recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Giurgiu** er hovedstaden i Giurgiu fylke, Romania, i landskapet Valakia. Byen ligger på flatlandet og i våtmarksområder på Donaus venstre bredd, rett overfor den bulgarske byen Ruse på motsatt bredd. Giurgiu ligger 490,5 kilometer fra Donaus utløp ved Sulina. 

Tre øyer ligger mellom byen og elven. Den største av dem, Smarda verner om byens havn. Det rike jordbruksområdet mot nord krysses av jernbanelinjen til București. Da jernbanen ble åpnet i 1869 var det som den første i landet. Etter åpningen ble den forlenget ut på øya Smarda. Giurgiu eksporterer tømmer såkorn, salt og petroleum og importerer kull, jern og tekstiler. 

Vennskapsbroen Giurgiu-Ruse krysser elven i utkanten av byen. Sovjetunionen bidro i perioden 1952 til 1954 til å bygge broen over til Ruse i Bulgaria.

Befolkning
----------

I henhold til folketellingen i 2007 bodde det 68 923 personer i byen, mot 69 345 i 2002. Tilsvarende tall var i 1900 13 977 og i 1930 30 348 personer

Historie
--------

Giurgiu ble trolig grunnlagt i det fjortende århundret som en havn ved Donau for forretningsmenn fra Genova. De etablerte også en bank og handlet i silke og fløyelsstoffer. Byen oppkalte de etter Genovas skytshelgen, San Giorgio (Sankt Georg). 

Byen er i kjente kilder første gang nevnt i Codex Latinus Parisinus i 1395 under Mircea I av Valakias regjeringstid. Den ble erobret av det osmanske riket i 1420 for å kunne kontrollere trafikken langs Donau. Osmanene kalte byen for Yergöğü, avledet av *yer* (jord) og *gök* (himmel) antakelig fordi dette liknet på uttalen av (San) Giorgio.

Som festningsby opptrer Giurgiu ofte i krigene for å beherske Donaus nedre løp. Særlig gjaldt dette under Mihai Viteazul (1593–1601) og i hans kamp mot tyrkerne. Senere var byen sentral i de russisk-tyrkiske krigene. Byen ble brent i 1659. I 1829 da festningsverkene endelig ble ødelagt, var det eneste gjenværende for byens forsvar en festning på Sloboziaøya, knyttet til fastlandet med en bro.

Bilder
------

* TheotokoskatedralenTheotokoskatedralen
* RådhusetRådhuset
* TinghusetTinghuset
* KlokketårnetKlokketårnet

Referanser
----------

1. ↑   *2021 Romanian census*, Romanias statistikkbyrå, Wikidata Q106566382,
2. ↑  Melanie Haselhorst og Kenneth Dittmann: Die Donau von Kelheim zum Schwarzen Meer ISBN 978-3-89225-586-4

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Giurgiu – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** NKC **·** GeoNames
 |
Den feige løve, fra *Trollmannen fra Oz*.
**Feighet** er en egenskap med viljen, som ytrer seg i å gå for langt i å unnvike alle farer og ubehag. 

Beskyldning for feighet er berettiget når det foreligger en plikt til å trosse farer (for eksempel for brannmenn og leger). Ellers er det vanskelig å si om forsiktigheten går for langt, da en annen har vanskelig for å bedømme de krefter og de midler som står til en persons rådighet for å bekjempe farer. Feighetens grunn ligger i det medfødte fluktinstinkt som er en form for selvbevaringsinstinkt. Det som kan fortrenge dette instinkt er forstand, hvor godt kan en måle faren, dens konsekvenser og hvordan kan man bekjempe den, samt pliktbevisstheten og selvforaktelsen, og klare å samle sine indre krefter til å stå imot faren.

Livlig fantasi som utmaler farens innhold er egnet til å øke feighet. Derimot er et mer kaldt temperament egnet til å møte feigheten. Feighetens motsetning er mot eller tapperhet. 

Man kan skille mellom fysisk feighet foran døden, eller kroppslige smerter (for eksempel feighet foran en operasjon) og moralsk feighet foran personlige ubehag. Den senere formen er både mer vanlig og skadeligere, for eksempel hos politikeren som ikke våger å følge sin overbevisning, da han på den måten skulle kunne støte sitt parti, eller hos hverdagsmennesket, som ikke tør å handle selvstendig, og stå på sine meninger av frykt for «hva folk kan finne på å si».

Se også
-------

* Dyd

Eksterne lenker
---------------

* Sitater om feighet ordtak.no
Giulia Lama, av Giovanni Battista Piazzetta (1715-20), Museo Thyssen-Bornemisza i Madrid
Judit og Holofernes
**Giulia Elisabetta Lama** (1681–1747) var en italiensk maler, dikter og filosof.

Liv og virke
------------

Lite er kjent om livet til Lama, men hun ble født inn i en kunstnerfamilie og studerte sannsynligvis hos – eller samarbeidet med – Giovanni Battista Piazzetta i Venezia. Ifølge Antonio Schinella Conti studerte hun i ung alder matematikk; det kan forklare at de første spor av hennes kunstneriske aktivitet er fra så sent som rundt trettiårs alder.

Det er bevart omtrent 200 verk etter Lama, blant annet flere altertavler og andaktsbilder til kirker i Venezia og Nord-Italia. Verkene hennes karakteriseres av dramatiske komposisjoner, chiaroscuro-effekter og spesielle anatomiske detaljer med en utpreget rokokko-tendens. Hun var en av de første kvinnelige malere som anvendte nakne mannlige modeller.

Lama hadde også en viss suksess som poet: *Componimenti poetici delle più illustri rimatrici di ogni secolo* som ble utgitt av Luisa Bergalli i 1726 inneholder tre sonetter og to sanger av henne. Andre dikt ble publisert i samlinger fra 1734 og 1740. Diktene er inspirert av Petrarca og viser en pasjonert personlighet, noe en også kan lese av bildene hennes.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 123063795, besøkt 15. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   OPAC SBN, «Giulia Lama», SBN-identifikator SBLV222073[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Benezit Dictionary of Artists, «Giulia Lama», Benezit-ID B00103361[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   mutualart.com, MutualArt artist ID 729FF44E9A694CBD, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   RKDartists, rkd.nl, besøkt 27. august 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Antonio Conti: «LAMA, Giulia (Giulia Elisabetta)» i *Dizionario Biografico degli Italiani*, nr 63 årgang 2004

Eksterne lenker
---------------

* (en) Giulia Lama – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ULAN **·** ICCU
 |
Toki ponas symbol
**Toki pona** er et planspråk (konstruert språk) utviklet av Sonja Lang. Det ble første gang offentliggjort på Internett sommeren 2001. «Toki» betyr «språk» på dette språket, «pona» betyr «godt» eller «enkelt».

