkstorget 1, i Hjorthagen.

Referanser
----------

1. ↑   Wiki Loves Monuments' database, tools.wmflabs.org, utgitt 11. mars 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Stockholms spårvägsmuseum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Sporvognsrejser: Spårvägsmuseet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Inne i fortet

**Fort Zeelandia** er et tidligere nederlandsk fort i Paramaribo, Surinams hovedstad. Fortet ligger ved bredden av elven Surinam. I 2004 ble fortet et museum. 

Fortet ble opprettet for å beskytte en handelspost i begynnelsen av det 17. århundre. Handelsposten ble stiftet ved landsbyen Parmirbo (senere Paramaribo) av nederlendere. I 1651 ble fortet erobret av engelskmenn og oppkalt etter Lord Willoughby, *Fort Willoughby*. En styrke zeelandere, under ledelse av Abraham Crijnssen gjenerobret fortet og handelsposten i 1667, og oppkalte det etter området de kom fra, *Fort Zeelandia*, mens handelsposten fikk navnet *Nieuw Middelburg* etter byen Middelburg. Dette navnet ble aldri utbredt, den lokale befolkningen i landet kalte stedet ganske enkelt *foto* (fort). Fort Zeelandia ble etterhvert utvidet med fem bastioner, og etter at franskmennene hadde angrepet en del av plantasjene rundt fortet med hell i 1712 ble et nytt fort bygget på den andre siden av elven i Commewijne. Dette fikk navnet Fort Nieuw-Amsterdam, og overtok fort Zeelandias rolle, Zeelandia ble brukt til kaserne og senere fengsel.

I 1967 ble fortet restaurert og Surinaams Museum flyttet inn. Femten år senere, i april 1982 flyttet militærregimet rundt Desi Bouterse inn i fortet og gjorde det til *Nationaal Hoofdkwartier* (nasjonalt hovedkvarter) for regimet. Fra da av ble det brukt til å fengsle motstandere av Bouterses regime. Blant fangene her var Surendre Rambocus og hans medarbeider Jiwansingh Sheombar som ble satt inn etter det mislykte motkuppet 11. mars 1982. 8. desember samme år ble femten av motstanderne mot Bouterse-regimet drept på den åpne plassen midt i fortet, hendelsen er i nederlandske og surinamske media kjent som *de Decembermoorden* – Desemberdrapene. 

Surinaams Museum flyttet inn i fortet igjen i 1995.

Litteratur
----------

* C.F.A. Bruijning, J. Voorhoeve (red.): *Encyclopedie van Suriname*. Amsterdam en Brussel 1977, pag, 683, B.V. Uitgeversmaatschappij Argus Elsevier, ISBN 9010018423
* Jos Fontaine: *Zeelandia. De geschiedenis van een fort*. Zutphen 1972, De Walburg Pers, ISBN 906011-441-8

Referanser
----------

1. ↑   cityofparamaribo.nl, besøkt 6. juli 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fort Zeelandia, Paramaribo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  

Portal: Arkitektur
**Georg Kolbe-museet** er et museum i Westend i Berlin. Museet holder til i det tidligere bolig- og atelierhuset til den tyske billedhuggeren Georg Kolbe (1877–1947).

I museet finnes verker av Georg Kolbe og dessuten en samling av skulpturer overveiende fra den første halvdel av 1900-tallet, med verker av blant andre Richard Scheibe, Rudolf Belling, Hermann Blumenthal, August Gaul og Gerhard Marcks. 

Museet eies av Georg Kolbe-stiftelsen som ble grunnlagt i 1949 for å bevare arven etter Kolbe og gjøre den tilgjengelig for et offentlig publikum.

Bygningen ble oppført i perioden 1928 til 1929 av Ernst Rentsch og Paul Linder.

Bildegalleri
------------

* Museumshagen.  Foto: Uwe ThobaeMuseumshagen.  Foto: Uwe Thobae
* Skulptur i hagen.  Foto: Uwe ThobaeSkulptur i hagen.  Foto: Uwe Thobae
* Kvinnefigur i museet  Foto: WarburgKvinnefigur i museet  Foto: Warburg
* Georg Kolbe-museets bygning i Westend.  Foto: Uwe ThobaeGeorg Kolbe-museets bygning i Westend.  Foto: Uwe Thobae

Georg-Kolbe-Hain
----------------

Langs Heerstrasse, ikke langt fra museet finnes Georg-Kolbe-Hain (Georg Kolbe-lunden) som er et offentlig grøntområde med flere av Kolbes skulpturer utplassert.

