recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sjablongtrykk** produserer et bilde eller et mønster ved å påføre pigment på en overflate under et mellomobjekt med utformede hull i det som skaper mønsteret eller bildet ved å bare la pigmentet nå noen deler av overflaten. Sjablonen er både det resulterende bildet eller mønsteret og det mellomliggende objektet; konteksten som sjablongen brukes i gjør klart hvilken betydning som er ment. I praksis er (objekt) sjablongen vanligvis et tynt ark materiale, som papir, plast, tre eller metall, med bokstaver eller et design kuttet fra det, som brukes til å produsere bokstavene eller design på en underliggende overflate ved å påføre pigment gjennom de utskårne hullene i materialet.

Den viktigste fordelen med en sjablong er at den kan gjenbrukes for å gjentatte ganger og raskt produsere samme bokstaver eller design. Selv om aerosol- eller malesjablonger kan lages for engangsbruk, er de vanligvis laget med den hensikt å gjenbrukes. For å kunne gjenbrukes, må de forbli intakte etter at et design er produsert og sjablongen er fjernet fra arbeidsflaten. Med noen design gjøres dette ved å koble sjablongøyer (materialseksjoner som er inne i utskårne "hull" i sjablongen) til andre deler av sjablongen med broer (smale partier av materiale som ikke er kuttet ut).

Sjablongteknikk i billedkunst omtales også som pochoir. En beslektet teknikk (som har funnet anvendelighet i noen surrealistiske komposisjoner) er aerografi, der spraymaling gjøres rundt et tredimensjonalt objekt for å lage et negativt av objektet i stedet for et positivt av en sjablongdesign. Denne teknikken ble brukt i hulemalerier som dateres til 10 000 f.Kr. der menneskelige hender ble brukt til å male håndavtrykkskonturer blant malerier av dyr og andre gjenstander. Kunstneren sprayet pigment rundt hånden ved å bruke et hult bein, blåst med munnen for å lede en strøm av pigment.

Silketrykk bruker også en sjablongprosess, det samme gjør mimeografi. Mesterne som mimeograferte sider skrives ut fra kalles ofte "sjablonger". Sjablonger kan lages med ett eller flere fargelag ved bruk av forskjellige teknikker, med de fleste sjablonger designet for å brukes som solide farger. Under silketrykk og mimeografi brytes bildene for stensilering ned i fargelag. Flere lag med sjablonger brukes på samme overflate for å produsere flerfargede bilder.
**University College Dublin Association Football Club** (irsk: *Cumann Peile Coláiste na hOllscoile Áth Cliath*), også kjent som bare **UCD**, er en irsk fotballklubb for både kvinner og herrer fra hovedstaden Dublin. Klubbens navn kommer av at laget tilhører University College Dublin. UCD ble grunnlagt i 1895 under navnet *Catholic University Medical School*, men skiftet til nåværende navn i 1908. Lagets draktfarger er lyseblå med marineblå shorts og sokker, mens bortedraktene er helhvite med blå detaljer. UCD spiller for øyeblikket i den øverste divisjonen League of Ireland Premier Division, og spiller sine hjemmekamper på UCD Bowl. Nåværende trener er Martin Russell.

Klubben har ikke vunnet det irske seriemesterskapet, men har vunnet nivået under to ganger, som er League of Ireland First Division. UCD har også vunnet det irske cupmesterskapet FAI Cup og FAI Super Cup én gang hver. Klubben har ved to anledninger også deltatt i kvalifiseringsspill i Cupvinnercupen (1984/85) og UEFA Intertoto Cup (2000), men har møtt sterkere motstand og har ikke greid å kvalifisert seg til videre sluttspill.

