recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Barbu skole 2019.  Foto: Karl Ragnar Gjertsen  
Barbu skole under bygging, trolig i 1911. Fotoarkiv: Aust-Agder museum og arkiv 
**Barbu folkeskole**, vanligvis omtalt som *Barbu skole*, var en barneskole i bydelen Barbu i Arendal kommune, etablert rundt 1820 i Østre Moland. Skolen regnes som Aust-Agders eldste barneskole utenom byene.

Skolen holdt opprinnelig til i et hus i strandstedet Barbu, men i 1912 flyttet skolen inn i den nybygde murbygningen på Fanteheia som nå fikk et mer passende navn: *Skoleheia*. I denne bygningen holdt skolen til inntil den ble lagt ned i 1980.

Ny Barbu skole etter byutvidelse
--------------------------------

I 1902 ble byen Arendal og Barbu herred slått sammen i en byutvidelse. En av de største og viktigste kommunale oppgavene etter sammenslåingen var bygging av ny Barbu skole som tilfredsstilte de krav loven stilte for byskoler. Den gamle skolen var utilstrekkelig på mange måter. Bygningen var liten i forhold til elevtallet, og skolen manglet utearealer. Skolen manglet også spesialrom, bl.a. håndarbeidsrom, sløydsal, gymnastikksal og skolekjøkken; byskoler skulle være utstyrt med slike spesialrom. Også byens folkeskole manglet de nødvendige spesialrom. Mange klasserom i Barbu skole skulle derfor brukes av elever fra begge skolene som lå nær hverandre.

Skolekretsen
------------

Skolekretsen for Barbu skole er endret fra oppstart på 1800-tallet til nedleggingen i 1980. Fra først av har skolekretsen omfattet de vestre deler av Østre Moland herred. Fra 1878 til 1902, da Barbu var egen kommune, hadde kommunen fire folkeskoler: Songe skole østligst i kommunen, Barbu skole i strandstedet, Tobjørnsbu skole for de nordre del av kommunen, og Strømbsu skole for den vestre del av kommunen. Etter 1902 ble Barbu skolekrets også omfattende Neset, som lå innenfor de gamle kjøpstadgrensene. Arendal kommune planla allerede i 1911 at byen trengte tre barneskoler, en for de vestre bystrøk, en for de østre og en for de sentrale bystrøk. I 1960-åra ble denne planen realisert: Nye skoler ble bygd på Birkenlund og Stinta. I 1980 var også Barbu skole moden for fornyelse.

Barbu skoles elever og lærere ble i 1980 flyttet til Moltemyr skole. Skolebygningen ble deretter tatt i bruk som handelsskole, seinere Barbu videregående skole. I dag brukes skolebygningen som en del av Arendal videregående skole.

Arkivet
-------

Arkivet etter Barbu folkeskole befinner seg på KUBEN i Arendal og omfatter klasselister, fraværsdagbøker, karakterprotokoller, møtebøker fra lærerråd, skolelag og samarbeidsutvalg. Arkivet strekker seg fra rundt 1905 og frem til avviklingen i 1980.

Referanser
----------

1. ↑  Karl Ragnar Gjertsen: Barbu skole. En lokaliseringsdebatt. I Arendal historielags årbok: Sånn var det 2012.
2. ↑  Ingen kjære mor på *Avtrykk.no*, 11.03.2015
3. 1 2  Karl Ragnar Gjertsen: Barbu skole. En lokaliseringsdebatt. Sånn var det 2012.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arkiv etter Barbu skole på Arkivportalen
***Sin mands firmamerke*** (originaltittel: *Her Husband's Trademark*, også vist i Norge som *Lokkeduen*) er en amerikansk stumfilm fra 1921 regissert av Sam Wood.

Handling
--------

Berkeley-familien er en veldig rik og fremtredende fra New York City. Ektemannen James forsøker å bruke den berømte skjønnheten til sin nye kone Lois, for å fremme hans egne forretningsinteresser. Etter den plutselig anskaffede rikdommen til hans gamle college-kamerat Allan Franklyn, som har vært fraværende i Mexico i flere år, ser James sin store mulighet. 

De tre reiser snart til Mexico, hvor Allan demonstrerer sin kjærlighet til Lois. Når hun oppdager at James bare har brukt henne for hans egen økonomiske gevinst, erklærer Lois åpent hennes hengivenhet for Allan. En banditt (spilt av Clarence Burton) planlegger et raid mot området, men ønsker også et romantisk forhold til Lois.

Medvirkende
-----------

* Gloria Swanson - Lois Miller
* Richard Wayne - Allan Franklyn
* Stuart Holmes - James Berkeley
* Lucien Littlefield - Slithy Winters
* Charles Ogle - Father Berlekey
* Edythe Chapman - Mother Berkeley
* Clarence Burton - Mexican bandit
* James Neill - Henry Strom

Referanser
----------

1. ↑  «filmen på filmfront.no» **(norsk)**. Besøkt 1. juni 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sin mands firmamerke* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Sin mands firmamerke* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Sin mands firmamerke* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Sin mands firmamerke* på Silent Era Rediger på Wikidata
| Uavhengighetskrigen |
| --- |
|  |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 1822–1823 |
| Sted | Brasil |
| Resultat | Brasils uavhengighet |

 |
| Stridende parter |
| Portugal | Brasil |
| Kommandanter og ledere |
| Johan VI av Portugal, en rekke generaler fra Jorge d` Avilez til de Fara | Dom Pedro I  José Bonifácio de Andrade Silva |
| Styrker |
| 60 000 soldater | 25 000 frivillige soldater |
| Tap |
| 4 000 døde, sårede og tilfangetatte | 7 000 til 10 000 døde, sårede og savnede |

**Den brasilianske uavhengighetskrigen** foregikk i tidsrommet 1822 til 1823 og var en del av prosessen for å løsrive Brasil fra Portugal. Prosessen pågikk i tidsrommet fra 1808 til 1825, inntil uavhengigheten ble offisielt anerkjent av Portugal og Storbritannia.

Etter erklæringen av uavhengighet på breddene til Ipirangabekken i dengang provinsen São Paulo den 7. september 1822, ble kampene for å etterfølge denne enda større i regionene hvor det av strategiske grunner var større konsentrasjoner av portugisiske tropper.

Størsteparten av offiserene var av portugisisk opprinnelse, mens brorparten av troppene i Brasil var enten brasilianske eller av portugisisk slekt.