Referanser
----------

1. ↑   OpenStreetMap[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Museets internettside
* Opplysninger om museet på Berlins liste over kulturminner Arkivert 11. november 2013 hos Wayback Machine.

Portaler: Tyskland | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NKC **·** BNE **·** CiNii
 |
**Langtvekkistan**, også **Langtbortistan**, engelsk: *Faroffistan*, er en humoristisk måte å vise til et nokså ubestemt land som altså er veldig langt borte og vagt oppfattet som «eksotisk», sett med vestlige øyne. Jevnfør suffikset -*stan* i virkelige land som Pakistan og Afghanistan, opprinnelig fra et persisk ord som betyr «land».

Navnet har ofte vært brukt i tegneserien Donald Duck & Co, da som det «virkelige» navnet på et fjernt land, gjerne et sted i Østen. I nr. 33 fra 1975 heter det at avstanden til Langtvekkistan er 3000 kilometer i rett linje, til sammenligning er det 2700 kilometer fra Oslo til Ankara i Tyrkia. Mikke Mus, Donald Duck, hans nevøer og Skrue McDuck har ved en del anledninger besøkt Langvekkistan eller Langbortistan, som vanligvis er skildret som en parodi på et orientalsk land, ofte med en diktatorisk «maharaja» eller lignende som leder. Andre ganger kan denne eksotiske herskeren selv besøke Andeby, eller på annen måte innvirke på hendelser i figurenes hjemtrakt.

Professor i Sør-Asia-studier, Arild Engelsen Ruud, brukte benevnelsen med henvisning til vestlig eksotisering av fjerne land da han i 2017 utga boken *Langtvekkistan. Grunnlagsproblemer i studier av Asia og Afrika.*

Ordet kan sammenliknes med Gokk, som er en innenlandsk versjon av et «ubestemt/utrivelig sted langt borte».
Huset hvor Valentin Parnakh ble født i Taganrog.
**Valentin Jakovlevitsj Parnakh** (russisk: *Валентин Яковлевич Парнах*, født 26. juli 1891 i Taganrog, død 29. januar 1951 i Moskva) var en russisk dikter, oversetter, historiker, musikant, danser, men først og fremst er han kjent som grunnleggeren av russisk jazz.

Barndom og ungdom
-----------------

Valentin Parnakh var bror til dikteren Sofia Parnok og tvillingbror til forfatterinnen Elizaveta Tarakhovskaja. I 1913 reiste Parnokh gjennom Italia, Midtøsten, var en stund i Palestina og i samme året kom han tilbake til St. Petersburg. Der kom han inn på universitet, hvor han studerte romanske språk, musikk og teaterkunst. I 1916 flyttet han til Paris og bodde der i seks år. Han var student på Sorbonne-universitetet og ble valgt til president i et dikterforbund i Paris.

Jazz i Sovjetunionen
--------------------

I 1922, fascinert av svart jazzmusikk i Paris, kom han tilbake til Russland og grunnla *Første eksentriske orkester i den russiske sosialistiske føderative sovjetrepublikk – Valentin Parnakhs jazzorkester*. Den første konserten ble holdt 1. oktober 1922 i Moskva. Jazzorkesteret med New Orleans-stil gjorde inntrykk på russiske avantgardkunstnere, og Parnakhs nøt stor popularitet. Fra Paris brakte han saksofoner, tamtam-trommer, sordiner og trompeter. Parnakh var også kreativ leder for musikk og dans i Mejerkhold-teateret, der orkesteret hans spilte samtidens slagere.

Parnakh publiserte mange artikler om musikkultur i Vesten og var den første som reklamerte for Charlie Chaplins dramatiske skuespill. I 1925 var utgitt hans diktbok "Innledning i dans".

Begeistringen gikk over etter hvert som han forsto at livet i det sovjetiske samfunnet var helt annerledes enn i Paris. I oktober 1925 reiste han tilbake til Paris og ble der til 1931. Han publiserte mange artikler om teater og dans i russiske innvandreraviser og franske medier, og oversatte spansk litteratur.

