recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Herbert Quandt** (født 22. juni 1910 i Pritzwalk i Brandenburg, død 2. juni 1982 i Kiel) var en tysk forretningsmann.

Herbert Quandt var sønn av Günther Quandt og Antoine Ewald. Han er bror til Harald Quandt. Han er mest kjent som skaperen av dagens BMW. Quandt tok over kontrollen av BMW og forvandlet BMW fra et gjeldstynget foretak til å bli et av verdens mest solide bilprodusenter. Familien Quandt har fremdeles store eierinteresser i BMW. Etter Herbert Quandts død i 1982 arvet enken Johanna Quandt sammen med barna Susanne Klatten og Stefan Quandt eierandelene i BMW.

Han meldte seg inn i NSDAP i 1940. I 2007 ble det kjent at familien under andre verdenskrig hadde benyttet seg av slavearbeid for å drive dens fabrikker. Hadde dette blitt oppdaget under rettergangene etter krigen så hadde både han og hans far blitt tiltalt for forbrytelser mot menneskeheten.

Herbert Quandt var gift tre ganger og hadde sju barn. Silvia som Quandt fikk i sitt første ekteskap arvet ingen eierandeler i BMW, noe barna fra det andre og tredje ekteskapet gjorde.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000007619, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Johanna Quandt, the billionaire widow behind BMW, dies aged 89, fortune.com[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  «The Silence of the Quandts: The history of a wealthy German family». *World Socialist Web Site* **(engelsk)**. Besøkt 16. april 2021.

´•´
**BMW:** Hovedartikkel · Portal · Kategori
Portal: BMW


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC **·** Munzinger (iba)
 |
Redaksjonsbygningen i Friedrichshain, Berlin.  Foto: Angela M. Arnold 
***Neues Deutschland*** (**ND**) er en tysk dagsavis i Berlin med sosialistisk formål. Avisen var tidligere partiorganet for Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, det statsbærende kommunistpartiet i DDR.

Avisen ble etablert i 1946 og var et av kommunistpartiets viktigste redskaper for «agitasjon og propaganda». Konsentrasjonen av stoff knyttet til parti- og statsledelse var stor, og utgaven av 16. mars 1987 inneholdt hele 41 fotografier av Erich Honecker, den daværende generalsekretæren i kommunistpartiet.

Fra desember 1989 til 2007 tilhørte avisen SEDs etterfølger PDS. 50 prosent av avisen tilhører nå *Föderativen Verlags-, Consulting- und Handelsgesellschaft mbH – FEVAC* som ligger under PDS etterfølger Die Linke, og resten eies av *Communio Beteiligungsgenossenschaft eG*.

Før Tysklands gjenforening lå opplaget på rundt en million eksemplarer. Etter gjenforeningen falt opplaget raskt, men avisen eksisterer fremdeles. I 2007 lå opplaget på 42 814 eksemplarer, og var i 2016 sunket til ca. 27 000.

Avisen har lokaler i Berlin og er samlokalisert med organisasjonen «Gesellschaft zur Rechtlichen und Humanitären Unterstützung», som består av tidligere DDR-funksjonærer, NVA-offiserer og Stasi-ansatte. Det produseres to utgaver, en landsutgave og en utgave for Berlin og Brandenburg.

Referanser
----------

1. ↑  , Felix Langhammer, Axel Gebauer; WARENFORM. «Über uns (neues-deutschland.de)». *www.neues-deutschland.de* **(tysk)**. Besøkt 2. mars 2017.
2. ↑  Gemäß Jahresabschluss der FEVAC zum 31. Dezember 2006, gezeichnet am 11. Dezember 2007
3. ↑  Rechenschaftsbericht der Partei DIE LINKE für das Kalenderjahr 2007 Arkivert 3. februar 2010 hos Wayback Machine.
4. ↑  «Titelanzeige | Informationsgemeinschaft zur Feststellung der Verbreitung von Werbeträgern e.V.». *www.ivw.eu* **(tysk)**. Arkivert fra originalen 3. mars 2017. Besøkt 2. mars 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Neues Deutschland – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Tyskland


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** ISSN
 |
***Vanya and Sonia and Masha and Spike*** er en komedie av Christopher Durang. Skuespillet handler om tre enslige middelaldrende søsken. To av dem bor sammen, og handlingen utspiller seg mens de får besøk av den tredje i søskenflokken; filmstjernen Masha. Besøket fører til krangel og diskusjon innad i familien, og Masha truer med å selge huset søsknene bor i. Komedien låner flere elementer fra verkene til Anton Tsjekhov, for eksempel navnene til rollefigurene.

Stykket hadde première 7. september 2012 i McCarter Theatre i Princeton, New Jersey, og ble en Off-Broadway-produksjon kort tid senere. I 2013 ble skuespillet overført til Broadway. Det opprinnelige ensemblet besto av David Hyde Pierce, Kristine Nielsen, Sigourney Weaver og Billy Magnussen. Stykket har siden blitt satt opp i California, Indiana, Minnesota, Arizona, Washington, Massachusetts og Wyoming. Stykket ble godt mottatt av kritikere, og i 2013 vant stykket Tony-prisen for beste skuespill. I 2014 ble det satt opp en ny versjon med et nytt ensemble.

Handling
--------

Middelaldrende søsken Vanya og Sonia bor fremdeles i familie-hjemmet i Bucks County, Pennsylvania. Etter å ha tilbrakt store deler av deres voksne liv med å ta seg av foreldrene deres som nå er døde, har ingen av dem fast jobb. Men de mottar penger av søsteren Masha, en film-stjerne, som eier huset og betaler alle regningene deres. Vanya (som er homofil) og Sonia (som for alltid minner alle på at hun ble adoptert) tilbringer dagene deres med å reflektere over deres tapte muligheter, og diskuterer om lunden med ni kirsebær-trær på deres eiendom er nok til å utgjøre en frukthage. 

Livet deres blir forstyrret når Masha vender hjem, og bringer med seg en strøm av drama, og en mye yngre kjæreste som heter Spike. Mashas femte ekteskap er nylig avsluttet, og karrieren hennes begynner å stoppe opp. Spikes karriere har aldri startet, og hans største mulighet til berømmelse var å nesten få en rolle i en oppfølger til Entourage. Naboens pene niese, Nina, en ung og aspirerende skuespillerinne som gjør Masha misunnelig.