Slag og trefninger i krigen
---------------------------

* Beleiringen av Salvador 19. februar 1822 til 2. juli 1823
* Slaget ved Jenipapo 13. mars 1823
* Sjøslaget den 4. mai 1823
**Sinaloa** er en av Mexicos 31 delstater, og befinner seg nordvest i landet. Sinaloa grenser i nord til Sonora, mot øst langs Sierra Madre occidental-fjellene til Chihuahua og Durango og mot sør til Nayarit. Arealet er på 57 377 km², og befolkningen er på 2,8 millioner (2010). Hovedstaden er Culiacán, med ca. 700 000 innbyggere. Andre viktige byer er badebyen Mazatlán og Los Mochis.

Økonomi
-------

Primærnæringene står sterkt i Sinaloa, og det er en av Mexicos viktigste fiskeridelstater. Delstaten har rike vannressurser, og er dermed et viktig jordbruksområde, kjent som «El granero de México», Mexicos kornkammer.

Uoffisielt er også Sinaloa kjent for å være sentrum for kokainsmugling fra Sør-Amerika til USA.

Kultur
------

Musikken fra Sinaloa er kjent i hele den spansktalende verden som «Banda» (eller Tambora). Elegant kledde banda-orkestre med rikelig av trompeter, gitarer og trommer rykker i dansefoten til de fleste. Ballspillet hulama, som har prekolumbiske røtter, praktiseres ennå i delstaten.

Interessant i Sinaloa
---------------------

Mazatlán
En av verdens flotteste togreiser, i dalen Barranca del Cobre, går fra Los Mochis, Sinaloa, til Chihuahua med Ferrocarril Chihuahua al Pacífico. Tre ganger dypere enn Grand Canyon er dette et av verdens underverk. Byen El Fuerte ble grunnlagt i 1564, og var tidligere hovedstad i delstaten. Nå er dette en perle i kolonistil. Mazatlán er en kjent badeby med flotte strender ved Stillehavet.

Se også
-------

* Liste over kommuner i delstaten Sinaloa

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Sinaloa – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Sinaloa – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


| * v
* d
* r
Mexicos delstater |
| --- |
| *Mexicos føderale distrikt:* Distrito Federal |
| 
* Aguascalientes
* Baja California
* Baja California Sur
* Campeche
* Chiapas
* Chihuahua
* Coahuila
* Colima
* Durango
* Guanajuato
* Guerrero
* Hidalgo
* Jalisco
* México
* Michoacán
* Morelos
* Nayarit
* Nuevo León
* Oaxaca
* Puebla
* Querétaro
* Quintana Roo
* San Luis Potosí
* Sinaloa
* Sonora
* Tabasco
* Tamaulipas
* Tlaxcala
* Veracruz
* Yucatán
* Zacatecas

 | Mexicos flagg |
| ISO 3166-2:MX |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNE **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**CZ Modell 25** (SA. 25) var den mest kjente tsjekkoslovakiske maskinpistolen i en serie som ble produsert i 1948. Serien besto av Modell 23, 24, 25 og 26, som alle er svært like. Hoveddesigner var Vaclav Holek.

Serien benytter seg av masseretardert sluttstykke, med ild fra åpent sluttstykke. De har også en progressiv avtrekker med valg for halv-auto ild eller hel-auto ild. Ved å presse avtrekkeren delvis inn vil den skyte enkeltskudd, ved å presse den helt inn vil den fortsette å skyte til våpenmagasinet er tomt eller til avtrekkeren blir sluppet. Serien var først ute med teleskopisk sluttstykke, altså at sluttstykket delvis omslutter pipen i lukket posisjon. Dette gjør at man kan forkorte ned våpenet vesentlig, samt ha bedre håndtering av våpenet, grunnet den reduserte rekylen og flyttede sentermassen. Designet skal ha inspirert den senere UZI maskinpistolen. Modellen gikk ut i 1968 og lageret ble så solgt til flere andre kommunistland rundt i verden, blant annet Nord-Vietnam.

Modeller
--------

Modell 24 og 26 kom etter at landet ble med i Warszawapakten, og derfor i russisk kaliber.

* CZ Modell 23 (vz.48a) var den første modellen, den har fast trestokk og kamret i kaliber 9 x 19 mm Luger, 24 eller 40 patroners magasin
* CZ Modell 24 (vz.48a/52) var omtrent identisk til Modell 23, men kamret i kaliber 7,62 x 25 mm Tokarev, 32 patroners magasin
* CZ Modell 25 (vz.48b) har foldestokk i metall og kamret i kaliber 9 x 19 mm Luger, 24 eller 40 patroners magasin
* CZ Modell 26 (vz.48b/52)var omtrent identisk til Modell 25, men kamret i kaliber 7,62 x 25 mm Tokarev, 32 patroners magasin
**Alcántara-broen** (Puente de Alcántara) er en romersk bro ved Alcántara, i Extremadura, Spania.

Alcántara kommer fra det arabiske ordet al-Qantarah (القنطرة) som betyr "buen". Steinbuebroen ble bygget over Tajo-elven mellom 104 og 106 e.Kr. etter ordre fra den romerske keiseren Trajan i 98.

Broen består av seks buer støttet av fem søyler, den har en høyde på 58,2 m og har en lengde på 194 m. Spennene på broen er 13.8 m - 21.9 m - 28.8 m - 27.4 m - 21.9 m - 13.8 m. På toppen av broen har den en 14 m høy triumfbue, Trajans bue, med inskripsjon gjentatt på begge sider.

Like ovenfor broen ligger Alcantara-demningen med Jose Oriol vannkraftverket.

Historie
--------

Broen på en 50 peseta-mynt fra 1993. 
Alcántara-broen har tålt tidens gang og naturlig erosjon, men har flere ganger fått skader etter krig. En av de minste buene ble ødelagt av Maurerne i 1214. Den ble ikke gjenoppbygd før i 1543, da benyttet man stein hentet fra de opprinnelige bruddene. Den andre buen på nordvestsiden ble ødelagt i 1760 av spanjolene for å stoppe portugiserne sin fremrykkning og ble reparert i 1762 av Karl III, bare for å bli sprengt igjen i 1809 av Wellingtons styrker som forsøkte å stoppe franskmennene. En midlertidige reparasjoner ble utført i 1819, men mye av broen ble ødelagt igjen i 1836 av karlistene. Broen ble gjenoppbygd i 1860 med murstein og mørtel. Etter byggingen av Alcantara-demningen, som muliggjorde drenering av elveleiet til Tajo, ble hovedsøylene fullstendig reparert i 1969.

* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. 1 2  «Alcántara Bridge - Facts and History of Puente Trajan at Alcantara». *www.bridgesdb.com*. Besøkt 31. mars 2022.
2. ↑  «Alcántara Bridge (Alcantara, 106)». *Structurae* **(engelsk)**. Besøkt 31. mars 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
**Sinan Akçıl** (født 20. mai 1982 i Leeuwarden, Nederland) er en tyrkisk komponist, låtskriver, vokalist og musikkprodusent. Akçıl ble kjent etter at han inngikk et musikalsk og personlig forhold til artisten İzel Çeliköz. Han har også samarbeidet med artister som Hadise, Ajda Pekkan, Sibel Can, Aygün Kazımova, Mustafa Sandal og Mehmet Yakar.

Akçıl komponerte det tyrkiske bidraget til Eurovision Song Contest 2009, «Düm tek tek», som ble fremført av Hadise og som ble nummer fire i finalen. I 2014 skrev han melodien «Hoppa», som ble fremført av Funda Kılıç som Tyrkias bidrag i Tyrkvisjonens sangkonkurranse, og han fremførte selv sin egen melodi «Tabi tabi» som pauseunderholdning i konkurransens finale.

Referanser
----------

1. ↑   www.biyografi.info[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Biyografi.info, Sinan Akçıl. Besøkt 6. januar 2015. (tr)
3. ↑  Eurovision.tv, About Hadise. Besøkt 6. januar 2015. (en)
4. ↑  Maidan TV, Türkvizyon Şarkı Yarişması 2014, finale sendt 21. november 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sinan Akçıl – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Sinan Akçıl på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Sinan Akçıl på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Sinan Akçıl på Genius — sangtekster Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
Minnetavle over den blodige søndagen i Altona
**Den blodige søndagen i Altona** er benevnelsen på et sammenstøt mellom politi, kommunister og demonstranter fra Sturmabteilung i byen Altona/Elbe (innlemmet i Hamburg 1938) i den prøyssiske provinsen Schleswig-Holstein den 17. juli 1932. Hendelsen krevde 18 menneskeliv. 

Et nasjonalsosialistisk demonstrasjonstog ble arrangert gjennom et arbeiderstrøk. Det kom til skuddveksling mellom politi, demonstranter og innbyggere. Skytingen førte til 18 døde, for det meste beboere i strøket og tilfeldig forbipasserende. Tragedien ble utnyttet av Franz von Papens riksregjering, som den 20. juli 1932 gjennomførte det såkalte *Preußenschlag*. Dette innebar opphevelse av regjeringen i Preussen, avskaffelsen av selvstyret til Fristaten Sachsen og var et viktig skritt i Adolf Hitlers maktovertagelse.

Referanser
----------

1. ↑  Michael Wildt (2012). «Aufstieg». Bundeszentrale für politische Bildung. «Als am Sonntag, den 17. Juli, in Altona nahe Hamburg ein nationalsozialistischer Demonstrationszug provozierend durch die Arbeiterviertel marschierte, fielen Schüsse, die zu einer Schießerei zwischen Polizei, Demonstranten und Einwohnern führten, bei der 18 Menschen, zumeist unbeteiligte Anwohner und Passanten, getötet wurden.»

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |

Portal: Tyskland
**Dale** er en by fra J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard.

I *Hobbiten* var Dale (kalt **Dal** i Hobbiten) en av menneskenes byer ved elva Celduin, elva som renner mellom Ensomfjellet og Langsjø. Den ble regjert av Girion helt til den ble ødelagt i år 2770 i det tredje tideverv av dragen Smaug.

Den ligger i skyggen av Ensomfjellet, og var forlatt mange i mange år mens fjellet var under Smaugs kontroll og beboelse. Byen ble igjen bebodd etter Femhærerslaget (beskrevet i *Hobbiten*) hvor Bilbo Lommelun og hans følge med dverger brøt inn i dragens festning for å vinne tilbake dvergenes tapte skatt. I denne perioden greide mennene fra Esgaroth, ved bredden av Langsjø, å drepe dragen. Femhærerslaget begynte som en krangel om hvem skatten rettmessig tilhørte. Da dette endelig var oppklart slo dvergene seg ned i Ensomfjellet og gjenoppbygde sitt tidligere kongerike under fjellet, og menneskene slo seg atter en gang ned i Dale.

Dale ble røvet for andre gang i løpet av Krigen om ringen, denne gangen fra øst. Folket i Dale søkte tilflukt i Erebor med dvergene, og det var i slaget ved Dale at både kong Dáin II Jernfot av Erebor og kong Brand av Dale ble drept. Men etter at Sauron falt ble beleiringen av Dale opphevet og oppbygd en gang til.

Trollmannen Gandalv var indirekte ansvarlig for gjenoppbygningen av Dale, siden det var han som startet ekspedisjonen som hadde til mål å ta tilbake Smaugs skatt, og som ender med at Smaug blir drept, og at han selv yter betraktelig hjelp med dette. Noen sier at han gjorde dette fordi han allerede da så den kommende krigen med Sauron og ville skape enda en front for Sauron å kjempe mot.

Portal: Litteratur
**«Den blomstertid nu kommer»**, på norsk også **«Den blomstertid nå kommer»**, er en salme opprinnelig skrevet på svensk av Israel Kolmodin i 1694 til en folketone fra 1500-tallet. Melodiens eldste skriftlige kilde er et koralmanuskript fra Roslagskulla datert 1693. Salmen ble utgitt i *Then Swenska Psalm-Boken* i 1695 med overskriften «Een Sommarwisa». Teksten ble oversatt til norsk av dikterpresten og folkeminnesamleren Magnus Brostrup Landstad i 1861, og var gjengitt som salme nummer 763 i Norsk Salmebok fra 1985. I den nye Norsk salmebok fra 2013 har den nummer 841. I begge salmebøkene står den i en noe forkortet og omarbeidet versjon.

«Den blomstertid nu kommer» er en av de mest kjente og kjære salmene i Sverige i dag, og oppfattes av mange som en ikke-religiøs sommersang. Særlig første vers kan tolkes som en verdslig hyllest til årstiden, varmen og livet. «Den blomstertid nu kommer» blir sunget i praktisk talt alle svenske og finske skoler på skoleavslutningene før sommerferien. I Sverige gjelder det også Astrid Lindgrens og Georg Riedels «Idas sommarvisa», fra en film om Emil fra Lønneberget fra 1973, og høysommersalmen «I denna ljuva sommartid», opprinnelig *Geh' aus, mein Herz, und suche Freud* av Paul Gerhardt fra 1653.