Han kom tilbake til Sovjet i 1931 og arbeidet som oversetter i avdelingen for utenlandsk litteratur i forfatterforeningen. Han fortsatte å oversette spansk litteratur, blant annet Federico García Lorca. I løpet av andre verdenskrig ble Parnakh i likhet med mange andre medlemmer av forfatterforeniningen, evakuert til Khistopol og hadde ikke midler til livets opphold. Han døde i sin leilighet i Moskva 29. januar 1951 og ble begravd på Novodevitsji gravlund.

Referanser
----------

1. ↑   International Music Score Library Project, IMSLP-identifikator Category:Parnakh,\_Valentin, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

  

Portaler: Litteratur | Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** CiNii
 |
***The Elder Scrolls: Arena*** er et førstepersonsrollespill, utviklet av Bethesda Softworks og lansert i 1994. Spillet inngår som første del i selskapets populære *The Elder Scrolls*-serie, og det utspiller seg, i likhet med sine oppfølgere, på fantasikontinentet «Tamriel».

*Arena* var, sammen med det etterfølgende kapittelet *Daggerfall*, på mange måter forut for sin tid. Spillet hadde blant annet et avansert system for å skape trylleformler. På en annen side fikk *Arena* kritikk for å gi spillere en særdeles hard start. Selv Ken Rolston, *Morrowind*s sjefsdesigner, sier at han gjennom årene har startet spillet på nytt tjue ganger, men at han bare kom seg ut én gang av fangehullet spilleren begynner i. 

På spillet og seriens tiårsjubileum ble *Arena* gjort tilgjengelig for gratis nedlasting. Ettersom spillet opprinnelig ble utviklet for MS-DOS, har nyere systemer problemer med å kjøre *Arena* uten en passende emulator ala DOSBox.

Spillets handling tar utgangspunkt i keiseren «Uriel Septim VII», som blir holdt fanget i en annen dimensjon. I mens forkler kampmagikeren «Jagar Tharn» seg som keiseren. Helten, styrt av spilleren, skal løslate den fangede ved å finne de åtte bitene som i sin helhet utgjør «The Staff of Chaos». Den var «Tharn»s verktøy for å fange «Uriel», og han knuste den i stykker da han lyktes. Når den på ny er sammensatt, skal helten bekjempe «Tharn» i keiserens by.

Referanser
----------

1. ↑   Steam, Steam-ID 1812290, besøkt 26. april 2022[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* The Elder Scrolls' tiårsjubileumsside
* *Arena Arkivert 10. mars 2005 hos Wayback Machine.* på MobyGames
* Unofficial Elder Scrolls Page
* TES: Arena Manual – spillmanual

| * v
* d
* r
The Elder Scrolls |
| --- |
| 
* *Arena*
* *Daggerfall*
* *Morrowind*
	+ *Tribunal*
	+ *Bloodmoon*
* *Oblivion*
	+ *Knights of the Nine*
	+ *Shivering Isles*
* *Battlespire*
* *Redguard*
* *Travels*
* *Oblivion Mobile*
* *Skyrim*

 |

Portal: Videospill
**Hedingham Castle** er en normannisk borg i Essex i England. Den ligger like ved landsbyen Castle Hedingham som er oppkalt etter borgen.

Festningen, av typen «motte and bailey», er bygget med vollgrav og et festningstårn av stein. Det ble bygget av Audrey (Albericus) de Vere (død ca. 1112), en av Vilhelm Erobrerens nærmeste menn og farfar til Aubrey de Vere, 1. jarl av Oxford.

Det kan ha vært en tidligere festning på samme sted som muligens ble bygget på slutten av 1000- eller begynnelsen av 1100-tallet av Aubrey de Vere. Hedingham var en av de største gods som ble ervervet av Aubrey en gang rundt 1080 og det ble hovedsetet til familien de Vere på slutten av 1100-tallet.

Festningen er bygget med vollgrav og et festningstårn av stein. Selve borgtårnet er den eneste delen av borgen som er bevart fra middelalderen. Vindelbroen, uthusene og de ytre befestningene ble alle byttet ut med nye konstruksjoner i tudortiden, og disse er siden gått tapt. Tårnet er omtrent 35 meter høyt, bygget av flintstein med mørtel av kalkstein. Borgtårnet har fire etasjer, innbefattet en fin hall som er kjent som «Great Hall» (*Den store hallen*) eller «Banqueting Hall» (*Banketthallen*) med en sentral buegang som utvider to etasjer og et ildsted. 