Referanser
----------

1. ↑  Pogrebin, Robin (29. juni 2012). «A Theatrical Reunion for Sigourney Weaver and Christopher Durang». *The New York Times*. Besøkt 22. februar 2015.
2. ↑  Brantley, Ben (12. november 2012). «Insecure Namesakes With a Gloomy Worldview: 'Vanya and Sonia and Masha and Spike' at Lincoln Center». *The New York Times*. Besøkt 22. februar 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Vanya and Sonia and Masha and Spike* på Internet Broadway Database
**Øvre Kalfarlien 42** i Kalfaret i Bergen er en villa oppført i en steil fjellside for professor Haakon Shetelig i perioden 1915-17. Arkitekten bak designet er Egill Reimers, som gjennom valg av elementer som vinduer og materialisering ga villaen et renessansepreg. *Bergen byleksikon* beskriver stilen som «med bakgrunn i den engelske romantiske arkitektur, men med trekk som peker frem mot funksjonalismen», mens den i boken *Hus i Bergen: særpreg i arkitekturen* beskrives som et pionerarbeid innenfor Bergensskolen. 

Materialene er naturstein og tre, der den nederste delen av kjellermuren er i upusset naturstein. Første etasje er bygget i hvitpusset sten, mens øverste etasje er formet som en ark, kledd med stående trepanel. Arken og verandaen i første etasje var opprinnelig rødmalt. Vinduene refererer til bergensarkitektur fra 1700-tallet.

Tidligere hadde villaen adresse Kalvedalsvei 8d.

Referanser
----------

1. ↑  *Bergen byleksikon*: «Øvre Kalfarlien» (Besøkt 1. august 2014)
2. ↑  Indahl (2005), s. 127

Kilder
------

* Indahl, Trond; «Den hjemlige tone, Bergensarkitekturen 1905-40» i *Hus i Bergen – Særpreg i Arkitekturen*, Vigmostad Bjørke forlag (2005) ISBN 82-419-0367-7.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon
 |
**Aït Benhaddou** (arabisk: **آيت بن حدّو**) er en befestet by, eller ksar, langs den gamle karavaneruten mellom Sahara og Marrakech i Marokko, som er et ledd i de transsahariske handelsrutene. Byen ligger i Ouarzazate-provinsen, og er kjent for sine vakre kasbaher.

Kasbahene, som er bygget av tegl eller leire, skades regelmessig i regntiden, og de fleste av byens innbyggere bor nå i moderne hus på den andre siden av elven. Noen familier bor imidlertid fremdeles innenfor ksar.

Ait-Ben-Haddou
På grunn av de godt bevarte bygningene og bystrukturen har Aït Benhaddou vært et verdensarvsted siden 1987

Byen er svært populær som filmlocation, og flere kjente filmer har blitt helt eller delvis innspilt her, blant andre:

* *Lawrence of Arabia* (1962)
* *Nilens juvel* (1985)
* *Jesus* (1979)
* *The Living Daylights* (1987)
* *Jesu siste fristelse* (1988)
* *The Sheltering Sky* (1990)
* *Kundun* (1997)
* *Mumien* (1999)
* *Gladiator* (2000)
* *Alexander* (2004)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aït Benhaddou – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Aït Benhaddou – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* theculturedtraveler.com
* Interactive 360° panorama of Ait Benhaddou (Java, 0,9 MB)

---

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Colombias kvinnelandslag i fotball** representerer Colombia i internasjonal fotball. Ettersom Colombia ikke har lykkes å kvalifisere seg til VM eller De panamerikanske leker, er deres innsats som oftest begrenset til deltakelse i Sudamericano Femenino. Ettersom dette bare arrangeres hvert fjerde år, hender det ofte at Colombia forsvinner fra FIFA-rankingen. Per desember 2008 er Colombia ikke med på rankingen, men poengsummen ville ha gitt dem en 41.-plass, og en fjerdeplass i CONMEBOL bak Brasil, Argentina og Peru (sistnevnte er også utenfor FIFA-rankingen per desember 2008).

Colombia har bare deltatt i de tre siste mesterskapene. i Sudamericano Femenino 1998 kom Colombia på tredjeplass i sin gruppe, bak Brasil og Peru. I det neste mesterskapet kom Colombia videre til sluttspillgruppen på fire lag, og denne gangen slo Colombia Peru, og kom dermed på tredjeplass. Sudamericano Femenino 2006 kom imidlertid Colombia på en skuffende fjerdeplass i sin gruppe, bak Argentina, Ecuador og Uruguay.

Eksterne lenker
---------------

* Colombias Fotballforbunds hjemmeside (spansk)

| * v
* d
* r
Nasjonale fotballandslag for kvinner i Sør-Amerika (CONMEBOL) |
| --- |
|  | Argentina **·** Bolivia **·** Brasil **·** Chile **·** Colombia **·** Ecuador **·** Paraguay **·** Peru **·** Uruguay **·** Venezuela |  |
For å forklare dagens situasjon i Colombia, må vi gå helt tilbake til koloniseringen. I 1499 kom den første europeer, Alonso de Ojeda (kaptein i Christofer Columbus' flåte) til Colombia, og med dette startet 300 år med spansk styre. På 1600- og 1700-tallet var Latin-Amerika hovedsakelig spanske kolonier. Den spanske dominansen i Latin-Amerika tok slutt da Símon Bolívar startet en frigjøringskamp i første halvdel av 1800-tallet. Han frigjorde Colombia, Venezuela, Panama, Ecuador og Peru fra spansk kontroll, og gav dødsstøtet til det spanske overherredømmet på kontinentet. En annen sentral skikkelse i denne frigjøringskampen var den argentinske generalen José de San Martín, som satte den siste spikeren i den spanske koloniale kisten. 

Bolívar er helt sentral for å forstå latinamerikansk historie, og han la også grunnlaget for en egen ideologi hvor latinamerikansk enhet stod sentralt, en ideologi som fremdeles står svært sterkt på kontinentet. 

Bolívar hadde en drøm om å forene alle de latinamerikanske landene til et stort økonomisk uavhengig land. Det ble holdt et møte mellom latinamerikanske ledere for å ta stilling til Bolívars forslag, men forslaget ble nedstemt med en stemmes majoritet. 

