recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**La grande armée** (norsk: **Den store arméen**) var den franske keiser Napoleons hærstyrker i årene 1805-14. Hæren fikk navnet *la grande armée* i 1805, da Napoleon samlet 200 000 mann til invasjonen av England. Invasjonen ble oppgitt, men arméen vant store seire ved Austerlitz 1805, Jena-Auerstedt i 1806 og ved Friedland i 1807, da henholdsvis de østerrikske, prøyssiske og russiske arméene ble beseiret. Da Frankrike deretter fikk flere soldater og invaderte Spania, begynte de å få problemer. Østerrike erklærte krig igjen i 1809. La grande armée (300 000 mann) lyktes nok en gang å beseire Østerrike og Napoleons rike nådde sin største utstrekning. Ettersom halvparten av de franske styrkene stod fast i Spania som okkupasjonshær, var i realiteten den franske militære styrke sterkt svekket.

Historie
--------

### 1812

Fransk *chasseur à cheval* (jeger til hest) i Russland, 1812
I 1812 disponerte arméen over 667 000 mann, 170 000 hester og 30 000 vogner. Midtsommers 1812 kommanderte Napoleon sin armé over grensen til Russland – men etter en rekke slag og mot den russiske vinteren ble La grande armée desimert, og kun 7000 mann returnerte i desember samme år. Napoleon klarte imidlertid å mobilisere flere hundre tusen nye soldater i løpet av noen måneder, men den *La Nouvelle* grande armée var langt fra like erfaren og stor som den tidligere og møtte sin undergang ved Leipzig i 1813. Dette ble den endelige slutten for La grande armée. Den nye armeen som ble beseiret ved Waterloo i 1815 kalles *Armée du nord*, ikke La grande armée.

Eksterne lenker
---------------

* Om La grande armée, fra PBS (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |
***La oss se på saken*** er en popularisering av rettsreferater fra noen av de store kriminalsakene som Axel Kielland selv hadde referert. Boka kom ut i 1958. 

Etter å ha skrevet om svenske spioner og engelske mordere avslutter han med å skrive:

> 
> Vi kan ikke forlate emnet uten å ta et plask i vår egen juridiske andedam
> 
> 
> 

Så tar han for seg det han kaller *Prosessen mot Arnulf Øverland*. i kjølvannet av hans artikkel i Dagbladet *Kristendommen – den tiende landeplage* basert på et foredrag i Oslo studentersamfunn.

Foredraget ble anmeldt for blasfemi av teologiprofessor Ole Hallesby Hallesby, som tidligere var gått til angrep på teaterstykket «Guds grønne enger», på Nationaltheatret i 1933. Det ble tatt av plakaten etter en forestilling – og Hallesby meldte dette til politiet. Det er selve rettssaken mot Øverland Kielland beskriver.

Øverlands forsvarer var advokat Emil Stang d.y. og saken endte med at forfatteren ble frifunnet.

Eksterne lenker
---------------

* *La oss se på saken*, Aschehoug 1958 - tilgang for norske IP-adresser
**Cat and Fiddle Inn** er den nest høyest beliggende puben i England (den høyeste er Tan Hill Inn i Yorkshire). Den ligger ved veien A537 på vestsida av Axe Edge Moor i Peak District nasjonalpark, lengst øst i Cheshire, like ved grensa til Derbyshire. Den ligger på 515 meter over havet (dog antydet en nylig måling som ble bestilt av eieren en høyde på 540 moh, noe som ville være høyere enn Tan Hill Inn).

Plakett ved inngangen
Det finnes mange puber med navnet «Cat and Fiddle Inn» i Storbritannia. Det er blitt foreslått flere forskjellige etymologier: Noen tror det er en forvanskning av det franske *le chat fidele* («den trofaste katt»), andre (inkludert *Brewer's Dictionary of Phrase and Fable*) hevder at det kommer fra navnet «Caton le Fidele» (en tidligere guvernør av Calais), mens en tredje teori er at det er avledet av «Catherine la Fidele» (det vil si Katarina av Aragón). 

Puben er den siste på den 72 kilometer lange Four Inns Walk, en turmarsj som arrangeres årlig hver vår i Peak District.

Cat and Fiddle Road
-------------------

Vertshuset har gitt navn til «Cat and Fiddle Road», ei svingete veistrekning på A537, som går mellom Macclesfield i vest og Buxton i øst. Veien har vært beryktet for et høyt antall ulykker, spesielt blant motorsyklister, som ofte betrakter veien som en spennende teknisk utfordring. En undersøkelse gjort av The Automobile Association i 2003 utpekte veistrekningen som den farligste i Storbritannia.

Referanser
----------

1. ↑  «Peak District National Park: Factsheet 20». Arkivert fra originalen 9. august 2010. Besøkt 24. januar 2011.
2. ↑  Highest inn Arkivert 4. februar 2012 hos Wayback Machine. *The Angry Corrie*, no. 54
3. ↑  Road dubbed most dangerous in UK, BBC website
**Ecologico International Film Festival** er en italiensk filmfestival. I 2008 ble den avholdt 18. september–21. september i byen Nardo i regionen Puglia.

Festivalen er forbeholdt filmer som har anvendt naturlige ressurser i produksjonen samt som bidrar til å lage bevissthet omkring klima og økologi. Det blir konkurrert med såvel spillefilmer som dokumentarfilmer. Festivalen har dessuten en egen klasse for skoler.

Prosjektet «Ecologico International Film Festival» har til hensikt å fremme, gjennom kino, bevissthet om miljø, jorden, tradisjoner samt kulturen som finnes i regionen Puglia.

«Ecologico International Film Festival» har også som mål å fremme sine idéer i skolen ved å bruke kinoverksteder samt å utdanne og informere om miljøet. Den har som mål å gjøre studenter mer følsomme og å se på verdens, naturens samt miljøets ressurser på en annerledes måte.

Kunstnerisk direktør er Roberto Quarta.

Eksterne lenker
---------------

* Offisiell hjemmeside (på italiensk og engelsk)
Johan Støa går strekningen Trondheim - Oslo i 1933.  Foto: Eirik Sundvor, Trondheim Byarkiv 
Strekningen **Trondheim – Oslo** er i moderne tid blitt tilbakelagt **til fots** ved relativt få anledninger. Utenom transport med hest og på ski, var føttene i eldre tid det eneste framkomstmiddelet på landjorda, og ved behov gikk man til dels lange strekninger. I middelalderen fulgte folk på pilegrimsferd til Nidaros (Trondheim) veiene som i dag har fellesnavnet Pilegrimsleden. Mellom Oslo og Trondheim gikk det flere veier: gjennom Toten og Gudbrandsdalen via Dovrefjell (se Pilegrimsleia over Dovrefjell), via Hamar, samt gjennom Østerdalen.

Det første dokumenterte rekordforsøket til fots i moderne tid ble gjort av setesdølen Notto Fipp, som i 1930 gikk de ca. 550 kilometerne fra Oslo til Trondheim over Dovrefjell på 5 døgn og 22 timer. Utover på 1930-tallet ble Fipps rekord forbedret flere ganger, men da den motsatte veien, fra Trondheim over Dovrefjell til Oslo. Den siste på denne tiden som satte rekord på strekningen var vesterålingen Isak Warvik, som i 1937 gikk på 4 døgn, 1 time og 59 minutter.

På 1980-tallet gjorde maraton- og ultraløperen Torleif Rekkebo fra Trondheim tre forsøk på å sette rekord på distansen, alle fra Trondheim via Dovrefjell til Oslo. I 1986 brukte han 6 døgn på strekningen, i 1988 gjorde en muskelstrekk i låret at han måtte bryte på Gjelleråsen, like før Oslo, før han i juni 1989 løp fra Lerkendal stadion i Trondheim til Bislett stadion i Oslo på 3 døgn, 8 timer og 15 minutter. I motsetning til de som tilbakela strekningen på 1930-tallet, som for det meste gikk (marsjerte), løp Rekkebo. Det er også sannsynlig at strekningen han tilbakela var litt kortere enn den som ble gått drøyt 50 år tidligere, på grunn av veiutbedringer. Men Rekkebo var 56 år gammel da han satte sin rekord, betydelig eldre enn de som gikk strekningen på 1930-tallet.

Sykkelrittet Styrkeprøven fra Trondheim til Oslo er blitt arrangert årlig siden 1967, og følger det meste av veien den ruta som ble fulgt under rekordforsøkene til fots.

Rekorder
--------

| Måldato | Rekordsetter | Tid |
| --- | --- | --- |
| 25. juli 1930 | Notto Fipp | 5 døgn 22 timer |
| Juni 1932 | Sverre Sørhus | 5 døgn 20 timer |
| Juli 1933 | Isak Warvik | 5 døgn 11 timer |
| 24. august 1933 | Ingebrigt Sneve | 5 døgn 5 timer 46 minutter |
| 31. august 1933 | Johan Støa | 4 døgn 21 timer 3 minutter |
| August 1935 | Isak Warvik | 4 døgn 12 timer |
| 17. juli 1936 | Johan Støa | 4 døgn 7 timer 47 minutter |
| 17. juni 1937 | Isak Warvik | 4 døgn 1 time 59 minutter |
| 22. juni 1989 | Torleif Rekkebo | 3 døgn 8 timer 15 minutter |

Alle rekordene ble satt med start i Trondheim og rute over Dovrefjell til Oslo, med unntak av Notto Fipps rekord, som ble satt den motsatte veien.

Kilder
------

* Trondheim folkebibliotek: Trondheim – Oslo: En klassisk distanse![*død lenke*] (i Lokalnytt, juni 2002, besøkt 26. september 2011)
* Kondis: Trondheim  Oslo til fots (28. februar 2003, besøkt 26. september 2011)
**Kjell Joachimsen** (født 13. mars 1939 i Bergen, død 19. mai 2013 i Harstad) var en norsk prest i den norske kirke og politiker for Høyre. Han var ordfører i Harstad fra 1987 til 1993.

Joachimsen ble cand.theol. ved det det teologiske fakultet, Universitetet i Oslo, i 1964. Han arbeidet som prest på Tjøtta, i Melhus og ved bispekontoret i Nidaros bispedømme før han kom til Harstad og ble sogneprest der i 1978. Fra 1984 til 1987 var han Harstad kommunes kultursjef. Da han fra 1987 engasjerte seg i lokalpolitikken, ble han i sin første periode i kommunestyret valgt til ordfører. Han ble gjenvalgt i 1991, men trakk seg som ordfører i 1993, midt i den andre perioden. Deretter var han i årene 1994-1997 prost i Trondenes prosti. I hans tid som ordfører ble Harstad kulturhus bygd, og han var styreleder for kulturhuset i årene 1995-1999 og nestleder i styret for Festspillene i Nord-Norge i 1996-1999.

Kilder
------

* Lokalhistoriewiki: Kjell Joachimsen (besøkt 25. mai 2013)
* Harstad Tidende: Kjell Joachimsen død (20. mai 2013, oppdatert 24. mai 2013, besøkt 25. mai 2013)
* Minneord i Harstad Tidendes papiravis 25. mai 2013 (av Britt Skinstad Nordlund og Helge Eriksen)
* Prester i Den norske kirke og andre teologiske kandidater, Den norske kirkes presteforening, 1990. ISBN 82-543-0454-8


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Johan Nordvik** | **Harstads ordfører**(1987–1993) | Etterfølger:**Britt Skinstad Nordlund** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki
 |
**Fraser Institute** er tankesmie basert i Canada som baserer seg på prinsippene for et fritt marked. Instituttets mandat er å fremme frihet og konkurransedyktige markeder. På et generelt grunnlag er de motstandere av offentlige løsninger basert på offentlig forbruk, skatter, underskudd og reguleringer. Noen eksempler på offentlige politiske standpunkt: mer frihandel i hele verden, privatisering av forskjellige statlige tjenester, friheten til å eie og skaffe seg våpen uten kontroll, legalisering av marijuana, konkurranse i grunnskolen og større deltagelse av privat sektor i leveranser av helsetjenester og -forsikringer.

Fraser Institute uttrykker ikke meninger om geopolitiske emner. For eksempel har ikke tankesmien uttalt seg om Canadas avgjørelse om å ikke delta i 2003-invasjonen av Irak eller har uttrykt noen holdninger til om kanadiske soldater skal være eller ikke være i Afghanistan. Tankesmien var og er motstander av statlige reguleringer som en mulig løsning på den global oppvarmingen fra 1970-tallet til rundt årtusenskiftet. De sier at «potensialet til å påføre høye omkostninger på den kanadiske befolkningen og drastisk øke den regulerende stat, uten å gi lite eller ingen miljømessig fordel» Fraser Institute (navngitt etter elven Fraser) er lokalisert i Vancouver, British Columbia. Det ble stiftet i 1974 av Michael Walker, en økonom fra University of Western Ontario og forretningsmannen T. Patrick Boyle, da visepresident for MacMillan Bloedel. Den nåværende administrerende direktør Mark Mullins, var Institutets tidligere direktør for *Ontario policy studies*. 

Instituttet er kjent for sin Economic Freedom of the World-indeks som rangerer verdens land i henhold til deres økonomiske frihet.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  .
3. ↑  .
4. ↑  ; besøksdato: 20. april 2020.
5. ↑  Oversatt «*the potential to impose high costs on Canadian citizens and drastically increase the regulatory state, while providing little or no environmental benefit.*»

Eksterne lenker
---------------

* (fr) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Policy.ca Profil: Fraser Institute
* CBC-profil: Fraser Institute
* [ Canada Revenue Agency registered charity information database: The Fraser Institute][*død lenke*]
* Fraser Institute hos SourceWatch
* Vancouver Review-intervju med Michael Walker Arkivert 27. juli 2011 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Canadian Encyclopedia **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Trondheimen** (norrønt: *Þróndheimr*) var det opprinnelig navnet på de åtte trønderske fylkene omkring Trondheimsfjorden, altså store deler av nåtidens Trøndelag - mens kyststrøkene Fosen og Namdalen ble ikke regnet som del av Trondheimen. Navnet betyr *landet (heimen) der det vokser frodig*. I senmiddelalderen ble Kaupangen i Trondheimen, dvs. handelsplassen i Trøndelag etablert, og etter tradisjonen ble Nidaros grunnlagt av Olav Tryggvason i 997. Som bynavn ble kortformen Trondheimen brukt parallelt med Nidaros utover i senmiddelalderen. Under unionen med Danmark ble dette fordansket til T(h)rondhjem for Trondheimen/Nidaros og Trondhjems len for Trondheim len (landsdelen), senere Trondhjems amt, fra 1500-tallet.

Høvdingenes Trondheimen – åtte fylker og ett ting
-------------------------------------------------

Trondheimen skilte seg på flere måter ut fra andre landsdeler i Norge. I første del av sagatiden et samfunnet på Østlandet delt i mange mindre områder, hver med sin småkonge som ofte hadde lite med hverandre å gjøre. I Trondheimen ser imidlertid bygdene ut til å være bundet fastere sammen i et større samfunn. Den voksende befolkningen rundt fjorden erfarte tidlig at de hadde felles interesser i et samarbeid og organisering av samfunnslivet. En kan nærmest tale om en bonderepublikk, som var et større religiøst og juridisk fellesskap. Mange mener at trønderne alt fra 800-tallet hadde et godt utviklet lovverk som ble overlevert muntlig fra generasjon til generasjon.

Sagaene opplyser at den trønderske fylkesinndelingen var på åtte små fylker. Hvert av fylkene hadde sin høvding, sitt gudehov og sitt fylkesting. Trondheimen var delt i to hovedgrupper, de fire inntrøndske og de fire uttrøndske fylkene.
De fire uttrøndske fylkene var:

* Stjordølafylke (Øvre og Nedre Stjørdal, Klæbu, Selbu og Tydal)
* Strindafylke (Strinda, Leksvik, Frosta og Åsen)
* Gauldølafylke (hele Gauldalen)
* Orkdølafylke (hele Orkla dalføre og Børsa, Skaun og Byneset)

De fire inntrøndske var:

* Sparbyggjafylke (de nåværende bygdene Sparbu, Stod, Steinkjer, Snåsa og Liene)
* Øynafylke (Beitstad, Inderøy og Verran)
* Verdølafylke (nåværende Verdal prestegjeld)
* Skøynafylke (Skogn, Ytterøy og Mosvik)

Disse to hovedgruppene utviklet også hver sine felles ting og gudehov. Fellestinget for de uttrøndske fylkene ble etter hvert holdt på Øra ved Nidelvosen, og på Lade i nærheten stod uttrøndernes felles helligdom. En tilsvarende helligdom hadde de inntrøndske fylkene på Mære i Sparbu. Her, innerst i fjorden var nok tyngdepunktet for hele Midt-Norge. Her var folketettheten størst, og folk drev med kornproduksjon, husdyrhold og fiske og fangst. På høvdingsetene Sakshaug på Inderøy, Mære og Egge ved Steinkjer, Haug i Verdal og Alstadhaug i Skogn satt de lokale høvdingene med stor politisk, religiøs og økonomisk makt.
Thai-dansere bukker etter en forestillingThai-dansere bukker etter en forestilling**Bukking** er en gest som brukes når man hilser eller som en måte å vise noen høflighet. Bukking består i at man bøyer hodet eller hele overkroppen og raskt retter seg opp igjen. Noen steder er det hovedsakelig menn som bukker mens kvinner på en tilsvarende måte neier. Bukking spiller en viktig rolle i flere kulturer rundt omkring i verden. I flere land i Asia er spesiell kutyme av flere slag forbundet med bukking.

Katolsk liturgisk bukking
-------------------------

I katolsk liturgi inngår bukking som en av de faste gester. Det skilles mellom et lite bukk, hvor bare hodet bøyes, og et dypt bukk hvor hele overkroppen bøyes ved hoftene, fortrinnsvis til 90 graders vinkel, mens hendene legges på knærne. I praksis blir ofte ikke et dypt bukk utført så nøye, og det blir heller en lettere bøyning av overkroppen. 

Et lite bukk skal brukes hver gang navnene Jesus, Maria leses opp under en bønn eller bibellesning. Det skal også brukes når kirkens skytshelgen eller festdagens helgens navn leses opp, men dette gjøres i mindre grad. Man utfører også et lite bukk før fredshilsenen og ved incensering av menigheten.

Dypt bukk brukes under trosbekjennelsens avsnitt om Inkarnasjonen, under tidebønnene når *Ære være* synges, foran tabernakelet når det ikke er nødvendig eller mulig å knele samt foran alteret i ikke-katolske kirker.
Sjaslik på en sammenleggbar mangal.
**Sjaslik** er en matrett fra det tidligere Sovjetunionen. Sjaslik er en variant av shish kebab, og lages vanligvis fra enten biff, svin, kylling eller lam, på bakgrunn av lokale skikker eller religion. Det er ikke uvanlig å se sjaslik på menyen til restauranter, men vanligvis selges det av gateselgere som griller kjøttet over bål eller kullgrill. Sjaslik lages vanligvis på *Mangal*, en tyrkisk grill.

Fotnoter
--------

**Type numrering**
1. ↑  russisk: шашлык *sjasjlyk*, fra krim-tatarisk *şışlıq*

Referanser
----------

1. ↑  «sjaslik». *Bokmålsordboka* **(bokmål)**. Språkrådet og Universitetet i Bergen. Besøkt 21. oktober 2022.
2. ↑  Vasmer's Etymologiske Ordbok, (LINK)
3. ↑  *Shashlik* i Reference.com, (LINK)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Shashlik – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Shashlik – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** TasteAtlas
 |
**Ganache** er en blanding av fløte og sjokolade som anvendes som fyll eller glasur i praliner og kaker. Ganache kan dessuten være smaksatt, for eksempel med kaffe eller likør. Ganache skal være slettere og mindre søt enn fudge.

Normalt sett holder man den oppvarmede fløten over den finhakkede sjokoladen og rører til jevn smete. Forholdet er 1:1–1:2 for fløte og sjokolade, avhengig av hvor tykk en vil at den skal bli. Om en tilsetter honning eller smør så blir ganachen mer glanset, hvilket kan være ønskelig på for eksempel kaker.

Bildegalleri
------------

* Ganache på en kake.Ganache på en kake.
* Sjokoladekake med ganache frosting.Sjokoladekake med ganache frosting.
* Skinnende ganache.Skinnende ganache.

Referanser
----------

1. ↑  Gunvaldsen, Lene (24. juni 2012). «Slik lager du sjokoladeganache». *House of Treats* **(norsk)**. Besøkt 31. juli 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ganache – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas
 |
Gaudaost.

**Goudaost** er en ost med historisk opprinnelse fra byen Gouda i Nederland. Osten er halvhard, laget av kumelk og har naturlig skorpe. Den lagres fra noen måneder og opp til to år eller mer. Når osten modner blir skorpen hardere, og også innmaten får en mørkere farge, blir hardere og utvikler en karakteristisk smak.

Navnet goudaost er ikke beskyttet i henhold til EUs bestemmelser om produkters geografiske opprinnelse. Derfor produseres ost med dette navnet i en lang rekke land.

Kodal ysteri i Andebu skal, ifølge Andebu bygdebok, være det første ysteri i Norge som produserte goudaost. Det skjedde i 1886. Osten Norvegia, produsert av Tine, er en goudaost.

Referanser
----------

1. ↑  Hesthaug, Ellen (1975). *Den fattige gastronom's ostebok*. Oslo: Grøndahl. s. 21. ISBN 8250401379.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gouda cheese – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** TasteAtlas **·** GND
 |
**Storholmbrua** er en fritt frem-bygget bru i Austevoll kommune. Den har 3 søyler og den miderste er en senkekasse som er fundamentert ned på ca. 40 meters vanndyp. Dette er den dypeste brufundamentering som noen gang er utført i Norge. Brua har en total lengde på 439 meter og seilingshøyde 18 meter. De to hovedspennene har lengdene 172 og 160 meter.

Prosjektet er utført av Reinertsen AS som hovudentreprise i tidsrommet 2005–2007. Storholmbrua sto ferdig høsten 2006, og ble åpnet sammen med Hundvåkøybrua 17. november 2007.

Prosjektet er en del av fylkesvei 546 mellom Storebø og Austevollshella. Det fjernet fergeforbindelsen mellom Hufthamar og Austevollshella.

Byggherre er Statens vegvesen Region Vest.

Noen av de større underentreprenører ved prosjektet:

* Anleggsbetong AS
* KB Spennteknikk
* Geosurvey AS, Bergen

Se også
-------

* Liste over broer i Norge
* Liste over broer i Norge etter lengde

Eksterne lenker
---------------

* (en) Storholmbrua – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Bilde av brua sett fra øst.
* Statens vegvesen
* Våre Veger: Austevoll – snart et samlet øyrike[*død lenke*] (06/2007, s. 38)
**Biøvelsene** (Nebenübungen) ble utformet av Rudolf Steiner i *Anweisungen für eine esoterische Schulung*, hvor han ga klare anvisninger på hva som kreves av dem som ønsker å utvide sine skjulte evner for meditasjon og åndsvitenskapelig arbeide. 

*De seks biøvelsene*

* Å bli herre i egen tankeverden gjennom å gjøre én tanke til det sjelige midtpunkt (tankekonsentasjon)
* Å beherske egen vilje gjennom en initiativ-handling som en plikt hver dag (viljeskontroll)
* Å bygge opp en indre ro for sin sjel i en vedvarende oppmerksomhet hver dag (følelsemessig balanse)
* Å søke det som er godt, riktig og vakkert i alle erfaringer, vesener og ting (positivitet)
* Utvikle en holdning for å møte enhver ny erfaring åpent og fordomsfritt (åpenhet)
* Gjennomføre alle fem øvelsene i en systematisk og regelmessig veksling (indre harmoni)

Moralsk indre skolering
-----------------------

Øvelsene kalles biøvelser fordi de skal gjøres parallelt og komplettere meditasjon. For Steiner mener at alle meditasjonsøvelser i lengden blir verdiløse og skadelige hvis det ikke samtidig pågår en systematisk moralsk indre skolering. Biøvelsene blir beskrevet i detalj i en artikkel fra oktober 1906 hvor han gir råd og hjelp til mennesker som vil gjennomføre en særlig intensiv indre skolering. Øvelsene er også omtalt i Steiners bøker "Hvordan når man til erkjennelse av de høyere verdener?" og i "Videnskaben om det skjulte".

Gjennomføring
-------------

Øvelsene skal gjennomføres over en seks måneder periode, og de skal gjøres i den rekkefølge de er satt opp. Hver øvelse bør gjøres daglig i en måned ad gangen, og når man er ferdig med den første, skal man holde fast ved denne mens man øver den andre. Likeledes holder man fast ved de to første, mens man øver den tredje osv. Slik at alle øvelsene er med, når man øver den sjette og siste. 

Bakgrunnen for dette er at det finnes en egen rytme i rekkefølgen. Den første handler om tankekontroll, dernest skal man trene viljen, mens de to neste øvelsene omhandler balanse innenfor følelseslivet. Dette er vanskelig å få til uten å først ha oppøvd en viss tankekontroll og selvbeherskelse. Videre gir de fire første øvelsene en nødvendig ballast for å trene opp de to siste, som har med åpenhet mot verden og indre harmoni å gjøre.

Litteratur
----------

* "Almene fordringer enhver må stille seg som vil gjennomgå en okkult utvikling" Fra "Anweisungen für eine esoterische Schulung", GA 42/245, s. 15 ff. Til norsk ved Leif Holbæk-Hanssen.
* Den antroposofiska kunskapsvägen, Frans Carlgren

Eksterne lenker
---------------

* "Meditasjon som erkjennelse", tre tekster av Rudolf Steiner, hvor den tredje utførlig omhandler biøvelsene. Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.
* Det moraliska övandet, av Frans Carlgren
* Nebenübungen fra "Anweisungen für eine esoterische Schulung", GA 42/245, s. 15 ff.  Arkivert 19. november 2008 hos Wayback Machine.
**Orjakhovo** (bulgarsk Оряхово) er en havneby og kommune i Vratsa oblast i det nordvestre Bulgaria. Byen ligger i et bakkete landskap ved Donaus høyre bredd, rett øst for utløpet til elven Ogosta. Den har fergesamband med den rumenske byen Bechet på motsatt side av Donau.

Historie
--------

### Antikken og middelalderen

Byens navn har endret seg gjennom tidene. Tidligere er Vrhov, Orezov, Oreov og Rahovo inntil det någjeldende navnet ble etablert i 1886. Utgravninger har vist at det har vært bosetting på stedet fra tidlig neolittisk til sen middelalder. Kamaka festning (bulgarsk: Камъка, norsk: stein) finnes 1 kilometer øst for byen. Festningen skriver seg tilbake til det niende århundret og var virksom til det fjortende århundret. Festningsruinene omfatter et firkantet tårn i to etasjer, bygget i perioden til det andre bulgarske riket. 

To korstogshærer dro forbi stedet; den ene hæren ble ledet av kong Sigismund etter hans nederlag i slaget ved Nikopolis i 1396. Senere passerte også Vladislav III Jagelo stedet, etter at han tapte slaget ved Varna i 1444. Begge slag sto mot Det osmanske riket.

### Den bulgarske renessansen

Under den bulgarske renessansen som gikk fra den andre halvdelen av 1700-tallet til Bulgarias frigjøring i 1878, ble Orjakhovo etablert som et økonomisk og industrielt sentrum. Byen var sentral med hensyn til å forsyne Det osmanske riket med varer på Donau. Byen er nevnt som en viktig donauhavn i en bok trykket i Brussel i 1762. Sankt Georgskirken ble åpnet i 1837, en sekulær skole ble bygget i 1857 og en tsjitalisjte, et samfunnshus med bl.a. bibliotek, fulgte i 1871. Under den tyrkisk-russiske krigen fra 1877 til 1878 ble byen frigjort 21. november 1877 av rumenske styrker etter tre dagers kamp. Et monument utført av den italienske skulptøren Arnaldo Zocchi ble reist til minne om kampene.

### Det frie Bulgaria

Etter frigjøringen fra tyrkerne opplevde Orjakhovo en blomstringstid. Byen var provinshovedstad i tre måneder og senter for en okrug fra 1877 til 1882 og fra 1884 til 1889. Arkitekturen fra denne perioden er preget av vestlige trender og en rekke av disse bygningene er bevart idag.

En jernbane mellom Orjakhovo og Tsjerven Bryag ble bygget i 1926, Maria Himmelfartskirke ble åpnet i 1930 og et nytt samfunnshus bygget i 1936.

På 1960-tallet ble det etablert noe metallindustri på stedet. Kozloduy kjernekraftverk som ligger en kort kjøretur vestover, er også en stor arbeidsgiver.

Oppkalling
----------

Oryahovo Heights på Livingston Island Sør-Shetlandsøyene, Antarktis er oppkalt etter byen.

Referanser
----------

1. ↑  .

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Oryahovo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
**Selskabet til de skønne og nyttige Videnskabers Forfremmelse** var en dansk forening stiftet i 1759 i København for å fremme poesi og veltalenhet.

Foreningen ble sannsynligvis stiftet på foranstaltning av medlemmer av en mindre gruppe, kanskje i første rekke J.A. Cramer og Klopstock. Foreningens oppgave var å fremme poesi og veltalenhet på grunnlag av en forening av det nyttige og det skjønne, hvilket falt sammen med opplysningstidens estetiske grunnanskuelse.

Foreningen forsøkte å nå sitt mål ved utdeling av årlige priser for den beste poetiske og prosaiske presentasjon av et gitt emne i det danske språk; samtidig planla man et periodisk skrift som kunne «fritage Nationens skiønne Aander fra at sørge for Trykningen af deres mest udsøgte Arbejder». Frederik V avga 400 riksdaler årlig til foreningen, og samtidens fineste litterære navn tok plass i dets styre, således Bolle Willum Luxdorph og Adolph Gotthard Carstens. 

Den første prisoppgave foreningen kunngjorde, var den av Christian Braunmann Tullin besvarte *Søfartens Oprindelse og Virkninger*, en utmerket prøve på lærediktet, således som dette var foreningens litterære ideal. I det 18. århundre var foreningens rolle ganske betydelig; senere glir det mer og mer ut av litteraturhistorien. Av og til hører vi dog ennå dets navn som ved utsettelsen av de 4 romanser i 1828, der kalte flere av Danmarks yngre sangere frem. 

Foreningens beskjedne formue overgikk mot slutten av det 19. århundre til Dansk Forfatterforening. I 1966 ble foreningen forent med Det Danske Akademi.

Referanser
----------

1. ↑  danskeakademi.dk F. J. Billeskov Jansens tale for Thomas Bredsdorff, 1999 Arkivert 10. september 2007 hos Wayback Machine.

Litteratur
----------

* K.F. Plesner: *Det smagende Selskab. Selskabet til de skiønne og nyttige Videnskabers Forfremmelse. 1759-1959.* Gyldendal, 1959.

Eksterne lenker
---------------

* Om selskapet på Litteraturpriser.dk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Nasjonale mesterskap i landeveissykling** arrangeres årlig av de nasjonale forbundene. De fleste mesterskapene arrangeres i månedsskiftet juni/juli der det er lagt inn en pause i den internasjonale rittkalenderen. Australia og New Zealand avholder mesterskapene sine i januar, mens USA arrangerer sitt mesterskap i mai.

I landeveissykling krones nasjonale mestere i landeveisritt, temporitt og kriteriumsritt (gateritt). De fleste nasjoner arrangerer mesterskap for kvinner, menn og U23 (menn) den samme uka. Der deltakelsen er dårlig, kan U23 og elite slås sammen, eller flere nasjoner arrangerer felles konkurranse. I blant annet Australia er det åpent mesterskap der ryttere fra andre nasjoner også kan delta i rittet.

Mesterskapstrøyer
-----------------

En nasjonal mesterskapstrøye blir premiert vinnerne av de respektive konkurransene. Trøyene er sponset av de nasjonale forbundene og godkjent av UCI. Trøyen kan bæres frem til neste mesterskap påfølgende år, og bæres i alle ritt utenom i VM. Tidligere vinnere kan bruke sin nasjons farger i kragen eller på ermene på sykkeltrøyen etter ønske.

De nasjonale trøyene er ranket bak VM-trøyene og de enkelte ritts klassifikasjonstrøyer, som den gule trøyen i Tour de France, den rosa trøyen i Giro d'Italia, gullfargede trøyen i Vuelta a España osv. Vinnere av landeveisritt kan kun bruke trøyen i landeveisritt (som ordinære etapper i etapperitt eller i endagsritt), mens vinnerne av tempo kun kan bruke trøyen i temporitt eller tempoetapper i etapperitt.

Trøyene er som oftest formet som den enkelte nasjons flagg eller bruker fargene fra flagget. Noen trøyer bærer farger som er forbundet med nasjonen den representerer, som Tysklands som er hvit og Australias som har store innslag av gul og grønn.

### Eksempler

* Nicolas Vogondy, fransk mesterNicolas Vogondy, fransk mester
* David Millar, britisk mester på tempoDavid Millar, britisk mester på tempo
* Beat Zberg, sveitsisk mesterBeat Zberg, sveitsisk mester
* Magnus Bäckstedt, svensk mesterMagnus Bäckstedt, svensk mester
* Fabian Wegmann, tysk mesterFabian Wegmann, tysk mester
* Jawheni Hutarovitsj, belarusisk mesterJawheni Hutarovitsj, belarusisk mester
* Jürgen Roelandts, belgisk mesterJürgen Roelandts, belgisk mester
* Stef Clement, nederlandsk mester på tempoStef Clement, nederlandsk mester på tempo

| * v
* d
* r
Nasjonale mesterskap i landeveissykling |
| --- |
| ... 2005 **·** 2006 **·** 2007 **·** 2008 **·** 2009 **·** 2010 **·** 2011 **·** 2012 **·** 2013 **·** 2014 **·** 2015 **·** 2016 **·** 2017 **·** 2018 **·** 2019 **·** 2020 **·** 2021 **·** 2022 **·** 2023 |
Jagellonernes våpen
**Huset Jagello** eller **Jagiello** eller **Det jag(i)ellonske dynasti**, grunnlagt av Vladislav II Jagello, storfyrste av Litauen og konge av Polen, var en gren av dynastiet Gediminaičių. Dynastiet regjerte i Polen (1386–1572), Litauen (1377–1572), Tsjekkia (1471–1526) og Ungarn (1440-1444 og 1490-1526). Jagellonerne var et av Europas mektigste og mest innflytelsesrike dynastier. I sin storhetstid mot slutten av det 15. århundre styrte de et landareal på over 2 000 000 km², som strakte seg fra Østersjøen til Svartehavet og ned mot Adriaterhavet. 

Gjennom hele sin regjeringstid rivaliserte dynastiet om innflytelse med huset Habsburg. Huset Vasa kan sees på som en kontinuasjon av Det jagellonske dynasti gjennom Sigismund III Vasa – sønn av Johan III Vasa og Katarina Jagellonerinnen.

Det jagellonske dynasti oppstod som følge av Vladislav II Jagellos giftermål med den polske tronarvingen Hedvig, som ble kronet til Polens konge etter Ludvig I av Ungarn. Giftemålet ble også begynnelsen på jagellonernes styre i Polen, og en lang serie med litauisk-polske unioner. Dynastiets regjeringstid førte med seg stor militær fremgang (slaget ved Grünwald i trettenårskrigen) og en oppblomstring av kultur og industri i landet. 

Dynastiets mannlige linje døde ut i 1572 med Sigismund II August, den kvinnelige derimot i 1596 med Anna Jagellonerinnen.

Navnet på dynastiet kommer fra Vladislav II Jagello (polsk Władysław II *Jagiełło*, litauisk *Jogaila*), dynastiets første konge. På polsk er dynastiet kjent som *Jagiellonowie* (eller *Dynastia Jagiellonów*), på litauisk som *Jogailaičiai*, på belarusisk som *Ягайлавічы* (Jahajlavitsjy), på ungarsk som *Jagellók*, på tsjekkisk som *Jagellonci*, og på latin som *Jagello*. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
**Selous viltreservat** i Tanzania er et av verdens største faunareservater, og er kjent for sitt fantastiske dyreliv. Selous omfatter et areal på 54 600 km², med et spekter av naturtyper – hovedsakelig gressletter i nord og tett skog i sør. Det meste av området framstår som lite påvirket av menneskelig aktivitet. Reservatet rommer de fleste større pattedyr. Parken ligger mellom 80 moh. i nordøst og 1300 moh. ved Mbarikafjellene i sør. 

Området omfatter Rufiji-elven, og den 100 m dype og 100 m brede Stiegler gruva.

Ulikt de fleste andre viltreservater er jakt tillatt til i de sørlige delene av Selous, mens de nordlige delene er reservert for fotosafari. Reservatet er likevel sparsomt besøkt.

Reservatet ligger sørøst i landet
De første delene av området ble fredet i 1905. Parken er oppkalt etter den engelske oppdageren og naturverneren Frederick Selous (1851–1917). Tilstøtende verneområder er Mikumi nasjonalpark og *Kilombero viltforvaltningsområde* i vest. *Udzungwa Mountains nasjonalpark* ligger også rett vest for Selous.

Eksterne lenker
---------------

* tanzaniaodyssey.com
* UNEP World Conservation Monitoring Centre: *faktaark*[*død lenke*]
* Om Selous - Paka Adventures Ltd

| * v
* d
* r
Nasjonalparker i Tanzania |
| --- |
| Nasjonalparker | Arusha • Gombe Stream • Jozani Chwaka Bay • Katavi • Kilimanjaro • Kitulo •  Manyarasjøen • Mahale Mountains • Mikumi • Mkomazi  • Ruaha • Rubondo Island • Saadani • Serengeti • Tarangire • Udzungwa Mountains | Tanzanias flagg |
| Reservater | Amani • Ngorongoro • Selous • Uwanda |
| Marinparker og reservater | Dar es Salaam: (Bongoyo • Mbudya • Pangavini • Fungu Yasini) • Mafia Island • Maziwi • Mnazi Bay-Ruvuma elvemunning |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
***Our Better Selves*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av George Fitzmaurice.

Handling
--------

Et velstående medlem av den franske adelen, Loyette Merval, er gift med en amerikaner ved navn Willard Standish. De har et kjærlig ekteskap, bortsett fra deres gjensidige misnøye med Willards lediggang. Etter at Willard begynner å arbeide som sjåfør, får Loyettes påfølgende avsky for en slik lavtlønnet yrke ham til å slutte med dette.

Når første verdenskrig bryter løs, slutter Willard seg til den franske hemmelige tjenesten - samtidig som Loyette fortsetter sitt sosiale liv, opprørt over separasjonen deres. Etter at en skadet Willard gjemmer seg ved et kloster, reiser Loyette for å finne ham. Men når tyske soldater nærmer seg, rømmer alle nonnene fra området.

Rolleliste
----------

* Fannie Ward som Loyette Merval
* Lew Cody som Willard Standish
* Charles Hill Mailes som Henry Laurens

Referanser
----------

1. ↑  OUR BETTER SELVES

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Our Better Selves* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Our Better Selves* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Our Better Selves* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Francis Patrick «Pat» Roach** (født 19. mai 1937 i Birmingham, død 17. juli 2004 i Worcestershire) var en engelsk bryter og skuespiller.

Karriere
--------

Før Roach begynte som skuespiller var han en kjent bryter. Han fortsatte som bryter også etter at skuespillerkarrieren tok av, under navnet «Bomber» Roach, og han holdt både den britiske og europeiske tungvektstittelen.

Han spilte sin første rolle i 1971, som dørvakt i *A Clockwork Orange*, og spilte senere en bråkmaker kalt Toole i *Barry Lyndon* (1975).

Roach oppnådde betydelig suksess i muskuløse støtteroller, blant annet som Hefaistos i *Clash of the Titans* (1981), og en banditt-krigsherre i *Red Sonja* (1985). Mest kjent er kanskje hans rolle som General Kael i *Willow* (1988), og som keltisk høvding i *Robin Hood - tyvenes prins* (1991).

I Indiana Jones-serien dukket Roach i flere roller. I *Jakten på den forsvunne skatten* (1981), spilte Roach en sherpa som slåss med Jones i en bar i Nepal, og en stor tysk mekaniker som blir drept av en propell på flystripa i Egypt, og han fikk dermed den sjeldne ære å bli drept to ganger i samme film. I *Indiana Jones og de fordømtes tempel* (1984), spilte Roach en grusom tilsynsmann. I *Indiana Jones og det siste korstog* (1989) hadde han bare en kort rolle som en Gestapo-offiser.

Roach er best kjent for britisk publikum fra komedie-dramaet *Auf Wiedersehen, Pet*, som Brian «Bomber» Busbridge, en murer som kom med i rollebesetningen i Düsseldorf, og var aktiv i alle fire seriene, men som døde før den endelige spesialepisoden ble avsluttet.

Dødsfall
--------

Roach døde i juli 2004 etter en lang kamp mot spiserørskreft. Han er gravlagt på Bromsgrove-kirkegården i Worcestershire.

Filmografi (utvalg)
-------------------

* *A Clockwork Orange* (1971)
* *Barry Lyndon* (1975)
* *Clash of the Titans* (1981)
* *Jakten på den forsvunne skatten* (1981)
* *Never Say Never Again* (1983)
* *Conan ødeleggeren* (1984)
* *Indiana Jones og de fordømtes tempel* (1984)
* *Red Sonja* (1985)
* *Willow* (1988)
* *Indiana Jones og det siste korstog* (1989)
* *Robin Hood - tyvenes prins* (1991)

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 9116120, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   news.bbc.co.uk[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pat Roach på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Pat Roach i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Pat Roach på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (da) Pat Roach på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Pat Roach på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Pat Roach på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Pat Roach hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* Pat Roach på Find A Grave

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** SUDOC
 |
**Patrick James Rice** (født 17. mars 1949 i Belfast) er en nordirsk fotballspiller og trener.

Spilleren
---------

Pat Rice har tilbrakt mesteparten av sin fotballkarriere hos Arsenal. Han ble født i Belfast, men vokste opp i London. Etter å ha arbeidet hos en grønnsakshandler på Gillespie Road, kom han til Arsenal som læregutt i 1964. Han debuterte i Ligacupen mot Burnley, 5. desember 1967. Som høyre back var han en solid spiller på Arsenal gjennom hele 1970-tallet, og ble til slutt kaptein på laget. Rice var med på å vinne Messbycupen i 1970 og var med på «the Double»-vinnende laget i 1971. Han spilte i fem FA-cupfinaler, men var bare med på å vinne to (1971 og 1979).

Etter å ha spilt 528 kamper for «the Gunners» så flyttet han til Watford i 1980. Der spilte han 137 kamper, og var med på opprykket til første divisjon. Han ble kaptein på laget før han gav seg som aktiv spiller i 1984. Rice spilte også 49 kamper for Nord-Irland mellom 1968 og 1979.

Treneren
--------

Rice kom tilbake til Arsenal i 1984 som trener for ungdomslaget, en jobb han hadde i 12 år, og ledet laget til seier i FA Youth Cup i 1988 og 1994. I september 1996 var Rice for en kort periode midlertidig manager etter at Stewart Houston sluttet i klubben (Houston var da selv midlertidig manager etter at Bruce Rioch fikk sparken). Rice ledet laget i tre ligakamper (Arsenal vant alle tre) og i 3-2 tapet mot Borussia Mönchengladbach hjemme i UEFA-cupen. Etter at Arsene Wenger tok over som manager senere den måneden, ble Rice assisterende manager i klubben. Den jobben hadde han frem til hans siste kamp, 13. mai 2012. Kampen som ble spilt borte mot mot West Bromwich Albion FC endte 3-2 i favør Arsenal og sikret 3.-plassen i den hjemlige ligaen den sesongen. Rice har spilt en viktig rolle i klubbens suksess på slutten av 1990-tallet og inn i det nye årtusenet, bl.a. «the Double» i 1998 og 2002, og Arsenals uslåelige ligasesong i 2003–04. Han har æren av (sammen med keepertreneren Bob Wilson) å ha vært med på, som spiller eller trener, alle de tre «the Double»-titlene som Arsenal har tatt.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pat Rice – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Pat Rice – Transfermarkt (manager) Rediger på Wikidata

* (en) Pat Rice – national-football-teams.com Rediger på Wikidata

* (en) Pat Rice – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (en) Pat Rice – FootballDatabase.eu Rediger på Wikidata

* (en) Pat Rice – Soccerway Rediger på Wikidata
**Neu-Ulm** er en by i den tyske delstaten Bayern med rundt 50 000 innbyggere. Byen ligger ved den høyre bredden av Donau i Schwaben med Ulm på den andre siden av elven. Byen oppsto da grensen mellom Bayern og Württemberg ble dratt langs Donau og Ulm ble delt i to. Andre nabobyer er Senden, Pfaffenhofen an der Roth, Holzheim, Nersingen og Elchingen.

Historie
--------

Petrusplatz i Neu-Ulm
Den moderne historien til Neu-Ulm begynte da Ulm ble delt mellom Kongedømmet Bayern og Kongedømmet Württemberg i 1810. Donau ble grense mellom disse kongedømmene, og landområdene på høyresiden av elven ble en del av Bayern. Dette var starten for Neu-Ulm som en selvstendig by. 

På denne tiden var Neu-Ulm svært liten med bare et par hus, vertshus og landsbyen Offenhausen. Den ble fremdeles kalt «Ulm am rechten Donauufer» (Ulm på høyresiden av Donau). Navnet Neu-Ulm ble først nevnt i 1814. Byen begynte først å vokse i 1841, da *Frankfurter Bundesversammlung* annonserte at de ville bygge festningen Bundesfestung.

Etter ønske fra Kong Ludwig I ble Neu-Ulm en del av festningen. Etter at Neu-Ulm ble knyttet til jernbanelinjen til Augsburg i 1853 kom soldater til byen og det ble opprettet en garnison her. 

Byen begynte først å blomstre under borgermester Josef Kollmann mot slutten av 1800-tallet. En trikkelinje mellom Ulm og Neu-Ulm ble bygget i 1897 og i 1900 ble vanntårnet (som fremdeles er et landemerke) bygget. I 1906 begynte man å utvide Neu-Ulm 
utenfor bymurene. De første fabrikkene ble bygget og byen fortsatte å utvides. 

Etter første verdenskrig ble garnisonen nedlagt. Folketallet og velstanden vokste og Neu-Ulm ble en rik by. Andre verdenskrig rammet derimot byen hardt, og omtrent 80 % av bygningene ble ødelagt under allierte bombetokt. Alle broene over Donau mellom de to byene ble også ødelagt.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑   (på de) *Tysklands kommuneregister (4. kvartal 2022)*, Statistisches Bundesamt, 12. januar 2023, Wikidata Q116783074,

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Neu-Ulm – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Neu-Ulm – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
***Norge, den nordlige arena*** (engelsk: *Norway, the Northern Playground*) er en bok fra 1904 om fjellklatring i Norge av den britiske fjellklatreren William Cecil Slingsby. Boken forteller historien om førstebestigningene av mange av de mest utfordrende fjellene i Norge og bidro sterkt til å popularisere tindesport i Norge – spesielt i Jotunheimen – blant det internasjonale og særlig britiske fjellklatringsmiljøet, som frem til da i stor grad hadde fokusert på Alpene. Boken ble utgitt i Edinburgh av den skotske forleggeren David Douglas i 1904, med 425 sider, 32 helsides illustrasjoner, 9 kart og 70 vignetter. En revidert utgave ble utgitt i 1941, redigert av Slingsbys datter Eleanor Slingsby og med en kort biografi om William Cecil Slingsby skrevet av Geoffrey Winthrop Young.

Slingsby besøkte Norge for første gang i 1872. Fjellklatringshistorikeren Jill Neate skrev i 1986 at «Slingsby var en av de ledende klatrerne i sin generasjon, han klatret i Storbritannia og Alpene, men han blir fremdeles ansett i Norge som norsk fjellklatrings far. Boken hans har beholdt sin plass som det klassiske, uunnværlige verket om regionen».

Referanser
----------

1. ↑  Neate, Jill (1986). *Mountaineering Literature*. The Mountaineers Books. s. 145. ISBN 0938567047.

Bibliografi
-----------

* William Cecil Slingsby (1904), *Norway, the Northern Playground: Sketches of Climbing and Mountain Exploration in Norway between 1872 and 1903*. Edinburgh: David Douglas. Første utgave.
* William Cecil Slingsby (1941), *Norway, the Northern Playground*. Oxford: Blackwell. Andre utgave, redigert av Eleanor Slingsby og med en biografi over W. Cecil Slingsby av Geoffrey Winthrop Young. Bind 7 av *Blackwell's mountaineering library*.
* William Cecil Slingsby (1998), *Norge, den nordlige arena: skisser fra tindebestigninger og oppdagerferder i norsk natur mellom 1872 og 1921*. Oslo: Grøndahl Dreyer. ISBN 8250420764. Norsk oversettelse.
Étang de Vaccarès
Ved bredden av Étang de Vaccarès
**Étang de Vaccarès** er en saltvannslagune (*étang*) i våtmarksområdet og nasjonalparken Camargue i Rhône-deltaet i sør-Frankrike. Sjøen har et areal på 65 km², og dybden er mindre enn to meter. Den er den nordligste av innsjøene i Camargue, og utgjør det viktigste elementet i vannkontroll-systemet i deltaet. Sjøen er også et viktig stoppested for trekkfugler, og er tilholdssted for rosenflamingo.

Forurensing
-----------

Selv om sjøen er «vernet» så er den likevel utsatt for følgene av forurensingene fra de store industriparkene like ved, og fra jordbruksområdene rundt området. Undersøkelser viser at fisken i innsjøen inneholder betydelige nivåer av miljø- og helseskadelige stoffer.

Referanser
----------

1. ↑  Studie om forurensing av fiskebestandene i Camargue (pdf-fil, fransk) Arkivert 11. november 2005 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** GeoNames
 |