Norsk tekst
-----------

Den svenske teksten med noter
1. Den blomstertid nå kommer  
 med lyst og glede stor,  
den kjære, lyse sommer  
da gress og grøde gror.  
Nå rører solens armer  
ved alt som før var dødt,  
de blide stråler varmer  
og alt på ny blir født.
2. De fagre blomsterenger  
 og åkrer rad på rad,  
 de grønne urtesenger  
 og trær som skyter blad,  
 hver blomst, hver spire minner  
 oss om å ta imot  
 det lys som alltid skinner  
 fra Gud, vår Skaper god.
3. Vi hører fugler sjunge  
 med herlig jubellyd!  
 Skal ikke da vår tunge   
lovsynge Gud med fryd?  
 Min sjel, opphøy Guds ære  
 med lov og gledesang!  
 Han vil oss nådig være  
 som før så mang en gang.
4. Gud signe årets grøde  
 i alle verdens land!  
 Gud gi oss daglig føde  
 fra jord og hav og strand,  
 og hjelp oss du å dele  
 med andre det vi har,  
 vårt liv, vår jord, det hele  
 er ditt, vår Gud og Far!
5. Du kjære Herre Kriste,  
 du sol med klarest skinn,  
 la hjerte-isen briste  
 og smelte i vårt sinn!  
 La dine budord følges,  
 og mett oss med ditt ord,  
 la nådens lys ei dølges  
 for oss på denne jord!

Referanser
----------

1. ↑  Anna Larsdotter. «Den blomstertid…» **(svensk)**. Populär historia. Arkivert fra originalen 15. juli 2015. Besøkt 2. januar 2016.
**Leirvika-skipet** er et skipsfunn i Leirvika, Kristiansand i 1992. Minst to fartøyer ble oppdaget etter en ulovlig mudring av NCR Maritime Group på deres industriområde, Randesund. En privatperson som observerte vrakrestene etter disse var knust med grabb og lagt opp på land som del av fyllmasser, varslet myndighetene som hentet inn Norsk Sjøfartsmuseum.

Vrakdelene fra et middelalderfartøy som har blitt datert til perioden 1455-1620 ved C14-datering, ble tatt opp av fyllingen i Leirvika under meget vanskelige omstendigheter ettersom vrakrestene var knust og blandet med store mengder leire. Flere spanter ble berget fra fyllingen, som viser at det opprinnelige fartøyet har vært flatbunnet med kravell-konstruksjon i bunnen og med klinkbygde sider. Bevarte spant har lengder på opptil 2,5 m og er av store dimensjoner, midtskipet hadde en vinkling på ca. 45 grader fra bunnen oppover siden til relingen. Et meget interessant funn er bruk av dymlinger i bunnkonstruksjonen, tynne nagler som var satt i sidekantene av bordene (der bordene møttes kant mot kant), en teknikk kjent fra Holland på 1500-tallet.

Michael Teisen som ledet bergningsarbeidet fram til 1996 mener middelalderfartøyet eller fartøyet fra renessansen har klare likhetstrekk med et skipsfunn i Danmark, Sebbersund-vraket datert til 1600-tallet. Det var et ca. 15 m langt skipsvrak med kravellbygget bunn og med sider i klink.

Litteratur
----------

* Dag Nævestad, "Lokaliserte middelaldervrak i Øst-Norge", *Norsk Sjøfartsmuseum Årbok 1998* ISBN 82-90089-59-9
**Dusan Pitoňák** (født 7. august 1965 i Poprad) er en slovakisk rullestolcurlingspiller. Han har 4.-plass fra VM i 2012 som fremste internasjonale meritt. Han har vært toer og treer på det slovakiske landslaget siden 2008.

Bakgrunn
--------

Han drev med langrenn før han skadet seg og ble funksjonshemmet, og han har en bronsemedalje fra junior-VM på ski i 1985.

Idrettskarriere
---------------

Pitoňák debuterte internasjonalt ved kvalifiseringskonkurransen for VM i rullestolcurling 2009, men Slovakia kom på 10.-plass i kvalifiseringen, og ble ikke kvalifisert til VM 2009. Han deltok igjen ved kvalifiseringskonkurransen for VM i rullestolcurling 2011, men denne gangen kom Slovakia på 6.-plass, og ble ikke kvalifisert. 

Slovakia vant kvalifiseringen til VM i rullestolcurling 2012, og ble dermed kvalifisert. I VM 2012 spilte de seg fram til bronsefinalen, men tapte denne 4-7 for Kina, og endte på 4.-plass. Ved VM i rullestolcurling 2013 kom de på 7.-plass. 

Han var treer ved Paralympiske vinterleker 2014 i Sotsji i Russland, der det slovakiske laget kom på 6.-plass.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Profil hos WCF[*død lenke*]
* Profil hos Sotsji 2014 Paralympics Arkivert 19. mars 2014 hos Wayback Machine.
«Leirvik» har flere betydninger.

**Leirvík** (uttales /ˈlɔɹvʊik/, foreldet dansk skrivemåte: *Lervig*) er en bygd på Færøyene. Leirvík ligger på østkysten av Eysturoy, den nest største av øyene.

Sundet mellom Eysturoy, Borðoy og Kalsoy kalles Leirvíksfjørður. En undersjøisk veitunnel, Norðoyatunnilin, krysser sundet og forbinder Leirvík med Klaksvík. Det er også tunnel til nabobygda Norðragøta.

Leirvík er en viktig fiskerihavn, der fiskemottaket Tavan er største arbeidsplass.

Historie
--------

Arkeologiske utgravninger på Toftanes viser at Leirvík har vært bosatt siden landnåmstiden. I skriftlige kilder nevnes bygda første gang i Hundebrevet fra 1300-tallet.

Under svartedauden skal hele bygda, unntatt én jente, ha dødd av pest.

I 1725 anløp et smuglerskip, som bygdas menn byttet varer med, men som også førte med seg koppersmitte. Et bryllup i bygda like etter førte til at hele bygda ble smittet, og mange døde.

Ved folketellingen i 1801 bodde det 85 personer i Leirvík.

Etter reformasjonen var Leirvík en del av Gøtu sókn. Ved innføringen av det kommunale selvstyret på Færøyene i 1872 ble Gøtu sókn en del av Eysturoyar prestagjalds kommuna. Leirvík ble et eget kirkesogn i 1906, da sognekirken også ble bygget. I 1918 ble sognet også opprettet som en egen kommune. Leirvíkar kommuna slo seg sammen med Gøtu kommuna i 2009 og dannet Eysturkommuna.

Samfunn
-------

En kunstgressbane med plass til 2 000 tilskuere ble åpnet i 1986. Bygdas idrettslag stiftet i 1928, Leirvíkar Ítróttarfelag, slo seg sammen med Gøtu Ítróttarfelag og dannet Víkingur i 2008.