Meritter
--------

* **FAI Cup:** 1984
* **League of Ireland First Division:** 1994-95, 2009
* **FAI Super Cup:** 2000-01

Kjente spillere med en fortid i klubben
---------------------------------------

* Nord-Irlands flagg Mervyn Cree
* Irlands flagg Joe Hanrahan
* Skottlands flagg Peter Lorimer
* Irlands flagg Tony McDonnell
* Irlands flagg Ciarán Martyn
* Irlands flagg Derek Swan

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
League of Ireland Premier Division 2023 |
| --- |
|  | Bohemians  **·** Cork City  **·** Derry City  **·** Drogheda United  **·** Dundalk  **·** Shamrock Rovers  **·** Shelbourne **·** Sligo Rovers  **·** St Patrick's Athletic  **·** University College Dublin | Irlands flagg |
Den eldste kjente avbildningen av Augustin, fra 500-tallet i Laterankirken i Roma.***Det lykkelige liv*** (*De beata vita*) er en tekst av kirkefaderen Augustin av Hippo (354-430). Det er et av hans tidlige verker, skrevet høsten 386 mens han oppholdt seg i Cassisiacum nord for Milano, kort tid etter at han omvendte seg til kristendommen.

Augustin skrev verket før han ble døpt våren 387, og han hadde ennå ikke mottatt noen systematisk undervisning i den kristne tro. «Det er derfor en temmelig hjemmesnekret teologi vi møter i Augustins skrifter fra høsten 386. Han er fast bestemt på 'å stille seg under Kristi myndighet', men han har knapt noen dypere forståelse av Kirkens lære.» Teksten er skrevet som en dialog i platonsk stil. Augustin bruker den pedagogiske, målrettede dialogen som form i flere av sine tidlige tekster.

«I dialogen 'Det lykkelige liv' tar Augustin opp den tradisjonelle antikke moralfilosofien omkring livets mål og mening. Den førkristne moraltekningen hadde vært mer opptatt av lykken og det gode liv enn av hvilke handlinger som var rette og gale i streng forstand. […] Augustin hevdet at kristendommen oppfylte gamle lengsler ved å tilby den eneste visdommen som virkelig kunne gjøre et menneske lykkelig eller salig. […] Dialogen streifer en prøvende og uferdig treenighetslære som fremdeles har et tydelig platonsk preg.»

Norsk utgave
------------

* *Tre ungdomsdialoger*. Utvalg og innledende essay ved Trond Berg Eriksen; oversettelse og noter ved Reidar Aasgaard. Bokklubben, 2009. (Verdens hellige skrifter; 57) ISBN 978-82-525-6972-8.   
Inneholder: *Det lykkelige liv*, *Skaperordenen* og *Enesamtaler*

Referanser
----------

1. 1 2  Sitat og resonnement fra Trond Berg Eriksens innledning til *Tre ungdomsdialoger*.
Nedbørfeltet til Tocantins/Araguaia
Tocantins  Foto: Edson Carvalho 
**Tocantins** er ei elv i Brasil, og en av landets viktigste vannveier. Den er 2640 km lang, med et nedbørfelt på 764 183 km², og en middelvannføring på 16 300 m³/s. Den starter på nordhellingen av Brasils sentrale høyland og renner i nordlig retning til den munner ut like øst for munningen til elva Amazonas. Den betraktes ofte som ei sideelv til Amazonas, men er egentlig ikke det, ettersom vannet fra Tocantins renner ut i Atlanterhavet ved siden av vannet fra Amazonas. Elva renner gjennom fire brasilianske delstater (Goiás, Tocantins, Maranhão og Pará) og har gitt navn til en av Brasils nyeste delstater, opprettet i 1988 i det som inntil da var den nordlige delen av Goiás.

Hovedelva har sitt utspring i fjellområdet Pireneus vest for Brasília, men dens vestlige sideelv Araguaia, som er lengre enn hovedelva, har sine fjerneste kildeelver på hellingen av Serra dos Caiaós på Mato Grosso-platået. Ved samløpet er Araguaia omtrent jevnstor med Tocantins i vannføring. Nedstrøms fra samløpet med Araguaia hadde elva tidligere mange fosser og stryk, men de ble neddemt tidlig på 1980-tallet av innsjøen som ble dannet ved byggingen av Tucuruí-demningen, en av verdens største. 

Dalførene til både Tocantins og Araguaia består av sand og leire, og er flate og brede med bratte skrenter. De ligger i utkanten av de store sandsteinsplatåene i Planalto Central, fra 300 til 700 meter over havnivå, som elvene har erodert seg ned gjennom. Ved Tocantins munning er platået borte, og er erstattet av en skogdekt, delvis oversvømt elveslette, som strekker seg langt mot nordøst og vest. Elva Pará anses ofte som en av Amazonas munninger, men mesteparten av vannføringen kommer fra Tocantins. En liten del av vannføringen i Amazonas renner riktignok gjennom snirklete, naturlige kanaler rundt vest- og sørsiden av den store øya Marajó og inn i Pará. 

Når den andre fasen av Tucuruí-prosjektet er fullført vil det finnes et system av sluser som vil gjøre en lang strekning av elva seilbar. Byggingen av slusene har vært utsatt i årevis på grunn av pengemangel, men vil muligens bli inkludert i et massivt utviklingsprogram som den brasilianske regjeringen satte i gang i 2007, og slusene vil i så tilfelle være i drift innen fire år.

Eksterne lenker
---------------

* Kart over Tocantins' nedslagsfelt (portugisisk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Bokstavsjablong i plast
**Sjablong** eller *mal* dreier seg i malerkunst, malerfag, grafikk eller grafisk design om ferdige former, vanligvis i form av et stivt flak av tre, papp, metall eller plast, der det er stanset eller skåret ut hull for det som skal ha en bestemt farge. Bruk av sjablong består i legge sjablongen på det underlaget (papir, vegg og annet) som skal påføres skrift eller bilder, for deretter å påføre farge i hullene - og eventuelt flytte sjablongen for å gjenta motivet som en rapport i et mønster. Selv om det ikke var regnet som helt stor kunst, er det kjent at en del malere i tidligere tider brukte sjablonger for å lette arbeidet. En del graffiti og gatekunst utføres i dag ved hjelp av sjablonger. Disse arbeidene kan omtales som stensiler.

Sjablonger var desto mere vanlige når malere skulle lage dekor på vegger, særlig i 1800-årene. Sjablongmaling er i dag mest til hobbybruk, men forekommer også profesjonelt.

Bokstav- og tallsjablonger ble tidligere brukt av arkitekter og ingeniører til å tekste eller tegne inn symboler eller figurer på tekniske tegninger. Sjablonger i større formater brukes av næringslivsbedrifter til å påføre tekst på kasser og containere som skal fraktes med forskjellige transportmidler, gjerne sammen med firmalogo eller instruksjoner eller advarsler som «Denne side opp» eller «Fragile».

Annet
-----

Ordet 'sjablong' kan også brukes i overført betydning som synonym for arbeid som utføres rutinemessig eller stereotypt, eller som tilnærmet synonym for klisjé, et forslitt eller uoriginalt uttrykk i litteratur eller andre kunstuttrykk.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Stencils – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Stencil – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**University Corporation for Atmospheric Research (UCAR)** er et konsortium av mer enn 70 universiteter i USA som tilbyr doktorgrader i atmosfæriske og tilknyttede vitenskaper. Det har hovedbase i Mesa Laboratory i Boulder i Colorado. UCAR samarbeider med National Center for Atmospheric Research (NCAR) og har tjenester for å styrke og støtte forskning og utdanning gjennom et kommunikasjonsprogram. 

UCAR ble stiftet i 1959 av fakulteter fra 14 ledende universiteter for å støtte opp om atmosfæriske vitenskaper. De var motiverte av de nye metodene innen observasjon og datateknologi og en sterk forskningsstab, som i lag gjorde at de kunne utføre kompliserte, langvarige vitenskapsprosjekter som ikke universitetene ville ha klart hver for seg.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Oversyn over NCAR & UCAR
* National Center for Atmospheric Research Arkivert 15. oktober 2007 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Spanias flagg Spania |
| Friidrett: |
| Friidrett VM i friidrett innendørs |
| Sølv | Paris 1985 |  800 m |
| Friidrett EM i friidrett innendørs |
| Bronse | Milano 1982 |  400 m |
| Friidrett Ibero-amerikanske mesterskapet i friidrett |
| Bronse | Barcelona 1983 |  4x400 m |

**Benjamín González Gómez** (født 12. april 1958, død 6. juni 2011) var en spansk friidrettsutøver, som konkurrerte på 400 og 800 meter. 

Han hadde to barn sammen med Etxegibel Nerea, som også var idrettsutøver, og han døde i en klatreulykke i Mount Alluitz i Vizcaya.

Idrettskarriere
---------------

González ble spansk mester på 400 meter i 1980, 1981 og 1982. Innendørs ble han spansk mester på 400 meter tre ganger fra 1980 til 1982, og på 800 meter i 1984 og 1985. Han representerte Spania ved sommer-OL 1980, og deltok på 4 x 400 meter stafett. Spania kom på 6.-plass i sitt innledningsheat, og gikk ikke videre til finalen. 

Ved EM i friidrett innendørs 1982 i Milano kom han på 3.-plass på 400 meter, bak sovjetiske Pavel Konovalov og ungarske Sándor Újhelyi. González løp her på 47,41. Senere på året deltok han ved EM i friidrett 1982. Der ble han slått ut i innledningsheatet på 400 meter, med tiden 47,00, og deltok også på 4 x 400 meter, der Spania ikke fullførte sitt innledningsheat. 

I 1983 kom Spania på 3.-plass på 4 x 400 meter ved det Ibero-amerikanske mesterskapet i friidrett 1983, bak Cuba og Brasil, med González på laget. Han deltok igjen ved sommer-OL 1984, der Spania kom på 4.-plass i sitt innledningsheat på 4 x 400 meter, og gikk ikke videre til semifinalen. Individuelt deltok han også på 800 meter, men kom på 4.-plass i sitt innledningsheat, og gikk ikke videre til kvartfinalen. 

Ved VM i friidrett innendørs 1985 kom han på 2.-plass på 800 meter med tiden 1:47,94, kun slått av sin lagkamerat Colomán Trabado.

Referanser
----------

1. ↑  BGR Athletics - *Spanish Championships*, besøkt 2. juni 2015.
2. ↑  GBR Athletics - *Spanish Indoor Championships*, besøkt 2. juni 2015.
3. ↑  BGR Athletics - *IAAF World Indoor Championships*, besøkt 2. juni 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Benjamín González – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Benjamín González – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Benjamín González – World Athletics Rediger på Wikidata
* (en) Profil på All-Athletics.com[*død lenke*]
* (es) Profil hos den spanske olympiske komité Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.
Bygningen til Svalbard Forskningspark, Universitetssenteret på Svalbard og Svalbard museum, ved Adventfjorden.
**Universitetssenteret på Svalbard AS** (UNIS) er en norsk forsknings- og utdannelsesinstitusjon på Svalbard, grunnlagt i 1993. Det er verdens nordligste utdanningsinstitusjon, og ligger ved sørbredden av Adventfjorden, helt nederst i Longyeardalen i Longyearbyen.

UNIS underviser og driver forskning innen arktisk biologi, geologi, geofysikk og teknologi. UNIS er organisert som et aksjeselskap eid av Kunnskapsdepartementet som driver forskning og undervisning på universitetsnivå.

Halvparten av studenter og stab er utenlandske, og arbeidsspråk på UNIS er engelsk.[]

Studenter som studerer biologi, geologi, geofysikk eller teknologi kan søke seg for et semester til UNIS i løpet av det tredje og siste året av bachelorgraden. UNIS har i tillegg en rekke kurs som er rettet mot master- og doktorgradsstudenter.

I 2016 hadde UNIS 759 studenter fra 43 ulike land som tok et eller flere kurs i Longyearbyen. Av disse var halvparten internasjonale studenter. I 2012 hadde UNIS 23 fulltids professorer/førsteamanuenser samt 36 deltids professorer (professor II). I tillegg henter UNIS årlig inn ekspertkompetanse innen arktiske studier fra hele verden og i 2012 hadde institusjonen 150 gjesteforelesere.