Det spanske tilbaketoget i Latin-Amerika gjorde rom for en ny engelsk dominans, og etter hvert særlig en dominans fra De forente stater på kontinentet, så kolonitiden var i realiteten ikke over, den bare skiftet form.

Perioden fra 1948 til 1957 er i dag kjent som La Violencia, hvor over 200 000 mennesker ble drept i kamper. 

| * v
* d
* r
Amerikas historie |
| --- |
| Selvstendige stater | Antigua og Barbuda **·** Argentina **·** Bahamas **·** Barbados **·** Belize **·** Bolivia **·** Brasil **·** Canada **·** Chile **·** Colombia **·** Costa Rica **·** Cuba **·** Dominica **·** Den dominikanske republikk **·** Ecuador **·** El Salvador **·** Grenada **·** Guatemala **·** Guyana **·** Haiti **·** Honduras **·** Jamaica **·** Mexico **·** Nicaragua **·** Panama **·** Paraguay **·** Peru **·** Saint Kitts og Nevis **·** Saint Lucia **·** Saint Vincent og Grenadinene **·** Surinam **·** Trinidad og Tobago **·** Uruguay **·** USA **·** Venezuela |
| Avhengige områder | Aruba **·** Anguilla **·** Bermuda **·** Caymanøyene **·** De amerikanske jomfruøyene **·** De britiske jomfruøyene **·** De nederlandske Antillene **·** Falklandsøyene **·** Guadeloupe **·** Grønland **·** Fransk Guyana **·** Martinique **·** Montserrat **·** Puerto Rico **·** Saint-Pierre og Miquelon **·** Turks- og Caicosøyene |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** LCCN **·** BNE
 |
**Halsnøya** er den største av Fisterøyene i Finnøy, tidligere Fister kommune, i Ryfylke i Rogaland.
Halsnøya har om lag 50 husstander og her bor de fleste av de ca. 170 fastboende på Fisterøyene. Næringsveiene er fruktdyrking, fiskeoppdrett og skjelloppdrett. I Skartveitsvågen ligger en familiedrevet butikk. Her finnes fasiliteter for båtturister. Det er blant annet tilbud med café med skjenkebevilling, trimrom, vaskemaskiner og tørketrommeler samt toalett/dusj i forbindelse med båthavnen. Øya har gode båtforbindelser, både med bilferje og hurtigbåt, til andre øyer i kommunen, til Jelsa, Sauda, Nedstrand og Stavanger.

Naturforhold
------------

Som flere andre øyer med navnet Halsnøy er øya delt i to hoveddeler bundet sammen med en smal «hals». Øya er kupert med en del skog, der det finnes blant annet rådyr og mår. Fuglelivet er rikt. Ellers er mye av marka dyrket, eller kulturbeite.

Referanser
----------

1. ↑  Halsnøya på Norgeskart.no fra Statens kartverk

Halsnøy sør for Ombo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Øksaktige *grzywna* (varepenger) fra 800- til midten av 900-tallet e.Kr. funnet i Kostkowice i Polen
En *okpoho* eller *manilla*, tradisjonelle varepenger i Vest-Afrika frem til 1940-tallet.
**Varepenger** er penger hvis verdi kommer av den vare den blir laget av. Varepenger består av gjenstander som har verdi i seg selv, i tillegg til en verdi som penger.

Varepenger (og varer) er den eldste formen for betalingsmiddel og mål av verdi. Eksempler på varer som har blitt brukt som byttemiddel er blant annet edelmetaller som gull og sølv, samt kopper, som var blant de best egnede varer da de hadde en stabil verdi, og var holdbare og delelige. I tillegg til edelmetaller har salt, pepperkorn, te, store steiner (som Rai), dekorerte belter, konkylier, alkohol, sigaretter, cannabis, godteri, kakaobønner, kauri og bygg hatt funksjon som varepenger oppigjennom historien.

Referanser
----------

1. ↑  O'Sullivan, Arthur (2003). *Economics: Principles in action*. Upper Saddle River, New Jersey 07458: Prentice Hall. s. 246. ISBN 0-13-063085-3. Arkivert fra originalen 20. desember 2016. Besøkt 26. februar 2021.
2. 1 2  Paulsen, Erik O. & Skaare, Kolbjørn. (2015, 7. mai). Mynt. I Store norske leksikon. Hentet 7. mai 2016 fra .

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
**Universitetet i Indonesia**  (indonesisk: *Universitas Indonesia*, **UI**) er et statlig universitet i Indonesia med campus i Depok og Jakarta i provinsen Jawa Barat i det vestlige Indonesia. Det er et nasjonalt breddeuniversitet med alle de klassiske og sentrale fagtilbudene representert.

Det har sin bakgrunn i det eldste videregående lærestedet i landet, og ble opprettet i 1851 som *School for Javanese Doctor*. Fra 1875 ble medisinstudiet sjuårig. I 1924 startet *Rechts Hogeschool* som etterhvert utviklet seg til et juridisk fakultet. nederlenderne opprettet et midlertidig universitet *(Nood Universiteit)* i 1946, og året etter fikk det navn *Universiteit van Indonesie*. 

I 1950 ble universitetet uavhengig under dagens navn, med fakulteter i ulike indonesiske byer – som siden ble skilt ut som egne universiteter. Fakultetene lå i Jakarta (medisin, jus, litteratur), Bogor (agronomi, veterinærmedisin), Bandung (ingeniørfag, matematikk, naturvitenskap), Surabaya (medisin, odontologi), og Makassar (økonomi). 

*UI* er landets beste lærested og avanserte fra 395.- til 287.-plass globalt på *Times'* liste over verdens beste universiteter, en av de beste plasseringer for universiteter i Sørøst-Asia. I mellomtiden økte også finansieringen betydelig. Særlig har den medisinske vært ledende i nesten 100 år innen tropesykdommer og regional medisin. 

Ved universitetet var det 34 921 studenter og 3 600 vitenskapelig ansatte i 2007. Studiene gis opp til doktorgradsnivå. IT-dekningen på campus er meget høy.

Nobelprisvinneren Christian Eijkman (1929) underviste og forsket ved Indonesia-universitetet.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  Times Arkivert 21. november 2008 hos Wayback Machine. – THES QS Top Universities, 201-300.