Referanser
----------

1. ↑  Joensen, Robert (1968). «Hvussu gomul er bygdin». *Varðin* **(færøysk)**. Arkivert fra originalen 15. juli 2015. Besøkt 22. november 2012.
2. ↑  «Leirvík» **(dansk)**. faroeislands.dk. Besøkt 16. september 2022.
3. 1 2  *Frágreiðing um kommunur. Nýggj kommunal skipan í Føroyum. Táttur I, partur II* (PDF) **(færøysk)**. Tórshavn: Landsstýrið. 1998. s. 110. ISBN 978-99918-3-044-5. Arkivert fra originalen (PDF) 6. oktober 2014. Besøkt 3. juli 2017.

Litteratur
----------

* Hansen, Steffen Stummann (2006). *I korsets tegn – kristendommen i Leirvíks ældste historie* (PDF) **(dansk)**. Leirvík: Kirkjuráðið í Leirvík. ISBN 978-99918-3-211-1. Arkivert (PDF) fra originalen 28. mai 2017.
* Hansen, Steffen Stummann (2011). *Eitt feigdaráratíggju í Leirvíkar søgu 1874–1883* **(færøysk)**. Leirvík: Forlagið Søga Føroya. ISBN 978-99918-3-332-3.
* Hansen, Steffen Stummann og Eliasen, Kristian Martin (2010). *Fólk í Leirvík í 1901 – í myndum og teksti* **(færøysk)**. Leirvík: Forlagið Søga Føroya. ISBN 978-99918-3-321-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Leirvík – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Leirvík – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Eysturkommuna |
| --- |
| 
* Gøtueiði
* Gøtugjógv
* Leirvík
* Norðragøta
* Syðrugøta

 | Færøyenes flagg |

Portal: Færøyene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GeoNames
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Italias flagg Italia |
| VM i turn |
| Bronse | VM 1911 i Torino | Lagkonkurranse |

**Francesco Loi** (født 21. februar 1891, død 9. mars 1977) var en italiensk sportsutøver som deltok under de olympiske leker både i 1912 i Stockholm og i 1920 i Antwerpen.

Han deltok i det femte turn-VM som ble arrangert, i Torino i 1911, der Italia vant bronse i lagkonkurransen, bak Tsjekkoslovakia og Frankrike. 

Loi ble olympisk mester i turn under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det italienske laget som vant lagkonkurransen i mangekamp foran Ungarn. Det var fem lag fra fem nasjoner som var med i konkurransen som ble avholdt på Stockholms stadion. Det var mellom 16 og 40 deltakere på hvert lag. Åtte år senere, under OL 1920 i Antwerpen vant han sin andre olympiske gullmedalje, også denne gangen i mangekamp for lag.

Han deltok også under VM i turn 1911, der han fikk 6.-plass i mangekampen sammenlagt.

OL-medaljer
-----------

* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Gull **Gull** i turn, mangekamp lagkonkurranse (Italia)
* 1920 Belgias flagg Antwerpen - Gull **Gull** i turn, mangekamp lagkonkurranse (Italia)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Francesco Loi – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Francesco Loi – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Francesco Loi – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (it) Francesco Loi – Italias olympiske komité Rediger på Wikidata
Fra Ullerøy leirskole i Sarpsborg, hvor det blant annet er tilrettelagt for padling i kano
**Leirskole** er en betegnelse for et anlegg og en læringsform som kan benyttes som en del av grunnskoleopplæringen i norsk skole. Leirskoleopphold og -undervisning er hjemlet i opplæringslovens § 2-3 første ledd og er definert som «opplæring ved bemannet leirskole eller annen aktivitet som ekskursjoner eller turer som er en del av grunnopplæringen med minst tre overnattinger i sammenheng».

Leirskole er ikke privatskole, men organiseres i samarbeid med et overnattingssted. Leirskole er ikke obligatorisk, men frivillig. Undervisningsopplegget gjennomføres i et annet miljø enn hjemmemiljøet. En leirskolelærer skal etter loven være ansatt i den kommunen leirskolen ligger.

Etter opplæringsloven § 2-15 har elevene rett til gratis, offentlig opplæring. Kommunen kan følgelig ikke kreve at elever eller foreldre dekker opplæringsutgifter, herunder leirskoleopphold, ekskursjoner eller andre turer som er en del av opplæringen. Da loven ble vedtatt, økte staten rammetilskuddet til kommunene for at leirskole skulle være gratis.Staten gir særskilt tilskudd til leirskoleopplæringen.

Norske myndigheter har som mål at alle elever i norsk grunnskole skal ha ett leirskoleopphold i løpet av sitt opplæringsløp.

Organisering
------------

Mange leirskoler er organisert i Norsk leirskoleforening. Foreningen er en pedagogisk interesseforening som arbeider for å øke bruk av leirskole og uteskole i Norge.

Tidlige leirskoler
------------------

Sagene skole i Oslo innviet sin leirskole "Vesle-Sagene" 2. september 1951. Leirskolen ligger ved Åstjenn i Brandbu. Iniyitivet kom fra overlæreren, Katrine Arnesen og «Sagene skoles venner». Filmavisen 6. september 1951 har reportasje fra åpningen av Norges første leirskole.

Den Norske Fjellskolen Rondeheim på Høvringen ble etablert som en av landets første leirskoler i 1957 av Dagfrid og Terje Vigerust.

Referanser
----------

1. ↑  «Statsbudsjettet for 2002» (PDF). Kommunal- og regionaldepartementet. s. 36. Besøkt 12. januar 2018. [*død lenke*]
2. ↑  «Ot.prp. 94 (2001-2002) pkt 2.4.1». Besøkt 12. januar 2018.
3. ↑  «Tilskudd til leirskoleopplæring». Utdanningsdirektoratet. 3. januar 2018. Arkivert fra originalen 13. januar 2018. Besøkt 12. januar 2018.
4. ↑  «LOVER FOR NORSK LEIRSKOLEFORENING». Norsk leirskoleforening. Arkivert fra originalen 12. januar 2018. Besøkt 12. januar 2018.
5. ↑  «Landets første leirskole i Brandbu». *Avisa Samhold*. Gjøvik. 16. januar 1950.
6. ↑  *Sagbladets minneutgave. april 1957*. 1957.
7. ↑  *Fjell og vidde* (5). 2008.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
**Francesco Maria del Monte** (født 5. juli 1549, død 27. august 1627, også kjent som *Francesco Maria Bourbon del Monte*) var en pavelig diplomat, kardinal og kunstmesen. Han er særlig husket for sin støtte til Michelangelo Merisi da Caravaggio og for sin egen kunstsamling, en av de fineste fra den barokke perioden i Italia.[]

Francesco Maria del Monte ble født i Venezia i en adelig familie som inkluderte flere paver og en rekke kardinaler, og nedstammet fjernt fra det franske Bourbon-dynastiet. Han studerte jus og ble utnevnt til kardinal i 1588 av pave Sixtus V, med *Santa Maria in Ara Coeli* som tittelkirke. I kirkestatens tjeneste viste han seg som en dyktig diplomat. Han representerte også interessene til erkehertugen av Toscana, den tidligere kardinal Ferdinando de' Medici, i Roma, og var overbevist, men diskret pro-fransk[] i samtidens strid mellom franskmennene og spanjolene om innflytelse over pavedømmet.