Borgen ble beleiret og erobret både i 1206 og i 1207 under de indre stridighetene på Johan av Englands tid.

Hedingham Castle var i familien de Veres eie til slutten av 1500-tallet. Det eies i dag av familien Lindsay som er etterkommere av de Vere slekten. Borgtårnet er åpent for publikum. Et herskapshus i tilknytning til festningen ble bygget tidlig på 1700-tallet og dette er fortsatt bevart.

Litteratur
----------

* Innes-Smith, Robert (2000): *Hedingham Castle, Essex* (official guidebook), English Life Publications, Derby
* Coulson, Charles (2003): «Hedingham Castle», *Anglo-Norman Castles*. Red. R. Liddiard, Boydell Press
* RCHME (1995): *Hedingham Castle – An Archaeological Survey by the Royal Commission on the Historical Monuments of England* RCHME October 1995

Referanser
----------

1. ↑   National Heritage List for England[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   vocaleyes.co.uk, besøkt 9. februar 2023[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Hedingham Castle – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Essex County account of the castle
* Hedingham Castle – offisielt nettsted
* History of Hedingham Castle – festningens historie
* A brief history of Castle Hedingham – kort historie om festningen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Universitetet i Havanna med alma mater i forgrunnen
**Alma mater** er latinsk og betyr «nærende mor». I antikkens Roma var det en tittel på modergudinnen, og i den kristne middelalderkirken på jomfru Maria.

Innenfor den akademiske verden brukes uttrykket til å betegne det universitetet en person har studert ved, i setninger som «NTNU er mitt alma mater» og «Hillary Clintons alma mater».

I den betydningen har uttrykket sitt opphav i navnet på Universitetet i Bologna – Europas eldste universitet, som ble etablert i 1088: *Alma Mater Studiorum*. Også Berlins Humboldt-universitet spiller en sentral rolle i den betydning uttrykket har fått innen akademia. Universitetet er kjent som «alle universiteters mor», og dets latinske navn er *Alma Mater Berolinensis*.

Se også
-------

* Alumn
* Immatrikulering

Referanser
----------

1. 1 2  Alma mater; dictionary.com
2. ↑  Munchbrosjyre Aulamaleriene; uio.no

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Store Danske Encyklopædi
 |
Canadas drakt under OL-1952
**Allan «Al» Purvis** (1929–2009) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo.

Purvis ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han spilte på det canadiske ishockeylaget som vant turneringen foran USA og Sverige. Det var laget «Edmonton Mercurys» som representerte Canada under OL-turneringen.

Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant sju kamper og spilte uavgjort 3-3 mot USA. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, de tapte en kamp, 2-4 til Sverige

Purvis ble verdensmester i ishockey i 1952, OL-turnering i Oslo var også det 19. verdensmesterskapet i ishockey. To år tidligere under, 1950 i London spilte han på «Edmonton Mercurys» som representerte Canada og vant VM-turneringen.

OL- og VM-medaljer
------------------

* OL-1952 Norges flagg Oslo - Gull **Gull** i ishockey Canadas flagg Canada
* VM-1950 Storbritannias flagg London - Gull **Gull** i ishockey Canadas flagg Canada
* VM-1952 Norges flagg Oslo - Gull **Gull** i ishockey Canadas flagg Canada

Referanser
----------

1. ↑   Find a Grave, oppført som Al Purvis, Find a Grave 40892028, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.edmontonjournal.com, arkiv-URL web.archive.org[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Allan Purvis – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Allan Purvis – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Allan Purvis – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Allan Purvis – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Allan Purvis – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Allan Purvis – Canadian Olympic Committee Rediger på Wikidata

* (en) Allan Purvis – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Johann Joseph Freidhoff** (født 12. februar 1768 i Heggen, død 14. mars 1818 i Berlin) var en tysk tegner, kobberstikker og mezzotintkunstner.

Baronen Schade zu Ahausen muliggjorde Freidhoffs skolegang ved franziskanergymnaset i Attendorn, senere ved Gymnasium Laurentianum til Premonstratenserordenen i Arnsberg og til slutt ved Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität i Bonn.