Eksterne lenker
---------------

* (id) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) University of Indonesia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
***Neue Rundschau*** (tysk «nytt rundskue») er et litteraturtidsskrift som utkommer hos forlaget S. Fischer Verlag i Tyskland. Tidsskriftet har bestått i over 100 år og er dermed ett av Europas eldste kulturtidsskrifter.

Tidsskriftet ble grunnlagt som et ukentlig tidsskrift av teaterkritikeren Otto Brahm og forleggeren Samuel Fischer i 1890 som *Freie Bühne für modernes Leben* («Fri scene for moderne liv»). Hensikten var fremfor alt å skaffe nye kunstretninger som naturalismen et talerør. I 1892 ble navnet endret til *Freie Bühne für den Entwickelungskampf der Zeit* («Fri scene for tidens utviklingskamp»), innholdet ble mer populært, og tidsskriftet begynte å utkomme månedlig. Otto Julius Bierbaum overtok redaksjonen i 1893 og endret navnet til *Neue Rundschau*. Han oppga stilligen etter fire måneder på grunn av uenigheter med forleggeren Samuel Fischer.

I det tyske keiserrikets siste år og under Weimarrepublikken var *Neue Rundschau* blant landets viktigste tidsskrift for moderne litteratur og essayistikk. Tilknytningen til Fischers forlag ga seg utslag i at forlaget her presenterte de nyeste utgivelsene av forlagets forfattere og lot dem bli anmeldt av kolleger. Blant andre Alfred Kerr og Robert Musil virket som kritikere.

Tidsskriftet ble forbudt i 1944, men ble nystiftet i Stockholm av Gottfried Bermann-Fischer året etter og fortsetter å utkomme.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** ISSN **·** ISSN
 |
**Trådløs overføring av energi** eller **trådløs strøm** er overføring av elektrisitet fra en strømkilde til en elektrisk krets uten fysiske ledninger. Selve energioverføringen foregår ved hjelp av spoler og kontrollelektronikk. Trådløs overføring er nyttig i tilfeller der bruk av ledninger eller tradisjonelle kontakter er upraktisk, farlig, eller umulig. Teknologien kan benyttes til å lage kontakter uten eksponert metall, noe som kan redusere faren for slitasje, korrosjon, støt og kortslutning. Selv om Nikola Tesla demonstrerte trådløs overføring av strøm allerede i 1893 har det tatt lang tid før teknologien ble kommersielt tilgjengelig. 

Flere norske bedrifter har utviklet produkter basert på trådløs overføring av strøm

Trådløs strømoverføring skiller seg fra trådløs telekommunikasjon, som for eksempel radio. For denne teknologien er det kritisk at signalet er kraftig nok for å kunne skilles fra annen støy. Forskjellen er at trådløs strøm trenger mest mulig effektivitet. For at den største andelen av energien som blir sendt ut ankommer mottakeren.

Den vanligste formen for trådløs strømoverføring gjøres ved hjelp av direkte induksjon etterfulgt av resonant magnetisk induksjon. Andre metoder er under vurdering som elektromagnetisk stråling i form av mikrobølger eller lasere.

Referanser
----------

1. ↑  «PT12 Camera Station».
2. ↑  «Ex approved Torch and Charger».
3. ↑  «3 Stab». Arkivert fra originalen 10. oktober 2012.  «Arkivert kopi». Archived from the original on 10. oktober 2012. Besøkt 13. mars 2011. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
4. ↑  Wireless power system shown off

Eksterne lenker
---------------

* Wireless Power & Communication, norsk utvikler av teknologi for trådløs overføring av strøm Arkivert 24. juli 2011 hos Wayback Machine.
* Verdens første trådløse skjerm Publisert 01.03.11 Besøkt 06.03.11
* Sony wireless power system runs TV from 80cm away Publisert 05.10.09 Besøkt 06.03.11

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Rose Murphy** (født 7. mai eller 28. april 1913 i Xenia, Ohio, USA, død 16. november 1989 i New York City, USA) var en amerikansk pianist og vokalist som er mest kjent for sangen *Busy Line*. Hun var 78 år gammel da hun døde og selv om hun var gift 4 ganger fikk hun aldri noen barn og etterlot seg derfor ingen direkte etterkommere. 

Hun begynte sin musikalske karriere på slutten av 1930-tallet og oppnådde sterk popularitet både i USA og Storbritannia på slutten av 1940-tallet. Selv om hun er blitt en svært talentfull pianist er hun best kjent for hennes høye sangstil som inneholder flere lydeffekter. Fra 1950-tallet til 1980-tallet fortsatte Rose å spille på mange av det som er kjent som de beste og mest kjente klubbene i New York.

Referanser
----------

1. 1 2   Discogs, Discogs artist-ID 322332, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Rose Murphy på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Rose Murphy hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Rose Murphy på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Rose Murphy på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Rose Murphy på AllMusic Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
Enkel Öhlin-bakdemper på en motorsykkel
**Öhlins Racing AB** er et svensk firma som utvikler og fabrikkerer avanserte fjæringssystemer for bil-, motorsykkel- og motorsportindustrien. Öhlins leverer produkter og tjenester til ettermarkedet, OEM-partnere og til racingteam. Ca. 97 % av all produksjon selges på eksport og Öhlins har distribusjon i mer enn 50 land verden over.

Firmaet ble grunnlagt av Kenth Öhlin i 1976. I 1986 ble Yamaha Motor Company deleier i Öhlins Racing AB. Öhlins fortsatte å fungere som et selvstendig selskap i konsernet. I 2007 kjøpte Kenth Öhlin selv tilbake 95 % av virksomheten fra Yamaha.

Hovedkontoret ligger i Upplands Väsby i Sverige. Öhlins Racing har også virksomhet på andre plasser:

* Öhlins Auto Norden, Karlstad
* Öhlins Jönköping- CES Technologies, Jönköping
* Öhlins Asia Co, Thailand
* Öhlins Distribution & Technical Centre, Germany
* Öhlins USA, USA

Virksomhetene i Upplands Väsby og Jönköping er ISO 9001- og ISO/TS16949-sertifiserte.

Referanser
----------

1. ↑   Research Organization Registry Data (ROR release v1.19)[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  «This is Öhlins - Öhlins Racing». Besøkt 23. september 2015.
3. ↑  «History - Öhlins Racing». Besøkt 23. september 2015.
4. ↑  «Environment & Quality - Öhlins Racing». Besøkt 23. september 2015.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Öhlins – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Røatunnelen** er et veiprosjekt i Oslopakke 3. Tunnelen planlegges bygget rundt Røa i Oslo vest. 