Kardinal Francesco Maria del Monte var prefekt for konsilet i Trient fra 1606 til 1616, og hadde ambisjoner om å bli valgt til pave ved konklavet i 1621, men hans franske sympatier førte til at spanjolene gikk imot ham.[] I 1623 ble han valgt til dekanus for kardinalskollegiet.

Han døde i sitt *palazzo* i Roma, og er begravet i kirken S. Urbino.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 119310562, besøkt 14. august 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Caravaggio, side(r) 29[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 31. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Antonio Maria Sauli** | **Dekanus for kardinalkollegiet**(1623–1626) | Etterfølger:**Ottavio Bandini** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** ICCU
 |
Eksempel på en hellekiste er Hesselvad stenkiste i Danmark
Kistvaen sørsiden av Dartmoor i England som viser dekksteinen og den indre strukturen.
**Hellekiste** (engelsk: *cist*)er innenfor nordisk arkeologisk terminologi betegnelsen på en type megalittgrav, typisk i bronsealderen. De består vanligvis av en lav gravhaug med rektangulære steinheller, omgitt av lave hauger. De finnes hovedsakelig i store og høyt beliggende gravhauger, som ble bygget som gravsted for de rike høvdingene og hans familier. De ble som oftest brukt til gjentatte ubrente begravelser med gravgods som keramikk, flintdolker, pilspisser og lignende.

De dateres til fra sen neolittisk tid (bondesteinalder) og som ble bygget ut og anvendt også bronsealderens periode I (2400-1500 f.Kr.), og er vanlige i Danmark (eksempler er Hohøj, Stabelhøje og Jelshøj) og særlig Sverige hvor de forekommer hovedsakelig i landskapet i Götaland med en konsentrasjon i det sørlige Småland, Värmland og Närke. Gravtypen er også vanlig i svenske Dalsland og Uppland, og steinkister er kjent så langt nord som til Ångermanland; om enn yngre enn de lenger sør. Gravlegginger med hellekister ble også anvendt av steppefolk, også av Jamnakulturen, en sivilisasjonskultur fra tidlig bronsealder i området mellom elvene Bug i Ukraina og Dnestr i Romania (3500- og 2200-tallet f.Kr.).

I Norge er de sjeldne. Bare mellom 12 og 15 er kjent, og de finnes nesten utelukkende i indre Østfold, særlig øst for Haldenvassdraget. Den største og antakelig mest kjente ligger på Heli sør for Spydeberg. Den vestligste forekomsten antas å være to hellekister ved Verket i Hurum, like ved Svelvikstrømmen. De norske hellekiste er rundt 1,2 til 3 meter lange og vesentlig større hellekister er funnet i Sverige.

Referanser
----------

1. ↑  terminologi, *data.ub.uio.no*
2. 1 2 3 4  Østmo, Einar & Hedeager, Lotte, red. (2005): *Norsk arkeologisk leksikon*, Pax Forlag, s. 167
3. ↑  Carlquist, Gunnar, red (1932): *Svensk uppslagsbok*. Bd 13. Malmö, s. 664
4. ↑  C. Bunker, Emma (2002): *Nomadic art of the eastern Eurasian steppes : the Eugene V. Thaw and other New York collections*. Metropolitan Museum of Art. ISBN 9780300096880. OCLC 50091634

Eksterne lenker
---------------

* (en) Cist graves – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

, generelt om hellekister
* (en) Jättakullen – galleri av bilder, video eller lyd på Commons

, Hällkista i Sverige
* (en) Cist graves in Denmark – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

, Stenkister i Danmark
* Hellekiste, søk i Digitalt museum
* Hellekister, NRK 5. november 2010

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Canadas drakt under OL-1952
**Gordon Robertson** (født 25. juni 1926, død 10. oktober 2019) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo.

Robertson ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han spilte på det canadiske ishockeylaget som vant turneringen foran USA og Sverige. Det var laget «Edmonton Mercurys» som representerte Canada under OL-turneringen.

Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant sju kamper og spilte uavgjort 3-3 mot USA. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, de tapte en kamp, 2-4 til Sverige

Robertson ble verdensmester i ishockey i 1952, OL-turnering i Oslo var også det 19. verdensmesterskapet i ishockey.

OL-medaljer
-----------

* 1952 Norges flagg Oslo - Gull **Gull** i ishockey Canadas flagg Canada

Referanser
----------

1. ↑   «Gordon "Gordie" Robertson», arkiveringsdato 26. oktober 2019, arkiv-URL web.archive.org[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gordon Robertson – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Gordon Robertson – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Gordon Robertson – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
**Helle Vaagland** (født 9. januar 1970 i Arendal) er en norsk journalist, feminist og programleder i NRK.

Hun er programleder for kunst-, mote- og design-programmet Nasjonalgalleriet på NRK2, og var tidligere programleder for NRKs kulturprogram Safari.

Hun fikk mye blest i media i september 2010 etter å ha sendt et bilde av seg selv på Twitter i kun undertøyet. Bildet kom på førstesiden av *Verdens Gang*. Stuntet var en reaksjon på at Marianne Aulie publiserte et bilde der hun poserte med neddratt trusestrikk og innsugde kinn. på Vaaglands parodibilde viser hun bevisst frem bilringene på magen, og ville slå et slag for den naturlige kvinnekroppen. Bildet ble tatt på do i NRK. Selv sa hun om bildet: «Bildet mitt viser hvordan en normal kropp ser ut, og den enorme oppmerksomheten viser hvor unormalt det er med bilder av slike kropper i media».

Vaagland har to barn og er gift med Bård Torgersen.