I 1791 begynte han i lære hos Johann Gerhard Huck (1759–1811) i Düsseldorf. I 1794 stakk han sine første kobberplater for kunstsamleren Friedrich Moritz von Brabeck i Hildesheim, blant disse «Wasserfall» efter et maleri av Jacob Izaaksoon van Ruisdael. I 1795 dro han til Dessau, hvor han frem til 1798 arbeidet ved Chalkographische Gesellschaft. Efter dette grunnla han i Berlin et eget selskap. Ved siden av forretningsvirksomheten arbeidet han som kunsthandler og professor i mezzotintkunst. Han reiste senere mye rundt i Europa, og oppholdt seg i Roma i 1816–17. Fra 1804 til sin død i 1818 var han *ordentliches Mitglied* av Preußischen Akademie der Künste i Berlin. I 1807 ble han utenlandsk æresmedlem av fellesskapet *Felix meritis* i Amsterdam.

Referanser
----------

1. ↑   Union List of Artist Names, ULAN 500105082, utgitt 3. desember 2007, besøkt 25. oktober 2018[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* (de) Joseph Eduard Wessely: «Freidhoff, Johann Josef». I *Allgemeine Deutsche Biographie* (ADB). Bind 7, Duncker & Humblot, Leipzig 1877, s. 338.

Eksterne lenker
---------------

* Hubert Dohle: «Kupferstecher Professor Freithoff» (PDF-fil; 600 kB)
* Kort biografi ved Akademie der Künste
* Kortbiografi på British Museums nettsider
* Oppramsing av Freidhoffs verker ved British Museum

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** ULAN
 |
***The Studio Girl*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av Charles Giblyn.

Handling
--------

Celia Laird er lei av omgivelsene i den lille landsbyen hennes ved kysten av New England, og blir begeistret når hun møter artisten Frazer Ordway fra New York City som er på ferie ved Cliff Haven. Celias hyppige møter med Frazer får de to tantene hennes, Harriet og Rachel Farnum, til å arrangere en forlovelse med Obediah Daw - en velstående mann som tantene anser som en mer ideell match for den unge niesen deres.

Samtidig innser Frazer at den pene og oppstemte unge kvinnen distraherer ham fra tankene om hans egen forlovede, Adriana Peroni. Han bestemmer seg snart for å returnere til New York City. Men halvveis dit oppdager han Celia som har gjemt seg i baksetet på bilen hans. Han setter henne umiddelbart på et tog hjem. Men hun går heller om bord på et tog til storbyen, i stedet for å reise hjem.

Skuespillere
------------

* Constance Talmadge som Celia Laird
* Earle Foxe som Frazer Ordway
* Edna Earle som Adriana Peroni
* Johnny Hines som Obediah Daw
* Gertrude Norman som Mrs. Daw
* Isabel O'Madigan som Harriet Farnum
* Grace Barton som Rachel Farnum
* Ferdinand Tidmarsh som Dr. Walter Grierson

Referanser
----------

1. ↑  THE STUDIO GIRL
2. ↑  The Studio Girl

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen mangler oppslag i Wikidata*
**Simon Spierer** (født 1926 i Trieste, død 4. oktober 2005 i Genève) var en sveitsisk kunstsamler og mesen.

Liv
---

Spierer nedstammet fra en jødisk familie og emigrerte 1943 fra de italienske fascistene til Sveits, hvor han var virksom som tobakks- og kunsthandler. Simon Spierer eiet en enestående kunstsamling, som han begynte å samle i 1980.

Spierers kunstsamling «Wald der Skulpturen» med 39 verker omfatter tidlig moderne til samtidskunst av flere av det 20. århundres mest kjent kunstnere. Verkene inkluderer *«Daphné»* av Julio González (1937), *«Vogel im Raum»* av Constantin Brancusi (1941), idoler av Jean Arps (1950) og *«Petit buste de Diego sur colonne»* av sveitseren Alberto Giacometti (1952). Det finnes også arbeider av Constantin Brancusi, Alberto Giacometti, Jean Arp, Max Ernst, Henry Moore, Lucio Fontana, Louise Bourgeois, Barbara Hepworth, Germaine Richier, Max Bill, Julio González, Isamu Noguchi, Daniel Spoerri og Tony Cragg. 