Røatunnelen var en del av både Oslopakke 1 og Oslopakke 2, men ble ikke gjennomført i de tidligere bypakkene, og ble videreført til Oslopakke 3. Konseptvalgutredning for Røatunnelen var ferdig i januar 2016[1], og Kvalitetssikringsrapport 1 (KS1) er gjennomført. Hensikten med prosjektet er ifølge utredningen å redusere gjennomgangstrafikk gjennom Røa og bidrar til ønsket byutvikling i Røa sentrum. Myke trafikanter skal prioriteres gjennom gode byrom og redusert ulykkesrisiko. 

Prosjektet ligger inne med 10 mill. kroner i planleggingsmidler per år i perioden 2020-23. Den lokale debatten om prosjektet har i stor grad handlet om lengden på tunnelen[2]. Med bakgrunn i KS1 utarbeidet Bymiljøetaten en tilleggsutredning. Etaten skal utarbeide teknisk forprosjekt for to tunnelalternativer i retning øst-vest: K3-1: Kort tunnel øst-vest (450 m) og K3-3: Lang tunnel øst-vest (980 m) som grunnlag for valg av løsning.

Finansiering
------------

Finansiering av prosjektet kan bli krevende, da byggeperioden sannsynligvis vil komme samtidig med bygging av Fornebubanen og kanskje også bygging av nye sentrumstunnel for T-banen. I 2015 ble kort tunnel estimert til 650 millioner kroner og lang tunnel til 710 millioner kroner[3].

Referanser
----------

1. ↑   Konseptvalgutredning 2016
2. ↑   Akersposten
3. ↑   Akersposten
Sjako, militær «bøttehatt», brukt av den franske kongelige garde omkring 1820. 
Reenactment-deltakere utkledt i historiske uniformer fra det britiske infanteriet under Napoleonskrigene 1812-1816 («Wellington's Redcoats»). Soldatene foran har sjakoer med høyere frontplate, de lenger bak har en litt eldre type som likner et ovnsrør. Seinere kom det også hatter med konisk bøtteform.
**Sjako** eller **sjakot** (Uttalt: sjakå), også tidligere skrevet **chacot** og **tschacot**, er en høy, stiv, sylinderformet eller svakt konisk militærlue, ofte av filt, med skygge. Den var særlig vanlig som uniformsplagg under Napoleonskrigene på 1800-tallet og ble båret både i strid og parader. 

Sjakoer ble innført i det norske infanteriet fra 1810. Formen og utseende på disse «bøttehattene» kunne variere: noen var høye, andre lave, og de kunne utvide seg mot toppen, være rette eller smale øverst. De var utstyrt med skjerm og hakereim, og gjerne dekorert med luemerker, kokarde og fjær (pompong). Bak kunne det dessuten være en kordon, en hattesnor som sørget for at sjakoen ikke gikk i bakken dersom den falt av hodet. 

I løpet av 1800-tallet utviklet sjakoene seg til mer praktiske uniformsluer som de stive kepiene. De ble også erstattet av andre hodeplagg, for eksempel store, myke skyggeluer (leirluer) og høyluer, og etter hvert også av bereter, båtluer og ikke minst ulike typer hjelmer.

I dag brukes sjakoer blant annet av paraderende musikkorps og drillpiker.

Ordet sjako kommer via fransk *shako* fra ungarsk *csákó*.

Se også
-------

* Kepi
* Kaskett
* Høylue

Eksterne lenker
---------------

* (en) Shako – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Dansk side om shakoen
* Historisk uniformsterminologi på tysk, engelsk og fransk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Brikker på trebrett (Foto)
**Sjakkbrikker** brukes i spillet sjakk, som spilles på et brett med 8 ganger 8 ruter. Hver spiller har 16 brikker til rådighet. De er forskjelligfarget og benevnes vanligvis som hvite og svarte, uavhengig av hvilke farger som er på brikkene. Brikkene har navn etter middelalderens rangposisjoner, og kan være stilisert etter en standard som er internasjonal – eller forseggjorte miniatyrstatuer av personene. 

Hver spiller har følgende brikker ved starten av spillet (som kalles et parti sjakk):

En konge
En dronning
To tårn
To springere (også kalt hester)
To løpere
Åtte bønder
Hver av brikkesortene har sitt eget bevegelsesmønster.

Selv om spillet trolig stammer fra Asia, er brikkenes bevegelsesmønster det samme så langt en har historie om det. Brikkenes navn og utforming har variert etter kulturbakgrunn, i likhet med materialene de har vært laget av. Noen brikkesett er av så høy kunstnerisk verdi, at de er samleobjekter.

Eksterne lenker
---------------

* FIDEs regler for sjakk Arkivert 3. august 2017 hos Wayback Machine.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
***Sjakkspilleren*** (originaltittel: *Le Joueur d'échecs*, også vist i Norge med tittelen *Polens sønner*) er et fransk stumfilmdrama fra 1927 i regi av Raymond Bernard. Filmen er en bearbeidelse av romanen *Le Joueur d'échecs* av Henry Dupuy-Mazuel.

Filmen ble vurdert for norsk sensur den 20. juni 1927.

Handling
--------

I 1776 ble en ung polsk patriot, Boleslas Vorowski, skadd i et opprør mot de russiske styrkene i Vilnius. Det tilbys en belønning hvis Vorowski blir arrestert, men han blir beskyttet av Baron von Kempelen, en oppfinner som planlegger å smugle Vorowski, en meget dyktig sjakk-spiller, til Tyskland skjult inne i en spilleautomat som kalles «Tyrkeren». 

Major Nicolaïeff, en russisk rival av Vorowski, forsøker å spille mot Tyrkeren, men blir raskt beseiret. Men Nicolaïeff innser at maskinen i hemmelighet blir drevet av Vorowski. Han sørger for at Tyrkeren sendes til Moskva for å underholde keiserinne Catherine II, og legger en plan for å bli kvitt både Kempelen Vorowski og Tyrkeren.

Medvirkende
-----------

* Pierre Blanchar : Boleslas Vorowski
* Charles Dullin : Baron von Kempelen
* Édith Jéhanne : Sophie Novinska
* Camille Bert : Maj. Nicolaieff
* Pierre Batcheff : Prince Serge Oblomoff
* Marcelle Charles-Dullin : Catherine II
* Jacky Monnier : Wanda
* Armand Bernard : Roubenko
* Alexiane : Olga
* Pierre Hot : Roi Poniatowski
* Jaime Devesa : Prince Orloff
* Fridette Fatton : Pola

Referanser
----------

1. ↑  «Filmen på filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 6. januar 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sjakkspilleren* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Sjakkspilleren* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Sjakkspilleren* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Sjakkspilleren* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Sjakkspilleren* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Peter Dawson Gordon** (født 16. august 1882 i Ontario, død 26. juni 1975 i Vancouver) var en canadisk seiler som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.

Gordon vant en olympisk sølvmedalje i seiling under OL 1932 i Los Angeles. Han var med på den canadiske båten «Santa Maria» som kom på andreplass i 8-meterklassen bak «Angelita» fra USA. Det var kun to båter i denne klassen. Seilingene ble gjennomført i Port of Los Angeles mellom 5. og 12. august 1932.

Mannskapet på «Santa Maria» var; Gordon, Ernest Cribb, Harry Jones, Hubert Wallace, Ronald Maitland og George Gyles.

OL-medaljer
-----------

* 1932 USAs flagg Los Angeles – Sølv Sølv i seiling, 8-metersklassen Canadas flagg Canada

Eksterne lenker
---------------

* (en) Peter Gordon – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Peter Gordon – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Peter Gordon – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF
 |
**Michel Friedman** (født 25. februar 1956 i Paris) er en tysk advokat, konservativ politiker og TV-programleder. Han var viseformann for Zentralrat der Juden in Deutschland fra 2000 til 2003, og president for den europeiske jødiske kongressen fra 2001 til 2003.

Friedman stammer fra polsk-jiddische jøder. Etter annen verdenskrig levet familien i Frankrike. I 1965 flyttet de til Frankfurt am Main i Tyskland. Friedman engasjerte seg tidlig i politikk og deltok i demonstrasjoner mot Sovjetunionen. Etter et avbrutt medisinstudium begynte han på jusstudiet. Han tok den juridiske statseksamen i 1988, og ble i 1994 dr. jur. ved universitetet i Mainz.

Friedman ble medlem av CDU i 1983. I 1984 ble han styremedlem i det jødiske trossamfunnet i Frankfurt. Året etter ble han medlem av bystyret samme sted. I 1994 ble han innvalgt i partiledelsen i det hessiske CDU. På grunn av finansskandalene i det hessiske CDU meldte han seg ut og er siden 2000 medlem av det saarlandske CDU. Friedman var medlem av landsstyret i CDU, men trakk seg etter at han offentlig hadde angrepet kansler Helmut Kohl.

Ved siden av sin karrière som advokat og politiker er Friedman siden 1993 aktiv som TV-programleder. Fra 1998 til 2003 ledet han sendingen *Vorsicht! Friedman* på Hessischer Rundfunk.

I 2002 førte Friedman en offentlig strid med FDP-politikeren Jürgen Möllemann om Israel, Palestina og antisemittisme. Möllemann, som var president for det tysk-arabiske selskapet, anklaget Friedman for å støtte Ariel Sharons overgrep mot palestinerne, mens Friedman anklaget Möllemann for antisemittisme.

I juni 2003 ble det i en razzia hos Friedman funnet kokain, og det ble avdekket at han var involvert i menneskehandel og smugling av ukrainske jenter til prostitusjon i Europa.

Den 8. juli 2003 aksepterte Friedman en dom for kokainbesittelse svarende til en bot på 17 000 euro. Han trakk seg samtidig fra alle offentlige verv, og innrømmet i en offentlig erklæring å «ha gjort en feil» og bad offentligheten om «en ny sjanse».

16. juli 2004 giftet han seg med journalisten Bärbel Schäfer.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 24. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000021269, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id friedman-michel[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 11. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   www.deutschesmodeinstitut.de, besøkt 2. august 2018[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Michel Friedman – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Möllemann, Friedman und Karsli, Texte zur Auseinandersetzung

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC **·** CiNii **·** Munzinger (iba)
 |
Synagogen innvendig (før 1943)
**Neue Synagoge** (*den nye synagogen*) var en stor synagoge i Oranienburger Straße i bydelen Mitte i Berlin. Den ble bygget mellom 1859 og 1866 som hovedsynagoge for jødene i Berlin, og innviet i 1866 under nærvær av den prøyssiske statsministeren og senere rikskansler Otto von Bismarck. En del av bygningen er restaurert og er på grunn av sin praktfulle orientalsk-mauriske stil, med inspirasjoner fra Alhambra, et viktig arkitektonisk verk fra midten av 1800-tallet i Berlin. Bygningen brukes ikke lenger som synagoge.

Utkastet til bygningen ble utarbeidet av Eduard Knoblauch, men Friedrich August Stüler overtok utførelsen av bygningen på grunn av Knoblauchs sykdom, og utførte de indre rommene.

Bygning
-------

Fasaden mot Oranierburg Straße er rikt arrangert med formstener og terrakotta, aksentuert ved farvede glasurstener. Ved inngangsportalen trekker den seg lett tilbake. Blikkfang er kuppelen, flankert av to små pavillionlignende kuppeltårn på sidefløyene. Bak fasaden var vestibylen og hovedsalen med plass til 3000 mennesker. Bygningen er også et viktig minnesmerke fra den tidlige jernbygningsperioden, det nye byggstoffet jern er tydelig synlig i form av jernsøyler, og brukes også i kuppelkonstruksjonen og i den tapte gulvstrukturen i hovedsalen.

Historie
--------

Under rikskrystallnatten i 1938 ble synagogen stukket i brann, men brannen ble slukket. Bygningen var fredet og unnslapp på dette tidspunktet videre ødeleggelser. Etter 1940 ble bygningen imidlertid beslaglagt av Wehrmacht og brukt som lagerhall for uniformer. I et luftangrep natt til 23. november 1943 ble synagogen sterkt skadet av bomber og brant ut. I 1958 ble hovedhallen revet. Kuppelbygningen som ble gjenreist i 1990-årene og omdannet til *Centrum Judaicum*, brukes ikke lenger som synagoge, men som museum og lærested.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Neue Synagoge (Berlin) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Neue Synagoge Berlin – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Beiyangregjeringen** (kinesisk: 北洋政府; pinyin: *Běiyáng zhèngfǔ*) eller *krigsherreregjeringen* er en betegnelse som benyttes om en rekke militærregjeringer som styrte fra Beijing fra 1912 til 1928, med sete i Zhongnanhai. Den ble internasjonalt anerkjent som Republikken Kinas rettmessige regjering. 

Yuan Shikai og hans militærregjering etter hans utnevnelse til president
Navnet er avledet fra Beiyanghæren som dominerte regjeringenes politikk. Hæren kom til en slik dominerende stilling med Yuan Shikai, som var general fra Qing-dynastiets siste år. Selv om Yuans død førte til at hæren ble splittet i konkurrerende fraksjoner, var regjeringen hele tiden kontrollert av beiyanggeneralene, skjønt med en konstitusjonell og sivil fasade. Den fraksjon som kontrollerte Beijing nøt godt av en aura av legitimitet, hadde kontroll med tollvesenet og dets inntekter, og var lettere i stand til å oppta lån i utlandet. 

På hjemmebane ble beiyangregjeringens legitimitet fra 1917 av utfordret av Sun Yat-sens Guangzhoubaserte Kuomintangregjering (KMT). Suns etterfølger, Chiang Kai-shek, anførte Nordekspedisjonen i 1926-28, og den feide til slutt krigsherrene i Beijing til side. Etter dette var det Koumintangtregjeringen, nå i Nanjing, som nøt internasjonal anerkjennelse.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
Fra åpningen av strekningen 1. juli 1952 - lokomotivet er smykket med et bilde av formann Mao Zedong.
He Long, områdets partisekretær Deng Xiaopings stedfortreder, klipper over snoren.
**Chengdu-Chongqing-jernbanen** eller **Chengyu-jernbanen** (forenklet kinesisk: 成渝铁路, tradisjonell kinesisk: 成渝鐵路, pinyin: *Chéngyú tiělù*), også kjent som **Chengyulinjen**, er en ettsports elektrifisert jernbanestrekning i Sichuanbekkenet i det sørvestre Kina mellom storbyene Chengdu og Chongqing. Chongqings kinestiske enkeltegns kortformsnavn er *Yu* (渝) og jernbanen er oppkalt etter de to byene. Strekningen er på 505 km.

Den åpnet i 1952 som den første som ble bygget etter opprettelsen av Folkerepublikken Kina. Traseen er via byer som Jianyang, Ziyang, Zizhong, Neijiang, Longchang og Yongchuan.

Det er nå (2010) under bygging en høyhastighetsbane for passasjertog for samme strekning; den vil kunne befordre tog som kommer opp i en hastighet på opp mot 350 km/t.

Planene om en jernbaneforbindelse mellom Chengdu og Chongqing, de to største byer i Sichuan, ble foreslått av guvernøren av Huguang, Zhang Zhidong, i 1903. Byggingen tok til i 1909 men ble innstilt i 1911. Senere forsøk på å gjenoppta byggingen i 1936 og 1947 strandet på grunn av den annen sino-japanske krig og den kinesiske borgerkrig. Den 31. desember 1949 foreslo den lokale kommunistiske partisekretær Deng Xiaoping at liingen ble ferdigbygd. Arbeidene tok til den 15. juni 1950, og det ble satt inn 30.000 mann fra Folkets frigjøringshær og 10.000 sivile arbeidere. Mer enn 400 private stålverk i Chongqing forsynte prosjektet med stål. Linjen var ferdigbygs 13. juni 1952 og den ble satt i prøvedrift 1. juli.

I 1987 var Chengyulinjen fullt elektrifisert, noe som økte godskapasiteten fra 6,1 millioner tonn til 13 millioner. I 2008 transporterte den 90 millioner tonn last og 70 millioner passasjerer i året.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  "新中国档案：成渝铁路--新中国的第一条铁路" 2009-08-11
2. ↑  "成渝铁路：中国铁路史的奇迹" Arkivert 4. januar 2010 hos Wayback Machine. 2009-09-11

Eksterne lenker
---------------

* (en) Chengdu-Chongqing Railway – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Chenggu** (kinesisk: 城固县; pinyin:  *Chénggù Xiàn*) er et fylke i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina. Det ligger i byprefekturet Hanzhong.

Folkemengden var på 497 871 innbyggere i 1999.

Kulturminner
------------

Zhang Qians grav (*Zhang Qian mu*, 张骞墓) og Wumenyan-vollen (Wumenyan 五门堰) ble i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over verneverdige kulturminner.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 108 løper gjennom området. Riksveien begynner i Beijing og fører via Taiyuan, Xi'an og Chengdu sør til Kunming i den sørvestlige provinsen Yunnan.

Kinas riksvei 316 løper gjennom området. Den fører fra Fuzhou i Fujian via Nanchang i Jiangxi og Wuhan i Hubei til Lanzhou i Gansu.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Wumenyan[*død lenke*]
* Wumenyan
* Ancient irrigation engineering site at Wumenyan (PDF-Datei; 723 kB)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Peter Gumpel** (født 15. november 1923 i Tyskland, død 22. oktober 2022 i Roma) var en tysk jesuittprest og anerkjent kirkehistoriker. Han viet meget av sitt liv til forskning på pave Pius XIIs liv, og er *relator* i den tidligere pavens saligkåringssak.

Under det nasjonalsosialistiske styret ble bestefaren og flere andre familiemedlemmer drept av nazistene på grunn av familiens antinazistiske innstilling, og Peter Gumpel måtte selv flykte to ganger, først til Frankrike og så til Nederland, hvor han under krigen gikk under jorden og hjalp jøder å flykte.[] Som tenåring fikk han vite at nazistene hadde arrestert moren og ville henrette henne, men en gammel venn av bestefaren klarte å forhindre dette.[] Gumpels opplevelser under krigen førte til at han i 1944 gikk inn i Jesuittordenen.[] Han studerte i England, og tok doktorgraden i kirkehistorie. Deretter begynte han å undervise ved det pavelige universitetet Gregoriana, og ble i 1972 knyttet til Kongregasjonen for helligkåringer.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 14. mai 2014[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Neues Museum** er et museum på Museumsinsel i Berlin. Det hører til verdenskulturarven. Utkastet til museet ble utarbeidet av Friedrich August Stüler, og grunnstensnedleggelsen fulgte i 1841. Den senklassisistiske bygningen regnes som Stülers hovedverk og som en av de viktigste bygninger i det 19. århundres museumsbygging. Museet ble åpnet i 1855 som det andre museet på Museumsinsel, etter at Altes Museum var blitt for lite for de eksisterende samlingene.

Neues Museum inneholder bl.a. Det egyptiske museum og papyrussamling.

Bygningen
---------

Neues Museum hører til de mest betydelige byggverk i senklassisisme og tidlig jernbygging.

Som i Altes Museum grupperer utstillingsrommene seg rundt to *haller* (Ägyptischer Hof og Griechischer Hof). Den sentrale trappehallen inneholder den berømte billedsyklusen av Wilhelm von Kaulbach som fremstiller menneskehetens historie. Den østlige hovedfronten mot Alte Nationalgalerie innelukkes av to vindusløse hjørnebygninger (Nordkuppelsaal og Südkuppelsaal).

Den sparsomme ytre utsmykningen står i kontrast til den rike indre utsmykningen. Hvert rom er utsmykket med arkitektoniske detaljer, vandrebilleder og rik ornamental bemaling slik at det står i forbindelse med samlingene. Eksempler er Römische Saal, Griechische Saal, Mythologische Saal og Niobidensaal.

Galleri
-------

* Neues Museum omkring 1850, sett fra FriedrichsbrückeNeues Museum omkring 1850, sett fra Friedrichsbrücke
* NiobidesalenNiobidesalen
* Ägyptischer HofÄgyptischer Hof

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Neues Museum (Berlin) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Neues Museum (Berlin) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Masterplan für die Museumsinsel

Portaler: Museum | Tyskland

| * v
* d
* r
Museumsinsel |
| --- |
| Altes Museum **·** Neues Museum **·** Alte Nationalgalerie **·** Bodemuseum **·** Pergamonmuseum **·** *James Simon Galerie* | Flagge des Landes Berlin |
| Annet: Berliner Dom **·** Lustgarten **·** *Stadtschloss* |

Portaler: Kunst | Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Tanafjorden**, på nordsamisk **Deanuvuotna** (finsk: *Tenonvuono*), er en fjord i Finnmark, i kommunene Gamvik, Berlevåg og Tana. Fjorden ligger mellom Nordkinnhalvøya i vest og Varangerhalvøya i øst. Den har innløp mellom Omgangsneset i vest og Skarveneset i øst og strekker seg 70 kilometer sørover til bygda Smalfjord i fjordbunnen.

Av fjordarmer finner en på vestsida Tyfjorden, Skarfjorden, Rafjorden, Hopsfjorden og Langfjorden, og på østsida Gulgofjorden. Innerst deler fjorden seg i fem grener. Fra vest til øst er disse Vestertana, Tarmfjorden, Smalfjorden, munningen av Tana og Leirpollen. 

De fleste bosetningene ligger inne i fjordarmene. Bygda Store Molvik på østsiden er et av unntakene og Lávvonjárga et annet, nesten helt sør i fjorden.

Fylkesvei 98 og fylkesvei 890 går langs bunnen av fjorden.

Referanser
----------

1. ↑  «Tanafjorden». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 3. mars 2017.
2. ↑
3. ↑  Tanafjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Michel Blick** (død ca. 1540) var en dansk-norsk lensherre.

Michel Blick var født i Thy i Nord-Jylland. Etter å ha utmerket seg i kampene i Sverige 1520-1, ble han i begynnelsen av 1522 innsatt som befalingsmann på Elfsborg festning som da var sterkt truet.Han lyktes med en liten styrke å holde de overmektige fiendtlige styrker stangen og tilføyet dem enda betydelig skade ved dristige angrep.[*omstridt  – diskuter*] Da han i begynnelsen av 1523 anså det som umulig å holde Elfsborg, lot han sette brann på alle fire hjørner av borgen og trakk seg så tilbake til den nærliggende Båhus festning. Deretter dro han senere til Nederlandene, hvor han meldte seg til tjeneste hos den nå landflygtige Christian II. Han ble således sommeren 1523 sendt med skip til Norge for å virke for Christian IIs sak og ble befalingsmann på Bratsberg len med Skien. Da Norge gikk over til Frederik Is side, gjorde Michel Blick det samme og ble 31. mai 1524 forlent med Bratsberg len. Han var deretter kong Frederiks trofaste undersått og avslo all forbindelse med Christian II.

Sommeren 1534 var Michel Blick sammen med Christoffer av Oldenburg blant førerne på den krigsflåte Nederlandene sendte mod Lübeck og 1534 fulgte han med grev Christoffer til Danmark som en av hans mest betrodde menn. Han deltok blant annet i forhandlingerne om Nykøbings overgivelse aug. 1534 og ble deretter lensherre der. Han ble omkring 1542 forlenet til Akershus len, men døde i Nederlandene før han kunne reise til Norge.

Litteratur
----------

* Dansk biografisk leksikon, 2. utg. 1933-44.
**Mira fabrikker** heter Mineralkjemi AS og er hjemmehørende i Vikveien i Tjølling, Larvik kommune. Grunneier er Opplysningsvesenets fond. Fester er Mineralkjemi AS etter festekontrakt av 16. september 1960. Varming Invest eier Mineralkjemi AS og har inngått tidsbegrenset opsjonsvtale med Opplysningsvesenets fond. Areal er 6.870 dekar.

Mineralkjemi AS ble etablert i 1998 og er registrert som aksjeselskap under bransjen "produksjon av maling og lakk". Innlevert regnskap for 2005 viste en omsetning på NOK 2 498 000. Aksjekapitalen er på NOK 100 000. Tidligere navn på bedriften: Furru & CO. Daglig leder og styreformann er Michael Varming.

Viksjord Brygge A/S kjøpte eiendommen i 2008 og ønsker å oppføre 45 fritidsleiligheter. De var per 2014 fremdeles ikke bygd.

Fortidsminneforeningen i Vestfold ved leder Ragnar Kristensen skrev at eiendommen og bygningene rommet et levende stykke bedriftshistorie av mineralittpuss-bedrift fra etterkrigstiden, men at eiendommen var sterkt preget av mangeårig forsømmelse av vedlikehold.

Referanser
----------

1. ↑  *Mira Fabrikker*[*død lenke*] Fortidsminneforeningen i Vestfold