Bibliografi
-----------

* Anne Sandvik Lindmo, Helle Vaagland: *Heia mamma*, Aschehoug 2008, ISBN 9788203236419

Referanser
----------

1. ↑  VG - Slik opplevde Vaagland trusestormen
2. ↑  VG - Marianne Aulie: - Virker som du forsøker å gjøre deg styggere enn du er
3. ↑  Klikk.no - Helle Vaagland (40) vil vise en ekte mammakropp Arkivert 30. desember 2010 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**British Salem School i Gordonstoun** er en privat internatskole i Skottland. Den ble etablert som avlegger av Schule Schloss Salem i 1934 av den tyske reformpedagogen Kurt Hahn, som hadde måttet flykte fra Tyskland. Skolen bygger på tysk pedagogikk, og legger vekt på disiplin og fysisk fostring gjennom sunne utendørsaktiviteter som seiling og turer i skog og mark.

Denne skolen er i likhet med Schule Schloss Salem internasjonal, og det går både engelske elever og elever fra Tyskland, Østerrike, Amerika og andre deler av verden der.

Gordonstoun ligger i byen Elgin i Moray i en bygning fra det 17. århundre. Skolen er en av de mest prestisjefulle i Storbritannia. Prins Philip, som selv gikk på Schule Schloss Salem i Tyskland, sendte sin sønn, prins Charles, på Gordonstoun. Også andre medlemmer av den britiske kongefamilien (blant andre prinsene Edward og Andrew) har gått på skolen. Det samme har bl.a. kronprins Aleksandar Karađorđević av Serbia, Christina Rau (senere gift med den tyske presidenten Johannes Rau) og mange adelige.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Gordonstoun – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Sindre Bremnes** (født 11. januar 1970 i Oslo) er en norsk skrifttegner og tidligere journalist og redaktør. Han debuterte med skrifttypene Satyr, Faunus og Telefon (alle 2012), utgitt på det norske skriftforlaget Monokrom. Han har blant annet vært redaktør i Universitas, kulturredaktør i Klassekampen og vaktsjef i Nationen. Bremnes arbeider også som musikkanmelder for bladet Folkemusikk.

Skriften Telefon er inspirert av bokstavene på den eldste versjonen av Georg Fredrik Fastings røde telefonkiosk «Riks». Telefon ble plukket ut til FontShops Best Type of 2012-kåring. Telefon er profilskrift for blant andre Tine, Telemark, Oslo kommune, og er også skrifttypen i norske pass. 

Bremnes har siden 2016 vært bosatt i Kragerø.

Priser
------

Skriftene Satyr og Faunus vant gull i kategorien typografi i Grafills Visuelt-konkurranse 2013, mens Telefon fikk diplom.

Referanser
----------

1. ↑  «Best type of 2012» *FontShop Newsletter*, 2. januar 2012.
2. ↑  «Visuelt vinnere 2013» *www.grafill.no/visuelt*, 1. juni 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Monokroms nettsider
* bremnes/ Bremnes' skrifter på www.fontshop.com

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | KulturNav
 |
***Gordonia lasianthus*** er et lite eller mellomstort, eviggrønt tre eller busk i tebuskfamilien som er utbredt i sørøstlige USA.

Den har en søyleformet krone og blir opptil 21 m høy med en stammediameter på 50 cm. Bladene er elliptiske, tannete, 10–16 cm lange og 3–5 cm brede; de er mørkegrønne på oversiden, men lysere og litt hårete på undersiden. Gamle blad blir røde og sitter på en stund før de faller av. Blomstene er store, 7,5 cm i diameter, og har fem hvite kronblad. Frukten er en kapsel.

*Gordonia lasianthus* vokser på sur og våt jord der grunnvannsspeilet er nært markoverflaten seks til ni måneder i året. Den unngår likevel de dypeste delene av dammer der sumpsypress (var. *imbricarium*) vokser, men finnes i stedet langs de bedre drenerte kantene. Andre treslag som arten vokser sammen med, er virakfuru, *Persea borbonia*, vasseik, ambratre, amerikakristtorn, sumpfuru, tulipantre, *Cyrilla racemiflora*, *Magnolia virginiana*, rødlønn og *Nyssa biflora*. I undervegetasjonen finnes blant annet *Lyonia lucida* og *Smilax*.

Arten har et sammenhengende utbredelsesområde på kystslettene mot Atlanterhavet og Mexicogolfen fra Nord-Carolina til Apalachicola i Florida. Isolerte bestander finnes lenger vest i Florida og i Alabama og Mississippi.

Kilder
------

* C.A. Gresham og D.J. Lipscomb. «Loblolly-Bay». *Silvics of North America*. Besøkt 23. juni 2017.
* «*Gordonia lasianthus*». Flora of North America. Besøkt 24. juni 2017.
* «Loblolly Bay (*Gordonia lasianthus*)». Carolina Nature. Besøkt 24. juni 2017.
* «*Gordonia lasianthus*». Floridata. Besøkt 24. juni 2017.

Eksterne lenker
---------------

Blad
* (en) *Gordonia lasianthus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Gordonia lasianthus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Gordonia lasianthus* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Gordonia lasianthus* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Gordonia lasianthus* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Gordonia lasianthus* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Gordonia lasianthus* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Gordonia lasianthus* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Gordonia lasianthus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Sindh** er en nordindisk myndetype som trolig er utdødd i sin opprinnelige form, men som fortsatt eksisterer i navnet. Den skal opprinnelig ha kommet fra ørkenstrøkene rundt Rajasthan. Den er stor til mynde å være, og skal være ganske populær i visse strøk.

Opprinnelse og alder
--------------------

Sindh eksisterer fortsatt i navnet, men er utdødd i sin opprinnelige form. Dagens hund er snarere en lokal krysning mellom flere raser der den opprinnelige hunden inngår som en av flere blodslinjer. Den er fortsatt populær i det nordlige India.

Utseende, anatomi og fysikk
---------------------------

Sindh blir omkring omkring 75–78 cm i mankehøyde og kan veie opp mot 50 kilo fortelles det.

Bruksområde
-----------

Rasen er opprinnelig avlet for hetsjakt på villsvin og antilope, men brukes også til jakt på sjakal og indisk ulv. Den vokter dessuten buskapen og er kjent blant nomadene som en god vakthund.

Lynne og væremåte
-----------------

Den er sky og voktsom overfor fremmede, men hengiven og lojal mot de den regner som en del av flokken.