Simon Spierer skjenket i 2004 sin samling, som er taksert til ca. 15 millioner euro (godt over 100 millioner kroner) til Hessisches Landesmuseum Darmstadt.

Referanser
----------

1. ↑   NUKAT, NUKAT autoritetspost n2014139937[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   RKDartists, RKD kunstner-ID 426811, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   rkd.nl, besøkt 22. august 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Ina Busch, Simon Spierer: *«Ein Wald der Skulpturen. Sammlung Simon Spierer»* (Katalog zur Ausstellung im Hessischen Landesmuseum Darmstadt, 2004), Hatje Cantz Verlag 2005, ISBN 3-7757-1609-2

Eksterne lenker
---------------

* "Genfer Kunstsammler Simon Spierer schenkt Hessischem Landesmuseum Darmstadt weltweit einzigartige Skulpturensammlung" (Pressemitteilung Land Hessen 17.02.2004)
* "Ein Wald der Skulpturen" auf der Seite des hlmd
* Schenkung des Waldes der Skulpturen
* (dto.)
* (mit Übersicht der wichtigsten Werke)
* Nachruf[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
**Thorleif Østereng** (født 28. mars 1912 i Oslo, død 10. november 1998) var en norsk jazzmusiker (trompet), journalist, programleder og orkesterleder.

Tross en deformert høyrehånd fra en ulykke i 1923,
ble han en av de første jazz-utøverne i landet, da han med blant annet Leif Bolin etablerte Columbia Brothers (1929) og fikk spilleoppdrag ved Scala. Østereng medvirket i Svein Øvergaard's orkester (1932), spilte i Røde Mølle-bandet Melody Boys, og diverse orkestre ledet av Kristian Hauger, Willie Vieth, Øivind Bergh, Karl Engstrøm, Jens Book-Jenssen, Guttorm Frølich og Will Arild, samt Kringkastingsorkestret (1946–). Han etablerte **Thorleif Østerengs Radioensemble** med blant annet Bjarne Nerem (1950–), ble ansatt i NRK som programsekretær (1952), og startet programmet Jazzklubben (1959–). På denne tiden oversatte han Louis Armstrong's selvbiografi *Mitt liv i New Orleans* (1955). 

På basis av Kjell Karlsen's storband, etablerte han så Radiostorbandet (1964) og virket som leder av dette en tid. Bandet ble først kalt **Thorleif Østereng Storband**, senere (under ledelse av Helge Hurum) **Østereng/Hurums storband** (1970–79), deretter Radiostorbandet. Han mottok Molderosen (1967), blant annet for sin engasjerte dekning av Moldejazz der han var fast årlig deltaker (1961–).

Referanser
----------

1. 1 2   nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Sigarett Stomp – Jazz i Norge 1940–1950, side(r) 282[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Bjørn Stendahl; Johs. Bergh (1991) (på nb), *Sigarett Stomp – Jazz i Norge 1940-1950*, ss. 348, Wikidata Q116749804
4. ↑  biografi Arkivert 14. mai 2012 hos Wayback Machine. fra Norsk Musikkinformasjon

Eksterne lenker
---------------

* (en) Thorleif Østereng på MusicBrainz Rediger på Wikidata

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** MusicBrainz
 |
***1945*** er en indisk film fra 2022 regissert av Sathyasiva.

Handling
--------

I løpet av 1945 hører det britiske politiet som er stasjonert i Burma nyheten om en antatt fly-ulykke hvor Subhas Chandra Bose antagelig skal ha dødd, så britene planlegger å styrte Indian National Army (INA) som ble grunnlagt av Netaji. INA planlegger også å starte et opprør i 1945. Imidlertid oppstår det interne problemer blant INA-medlemmene etter Netajis død, om hvorvidt han angivelig døde eller ikke. Adhi er et aktivt medlem av INA, og mener at Netaji fremdeles lever. I 1942 var Adhi en spirende advokat som hadde kommet til Burma fra India, for å arbeide under Subbayya - en ledende advokat på den tiden. Det avsløres at Adhi også hadde til hensikt å gifte seg med Anandhi, datteren til Subbayya, og de blir forelsket når de møter hverandre. Når Adhi får høre om hvordan indere blir behandlet av britene, velger han å bli medlem av INA.

Inspirert av arbeidet deres slutter han seg til alliansen deres, tar til våpen og dreper en rekke korrupte britiske offiserer. Men Subbayya får vite om dette, og avviser Adhi. Men Adhi og Anandhi elsker imidlertid hverandre fremdeles, og Subbayya aksepterer under tvil bryllupet deres. I mellomtiden oppstår det en protest mellom indere i Burma og britene som er utstasjonert der. Flere mennesker ble myrdet der, inkludert Adhis venn. Dette gjør Adhi rasende, som med hjelp fra INA og myrder den britiske guvernøren i et kupp. Som gjengjeld dreper de britiske soldatene mange INA-medlemmer. Subbayya får imidlertid høre om hva Adhi har vært med på, og flykter raskt sammen med sin kone og datter om bord på et skip. Men Anandhi mener at Adhi burde fortsette oppdraget hans.

Skuespillere
------------

* Rana Daggubati som Adhi
* Regina Cassandra som Anandhi
* Sathyaraj som Ramalingaiah
* Nassar som Subbayya
* Kaali Venkat / Saptagiri som Krishna
* Rekha Suresh
* Leesha Eclairs som Poorvi

Referanser
----------

1. ↑  «1945 (2022)» **(engelsk)**. Besøkt 11. august 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *1945* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Dråpen i Havet** er en norsk hjelpeorganisasjon som ble til høsten 2015. Grunnlegger Trude Jacobsen reiste da til den greske øya Lesvos for å få et inntrykk av hvordan det greske øysamfunnet tok i mot de mange tusen menneskene på flukt som på den tiden ankom øya. Et totalt fravær av hjelpeorganisasjoner på stedet førte til at organisasjonen ble opprettet på rekordtid. Kun tre dager etter at Trude selv hadde returnert, ble det sendt et team med 16 hjelpearbeidere av gårde fra Norge.

Formål
------

Dråpen i Havet har som formål å bistå mennesker på flukt som ankommer Europa, og da spesielt små barn og deres mødre. Dette gjøres ved å koordinere hjelpearbeid både inne i flyktningleirer og i egne senter nær der mennesker på flukt bor.

Aktiviteter
-----------

Siden oppstarten har organisasjonen bidratt med støtte i Hellas, Bosnia Herzegovina, Libanon, Polen, Tyrkia, Nord-Makedonia, Frankrike og Norge. 
Ca 9000 frivillige fra mer enn 40 land, har bidratt som hjelpearbeidere med Dråpen i Havet. Særlig i Hellas har organisasjonens bidrag vært betydelig, først som en viktig aktør langs kysten av flere av øyene der mennesker på flukt kom inn, deriblant Lesvos, Chios og Samos. 
Etterhvert som det oppsto flyktningleirer i Hellas, særlig etter at EU inngikk avtale med Tyrkia, ble Dråpen i Havets arbeid mer og mer knyttet til disse. Hovedvekten av arbeidet nå inne i flyktningleirene Kara Tepe på Lesvos, samt i Nea Kavala og Alexandria i Nord-Hellas. 

Dråpen i Havet knytter sine aktiviteter til fire programområder; Humanitær hjelp, Uformell utdanning, Integreringsprosjekter og Kapasitetsbygging.

Priser
------

* Annette Thommessens Minnepris for 2020/2021 fra NOAS
* 2015 - Norske Helter - Årets Initiativ
* 2015 - Volunteers Award - University of Aegean and UNHCR

Kilde
-----

Innsamlingskontrollen

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (no) Offisiell blogg Rediger på Wikidata
* (no) Dråpen i Havet på Twitter Rediger på Wikidata

* (no) Dråpen i Havet på Facebook Rediger på Wikidata

* (no) Dråpen i Havet på Instagram Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
Kanslerbygningen sett fra Riksdagsbygningen
**Kanslerbygningen i Berlin** (tysk: *Kanzleramt* eller *Bundeskanzleramt*) er bygningen til forvaltningsorganet Forbundskanslerens kontor. Bygningen befinner seg i Tiergarten i bydelen Mitte. Den er en del av Band des Bundes, en rekke av bygninger for politiske formål, beliggende mellom Spree og Riksdagsbygningen. 

Kanslerbygningen er tegnet av arkitektene Axel Schultes og Charlotte Frank etter initiativ fra Helmut Kohl og ble tatt i bruk i 2001. Bygningen har areal på 12 000 m² og er dermed ett av verdens største kontorer for en regjeringssjef. Ved siden av kansleren og den øvrige politiske ledelse arbeider det omkring 500 mennesker ved kontoret.

Den tidligere kanslerbygningen ligger Bonn og brukes i dag av Bundesministerium für wirtschaftliche Zusammenarbeit und Entwicklung.

Referanser
----------

1. ↑   archINFORM, archINFORM project ID 544, besøkt 31. juli 2018[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bundeskanzleramt (Berlin) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Bundeskanzleramt (Berlin) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Kanslerens hjemmeside

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Orsa kirke** (svensk: *Orsa kyrka*) ligger i sentrale Orsa, Sverige.

Historikk
---------

Den første steinkirken ble bygget på 1200-tallet og kanskje erstattet den en gammel stavkirke. Rundt 1300 ble kirken utbygget i østlig retning og kanskje kom sakristiet da. I midten av 1300-tallet ble kirken breddet til sin nåværende bredde. I sluttet av 1400-tallet ble den utbygget til sin nåværende størrelse, unntatt koret. I 1607 planla man å bygge kampanilen ved den vestre delen av kirken, og den ble klar i 1639, men ble revet og en ny kampanile, bygget i 1853 etter tegninger av arkitekt Ludvig Hawerman, erstattet den. De nåværende korene kom da kirken ble ombygget 1752–55. I 1979 ble kirken restaurert; taket ble ombygget og et museum ble bygget i et av tårnrommene. Den fremre delen av golvet ble erstattet av nytt kalksteingolv og resten av golvet er av sandstein fra Orsa. Ved restaureringen ble rester av gammelt stein- og mursteingolv funnet.

Referanser
----------

1. 1 2   Wiki Loves Monuments' database, tools.wmflabs.org, utgitt 6. mai 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Den svenske kirkens nettside
*
***Paragaurotes*** er en slekt av biller som tilhører gruppen blomsterbukker i familien trebukker (Cerambycidae). Larvene lever under barken på døde trær.

Utseende
--------

Middelsstore, noe brede, halvblanke, mørke trebukker med mer eller mindre utpreget, grønnlig eller purpuraktig metallglans. Hodet og pronotum er mye smalere enn dekkvingene, som har markerte, utstående "skuldre". Antennene er tynne, noe kortere enn kroppen. Pronotum er avrundet sekskantet, tydelig lengre enn bredt, med en kraftig tann bak midten av hver sidekant. Dekkvingene er jevnbrede med markerte "skuldre", tett og kraftig punkterte. Beina er middels lange og slanke.

Levevis
-------

De fleste av artene har larver som utvikler seg under barken på nylig døde trær. Fordi utviklingstiden gjerne er forholdsvis kort kan de også gjøre seg nytte av nyfelt tømmer. De voksne billene er livlige dyr som løper raskt og gjerne flyr i solskinn om våren. De besøker av og til blomster. Når billene blir forstyrret, strekker de forkroppen skrått oppover, de kan da virke nesten aggressive, men er helt harmløse for mennesker.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i det østlige Sibir, det nordlige Kina, Korea og Japan.

Systematisk inndeling
---------------------

Slekten blir ofte plassert som en underslekt av *Gaurotes*.

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
				+ Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
					- Underfamilien blomsterbukker, Lepturinae Latreille, 1802 – 120 arter i Europa
						* Stammen Rhagiini Kirby, 1837
							+ Slekten ***Paragaurotes*** Plavilstshikov, 1921
								- *Paragaurotes doris* (Bates, 1884)
								- *Paragaurotes fairmairei* (Aurivillius, 1912)
								- *Paragaurotes ussuriensis* (Blessig, 1873)

Kilder
------

* Danilevsky, M.L. 2006. Systematic List of Longicorn Beetles (Coleoptera, Cerambycoidea) of Europe.

Eksterne lenker
---------------

* *Gaurotes (Paragaurotes)* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* (en) Paragaurotes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Katalog med utbredelsesdata, palearktiske arter Arkivert 3. desember 2018 hos Wayback Machine.