Toki pona er et «minimalistisk» språk, som fokuserer på de enkle og ukompliserte
tingene i livet. Det er ikke ment som et internasjonalt hjelpespråk, men er dannet i forbindelse med taoistisk filosofi.

Toki pona er laget for å kunne uttrykke mest mulig mening med minst mulig innsats. Opprinnelig hadde det bare 118 ord. I dag har språket 120 offisielle ord. Flere behøves ikke for å kunne uttrykke all menneskelig kommunikasjon, mener de som snakker toki pona.
Det begrensede ordforrådet gjør at man tvinges til å uttrykke seg enkelt (og etterhvert også *tenke* ukomplisert) ved å kutte bort all detaljinformasjon som ikke er relevant for det man egentlig ønsker å si.

En Wikipedia på toki pona ble stengt av Wikipedia Foundation våren 2005.

Skrift
------

Toki pona bruker disse bokstavene fra det latinske alfabetet:
p, t, k, s, m, n, l, j, w, a, e, i, o, u

Store bokstaver er kun brukt i navn, og ikke i begynnelsen av setninger. Det vil si, de markerer fremmede ord, aldri de 120 rotordene.

Fonologi
--------

Språket har 14 fonemer (ni konsonanter og fem vokaler).
Bare visse, «velklingende» bokstavkombinasjoner er tillatt på toki pona, så oversatte navn må ofte forenkles og kan være vanskelige å gjenkjenne. Navn er dessuten ikke substantiver på toki pona, men vanligvis adjektiver og må derfor stå sammen med et substantiv som «person» eller «sted».

Følgende bokstavkombinasjoner er lov:

```
 an  en  in  on  un
 ka  ke  ki  ko  ku
 sa  se  si  so  su
 ta  te      to  tu
 na  ne  ni  no  nu
 pa  pe  pi  po  pu
 ma  me  mi  mo  mu
 ja  je      jo  ju
 la  le  li  lo  lu
 wa  we  wi
```

Grammatikk
----------

Grammatikken er ekstremt enkel, for eksempel finnes det ikke subjunksjoner eller passive verbformer. Det finnes ingen bøyningsformer av ord, og det går heller ikke an å lage sammensatte ord.

Språket brukes mest på internett, der det er i daglig bruk av et lite samfunn på et hundretall mennesker. Det er produsert noe litteratur, for det meste ordspråk og poesi, men også noen noveller og stiler. Mange internasjonale, litterære verk er delvis oversatt til toki pona.

Språkprøve
----------

Fader vår:

> 
> *mama pi mi mute o,*  
> 
> *sina lon sewi kon.*  
> 
> *nimi sina o sewi en pona.*  
> 
> *ma sina o kama.*  
> 
> *jan o pali e wile sina en lon sewi kon en lon ma.*  
> 
> *sina o pana lon tenpo suno ni e moku tawa mi.*  
> 
> *o weka e pali ike mi, sama la mi weka e pali ike pi jan ante.*  
> 
> *o pana ala e wile ike tawa mi.*  
> 
> *o awen e mi weka tan ike.*  
> 
> *ni li nasin.*  
> 
> 
> 
>

Se også
-------

* Naturalistisk planspråk
* Nylatinsk planspråk

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Toki Pona – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Toki pona leksikon
**DSjK 1938** (russisk: ДШК, Дегтярёва-Шпагина Крупнокалиберный – *Degtjarjova-Sjpagina Krupnokalibernyj*, på engelsk også kalt **DShK**) er et tungt maskingevær fra Sovjetunionen.

Våpenet er kamret for ammunisjon i kaliber 12,7 x 108 mm. Navnet er fra designeren Vasilij Degtjarjov og Georgij Sjpagin, som forbedret matingen av ammunisjon. Den har fått kallenavnet «Dusjka» (*kjære*) på grunn av forkortelsen i navnet.

Behovet for et slikt tungt maskingevær meldte seg i 1929, og det første våpenet som var ferdig var Degtjarjov, Krupnokalibernyj, som var ferdig i 1930 og produsert i mindre antall frem til 1935. Den hadde kun et 30 runders trommelmagasin, og treg skuddtakt. Sjpagin utviklet et beltematingsystem til våpenet, og i 1938 ble den nye modellen approbert som DShK 1938.

Den ble brukt mot fly montert med trefot, og fastmontert på kjøretøy og panservogner og som infanterivåpen med to hjul for enkel transport, da med et panserskjold for beskyttelse av skytteren. I 1946 kom en ny modernisert utgave; DSjK 1938/46 eller DSjKM («M» for modernisert). Våpenet ble i tillegg til Sovjet produsert under lisens i flere andre land, som Kina, Pakistan og Romania. De har i senere tid blitt faset ut mot mer moderne våpen, men er fremdeles i bruk, senest i 2004 mot britiske tropper i Al-Amarah i Irak.

Se også
-------

* Liste over maskingeværer
* Liste over vanlige infanterivåpen fra andre verdenskrig

Referanser
----------

1. ↑   books.google.com, side(r) 28, publisert i Soldier of Fortune, bind 25[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) DShK – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) DShK – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Sovjetiske infanterivåpen under andre verdenskrig |
| --- |
| Pistoler | 
* TT-33
* Nagant M1895

 |
| Rifler | 
* AVS-36
* SVT-40
* Mosin-Nagant M91/30

 |
| Maskinpistoler | 
* PPD-40
* PPSj 41
* PPS 43

 |
| Maskingevær og større | 
* M1910 Maxim
* DS-39
* Degtjarjov maskingevær
* SG-43 Goryunov
* DSjK
* PTRD
* PTRS
* ROKS flammekaster

 |
| Patroner | 
* 7,62 x 25 mm Tokarev
* 7,62 x 38R
* 7,62 x 39 mm
* 7,62 x 54R
* 12,7 x 108 mm
* 14,5 x 114 mm

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Neo** er et internasjonalt hjelpespråk laget av den belgiske diplomaten Arturo Alfandari (1888 – 1969) og publisert i 1937.

Som mange andre språklagere tok Alfandari utgangspunkt i Esperanto. Han reduserte bruken av for- og etterstavelser, og bygde ut ordforrådet. Ordstammene ble gjort så korte som mulig. I Neo legges det vekt på rytme og vellyd, på bekostning av gjenkjennelighet. Resultatet er at Neo ved første øyekast kan virke like utilgjengelig som Schleyers Volapük fra 1879.

Neo fikk en del oppmerksomhet på 1960-tallet gjennom Alfandaris plastinnbundne bøker på engelsk og fransk. Det er fremdeles mulig å komme over dem i antikvariater. Men det gikk likevel med Neo som med de fleste andre slike språkprosjekter: det overlevde ikke sin skaper.

Språkeksempel
-------------

Fader vår på Neo:

Na Patro ki sar in cel,  

siu ta nom santat.  

Venu ta regno.  

Siu fat ta vol,  

asben in cel, as on ter.  

Na shakida pan ne diu oje.  

E ne pardonu na debos,  

as nos pardonar na deberos.  

E no ne induku in tentado,  

mo ne fridu da mal.

Eksterne lenker
---------------

* "Friends of Neo" - Yahoo gruppe
* "Amikos de Neo" - Blog om språk Neo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN
 |
El Escorial
El Escorial
Portrett av Filip IV av Spania, malt av Diego Velázquez, trolig mellom 1658 og 1660. Maleriet tilhører samlingen til El Escorial.
**El Escorial** er et slott i Spania, som også var et kloster. Offisielt navn på spansk er i dag **Real Sitio de San Lorenzo de El Escorial** («Det kongelige setet i San Lorenzo de El Escorial»). Det tidligere navnet var *Real Monasterio de San Lorenzo de El Escorial* («Det kongelige klosteret i San Lorenzo de El Escorial»).

Unesco førte den 2. november 1984 anlegget opp på Verdensarvslisten. 

Slottet ligger i kommunen San Lorenzo de El Escorial, ca 45 km nordvest for Madrid.

Arkitekturen
------------

Slottet er verdens største renessansebyggverk.

Den firkantede bygningen ble oppført av Filip II 1563-84 av grå granitt i sammehengende lengder, inndelt ved hjelp av gårdsrom. Grunnplanen var tenkt å etterligne en grill, et av Sankt Laurentius' attributter i ikonografien. Stilen er italiensk høyrenessanse i Michelangelos ånd. Slottskirken har kopiert dennes plan for Peterskirken om enn i noe mindre format. Foruten den store sentralkuppelen har den to fasadetårn. Arkitekt var hovedsakelig Juan de Herrera.

Det store kompleksets frontfasader i øst og vest er begge 206 meter lange, og har en murhøyde på 17 meter. Hjørnene er kronet av tårn.

Samlingene
----------

Til tross for atskillige ødeleggelser under krig og brann har slottet bevaret en mengde skatter, blant annet et berømt bibliotek med klassiske og arabiske håndskrifter. En særlig malerisamling omfatter verdifulle verker av nederlandske og spanske mestere som Rogier van der Weyden, Hieronymus Bosch, El Greco med flere. I noen av rommene finnes gjenstander etter Filip II. Den senere residensen lå i nordre fløy.

Gravkammer
----------

Under kirkens høykor finnes et *panteon*, et gravkammer for den kongelige familie, med gullbeslåtte kister av svart marmor.

Referanser
----------

1. ↑   archINFORM, archINFORM project ID 4524, besøkt 31. juli 2018[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Wiki Loves Monuments' database, tools.wmflabs.org, utgitt 13. november 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* *Svensk uppslagsbok*. Malmö 1931.

Eksterne lenker
---------------

* (es) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Monastery of San Lorenzo de El Escorial – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Monasterio de El Escorial – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NLA **·** NKC **·** BNE **·** CiNii **·** GeoNames
 |
***The Times Literary Supplement*** (forkortet ***TLS***) er et ukentlig britisk litteraturtidsskrift som blir publisert i London av News International.

Tidsskriftet ble først utgitt i 1902 som et bilag til *The Times*, men ble fra 1914 gitt ut som et selvstendig tidsskrift. I dag samarbeider disse to mediene. Nett-versjonen av *TLS* blir utgitt av *The Times*, og redaksjonen har kontor i Times House i Pennington Street.

Blant medarbeiderne har det vært berømte forfattere, som f.eks. T.S. Eliot, Henry James og Virginia Woolf. Frem til 7. juni 1974 ble litteraturkritikkene imidlertid publisert anonymt. Før hans forfatterkarriere var Martin Amis medlem av redaksjonen. Philip Larkins dikt «Aubade» ble først utgitt i juleutgaven 1977 av *TLS*. Selv om tidsskriftet lenge ble antatt for å være et av de ledende litteraturkritiske publikasjonene i verden, var det ikke ufeilbarlig. Blant annet ble James Joyce fullstendig ignorert.

*TLS* har også funnet innpass i engelsk litteratur, både i dårlig og i god. En av de mest kryptiske omtalene av tidsskriftet fant man i Samuel Becketts roman *Molloy* (1953), hvor han skrev:

> ...in winter, under my greatcoat, I wrapped myself in swathes of newspaper, and did not shed them until the earth awoke, for good, in April. The Times Literary Supplement was admirably adapted to this purpose, of a neverfailing toughness and impermeability. Even farts made no impression on it.
> 
> 
> Samuel Beckett i *Molloy*
> 
>

Redaktører
----------

* Bruce Richmond, fra 1905
* D. L. Murray, fra 1938
* Stanley Morison, fra 1945
* Alan Pryce-Jones, fra 1948
* Arthur Crook, fra 1959
* John Gross, fra 1974
* Jeremy Treglown, fra 1981
* Ferdinand Mount, fra 1991
* Peter Stothard, fra 2003

Se også
-------

* The New York Review of Books
* London Review of Books

Referanser
----------

1. 1 2   (på en, fr, es, zh-hans, ar) *The ISSN portal*, Paris: ISSN International Centre, ISSN 1819-1819, ISSN 0307-661X, Wikidata Q70460099,

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** ISSN **·** ISSN **·** ISSN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Samuel Rheen** (ca. 1615–1680) var en svensk prest. Han er kjent for verket *En kortt Relation om Lapparnes Lefwarne och Sedher, wijdskiepellsser, sampt i många Stycken Grofwe wildfarellsser*, fra 1671, som er en av de eldste førstehåndsbeskrivelsene av samisk religion og de samiske noaidene.

Rheen kom fra Böle by i Pite sogn og var predikant i Jokkmokk fra 1664/6-1671 og deretter sogneprest i Råneå til 1680. Hans beskrivelse var en offisiell bestilling, blant annet fordi det etter tredveårskrigen hadde spredt seg rykter om at samisk magi var medvirkende til svenskenes seier. Dette ønsket man å motbevise med saklig kunnskap om samiske forhold.

Hans verk inneholder blant annet en tegning med punktvis forklaring av symbolenes betydning, av en runebomme. Verket ble, sammen med andre tilsvarende «presterelasjoner», brukt av Johannes Schefferus i forbindelse med hans *Lapponia* i 1673. Rheen var også en av professor Karl Bernhard Wiklunds kilder til antagelsen om at svenske reindriftssamer brukte sommerbeite på norsk øyer.

Referanser
----------

1. ↑  Univ i Tromsø: Nordlysveien
2. ↑  «Roald E. Kristiansen *Kildeskrifter til samisk religion*». Arkivert fra originalen 29. oktober 2013. Besøkt 11. juli 2010.
3. ↑  Brita Pollan i *Noaidier*, 1992
4. ↑  NOU 2007:14

Eksterne lenker
---------------

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenske Litteraturbanken **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
***Kristiansand Avis*** er en annonsefinansiert, gratis lokalavis som distribueres til alle husstandene i Kristiansand, Søgne, Songdalen og Vennesla kommune, via avisstativer på strategiske steder og direkte til en rekke bedrifter. Avisen kommer ut hver torsdag, og hadde et opplag på 45 000 i 2014.

Nedslagsfeltet er hovedsakelig Kristiansand og omegn. Avisen har som mål å være tett på byens befolkning og å bringe gode saker med lokal forankring. Nyheter er det viktigste stoffområdet, men avisen inneholder også featuresaker, bildereportasjer og portrettintervjuer. Avisen har et panel med lokale, profilerte skribenter knyttet til seg. Avisen legges i sin helhet ut på internett på avisens hjemmeside.

Avisen arbeider etter tekstreklameplakaten og redaktørplakaten og lager et uavhengig, redaksjonelt produkt.

Avisen har som andre medier sin hovedinntektskilde i annonser. Eierselskapet, Kristiansand Avis AS, ble stiftet i 2002. Aksjene eies i dag av Schibsteds mediehus *Fædrelandsvennen*.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Murfatlar** (*Basarabi* fra 1924 til 1965 og 1980 til 2007 er en by i fylket Constanța, Dobrudsja, i Romania. De ca 10 900 innbyggerne er rumenere, tatarer og tyrkere. 

Arkeologiske funn har vist at stedet var bebodd allerede i 992. Navnet fremkommer skriftlig under navnet Murfatlar første gang i 1864. Like i nærheten ligger Basarabi-Murfatlar hulekompleks med den eldste kirken på rumensk territorium.

Murfatlar er fremfor alt kjent for sine store vinmarker. Her dyrkes det hvite, vanligvis meget søte og alkoholrike viner. Vinene er ofte fremstilt av Chardonnay-druer med typisk utviklet preg.

Byen har også en havn til Donau-Svartehavskanalen. 

Murfatlar er fødested for den rumenske presidenten Traian Basescu.

Referanser
----------

1. ↑   *2021 Romanian census*, Romanias statistikkbyrå, Wikidata Q106566382,
2. ↑  SNL

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Murfatlar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
Gulrotkake med melisglasur.
**Glasur** beskriver flere måter kokker og kakebakere bruker for å heldekke en eller flere av ingrediensene i et måltid eller en rett på. Glasuren dekker vanligvis det meste av det som sees av denne maten, der de mest kjente er kaker og kjøttvarer. Hensikten kan være mer enn pynting, glasur/glasering kan bidra til at matvaren beholder smaken og at uttørring hindres.

Kaker
-----

Glasur/glasering, etter fransk *glace* som bl.a. betyr is, kan utføres ved å bruke vann, melis, eggehvite eller forskjellige varianter av fett på, avhengig av hva som skal bli det endelige resultatet på. Avhengig av smaksønske brukes også hvitt eller brunt sukker, sjokolade, vaniljestang og annet.

Den svært vanlige melissausen som størkner kort tid etter påføring, blir også kalt melisglasur. Denne består hovedsakelig av melis, eggehvite og vann med litt eddik, eventuelt tilsatt konditorfarge.

Kjøtt
-----

Kjøtt som skal serveres kaldt kan også glaseres. Mest alminnelig er det å glasere skinke. Glasur til denne består vanligvis av honning eller sukker blandet med sennep, eventuelt med andre kryddertilsetninger etter smak. Glasur påføres kokt eller stekt skinke før denne får de siste 20-30 minuttene i stekeovnen.

Fisk
----

Også dampet eller ovnsbakt hel fisk kan glaseres, men da etter at den er blitt kald. Denne glaseringen lages gjerne av klaret fiskekraft og gelatin, eventuelt med smakstilsetninger. Glaseringen sprayes eller dryppes på den kalde fisken.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Icing (food) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** LCCN
 |
Ruinen etter Gladsaxehus. Foto: Väsk 
**Gladsaxehus** (Gladsax hus) er i dag en ruin etter den tidligere borg og setegård, og ligger i Gladsax i Skåne, et par kilometer vest for Simrishamn (tidligere dansk: *Simmershavn*) og et par mil nordøst for Glimmingehus. Borgen lå umiddelbart øst for kirken og kirkegården.

Historie
--------

Gladsax nevnes første gang i skriftlige kilder 1322, hvor erkebiskop Esger Juul utferdiget et privilegiebrev og stadfestet bestemmelser som var utferdiget av erkebiskop Eskil på 1100-tallet, om at fire kirker skulle legges under Tommerup kloster, blant dem *ecclesiam sancti Jacobi in Glathsyas*. I begynnelsen av 1400-tallet utnevnte unionsdronningen Margrethe I Gladsaxehus til kongelig lensborg.

I år 1314 skriver ridderen Børge Thorkildsen av den skånske ætten Bing seg til Gladsax. En senere eier ble Ide Pedersdatter Falk som levde fra 1358–1399. Ide var i sin tid en av Skånes absolutt mektigste kvinner og eide etter sin første mann betydelig flere gods enn noen av sine tre brødre. Hun var også i tett forbindelse med både Margrethe I og Roskildes biskop Peder Jensen Lodehat, som var dronningens rådgiver. Da Ide døde hadde hun, foruten et påtenkt kloster i Gladsax, også testamentert eiendeler til sitt kvinnelige tyende. De var blitt tilgodesett med både seng, sengetøy og litt penger til en trygg alderdom i et kloster. 

I ca. 200 år residerte lensherrer på Gladsaxehus over Gladsax len, blant andre Eskil Mogensen Gøye (lensmann 1471 – †1476), Jens Holgersen Ulfstand (trolig lensmann 1476 – †1486) og Sten Basse Bille (lensmann 1490 – †1506). Gladsax utgjorde et selvstendig len frem til 1621 hvor det inngikk i Christianstad len, og hvor kong Christian 4. makeskiftet Gladsax slott og hovedparten av lensgodset til Jacob Beck. Ved kommunereformen 1952 ble Gladsaxe kommune innlemmet i Simrishamn by.

Referanser
----------

1. ↑   Wiki Loves Monuments' database, tools.wmflabs.org, utgitt 16. april 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Gladsaxehus en lensborg fra middelalderen
En vinterbivuakk bestående av sovepose og fjellduk.
Militære telt.
En **bivuakk** er en enkel forlegning for overnatting utendørs. En bivuakk kan for eksempel lages ved at en presenning rigges som et tak, men begrepet bivuakk brukes som en fellesbetegnelse for flere typer av forlegninger, som for eksempel snøhule eller gapahuk.

Etymologi
---------

*Bivuakk* er en norsk form av franske *bivouac*, som har opprinnelse i lavtyske *biwacht* eller *biwachte* eller nederlandske *bijwacht*. Ordet betyr egentlig «bivakt», i betydningen «mindre vaktstyrke».

Se også
-------

* Fjellduk
* Lettpakking
* Liggeunderlag
* Sovepose

Referanser
----------

1. ↑  Leraand, Dag (12. januar 2023). «bivuakk». *Store norske leksikon* **(norsk)**. Besøkt 5. august 2023. «Bivuakk er en enkel, midlertidig leir, opprinnelig for militære avdelinger, for overnatting utendørs; senere også brukt i sivilt friluftsliv.»

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bivouac – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Hallgrímskirkja om kvelden
**Hallgrímskirkja** «Hallgrims kirke» er den største kirken på Island. Den er 74,5 meter høy og ligger på et høydedrag rett sørøst for sentrum av Reykjavík. Kirken er oppkalt etter Hallgrímur Pétursson, en islandsk poet og salmedikter. 

Arkitekten Guðjón Samúelsson startet å tegne kirken i 1937, men byggingen ble først startet i 1945, og den ble ferdig i 1986, etter 38 års byggetid. Det viktigste kjennetegnet, det spesielle tårnet, ble ferdigbygd før den tid. Man kan ta en heis opp til toppen for å se utsikten.

Foran kirken står statuen av oppdageren Leiv Eiriksson, mannen som oppdaget Amerika. Statuen er en gave fra USA fra 1930 for å feire Alltingets 1000-årsjubileum.

Inne i kirken står et spektakulært orgel bygget av Klais Orgelbau. Det har vært brukt av konsertorganisten Christopher Herrick til å spille inn *«Organ Fireworks VII»*, en innspilling som har gjort kirken kjent over hele verden.

Referanser
----------

1. ↑   archINFORM, archINFORM project ID 22073, besøkt 31. juli 2018[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (is) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Hallgrímskirkja – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Island

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GeoNames **·** SkyscraperCenter
 |
**Oslo Elvesportsklubb** (stiftet 1973 som *Oslo Elvepadleklubb*) er én av Norges eldste elvepadleklubber, som driver med elvepadling i kano og kajakk, rafting og elvebrett.

Historikk
---------

Klubben ble opprinnelig startet i 1973 i miljøet rundt den tsjekkiske elvekanopadleren Karel Stork. Ved etableringen hadde klubben ca 40 medlemmer.

I 1979 gikk Stork og noen medlemmer ut av Oslo Elvepadleklubb og stiftet Oslo Kano Klubb, som senere skiftet navn til Oslo Padleklubb. Oslo Elvepadleklubb og Oslo Padleklubb slo seg senere sammen og navnet ble Oslo Elvesportklubb. 

Ved siden av å være sentral i etableringen og utviklingen av klubben, har Karel Stork også vunnet NM-gull for klubben. Klubben kan vise til flere gode individuelle plasseringer fra både NM og VM.[]

I 1974 ble den første konkurransen i elvepadling arrangert i Lysakerelva. Klubben har ledet an i norsk elvepadling og var de første som begynte med rafting i Norge.[]

I 2004 telte klubben om lag 80 medlemmer og hadde treninger i Randselva utenfor Hønefoss. I 2023 var klubbens medlemstal doblet til 161 medlemmer.

Klubben arrangerte NM i Freestyle i 2015 i Randselva. Der har klubben utviklet Randsbølga, en surfe- og rodeobølge.

Referanser
----------

1. 1 2 3
2. ↑  Med kano til Femund: Fortellingen om Femund Canoe Camp
3. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted
* Oslo Padleklubb

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
Tiroler Grauvieh på en seter i Syd-Tirol  Foto: Madeleine Schäfer 
Tiroler Grauvieh-kalv
**Tiroler Grauvieh** («tirolsk gråfe», uttales «tirå:la grao-fi:») er en hardfør kurase som stammer fra fjellbeitene i Tirol (Østerrike og Italia). Dyrene er ensfarget sølv- til brungrå med noe mørkere («sotete») hode, hals og mageparti. Rasen brukes til både melke- og kjøttproduksjon, og har historisk også blitt brukt som arbeids- og trekkdyr.

I hjemtraktene tilbringer Grauvieh mye tid på seteren og er vant til bratt og ulendt terreng. Dermed egner de seg godt til landskapspleie og økologisk drift. Rasen er også kjent for lette kalvinger og et godt lynne. Den gjennomsnittlige kroppsmassen er 600 kg for kyr og 1000 kg for okser. Begge kjønn er hornet.

Tiroler Grauvieh er spesielt utbredt i Nord-Tirol (Østerrike) og Syd-Tirol (Italia), men har etter hvert også blitt tatt i bruk i andre deler av Østerrike, i Sveits samt bl.a. Danmark og Norge. Rasen som sådan fins siden slutten på 1800-tallet og har blitt avlet frem i sentrale og vestlige daler av Tirol (Lech-, Wipp- og Oberinntal). Den har imidlertid røtter tilbake helt til folkevandringstiden, da autoktone (stedegne) ligurisk-keltiske kuraser ble krysset med alemannernes storfe. Gjennom hele middelalderen og nyere tid har den fjellvante rasen (eller dens forgjengerdyr) spilt en sentral rolle i Tirols landbruk, bosettingsmønster, landskap og økonomi.

Eksterne lenker
---------------

* Norsk Tiroler Grauvieh-forening Arkivert 28. februar 2011 hos Wayback Machine.
* Tiroler Grauviehzuchtverband (tysk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***The Only Road*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av Frank Reicher.

Handling
--------

Nita, en liten jente som selger grønnsaker i en søvnig by i California, tror at hun er datter av de fattige ranch-arbeiderne Manuel og Rosa Lopez. Når hun reiser inn til byen, blir hun angrepet av Pedro Lupo - sønnen til advokat Ramon Lupo. Hun blir forsvart av Bob Armstrong, som er på besøk hos farens velstående kamerat, Clara Hawkins.

Når Pedro oppdager at Nita faktisk er datteren til Clara Hawkins, og hadde blitt stjålet rett etter fødselen og lenge vært antatt død, insisterer han på at hun burde gifte seg med ham - noe hun nekter å gå med på. Men Lupo-ekteparet, rasende over Bobs innblanding i livene deres, forsøker å melde ham til sheriffen. Men Bob gifter seg med Nita, før han plasserer henne ved et kloster - som hun senere stikker av fra.

Skuespillere
------------

* Viola Dana som Nita
* Casson Ferguson som Bob Armstrong
* Edythe Chapman som Clara Hawkins
* Fred Huntley som Ramon Lupo
* Monte Blue som Pedro Lupo
* Paul Weigel som Manuel Lopez
* Marie Van Tassell som Rosa Lopez
* Gertrude Short som Bianca

Referanser
----------

1. ↑  The Only Road
2. ↑  THE ONLY ROAD

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Only Road* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Only Road* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Only Road* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Only Road* på Silent Era Rediger på Wikidata
ISS Damage Control i København
**ISS ⅍** (opprinnelig en forkortelse for **Integrated Service Solutions**) er et dansk serviceselskap med hovedkontor i København. Selskapet er kanskje mest kjent for renholdstjenester, men det tilbyr også en rekke andre tjenester, som catering, kontorstøtte, sikkerhet og vaktmestertjenester.
Hovedmålet for ISS er å tilfredsstille det moderne samfunns voksende behov for spesialiserte serviceytelser. 

ISS Facility Services AS leverer tjenester til offentlig og privat sektor innen forretningsområdene Renhold, Catering,Bemanning, Eiendom, Sikkerhet og Kontorstøtte samlet eller enkeltvis. Helt sentralt i ISS Facility Services satsing er tjenesten Integrated Facility Services som er spesialister på tjenester som ikke faller inn under kundens kjerneområder. 

Konsernet har mer 500.000 ansatte fordelt på 50 land, og med en omsetning på verdensbasis på 78 milliarder kroner.

Historikk
---------

ISS har sin historie tilbake til Kjøbenhavn-Frederiksberg Nattevagt, et lite vaktselskap etablert i København i 1901. Dette ble til De forenede Vagtselskaber i 1918. I 1934 ble det dannet et renholdsselskap, Det Danske Rengøringsselskab (DDRS), fra vaktselskapet.

ISS var i mange år notert på Københavns Fondsbørs men ble i 2004 solgt til det nordiske kapitalfond EQT og Goldman Sachs Capital Partners for 33 milliarder kroner og deretter avnotert.

ISS Norge
---------

ISS i Norge leverer tjenester til kundene fra ISS Facility Services AS og eller fra helt eller delvis eide selskap som ForvaltningsCompagniet, Hero Norge AS, ServeringsPartner AS, ISS Personalhuset.

Omsetningen er på 6,2 milliarder kroner, og antall hel- og deltidsansatte er ca. 14.000. 

ISS Facility Services ble stiftet 1952.[]

ISS Facility Services tjenester er ISO-sertifisert etter følgende standarder:
- Systemer for kvalitetsstyring, NS-EN ISO 9001:2008
- Miljøstyringssystemer, NS-EN ISO 14001:2004
- Helse-, miljø-, og sikkerhetsledelse, BS-OHSAS 18001:2007 

Administrerende direktør for ISS Facility Services (ISS Norge) er Carl-Fredrik Bjor.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   www.annualreport.issworld.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  .
3. ↑  .
4. 1 2 3  .

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Integrated Service Solutions (ISS Group) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) ISS A/S (International Service System) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Offisielt nettsted i Norge

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Tutrakan** (bulgarsk: Тутракан) er en by nordøst i Bulgaria i Silistra oblast. Byen ligger ved Donaus høyre bredd 443 kilometer fra munningen i Svartehavet. På motsatt side av elven ligger den rumenske byen Olteniţa. 

Tutrakan ble grunnlagt av romerne mot slutten av den første halvpart av det første århundret. Byen fikk navnet *Transmarisca*. Bosettingen var del av den romerske militærgrensen i det første til tredje århundret. Transmarisca nådde sitt høydepunkt i det fjerde århundret da Diokletian gjorde den til en av de sterkeste befestede byer langs Donaulimes.

Den antikke byen og festningen ble ødelagt i begynnelsen av det sjuende århundret. Den moderne byen med dagens navn ble påbegynt mot slutten av det sjuende århundret og beholdt sin posisjon som en sentral del av det bulgarske rikets forsvar. Dette ble erobret av det osmanske riket mot slutten av det fjortende århundret.

Russiske styrker frigjorde Tutrakan fra det osmanske styret under den russisk-tyrkiske krig fra 1877 til 1878 og byen ble samtidig del av det bulgarske kongedømmet. Etter den andre Balkankrigen ble den en del av Sør-Dobrudsja og Romania. Dette vedvarte til 1940 da byen igjen ble bulgarsk som ledd i Craiova-traktaten. Under den første verdenskrigen var byen åsted for det viktige slaget ved Tutrakan mellom 2. og 6. september 1916, da de hovedsakelig bulgarske sentralmaktene nedkjempet de rumenske styrkene.

Bilder
------

* Minnesmerke over slaget ved Tutrakan under den første verdenskrigen.Minnesmerke over slaget ved Tutrakan under den første verdenskrigen.
* 1764 bulgarske soldater ligger gravlagt på militærkirkegården i Tutrakan.1764 bulgarske soldater ligger gravlagt på militærkirkegården i Tutrakan.
* Minnesmerke over den bulgarske general Panteley Kiselov (1863-1927).Minnesmerke over den bulgarske general Panteley Kiselov (1863-1927).

Referanser
----------

1. ↑  .

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Tutrakan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Susan Lindauer** (født 17. juli 1963) er en amerikansk journalist og antikrigsaktivist. I 2003 ble Linduaer anklaget for å konspirere med etterretningstjenesten i Irak, og for å ha vært involvert i forbudte finansielle transaksjoner med regjeringen i Irak under styret til diktator Saddam Hussein. Lindauer ble funnet mentalt uskikket til å stilles for retten i to separate høringer. Hun ble løslatt i 2006, og alle anklagene mot henne ble henlagt i 2009. 

Lindauer tok en mastergrad i offentlig politikk fra London School of Economics før hun begynte som midlertidig reporter i Seattle Post-Intelligencer i 1987, og som lederskribent i The Everett Herald i Everett, Washington frem til 1989. Hun var ansatt ved US News & World Report i 1990 og 1991. Lindauer hevdet at hun arbeidet med fredsforhandlingene mellom representanter fra forskjellige muslimske land (inkludert Irak, Libya, Malaysia og Jemen) i New York. I 2005 ble Lindauer fengslet ved Carswell Air Force Base i Fort Worth, Texas for å gjennomgå en psykologisk evaluering. Derfra ble hun flyttet til Metropolitan Correctional Center på Manhattan. I 2006 ble hun løslatt fra fengsel etter at en dommer avgjorde at Lindauer var uegnet til å stilles for retten. Lindauer har skrevet en selvbiografi om sine opplevelse, *Extreme Prejudice: The Terrifying Story of the Patriot Act and the Cover Ups of 9/11 and Iraq*.

Referanser
----------

1. ↑   US Bureau of Prisons Inmate Database, US Bureau of Prisons Inmate Register Number 56064-054, oppført som SUSAN LINDAUER[Hentet fra Wikidata]
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑

Eksterne lenker
---------------

* (en) Susan Lindauer på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Oudegracht**, eller «gamle kanal», går gjennom sentrum av Utrecht i Nederland.

Kanalen starter sørøst i byen. Her møter Kromme Rijn (det opprinnelige hovedløpet til Rhinen) og Vaartse Rijn (en kanal fra middelalderen som forbandt Utrecht med elva Lek, det nyere hovedløpet til Rhinen) den originale befestningen rundt byen, og Oudegracht går derfra inn til sentrum. Deler av Oudegracht følger det opprinnelige elveløpet til Rhinen, men det er noe uenighet om hvilke deler. Den nordre delen er sannsynligvis en tidlig kanal (rundt år 1000) som forbandt Rhinen med elva Vecht. Den søndre delen ble påbegynt i 1122, etter at nivået til Rhinen i Utrecht sank som følge av den nye demningen i Wijk bij Duurstede. Den utgravde massen ble brukt til å forhøye kanalsidene, for å redusere risikoen for flom. 

Byens slusesystem som var ferdig i 1275 stabiliserte vannivået. Det gjorde det mulig å lage tørre kjellere og anløp ved vannkanten. Dermed fikk man bryggekanter under gatenivå, noe som er spesielt for Utrecht. Idag er mange av kjellerne og bryggekanten utenfor gjort om til restauranter og kafeer.

* Bryggekanter i OudegrachtBryggekanter i Oudegracht
* Oudegracht «by night»Oudegracht «by night»

Eksterne lenker
---------------

* (en) Oudegracht – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Barnes** er et forstadsområde i bydelen Richmond upon Thames i London. Det ligger 8,5 km vest-sørvest for Charing Cross, ved en bøy i Themsen og med Hammersmith Bridge i den nordlige enden. Området har noen av de eldste og dyreste boligene i London, særlig i gaten The Terrace. Beliggenheten ved elven skjermer mot trafikk, og de store husene gjør det til et roligere alternativ til Kensington, Fulham og Chelsea for de som ønsker en eksklusiv bolig.

Historie
--------

Historisk var området en del av Surrey og Barnes opptrer i Domesday Book av 1086 som Berne. Kannikene av St. Pauls katedralen hadde besittelser her: 8 hider, betalte skatt med området Mortlake; 6 plogland, 20 acre (81,000 m²) med beiteland. De ga totalt £7 i året til dets føydale herrer.

I Castelnau, den nordlige delen av Barnes, ligger en kirke viet til Den hellige treenighet og et boligområde fra 1930-årene. Husene ble bygget av bydelsforvaltningen, og mange av dem er såkalte «Boot houses», bygget av selskapet Henry Boot. Husene oppfyller ikke moderne krav til bygningsstandard. For å kunne få lån med pant i huset er det nødvendig med nye yttervegger, hvilket har ført til at det er svært vanskelig for eierne å selge husene; de fleste har bodd der hele sitt liv. 

En undersøkelse i 2014 slo fast at Barnes hadde den høyeste andelen av uavhengige butikker i uansett område i Storbritannia med en andel av 96,6 prosent.

Ebenezer Cobb Morley skrev i 1860-årene de moderne reglene for fotball i sitt hjem i Barnes. 

Komponisten Gustav Holst og ballettdanseren Ninette de Valois bodde i The Terrace, Barnes, og deres hus har blå plaketter.

Sangeren Marc Bolan døde i en trafikkulykke i Barnes den 16. september 1977 da hans venninnes bil, en Mini, kolliderte med et tre i Queen's Ride.

Referanser
----------

1. ↑  Palmer, J.J.N.: «Place: Barnes» Arkivert 3. januar 2018 hos Wayback Machine. *Open Domesday*.
2. ↑  «Barnes leads in independent shops» Arkivert 3. mai 2014 hos Wayback Machine. *DIY Week*. 25. mars 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Barnes, London – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Barnes and Mortlake History Society
* Barnes Village

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Koçi Xoxe** (IPA: [ˈkɔtʃi ˈdzɔdzɛ], født 1. mai 1911, død 11. juni 1949) var en albansk kommunistisk politiker.

Han ble født i Florina i det nåværende Hellas og vokste opp i Korçë i Albania. Hele dette området tilhørte Det osmanske rike frem til imperiet gikk i oppløsning som følge av den første verdenskrig. Han tilhørte den slaviske minoriteten i Albania, ofte kalt etniske makedonere eller bulgarere. Av yrke var han kobber- og blikkenslager.

I Korçë kom han i kontakt med den kommunistiske undergrunnsbevegelsen under den italienske okkupasjonen av Albania. Xoxe var med på å danne Arbeidets parti i 1941, og satt som organisasjonssekretær for sentralkomiteen 1943–1948. I 1944 kom kommunistene til makten i Albania. Xoxe ledet spesialdomstolen i Tirana som rettsforfulgte fascistiske kollaboratører, krigsforbrytere og såkalte folkefiender i 1944/1945. Han var visestatsminister og innenriksminister i Enver Hoxhas ministerium 1946–1948.

Xoxe var Hoxhas fremste rival, og forsøkte å bruke konflikten med Jugoslavia, som støttet Xoxe, som et påskudd for å styrte Hoxha i 1948. Samme år brøt Jugoslavia med Sovjetunionen, og Hoxha sikret sin posisjon. I oktober ble Xoxes ministerposter overlatt til hoxhaistiske Mehmet Shehu. I november ble Xoxe ekskludert fra Arbeidets parti og arrestert, anklaget for «troskistiske og titoistiske aktiviteter». Etter måneder med tortur gikk Xoxe og hans medtiltalte med på en falsk tilståelse. I den strengt hemmelige rettsprosessen som fulgte, ble Xoxe til slutt dømt til døden og hengt.

Referanser
----------

1. 1 2  Elsie, Robert (red.) (2010). *Historical Dictionary of Albania* **(engelsk)** (2 utg.). London: Rowman & Littlefield. s. 491–492.
2. ↑  O'Donnell, James S. (1999). *A Coming of Age. Albania under Enver Hoxha* **(engelsk)**. New York: Columbia University Press. s. 19–22.
3. ↑  Hodos, George H. (1987). *Show Trials. Stalinist Purges in Eastern Europe, 1948–1954* **(engelsk)**. Greenwood Publishing Group. s. 9–11.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Brentford** er et forstadsområde i distriktet Hounslow i vestlig London, der Themsen og Brent møtes omkring tretten kilometer vest-sørvest for Charing Cross. Navnet viser til et krysningssted (*ford*) i elven Brent. Det har utgjort en del av Stor-London siden 1965. New Brentford er tilstøtende med nabolaget Osterley i Isleworth og Syon Park. I henhold til folketellingen i 2011 har Brentford en befolkning på 27 907 innbyggere.

Toponymi
--------

Stedet er først dokumentert som *Breguntford* i 705 i et angelsaksisk charter, og har betydningen «krysningspunkt/vadested over elven Brent». Navnet på elven er keltisk og betyr «den hellige» + tillegget *-ford* («krysningspunkt») som er angelsaksisk. Krysningspunktet var antagelig lokalisert der hvor hovedveien krysset elven. New Brentford er nedtegnet som *Newe Braynford* i 1521 og var tidligere kjent som *Westbraynford*. Old Brentford er nedtegnet som Old Braynford i 1476 og var tidligere kjent som *Estbraynford*.

Historie
--------

Det var bosetning her før den romerske okkupasjonen, og således eldre enn grunnleggelsen av London. Det er avdekket en rekke før-romerske gjenstander, blant annet keramikk fra bronsealderen og brent flint på adskilte steder i Brentford. Mengden av funn tyder på at Brentford var et møtested for flere før-romerske stammer, og at det ble utført ritualer der. Et viktig funn fra jernalderen, fra rundt 100 f.Kr.–50 e.Kr. var en seremoniell del fra en stridsvogn, tilhørte opprinnelig den lokale oldtidssamleren Thomas Laytons samling og er nå utstilt i Museum of London. Gjenstanden er dekorert med et keltisk knutemønster kjent som *Brentford Knot*. 

Det har blitt fremmet en teori om at det også var et krysningssted i Themsen ved Brentford, og at det var der Julius Cæsar krysset elven da han invaderte Britannia. Et slag mellom Cæsars styrker og catuvellaunerne skal ha stått der, uten at det finnes beviser som støtter dette. To senere slag er dokumentert, i 1016 og 1642. 

Brentford er hjemstedet til Brentford FC og lagets hjemmebane Griffin Park. 

Et lokalt marked og festival, Brentford Festival, har blitt arrangert i Brentford hver eneste september siden 1900.

Referanser
----------

1. ↑  Key Statistics; Quick Statistics: Population Density 2011 census Arkivert 11. februar 2003 hos Wayback Machine. *Office for National Statistics*
2. 1 2   Mills, A.D. (2000): *Oxford Dictionary of London Place Names*. Oxford.
3. ↑  Bronze chariot fitting from Brentford, *Museum of London*. Arkivert den 12. mars 2007 ved Wayback Machine
4. ↑   «Tour 1: Antiquarians, collectors and dealers», *Museum of London*. Arkivert den 27. mai 2011 hos *Wayback Machine*
5. ↑   «Brentford Festival 2010», Brentfordfestival.org.uk. Arkivert fra originalen den 1. juni 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Brentford, London Borough of Hounslow – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Brentford, Chiswick & Isleworth Times online

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Kenneth Lewis Anderson** (født 11. september 1805 i Hillsborough i Nord-Carolina død 3. juli 1845 i Anderson i Texas) var en amerikansk advokat og den siste visepresidenten i Republikken Texas.

Han arbeidet som skomaker i fødebyen i unge år. I 1824 bodde han i Bedford County i Tennessee der ble han visesheriff i 1826 og sheriff i 1830 og i 1832 var han oberst i militsen. 

I 1837 flyttet han og familien til San Augustine i Texas og han jobbet der som sheriff. Det var sannsynligvis etter at han flyttet til Texas at han studerte til advokat. Han ble valgt til inkassator i San Augustine av president Mirabeau B. Lamar og jobbet med det frem til han stilte som San Augustine Countys kandidat til kongressen i Texas i 1841.

I 1844 ble han valgt til visepresident i republikken. Etter USAs annektering av Texas startet han umiddelbart hjemreisen til tross for at han var syk. Etter bare et par tre mil blusset feberen opp og han døde kun 39 år gammel. 

Fylket Anderson County og byen Anderson er oppkalt etter ham.

Kilder
------

* (en) Kenneth Lewis Anderson fra *Handbook of Texas Online*
* (en) Kenneth Lewis Anderson hos Find a Grave

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** LCCN
 |