Annet
-----

Rasen har ikke vært eksportert til Europa.

| * v
* d
* r
Mynder |
| --- |
| Afghansk mynde **·** Azawakh **·** Bakhmull **·** Banjara **·** Borzoi **·** Chippiparai **·** Chortaj **·** Greyhound **·** Irsk ulvehund **·** Italiensk mynde **·** Kaikadi **·** Kanni **·** Kaukasisk mynde **·** Khalag tazi **·** Kirgisisk mynde **·** Mudhol **·** Pashmi **·** Polsk mynde **·** Rajapalayamhund **·** Rampurhund **·** Saluki **·** Silkemynde **·** Sindh **·** Skotsk hjortehund **·** Sloughi **·** Spansk galgo **·** Søritaliensk mynde **·** Tazi **·** Ungarsk mynde **·** Vagharihund **·** Whippet **·** Windsprite **·** Xigou |  |
**Francesco Pasio** (kinesisk: 巴範濟 *Ba Fanji*, født i november eller desember 1554 i Bologna i Kirkestaten, død 30. august 1612 i Macao i Kina) var en misjonær tilhørende jesuittordenen og virket på en rekke steder i Øst-Asia. Han var blant de første jesuitter i Kina, men er mest kjent for sitt virke i Japan.

Opprinnelig bad han om å bli sendt som misjonær til Etiopia, men i stedet ble det Østen. Han kom til Goa den 13. september 1578, til Malakka i juni 1582 og til Macao 7. august samme år. Egentlig skulle han rett til Japan, men det ble ombestemt i siste liten. Han ble sendt inn i Kina som ledsager til pater Michele Ruggieri og kom til Zhaoqing den 27. desember 1582. Der assisterte han med undervisning av dåpskandidater. Etter noen måneder ble han utvist. 

Da bad hans overordnede, pater Alessandro Valignano, ham om likevel å reise til Nagasaki i Japan. Han kom dit den 25. juli 1583 og virket der i mange år. Han var viseprovinsial for jesuittenes Kina-Japan-provins fra 1600 til 1611. Den 31. juli 1611, da bud kom om at jesuittordenens ledelse hadde splittet Kina-Japan i hver sin provins, ble pater Pasio den første provinsialen der. 

Allerede den 22. mars 1612 overtok pater Valentin Carvalho S.J. som provinsial, og pater Pasio dro til Macao. Han ankom tidlig i april og døde noen måneder etter, den 30. august 1612 i Macao.

Se også
-------

* Liste over kinamisjonærer tilhørende jesuittordenen

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 12044076g[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** NKC
 |
Forskjellige typer tørrfôr til akvariefisk
**Fiskefôr** brukes i fiskeoppdrett samt i akvarier og fiskedammer. Det og lages av både marine og vegetabilske råvarer. Ca. 30 % av råstoffet kommer fra fiskemel og fiskeolje.[] De øvrige ingrediensene er vegetabilske oljer og proteiner, bindemiddel, vitaminer og antioksidanter.[]

Det er i dag fire produsenter av fiskefôr i Norge – Skretting, EWOS, BioMar (de tre største) – med i alt åtte produksjonsanlegg fra Stavanger i sør til Storsteinnes i nord – i tillegg kommer den mindre produsenten Polarfeed i Øksfjord, Felleskjøpet har også noe produksjon av fiskefor.

Fiskefôret transporteres til fiskeoppdrett i bulklast om bord i fôrbåter, eller i store sekker om bord i stykkgodsskip.

Referanser
----------

1. ↑  «Fiskefôrtransport – Eidsvaag AS». *eidsvaag.no*. Arkivert fra originalen 19. februar 2022. Besøkt 19. februar 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fish food – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
*For andre kjente personer ved samme navn, se Gordon Wilson.*

**Gordon Wilson** (født 25. september 1927 i Manorhamilton i County Leitrim i Irland, død 27. juni 1995) var en nordirsk fredsaktivist. Hans offentlige engasjement i konflikten i Nord-Irland begynte etter at hans datter Anne-Marie Wilson ble drept av en terrorbombe som ble sprengt av Det provisoriske IRA i Enniskillen på *Remembrance Sunday* i 1987.

Han var selv til stede da bomben gikk av, og lå begravd under restene av huset som ble sprengt sammen med datteren. Under et intervju som ble vist på BBC fortalte han om sin siste samtale med sin døende datter mens de lå fastklemt. Han ba samtidig lojalistene innstendig om ikke å ta hevn.

I 1993 ble han utnevnt til senator i Irland etter å ha blitt nominert av den daværende taoiseach, Albert Reynolds. Han møtte flere ganger medlemmer av Sinn Féin, PIRA og lojalistiske paramilitære grupper for å diskutere mulighetene for fredelige løsninger.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gordon Wilson (1927–1995) hos Oireachtas, Irlands parlament Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dictionary of Irish Biography **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Fiskebåt** (tidligere **Fiskebåtredernes Forbund**) er en interesse- og arbeidsgiverorganisasjon for den norske havfiskeflåten. Fiskebåt har hovedkontor i Ålesund og avdelingskontor i Tromsø og Bergen.

Fiskbåt arbeider etter følgende visjon: «En miljøvennlig og lønnsom fiskeflåte som leverer sunn mat fra bærekraftige bestander i verdens reneste havområder.»[]

Organisasjonen, som ble stiftet i 1946, skiftet i 2013 navn fra Fiskebåtredernes Forbund til Fiskebåt. Orgnaisasjonen har rundt 180 medlemsfartøy (2017). Forbundet er tilsluttet Norges Fiskarlag. Styreleder i Fiskebåt er Jonny Berfjord og administrerende direktør er Audun Maråk.

Medlemsfartøyene i Fiskebåt er fra 2014 organisert i tre regionlag, Fiskebåt Nord, Fiskebåt Vest og Fiskebåt Sør.

De viktigte arbeidsområdene til Fiskebåt er: Bi- og multilaterale fiskeriavtaler, som blant annet omfatter reguleringer av fisket i
internasjonalt farvann og nasjonale reguleringer av fiskeriene, blant annet fordeling av kvoteandeler mellom grupper. Andre arbeidsområder er næringsøkonomiske saker (skatter og avgifter mv.) og rekruttering til yrkene i havfiskeflåten, blant annet utdanningsspørsmål.

Tarifforhandlinger med arbeidstakerorganisasjonene (Norsk Sjømannsforbund, Det norske maskinistforbund, Norsk Sjøoffisersforbund).

Bistand til medlemmene i enkeltsaker, både næringspolitisk og som arbeidsgiver.

Referanser
----------

1. ↑   w2.brreg.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Jon Gisle (2. november 2015). «Fiskebåt». Store norske leksikon. Besøkt 5. desember 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Fiskebåtredernes Forbund på Twitter Rediger på Wikidata

* (no) Fiskebåtredernes Forbund på Facebook Rediger på Wikidata

* (no) Fiskebåtredernes Forbund på LinkedIn Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |