recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Stephanie Dietrich** (født 1966) er en tyskfødt norsk teolog og professor i teologi/diakoni ved VID vitenskapelige høgskole, campus Diakonhjemmet. Hun forsker innen diakoni, dialog, ekklesiologi og økumenikk. Hun kom til Norge i 1987 som utvekslingsstudent ved Menighetsfakultetet, ble dr.theol. i økumenisk teologi ved Menighetsfakultetet i 1998 og ble ordinert til prestetjeneste i Den norske kirke i 1998. Hun var ansatt som stipendiat ved Menighetsfakultetet fra 1991 til 1998 og arbeidet som teologisk rådgiver i Mellomkirkelig råd/Kirkerådet fra 1998 til 2007. I 2007 ble hun førsteamanuensis ved daværende Diakonhjemmet Høgskole (nå VID) i Oslo, der hun fikk opprykk til professor i 2016. I 2022 var hun en av kandidatene til å bli biskop i Bjørgvin.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 122253302, besøkt 30. juli 2022[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Det tyske nasjonalbibliotekets katalog, GND-ID 122253302, besøkt 6. september 2022[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Stephanie Dietrich». VID vitenskapelige høgskole. Besøkt 28. november 2022.
4. ↑  «Professor kan bli biskop». *Khrono*. Besøkt 28. november 2022.
5. ↑  «Stephanie Dietrich». Kirken. Besøkt 28. november 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
En **IMSI-fanger** («IMSI-catcher») er et apparat for telefonavlytting som brukes til å fange opp mobiltrafikkdata og spore bevegelsene til mobiltelefonbrukere.

I realiteten er det en «falsk» mobilmast som agerer mellom målmobiltelefonen(e) og mobiloperatørens ekte mobilmaster.

All mobilkommunikasjon i Norge skal i utgangspunktet være kryptert, men denne krypteringen kan slås av i enkelte tilfeller. Hvis basestasjonen eller IMSI-fangeren ber mobilterminalen om å slå av krypteringen, kan all kommunikasjon avlyttes i klartale, og SMS kan leses i klartspråk. IMSI-fangere kan brukes lovlig av myndighetsorganer som for eksempel NSM og PST. Disse må imidlertid ha rettens kjennelse for kommunikasjonskontroll i kriminalsaker. Det er lett og billig for enkeltpersoner eller grupper å lage enkle IMSI-fangere, men all bruk av slike er ulovlig.

Se også
-------

* Signaletterretning

Referanser
----------

1. ↑  Hacker setter opp falske gsm-tårn. computerworld.no (2. august 2010)
2. ↑  Myren, Sverre K. (26. august 2015). «IMSI-fanger». *Store norske leksikon*. Besøkt 12. desember 2020.
3. ↑  «Det Norske Akademis ordbok». *naob.no*. Besøkt 12. desember 2020.
4. ↑  «Kraftig vekst i politiets rapportering om bruk av falske basestasjoner». *www.aftenposten.no*. Besøkt 12. desember 2020.
5. ↑  «Slik blir politiets nye overvåkingshverdag». *www.aftenposten.no*. Besøkt 12. desember 2020.
6. ↑  «Sikkerhetsforsker lagde enkel IMSI-catcher for 60 kroner. Nå kan mobiler kartlegges av alle». *Digi.no* **(norsk)**. 4. august 2017. Besøkt 12. desember 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***Naiv.Super.*** er en roman av Erlend Loe fra 1996. Det er hans andre roman, etter *Tatt av kvinnen*. Boken regnes som Loes gjennombruddsroman, og handler om voksnes trang til å beholde «barnet i seg» og å kunne gjøre som man vil fremfor «typiske voksenting». 

Romanen gir et sentralt bilde av voksengenerasjonen (voksne født på 70-tallet) med deres store problemer i perioden ca. 1990 til 1996 og regnes som en kommentar til etterkrigsgenerasjonen (1945-1995) med vekt på sosialdemokratisk fellesskapsånd og 1968-generasjonen med skråsikker handlekraft.

*Naiv.Super.* kom på 22.-plass i en Dagbladet-serie sommeren 2006 om de 25 beste romanene fra de siste 25 årene. Romanen er oversatt til mer enn 30 språk, deriblant svensk, dansk, engelsk, tysk og russisk.

Handling
--------

*Naiv.Super.* handler om den 25 år gamle jeg-personens frustrasjon over livet. Han har over lengre tid følt at verden er et truende og meningsløst sted å tilbringe livet. Hans verden knuses da han taper en krokketkamp mot sin bror ved et besøk hos foreldrene. Krokkettapet fører til at han møter veggen. Han slutter på universitetet, selger det meste han har og flytter inn i brorens leilighet, som han får låne mens broren er ute og reiser i et par måneder. Som «betaling» skal han videresende fakser som kommer inn til broren, til et faksnummer han har fått oppgitt. Han husker ikke hvor broren befinner seg, men tror kanskje det er Afrika. Etter hvert finner han ut at han er i Amerika.

I leiligheten fordriver han tiden med å lese og filosofere rundt tidens relativitet. Han skriver også lister, blant annet over ting han har og ikke har. Han kjøper dessuten et bankebrett fra Brio som han finner en slags terapi i å banke på. Ellers lengter han etter en kjæreste og lurer på hvorfor han ikke har en. Midt oppi dette prøver han å finne seg selv og forstå verden. 

I barnehagen i bakgården der brorens leilighet ligger, blir jeg-personen kjent med Børre, en liten gutt som liker sykkelen hans og bor i samme blokk.
Han får seg en kjæreste som heter Lise.

Referanser
----------

1. ↑  «Erlend Loe». *www.cappelendamm.no* **(norsk)**. Besøkt 11. september 2018.
2. ↑  «De 25 beste». *Dagbladet.no* **(norsk)**. 12. september 2006. Besøkt 11. september 2018.
3. ↑  «Naiv. Super». *Cappelendamm* **(norsk)**. Besøkt 11. september 2018.

Portal: Litteratur
**Vøringplatået**, eller **Vøringbassenget**, er et undersjøisk platå utenfor kysten av Nordland.

Platået ligger som en relativ flat hylle vest for Egga (kontinentalskråningen), og dybden varierer mellom 1200 og 1500 m. Utenfor platået ligger de dype delene av Norskehavet med en dybde på 3000–4000 m; i nordvest Lofotenbassenget, og i sørvest Norskebassenget.

Platået deles i en vestlig og en østlig del av en bratt kant, Vøringskrenten (engelsk *Vøring Escarpment*). Denne kanten er en grense mellom kontinental og oseanisk jordskorpe. Den østlige delen består av tykke sedimentære lag fra trias, jura og kritt, mens den vestlige delen består av basalt og gabbro fra eocen. Bergartene i den vestlige delen ble dannet i forbindelse med kraftig vulkansk aktivitet under åpningen av Atlanterhavet. Her er det funnet en svært stor caldera med en størrelse på 40 × 50 km.

Det ser ikke ut til å gått store ras i området etter siste istid. Dette er i motsetning til situasjonen sør og nord for Vøringplatået, som ble berørt av henholdsvis Storeggaraset og Trænadjupraset.

En del av den ytre grenen av den varme Atlanterhavsstrømmen blir avbøyd på grunn av Vøringplatået, og får retning mot Jan Mayen.

Det ble lett etter olje i området på 1990-tallet, men det ble gjort få funn. Gassfeltet Nykhøgda, senere kalt Luva, ble oppdaget i 1997, men ble den gang ikke vurdert til å være økonomisk drivverdig. I januar 2013 bestemte Statoil seg for å bygge ut det store Aasta Hansteen-feltet på Vøringplatået.

Kilder
------

* «Statoil vil bygge ut på Vøringplatået». Kyst og Fjord. 8. januar 2013. Besøkt 16. februar 2013.
* Geir Ottersen og Jo Anders Auran (redaktører) (2007). «Helhetlig forvaltningsplan for Norskehavet: Arealrapport med miljø- og naturressursbeskrivelse». *Fisken og havet* (6): 1–40. ISSN 0071-5638. [*død lenke*]
* Siv Tanja Moe (november 2006). *Den klimatiske og oseanografiske utviklingen over Vøringplatået i perioden Preboreal til Midt-Holosen* (Cand. scient. oppgave). Universitetet i Bergen.  –

Eksterne lenker
---------------

* nrk.no: Norsk supervulkan – ein av dei største
* www.MantlePlumes.org: Norwegian volcanic margin

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
En **geopark** er et naturområde av geologisk betydning og med en strategi for bærekraftig utvikling. Geoparker har som formål å beskytte, formidle og understøtte den geologiske arven og mangfoldighet, og på den bakgrunnen fremme bærekraftig utvikling.

Anvendelsen av betegnelsen geopark om et område er forholdsvis ny. Betegnelsen er som *naturpark* og *nasjonalpark* ikke beskyttet, man kan derfor kalle et hvilket som helst område for en *geopark*. Derimot er *European Geopark* et registrert merke. Opprettelsen av *geoparker* vil derfor ofte ha som mål å kunne oppfylle kriteriene for å bli sertifisert som en *EGN-geopark*, medlem av *European Geopark Network samt GGN-geopark*, medlem av UNESCOs *Global Geopark Network*. 

Den norske Gea Norvegica Geopark var den første nordiske geoparken som ble tatt opp i nettverket.

En stor del av Oddherred på Sjælland ble i september 2014 utnevnt som den første danske geoparken, Geopark Oddherred, og er dermed både tatt opp i *European Geoparks* Networksamt *Global Geopark Network*.

Europeisk nettverk av geoparker
-------------------------------

Et europeisk nettverk av geoparker *(European Geoparks Network*) ble dannet i 2000 hvis formål er å gi felles støtte til å etablere og utrede mulige geoparker over det europeiske kontinentet.

Geoparker i Norge
-----------------

* Gea Norvegica Geopark
* Magma Geopark
* Sunnhordland geopark

Referanser
----------

1. ↑  «Hva er en Geopark?». *Gea Norvegica Geopark* **(norsk)**. Besøkt 5. februar 2024.
2. ↑  Udtrykket findes juli 2013 ikke i Retskrivningsordbogen, der har mange andre parktyper, men ikke denne (søg på 'park' bagfra)
3. ↑  "... The Network owns the "European Geopark" trademark registered within all countries in the European Community. The members of the European Geoparks Network are members of the Global Geoparks Network assisted by UNESCO (GGN)." fra "Meet our Geoparks" fra EuropeanGeoparks.org, en liste med europæiske geoparker, 54 i 18 lande (juli 2013)
4. ↑  Global Geoparks på unesco.org
5. ↑  Gea Norvegica Geopark
6. ↑  "History" fra EuropeanGeoparks.org
7. ↑  Geopark Odsherred
8. ↑  «Introduction – European Geoparks Network» **(gresk)**. Besøkt 5. februar 2024.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GND **·** LCCN **·** NDL **·** NKC
 |

Eksterne lenker
---------------

* UNESCO Global Geoparks Network på Wikivoyage
* "Meet our Geoparks" fra EuropeanGeoparks.org, en liste med europeiske geoparker, 54 i 18 land (juli 2013)

(en) Geoparks – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
**Vanlig lerkespore** er en plante i jordrøykfamilien.

Den er en lav, flerårig urt med rotknoll. Planten blomstrer i april-mai med rødlilla blomster. Det er bare 2–8 blomster i klasen, noe som skiller vanlig lerkespore fra den ganske like hagelerkespore. Et annet artskjennetegn er at støttebladene på blomsterstengelen ikke har fliker. Den overjordiske delen lever bare noen få våruker før den visner ned igjen. Mens den visner, modnes frøene og blir liggende på bakken. Frøene blir etterhvert spist av maur som på den måten sørger for effektiv frøspredning.

Vanlig lerkespore er vanlig i Sør-Sverige, Danmark, østlige deler av Tyskland, Polen, Belarus og i Alpene. Mer spredte funn er gjort vestover til Nederland og Massif Central i Frankrike, sørover til Sicilia og langt øst i europeisk Russland. Arten finnes også i Finland og Baltikum.

I Norge er den ikke særlig vanlig, men den finnes spredt nordover til Nordreisa i Troms. Den vokser på muldjord i kratt og skog. Larvene til den rødlistede mnemosynesommerfugl lever på lerkespore.

Litteratur
----------

* B. Mossberg og L. Stenberg (2016). *Gyldendals store nordiske flora*. Gyldendal. s. 204. ISBN 978-82-05-42485-2.
* «Smånunneört». Den virtuella floran. Arkivert fra originalen 13. juli 2022. Besøkt 28. juli 2020.
* «Lerkespore *Corydalis intermedia*». *Artskart*. Artsdatabanken. Arkivert fra originalen 21. februar 2022. Besøkt 28. juli 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Vanlig lerkespore* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Vanlig lerkespore* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Vanlig lerkespore* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Vanlig lerkespore* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Vanlig lerkespore* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Vanlig lerkespore* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Corydalis intermedia* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Corydalis intermedia* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Corydalis intermedia* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

Vanlig lerkespore har støtteblad uten fliker på blomsterstengelen
***Combretum indicum*** er en klatrende busk i familien Combretaceae. Det vitenskapelige navnet *Quisqualis indica* brukes også om denne arten.

Den blir opptil 8 m høy og klatrer ved å slynge seg til venstre rundt trær og gjenstander. Bladene sitter motsatt og er avlange, 5–18 cm lange og 2,5–7 cm brede. De duftende blomstene sitter i aks eller klaser. Frukten er avlang med fem ribber. Den er først rød, men blir grønnsvart eller brun som moden.

Nyutsprungne blomster er hvite, horisontale og åpner seg i skumringen. Neste dag skifter de til rosa eller rød og blir hengende. Om natta besøkes de hvite blomstene av svermere, men ingen oppsøker de røde. Om dagen besøkes de rosa og røde blomstene av en rekke dyr, som solitære bier, honningbier, fluer og solfugler.

Denne planten trives best i områder med tropisk regnskogklima, men kan også vokse i andre klimasoner. Den forekommer i skog, kratt, vegkanter, langs elvebredder og på brakkmark. Arten er naturlig utbredt i tropisk Asia, på øyene i Indiahavet og Stillehavet og langs kysten i Øst-Afrika. Den finnes forvillet andre steder i Afrika, Australia og Mellom- og Sør-Amerika og er ofte et plagsomt ugras.

*Combretum indicum* dyrkes som prydplante overalt i tropene, og på engelsk kalles den *Rangoon creeper*. I Indonesia blir unge skudd spist som en grønnsak, og i Afrika brukes stenglene til å lage kurver og fisketeiner. Frøene inneholder en sterk nervegift og er blitt brukt som medisin mot innvollsormer.

Galleri
-------

* VekstformVekstform
* Stengel og bladStengel og blad
* BlomsterknopperBlomsterknopper
* BlomsterBlomster
* Hageform med doble blomsterHageform med doble blomster

Referanser
----------

1. 1 2 3  «*Quisqualis indica*». Flora of China. Besøkt 15. mars 2021.
2. ↑  D. Eisikowitch og R. Rotem (1987). «Flower orientation and color change in *Quisqualis indica* and their possible role in pollinator partitioning». *International Journal of Plant Sciences*. 148 (2): 175–179. ISSN 1058-5893. JSTOR 2995472. doi:10.1086/337645.
3. 1 2  «*Combretum indicum* (Rangoon creeper)». Invasive Species Compendium. Besøkt 15. mars 2021.
4. ↑  «*Combretum indicum*». *Plants of the World Online*. Kew Science. Besøkt 15. mars 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Combretum indicum* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Combretum indicum* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Combretum indicum* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Combretum indicum* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Combretum indicum* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Combretum indicum* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Combretum indicum* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Combretum indicum* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Combretum indicum* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Kattehale** (*Lythrum salicaria*) er en karakteristisk flerårig art i slekten kattehaler *(Lythrum)*, som tilhører kattehalefamilien *(Lythraceae)*. Den kan bli 150 cm høy, og har karakteristiske lansettformede blader og tette aks av purpurrøde til mørk-rosa blomster langs den øverste delen av den firkantede stengelen. Blomsterakset har mindre blomster øverst enn nederst.

Nærbilde av kattehalens blomst.
Bladene er lansettformede og tilspissede ytterst, men de er omtrent like brede over hele lansettformen. Bladnerver og midtrand er tydeligst på undersiden. Bladene sitter tre og tre nederst, men lengre oppe på stengelen sitter de parvis motsatt.

Blomsten har seks lansettformede kronblad med røde pollenbærere.

Kattehale likner på åkersvinerot *(Stachys palustris)*, men denne har de nederste tosettene av blomster plassert i bladhjørner, og det er langt færre rekker av rosa blomster (færre aksblomster) enn hos kattehale. Bladene hos åkersvinerot er også bredere lansettformet og har hjerteform nederst mot bladstengelen.

Kattehale trives i veigrøfter og veiskjæringer, på fuktige enger, sump, i fuktig skog og langs vann. Planten går nord til Trøndelag. Høyeste kjente voksested er kun 440 moh.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Kattehale* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Kattehale* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Kattehale* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Kattehale* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Kattehale* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Kattehale* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Kattehale* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kattehale* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Kattehale* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Lythrum salicaria* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Lythrum salicaria* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Encyclopædia Universalis
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
**Ustekveikja** er en elv, og en del av øvre Drammensvassdraget. Den har sitt utspring i Ustekveikvatnet (1260 moh) like ved Fagervatn i Ulvik kommune i Vestland, på Hardangervidda, rett nord for Hardangerjøkulen. Elven renner sørøstover, ned til det regulerte Finsevatnet (1215–1212 moh) ved Finse og derfra videre sørøstover gjennom en rekke regulerte og uregulerte vann, blant andre Nygardsvatnet (995–984 moh) i Hol kommune i Buskerud, Sløddfjorden (985–970 moh) og Ustevatn (985–968 moh) ved Ustaoset, også det i Hol. Nedenfor Tungevatn ligger Ustekveikja kraftverk.

Etter Ustevatn skifter elven navn til Usta og renner nordøstover til Ustedalsfjorden ved Geilo. Lenger ned i dalen blir Usta til Hallingdalselva.

Annen bruk
----------

Ustekveikja har gitt navn til Ustekveikja Energi AS, et energiselskap fra Geilo i Buskerud, grunnlagt i 1992. Tidligere hadde Ustekveikja Energi også to kraftverk, Ustekveikja og Ørteren.

Se også
-------

* Ustekveikja kraftverk, et vannkraftverk i Hol kommune i Buskerud, startet i 1983

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Kart over verneområdene på Svalbard, hvor fuglereservatet er oransje sirkel nr 2.
**Dunøyane fuglereservat** er et naturreservat som omfatter alle øyer i Dunøyane vest for Dunøyhamna, utenfor den sørvestre delen av Wedel Jarlsberg Land på Spitsbergen på Svalbard. Dunøyane fuglereservat ligger innenfor Sør-Spitsbergen nasjonalpark, og har siden 1985 status som ramsarområde, på grunn av sin betydning for trekkfugler.

De tre store øyene øverst i bildet tilhører alle fuglereservatet. Bilde fra sent i april.  Foto: Erlend Bjørtvedt 

  

Reservatet ble opprettet ved kongelig resolusjon 1. juni 1973, for å sikre et viktig hekke- og oppholdsområde for fugl, spesielt ærfugl og gjess. Fredningen var en del av en større vernepakke for Svalbard, som omfattet tre nasjonalparker (Sør-Spitsbergen nasjonalpark, Forlandet nasjonalpark og Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark), to ordinære naturreservat (Nordaust-Svalbard naturreservat, Søraust-Svalbard naturreservat) og 15 fuglereservater langs vestkysten av Spitsbergen.

Det er en rekke dammer og småtjern på øyene, og det er store grunne områder i farvannene rundt. Det er rik vegetasjon her, av gress, og øyene er et viktig hekkeområde for hvitkinngås, ærfugl og rødnebbterne. 

Det er restriksjoner i ferdselen i området for å beskytte fuglene mot forstyrrelse. Man skal holde lang avstand fra fuglereservatene i hekketiden for å unngå at fugleforeldre blir skremt bort og rovfugl eller fjellrev tar eggene. Fuglene kan forstyrres selv på flere hundre meters hold.

Se også
-------

* Liste over ramsarområder i Norge
* Verneområder på Svalbard

Referanser
----------

1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *Verneområdene på Svalbard*, brosjyre fra Direktoratet for naturforvaltning, side 11. ISBN 978-82-7072-779-7

Eksterne lenker
---------------

* (no) Dunøyane fuglereservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
* sabima.no: Ramsarområdene i Norge

| * v
* d
* r
Verneområder på Svalbard |
| --- |
| *Områdene er definert ved Svalbardmiljøloven* |
| Fuglereservater | 
* Blomstrandhamna
* Boheman
* Dunøyane
* Forlandsøyane
* Guissezholmen
* Gåsøyane
* Hermansenøya
* Isøyane
* Kapp Linné
* Kongsfjorden
* Moseøya
* Olsholmen
* Plankeholmane
* Skorpa
* Sørkapp

 |
| Naturreservater | 
* Bjørnøya
* Hopen
* Moffen
* Nordaust-Svalbard
* Ossian Sars
* Søraust-Svalbard

 |
| Nasjonalparker | 
* Forlandet
* Indre Wijdefjorden
* Nordenskiöld Land
* Nordvest-Spitsbergen
* Nordre Isfjorden
* Sassen-Bünsow Land
* Sør-Spitsbergen

 |
| Andre | 
* Festningen geotopvernområde

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase **·** Norsk polarinstitutt
 |
**Norsk pasientregister** er et av Norges sentrale helseregistre, og blir drevet av Helsedirektoratet. NPRs primære oppgave er å samle inn informasjon om alle pasienter som har vært eller venter på behandling innen spesialhelsetjenesten i Norge.

Pasientregisteret ble opprettet i 1997 av Helse- og omsorgsdepartementet. Registeret ble frem til 31. desember 2006 drevet av forskningsinstituttet SINTEF Helse på kontrakt for departementet. Fra og med 1. januar 2007 ble NPR en egen avdeling i daværende Sosial- og helsedirektoratet, med lokaler i Trondheim og Oslo. Helseregisterloven ble i februar 2007 endret og hjemler fra da av NPR som landets 8. sentrale helseregister.

I NPR samles blant annet data om opphold ved helseinstitusjon, diagnoser, og alle helserelaterte prosedyrer som blir utført på pasienten. Alle opplysningene er identifiserbare på person. Det er ikke mulig å reservere seg mot registrering i Norsk pasientregister.

Se også
-------

* Kommunalt pasient- og brukerregister (KPR)
* Elektronisk pasienjournal (EPJ)

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Informasjonsbrosjyre Norsk Pasientregister (2009) (Arkivert)
* (no) "Pasienter uten vern", Knut Henning Klem, *Dagbladet* 12. januar 2012

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |



1. ↑  «Kontaktinformasjon for NPR og KPR». *Helsedirektoratet* **(norsk)**. Besøkt 13. februar 2024.
**Hans Sverre Sjøvold** (født **Andersen**; 20. august 1957) er en norsk jurist som fra 2019 til 2022 var sjef for Politiets sikkerhetstjeneste.

Biografi
--------

Sjøvold har både politiskole, juridisk embetseksamen og mastergrad i ledelse. Han var assisterende politidirektør i perioden 2000–2001, og politimester i Vestfold politidistrikt fra 2001 til 2005. Han var rektor for Politihøgskolen fra 2005 til 2010. Han var ekspedisjonssjef i Justis- og politidepartementets politiavdeling 2010–2012.

Fra 2012 til 2019 var han politimester i Oslo. Han etterfulgte Anstein Gjengedal og ble etterfulgt av Beate Gangås.

Sjøvold ble utnevnt til sjef for Politiets sikkerhetstjeneste i mars 2019, og tiltrådte 1. juni 2019.

I juni 2020 ble han ilagt en bot på 50 000 kroner av Spesialenheten for politisaker for overtredelse av våpenloven. To år senere gikk han av som sjef for PST med bakgrunn i denne overtredelsen;

> Tjenesten trenger en sjef som har sin fulle og hele oppmerksomhet rettet mot å løse et meget viktig samfunnsoppdrag og i så måte ha samfunnets tillit. Dette er viktigere enn noen gang i den sikkerhetssituasjonen vi nå befinner oss i. Det har de siste ukene vært mye negativ oppmerksomhet rettet mot min person. Hensynet til PSTs tillit i samfunnet og omdømmet må gå først.
> 
> 
> Hans Sverre Sjøvold
> 
>

Referanser
----------

1. ↑   www.vg.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Kagge, Per Annar Holm Gunnar. «Hans Sverre Sjøvold blir ny politimester i Oslo». *Aftenposten*. Besøkt 29. mars 2019.
3. ↑  «Hans Sverre Sjøvold går av som PST-sjef». *www.vg.no*. 2. juni 2022. Besøkt 2. juni 2022.
4. ↑  Justis- og politidepartementet (13. august 2010). «Ny ekspedisjonssjef i Politiavdelingen». *Regjeringen.no* **(norsk)**.
5. ↑  NRK (22. juni 2012): *Hans Sverre Sjøvold blir ny politimester i Oslo*, hentet 22. juni 2012
6. ↑  «Sjøvold blir ny PST-sjef». *Forsvarets forum*. 29. mars 2019. Besøkt 2. juni 2022.
7. ↑  «PST-sjefen ilagt forelegg for brudd på våpenloven». *www.vg.no*. 3. juni 2020. Besøkt 16. mai 2022.
8. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Johan B. Holte** (født 19. februar 1915 på Notodden, død 1. april 2002) var en norsk næringslivsleder. Han var generaldirektør i Norsk Hydro fra 1967 til 1977.

Holte ble sivilingeniør i kjemi ved Norges tekniske høgskole i Trondheim 1938 og arbeidet blant annet som laboratoriesjef i A/S Freia.

Fra 1948 var Holte ansatt i Norsk Hydro, først som sjef for kjemisk avdeling ved Notodden Salpeterfabrikker og fra 1957 til 1966 som direktør for Forskningsetaten i selskapet. Fra 1964 til 1966 var han også assisterende generaldirektør.

1. januar 1967 tiltrådte Holte som generaldirektør i Norsk Hydro, en stilling han hadde fram til 1. november 1977. Deretter var han selskapets styreformann fram til 1985, før han rundet av sitt mangeårige virke for Hydro som spesialrådgiver for generaldirektøren. I tillegg ivaretok han en rekke styreverv på selskapets vegne.

Johan B. Holte var gift med kunstneren Eva B. Holte (1922-1993) fra 1944.

Holte ledet Norsk Hydro gjennom en meget ekspansiv periode og er blitt betegnet[*av hvem?*] som det moderne Hydros grunnlegger.[]

For sin innsats for norsk industri ble Holte tildelt en rekke utmerkelser. Han ble ridder av St. Olavs Orden i 1972 og fikk kommandørkorset av St. Olavs Orden i 1976.

Holte utdelte et gaveprofessorat til Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet i sosialantropologi etter at Universitetet i Oslo hadde takket nei til et foreslått gaveprofessorat i parapsykologi. I dag[*når?*] er Carla Dahl-Jørgensen tilsatt i stillingen.

Professor Jan Brøgger, som var Holtes mangeårige venn, har skrevet hans biografi "Jordnær og visjonær – Johan B. Holte og Norsk Hydro" utgitt av Kagge Forlag.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* 2005 *Jordnær og visjonær. Johan B. Holte og Norsk Hydro*


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Rolf Østbye** | **Generaldirektør i Norsk Hydro**(1967–1977) | Etterfølger:**Odd Narud** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** KulturNav
 |
**Invision Power Board** (forkortes IP.Board, IPB eller IP board) er et forumsystem for Internett basert på PHP og MySQL (andre databasemotorer er tilgjengelig), i likhet med mange andre forumsystemer. IP.Board utvikles av Invision Power Services (IPS). Mens IP.Board er et kommersielt produkt (siden 2004), er det mange uoffisielle sider som tilbyr modifikasjoner og grafikkpakker, både gratis og betalt. I tillegg har IPS en offisiell ressursside.

IP.Board ble laget og skrevet av Matt Mecham og Charles Warner i 2002, begge var tidligere utviklere av Ikonboard. Med tiden har IP.Board fått en enorm kundebase, og kan skilte med mange store kunder (blant annet NASA, Sony, Nvidia, og mange flere)

Ulike diskusjonsforum-systemer
------------------------------

* ASP Fast Forum
* aXentForum
* BlazeBoard
* Burning Board
* CMFBoard
* FuseTalk
* FUDforum
* Ideal Bulletin Board
* Invision Power Board
* Ikonboard
* Jive Forums
* MercuryBoard
* MegaBBS
* Open Bulletin Board
* phpBB
* Phorum
* ProBoards
* PunBB
* PBLang
* Simple Machines Forum
* Snitz Forums 2000
* ThWboard
* Usenet
* UBB.classic
* UBB.threads
* UBB.x (eve)
* UseBB
* Vanilla
* vBulletin
* XenForo
* XMB
* YaBB
* Yuku
* Zorum

Referanser
----------

1. ↑  «IPS Community Suite 4.7.6 Released 01/10/2023». Besøkt 10. januar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Ambratre** (*Liquidambar styraciflua*) er et løvfellende tre i familien Altingiaceae. Det ble tidligere regnet til trollhasselfamilien (Hamamelidaceae).

Det blir opptil 41 m høyt. Barken er lysegrå eller mørkebrun hos unge trær og blir senere furet med mørkegrå ribber. Bladene er håndflikete og minner om lønneblad, men sitter spredt. Trærne er sambu og vindbestøvet. Blomstene er små og grønne. Hannblomstene sitter i opprette blomsterstander, mens hunnblomstene sitter på hengende, runde hoder. Frukten er tornet, kulerund og 2,5–4 cm i diameter.

Ambratre vokser i mange klimatyper og på ulike sorter jordsmonn, men trives best på fuktig leirjord i elvedaler. Arten inngår i mange typer blandet skog og kan vokse sammen med blant sumpeik, pileik, amerikaplatan, kvitalm, tulipantre, rødlønn, asklønn, svartbjørk, hickory, *Celtis laevigata* og virakfuru. Flere arter av kornell og or er sammen med amerikajudastre vanlige i undervegetasjonen.

Utbredelsen omfatter østlige USA fra Connecticut sørover til sentrale Florida og østlige Texas. Det finnes så langt vest som Missouri, Arkansas og Oklahoma og nordover til sørlige Illinois. Ambratre mangler i Appalachene og de vinterkalde strøkene i Midtvesten. Det finnes også spredte populasjoner i tåkeskog i nordøstlige og sentrale Mexico, Guatemala, Belize, El Salvador, Honduras og Nicaragua.

I sørøstlige USA er ambratre det viktigste trevirket fra løvtrær, og virket brukes til en rekke formål. Harpiksen dufter sterkt og kalles amerikansk storaks. Den brukes til fremstilling av parfyme og til å sette smak på tobakk. Den er også blitt brukt til medisinske formål.

Litteratur
----------

* A. Mitchell, oversatt av I. Gjærevoll (1977). *Trær i skog og hage*. Tiden. s. 270. ISBN 82-10-01282-7.
* «*Liquidambar styraciflua*». Flora of North America. Besøkt 10. oktober 2015.
* P.P. Kormanik. «Sweetgum». *Silvics of North America*. Besøkt 10. oktober 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Ambratre* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Ambratre* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Ambratre* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Ambratre* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Ambratre* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Ambratre* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Liquidambar styraciflua* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Liquidambar styraciflua* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Liquidambar styraciflua* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

* BarkBark
* KnoppKnopp
* BladverkBladverk
* HunnblomsterHunnblomster
* HannblomsterHannblomster
* Høstfarge og fruktHøstfarge og frukt
Denne artikkelen inneholder en liste over kilder, litteratur eller eksterne lenker, men enkeltopplysninger lar seg ikke verifisere fordi det mangler konkrete kildehenvisninger i form av fotnotebaserte referanser. Du kan hjelpe til med å sjekke opplysningene mot kildemateriale og legge inn referanser. Opplysninger uten kildehenvisning i form av referanser kan bli fjernet. Se Mal:Referanseløs for mer informasjon.

**Bergesen d.y. ASA** var et norsk rederi og et av verdens største.

Rederiet ble grunnlagt av Sigval Bergesen d.y. (1893–1980). Han var sønn av Sigval Bergesen, som også var skipsreder, men i 1935 brøt han med faren for å danne sitt eget selskap. Det samme året kjøpte han tankeren «President de Vogue» (omdøpt til «Bergesund»), i 1937 «Charles Racine» og i 1939 «Anders Jahre» (omdøpt «Bergeland»). Da andre verdenskrig brøt ut eide han tre tankskip. «Charles Racine» ble truffet av torpedoer og senket i 1942.

I løpet av krigstiden posisjonerte Bergesen seg i markedet og i 1950 hadde han fire skip i flåten, syv i 1955 og 16 i 1970. To av selskapets OBO-skip, MS «Berge Istra» og MS «Berge Vanga», søsterskip bygd i Pula i Kroatia, forsvant sporløst i henholdsvis Stillehavet og Atlanterhavet i 1975 og 1979.

I 1976 ble Sigval Bergesen d.y. tvunget til å trekke seg tilbake av helsemessige årsaker. Ledelsen av selskapet ble overlatt til to av hans barnebarn, Petter C.G. Sundt og Morten Sig. Bergesen som var fettere. Ti år senere ble selskapet børsnotert, og i 2003 solgte Petter Sundt og Morten Bergesen aksjene sine til World-Wide Group.

I dag har selskapet over 3 500 ansatte over hele verden. Det er verdens største eier og operatør av LPG-tankere, et segment de gikk inn i 1978.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon **·** VIAF
 |
**Claire Muriel Fagin** (1926–2024) var en amerikansk sykepleier, pedagog, akademiker og konsulent. Hun tok en mastergrad ved Wagner College, en mastergrad i sykepleie ved Columbia University og en doktorgrad ved New York University.

Liv og virke
------------

Gjennom sin karriere var Fagin involvert i ledende tenkning og praksis i sykepleierutdanning, pleie- og helsepolitikk, geriatrisk sykepleie og administrasjon. Hun fungerte som dekan ved School of Nursing ved University of Pennsylvania fra 1977 til 1992, da hun igjen begynte med geriatrisk sykepleieforskning som stipendiat ved Institute of Medicine ved National Academy of Sciences.

I 1993 ble hun fungerende rektor ved University of Pennsylvania (fra 1. juli 1993 til 30. juni 1994), den første kvinnen i denne rollen ved noen av Ivy League-universitetene. Hun fortsatte å fokusere på geriatrisk sykepleie etter retur til professoratet i 1994. I 2005 fullførte hun fem år som leder av John A. Hartford Foundation Program: Building Academic Geriatric Nursing Capacity, som koordineres i Washington DC på American Academy of Nursing.

Hun mottok 13 æresdoktorgrader samt Honorary Recognition Award fra American Nurses Association. Den 30. november 2006 ble sykepleierutdanningsbygningen ved University of Pennsylvania omdøpt til Claire M. Fagin Hall.[]

Hun ble æresmedlem av den britiske Royal College of Nursing, ble innlemmet i American Nurses Association Hall of Fame i 2010 og medlem av Institute of Medicine, American Academy of Nursing, Century Association og American Academy of Arts and Sciences.[]

Referanser
----------

1. ↑   National Library of Israel Names and Subjects Authority File, National Library of Israel J9U ID 987007449217605171, besøkt 1. juni 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   The Philadelphia Inquirer, www.inquirer.com, besøkt 17. januar 2024[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   NYAM Directory of Fellows and Members, besøkt 10. oktober 2020[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   www.aannet.org[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2 3  «Claire M Fagin RN PhD DNSc FAAN FRCN». *RCN Fellows*. Royal College of Nursing. 2002. Arkivert fra originalen 4. september 2008. Besøkt 5. desember 2015.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 4. september 2008. Besøkt 5. desember 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NDL **·** CiNii
 |
**RS 140 «Bjarne Kyrkjebø»** er den 12. av Redningsselskapets redningsskøyter i Simrad-klassen. Fartøyet ble døpt av gudmor Sigrun Kyrkjebø på Hjellestad utenfor Bergen den 10. juni 2007

Fartøyet har navn etter Bjarne Kyrkjebø som grunnla Seatrans AS i 1971. Byggekostnaden var om lag fem millioner kroner, hvorav fire millioner kroner ble donert av Seatrans AS. Fartøyet disponeres av Redningsselskapets sjøredningskorps i Bergen og bemannes normalt med 3-4 frivillige.

Fartøyet
--------

RS 140 «Bjarne Kyrkjebø» er bygget i aluminium hos Brødr. Hukkelberg AS på Aukra, og har lavt fribord og er selvrettende. Fartøyet ble levert med 2 stk MAN D086 LE 401 dieselmotorer på 450 hk hver, som senere ble skiftet ut med Volvo Penta D6 435 hk. Fartøyet er utstyrt for sleping, søk, lensing og lett branninnsats.

Vinteren 2016/2017 ble fartøyet demontert og bygget om med nytt modernisert overbygg.[]

Se også
-------

* Redningsselskapets redningsskøyter

Referanser
----------

1. 1 2 3  «R/S «BJARNE KYRKJEBØ» - Skipsrevyen.no». *www.skipsrevyen.no*. 5. desember 2007. Besøkt 24. mars 2019.
2. 1 2  «RS 140 Bjarne Kyrkjebø». *Redningsselskapet*. Besøkt 24. mars 2019.

Eksterne lenker
---------------

(no) RS «Bjarne Kyrkjebø» – Skipsrevyen Rediger på Wikidata

Se også
-------

* Liste over norske redningsskøyter
**Muusøya** er området fra Landfalløya kapell, langs med elva frem til Buskerudveien i Drammen. Det er oppkalt etter Johan Henrik Muus (1745–1821), som tidligere eide Muusøya og flere møller i nærheten. Området var tidligere sumpete, og ble brukt som søppelfylling i mange år, helt frem til 1980-tallet gikk det meste av utslipp fra industri og husstander i Drammen urenset rett i Drammenselva. I 1986 var kun 23 prosent av byens befolkning var tilknyttet renseanlegg, senere ble kommunens hovedkloakkrenseanlegg for Øvre Bragernes og Åssiden anlagt her og fra og med 1991 ble ikke lenger kloakk sluppet ut i elva. På Muusøya ligger også Muusøya brygge som driftes av Øvre Bragernes Motorbåtforening.

Parker
------

Langs elva fra Muusøya og frem til Berskog er det anlagt turveier og parker. Største parken er Åssiden elvepark som ligger på nedsiden av Åssiden skole, parken ble ferdigstilt i 1991.

Referanser
----------

1. ↑  «Muusøya | Drammen Byleksikon». *byleksikon.drmk.no*. Besøkt 1. februar 2023.
2. ↑  Borgen, Per Otto (1997). *Hvor Drammenselven iler*. Norge: Forlag for by- og bygdehistorie. s. 211. ISBN 8291649048 Sjekk `|isbn=`-verdien: checksum (hjelp).
3. ↑  «Drammens skitne historie». *Dagsavisen* **(norsk)**. Besøkt 1. februar 2023.
4. ↑  «Åssiden Elvepark | Drammen Byleksikon». *byleksikon.drmk.no*. Besøkt 1. februar 2023.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Drammen byleksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Orientalsk ambratre** (*Liquidambar orientalis*) er et løvfellende tre i familien Altingiaceae. Det ble tidligere regnet til trollhasselfamilien (Hamamelidaceae).

Det blir 30–35 m høyt med en stammediameter på 100 cm. Barken er oransjebrun og sprekker opp i tykke, brune flak. Bladene er håndflikete med 3–5 lapper og er innskåret til ⅔ av bredden. Treet vokser i en høyde på 0–1000 moh. og trives best på fuktig jord langs elver. Her vokser det i rene bestander eller sammen med orientplatan, *Alnus orientalis*, smalbladask, laurbær, oleander og kyskhetstre. 

Arten har en svært begrenset utbredelse og vokser kun på den greske øya Rhodos og i tre områder i Tyrkia. Den største bestanden er i sørvestlige Anatolia i områdene rundt Köyceğiz og Marmaris, men mindre populasjoner finnes i nordøstre Antalya og i Orontes-dalen i Hatay. *Liquidambar* hadde før istidene en mye større utbredelse og var blant annet vanlig i Europa, så det orientalske ambratreet må betraktes som en relikt.

Harpiksen dufter sterkt og kalles storaks. Den har helt siden antikken blitt brukt til fremstilling av parfyme og til medisinske formål. I den berømte «sommerfugldalen» på Rhodos samler tusenvis av voksne individer fra sommerfuglarten *Euplagia quadripunctaria* seg i en skog av ambratrær for å finne skygge og fuktighet.

I 1947 var arealet der orientalsk ambratre vokste 7000 ha, men 2003 var arealet redusert til 3200 ha. Tilbakegangen skyldes overdreven harpiksproduksjon, beiting og oppdyrking.

Galleri
-------

* Tre om vinterenTre om vinteren
* BladverkBladverk
* Innsamling av harpiksInnsamling av harpiks
* Etter innsamlingEtter innsamling
* HøstfargerHøstfarger

Litteratur
----------

* A. Mitchell, oversatt av I. Gjærevoll (1977). *Trær i skog og hage*. Tiden. s. 270–271. ISBN 82-10-01282-7.
* M. Alan og Z. Kaya (2003). *EUFORGEN Technical Guidelines for genetic conservation and use of Oriental sweet gum (*Liquidambar orientalis*)*. Roma: Bioversity International. ISBN 978-92-9043-605-8.
* D. Biltekin m.fl. (2015). «Anatolia: a long-time plant refuge area documented by pollen records over the last 23 Million years». *Review of Palaeobotany and Palynology*. 215: 1–22. ISSN 0034-6667. doi:10.1016/j.revpalbo.2014.12.004.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Orientalsk ambratre* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Orientalsk ambratre* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Orientalsk ambratre* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Orientalsk ambratre* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Orientalsk ambratre* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Orientalsk ambratre* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Liquidambar orientalis* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Liquidambar orientalis* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Liquidambar orientalis* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Det Søndhordlandske Dampskibsselskab** (Etabl. 1871) var et damskipsrederi i Sunnhordland. Fra ca. 1865 begynte dampskipsfarten på Sunnhordland, bl. annet med DS «Vøringen», DS «Bjørgvin» og DS «Constitutionen». Ingen av disse skipene klarte imidlertid å få til en tilfredsstillende tjeneste for lokalbefolkningen, og behovet for en egen båt eid av lokale krefter meldte seg raskt. På initiativ fra bl. annet Kaptein Simonsen ble det invitert til tegning av aksjer for å etablere et eget selskap og finansiere et eget skip.

Det nye selskapet, Det Søndhordlandske Dampskibsselskab, ble stiftet i 1871 med en kapital på Kr. 48 000. DS «Søndhordland» ble sjøsatt året etter og startet en rute på Sunnhordland 11. juni 1872 med Kaptein Simonsen som kaptein. De første årene gikk driften med underskudd, men etter å ha fått tilskudd fra staten noen år ble driften etterhvert lønnsom. I 1879 fikk selskapet levert sitt andre skip, DS «Hordaland» fra et verft i Malmö. DS «Hordaland» ble satt inn i rute mellom Bergen – Sunnhordland – Stavanger, men det ble fort klart at dette ikke var lønnsomt. På samme tid hadde Interessentskabet Hardangeren med sitt skip DS «Hardangeren» sin fulle hyre med å ta unna sin trafikk, og det var mange som så potensialet i å slå sammen de to selskapene for optimalisere bruken av skipene og få til et enda bedre samferdselstilbud i Hardanger og Sunnhordland. Dette resulterte i 1880 i en sammenslutning mellom Interessentskabet Hardangeren og Det Sønhordlandske Dampskipsselskab.

Det nye selskapet ble konstituert 23. oktober 1880 og fikk navnet Hardanger Søndhordlandske Dampskibsselskab. Dette var opprinnelsen til Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD) som etterhvert skulle utvikle seg til å bli et av landets største transportselskap.

Kilder
------

* Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskaps 50 års Jubileumsbok 1880–1930
**Gukilhøgda naturreservat** ligger i en nordvendt helning på vestsiden av Hemnessjøen, rett sør for gården Gukil i Aurskog-Høland kommune.

Vegetasjonen er for en stor del meget produktiv granskog på tildels mektige (dype) løsmasser. Slike arealer er svært mange steder oppdyrket, og skog som denne er derfor meget sjelden. 

På høyere områder i sør er skogen mer preget av furuskog, vanligst av typen lavfuruskog og bærlyngfuruskog.

Det er ikke tillatt å endre naturmiljøet. Planter og dyr er vernet, men sanking av bær og matsopp er tillatt. Jakt, fangst og fiske er også tillatt i samsvar med aktuelt lovverk. Bålbrenning er kun tillatt med tørrkvist eller medbragt ved.

Referanser
----------

1. ↑  «Norgeskart». Kartverket. Besøkt 28. januar 2024.
2. ↑  (no) Gukilhøgda naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
3. ↑  «Forskrift om vern av Gukilhøgda naturreservat, Trøgstad og Aurskog-Høland kommuner, Østfold og Akershus». Lovdata. Besøkt 28. januar 2024.
Israel avgrenset av grønne linjer (mørkegrønn) og demilitariserte soner (innfylte med lysegrønt).
**Den grønne linje** er en betegnelse som brukes for å vise til demarkasjonslinjen fra 1949 som ble etablert mellom Israel og naboene (Egypt, Jordan, Libanon og Syria) i etterkant av den arabisk-israelske krig i 1948. Den grønne linje skiller ikke bare Israel fra disse landene, men også fra territorier som Israel senere skulle ta kontroll over i seksdagerskrigen i 1967, inkludert Vestbredden, Gazastripen, Golanhøyden og Sinaihalvøya (sistnevnte har siden blitt returnert til Egypt). Navnet kommer av at man tidligere pleide å bruke en grønn blyant for å tegne linjer på kartet under samtaler.

Referanser
----------

1. ↑  Grønne Linje: navnet gitt til våpenstillstandslinjene fra 1949 som konstituerte Israels de facto grenser før 1967 — «Ordliste: Israel», *Library of Congress Country Studies*
2. ↑  Eli E. Hertz, "A Secure Israel - Security: A Condition for Peace" Arkivert 7. mars 2008 hos Wayback Machine. *Myths and Facts*, 9. desember, 2006
Misosuppe med tofu og wakame
**Misosuppe** (japansk: みそしる　みそ汁　味噌汁 misoshiru ) er en tradisjonell japansk suppe med fire hovedelemter. Disse er dashi, en japansk kraft, miso, en japansk fermentert bønnepuré laget av sojabønner, grønnsaker eller skalldyr og urter, krydder eller pynt. Hvilke grønnsaker og urter som tilsettes avhenger av region, årstid og personlig preferanse.

Tilberedningsmetode
-------------------

Lag dashi. Tilsett de ingrediensene som trenger lengst oppvarmingstid. Ta miso i en øse eller liten bolle og ta litt av dashien fra kasserollen oppi slik at du får en tyktflytene saus. Hell miso og dashi blandingen litt og litt i dashien mens du rører forsiktig. Tilsett urter eller annen garnity. Misosuppe skal serveres så raskt som mulig.

Ingredienser skal komplementere hverandre
-----------------------------------------

For andre ingredienser enn dashi og miso er det vanlig å velge seg to eller tre. En av disse blir valgt ut til å ha en mer fremtredene rolle i suppen. Fordelingen mellom denne ingrediensen og de andre blir ansett som viktige å tenke på. Kokken må tenke på om de fremhever de hverandres smak og om det er slik at en ingrediens flyter i suppa bør man velge en annen ingrediens som synker for å skape kontrast. Det blir også ansett som viktig å tilpasse suppen til årstidene. Derfor vil man om sommeren velge en letter miso og en mer aromatisk dashi og ferske sommergrønnsaker, mens man om vinteren velger en miso med kraftiger smak, en dashi som er mer rik på umami og mer rotgrønnsaker.
En typisk kombinasjon som er svært utbredd er katsuobushi dashi, hvit miso, tofu som er skåret i terninger, wakame, en type tang, og purreløk skåret i tynne skiver .

Referanser
----------

1. ↑  Shurtleff, William og Aoyagi, Akiko (1976). *The Book of Miso*. Brookline, Massachusetts: Autumn Press. s. 98. ISBN 0-394-73432-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
2. 1 2 3  千葉, 道子 (2008). *はじめて作る人気の和食*. Tokyo: 株式会社世界文化社. s. 31. ISBN 978-4-418-08115-8.
3. ↑  Shurtleff, William og Aoyagi, Akiko (1976). *The Book of Miso*. Brookline, Massachusetts: Autumn Press. s. 99. ISBN 0-394-73432-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas
 |