Historikk
---------

Bygningen til Svalbard Forskningspark, Universitetssenteret på Svalbard og Svalbard museum, ved Adventfjorden i 2003.
UNIS ble grunnlagt som en stiftelse i 1993 av de fire universitetene i Oslo, Bergen, Trondheim og Tromsø og hadde det første året 23 studenter og 7 ansatte. I 1995 fikk UNIS et eget bygg. I 2002 ble UNIS omgjort til et aksjeselskap som er heleid av Kunnskapsdepartementet. Per august 2012 er disse universitetene representert i UNIS' styre: UiO, UiB, NTNU, UiT og NMBU. I 2005 ble UNIS-bygget utvidet og ligger nå som en del av Svalbard Forskningspark, som ble offisielt åpnet av kong Harald og dronning Sonja den 26. april 2006. I 2011 inngikk UNIS formelle samarbeidsavtaler med alle de norske universitetene.

I Svalbard Forskningspark er følgende institusjoner samlokalisert: 

* UNIS
* Norsk Polarinstitutt – feltkontor
* EISCAT
* Svalbard museum
* Kunsthall Svalbard
* Svalbard Science Forum

Referanser
----------

1. ↑  «About UNIS | The University Centre in Svalbard». *UNIS* **(engelsk)**. Besøkt 29. oktober 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Universitetssenteret på Svalbard – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* unis.no: *Universitetssenteret på Svalbard*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** Forvaltningsdatabasen **·** Nasjonalt skoleregister **·** EU mva-nr.
 |
**Sixtus av Siena** (eller **Sixtus Senensis**) (født 1520, død 1569) var en katolsk teolog, som hadde konvertert fra jødedommen etter å ha studert med fransiskanerne. 

Han ble dømt for vranglære, men ble reddet av en dominikansk inkvisitor, den senere pave Pius V som tilbakekalte fordømmelsen når Sixtus trakk sine påstander og lovet å gå over til dominikanerordenen i stedet. Han er ansett som en av de to utmerkede dominikanske autoritetene fra sin generasjon. Han var elev av Lancelotto Politi og han kritiserte senere noen av Politis skrifter offentlig.

Sixtus etablerte begrepet «deuterokanonisk» for å beskrive bestemte skrifter i det gamle testamentet som ikke hadde blitt akseptert som en del av bibelen som forekom i septuaginta.

Hans verk *Bibliotheca sancta ex præcipuis Catholicæ Ecclesiæ auctoribus collecta* (Venezia 1566) omhandler de gamle forfattere og deres verker, den beste måten å oversette og forklare hellige tekster og han gir en omfattende liste over bibelske oversettelser i totalt åtte bøker. Det var den første i genren encyclopediske dogmatiske studielister av dogmer og kirketradisjoner etter Konsilet i Trient.

Referanser
----------

1. ↑  Den andre var Santes Pagnino (Benedict Ashley, *History of the Dominican Order*).
2. ↑  "Sacred library collected from the precepts of the authorities of the Catholic Church".

Litteratur
----------

* John Warwick Montgomery, 1963. "Sixtus of Siena and Roman Catholic Biblical Scholarship", *Archiv für Reformationsgeschichte* **54** p 214ff.
* Fernando Dominguez, "Sixtus von Siena", in: *Lexikon für Theologie und Kirche* 3 IX, 647.

Eksterne lenker
---------------

* "Franciscan scholars": Sixtus of Siena

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU **·** BNE
 |
Den norske kongefamilien på slottsbalkongen i Oslo 17. mai 2007. Kronprins Haakon og kong Harald bærer begge standsmessig sjakett og flosshatt. Foto: Ernst Vikne 
De to grunnleggende måtene å bære sjakett eller formiddagsantrekk på: til venstre med ståkrage, kravatt til skjortebryst (*plastron*) og lavt skåret, dobbeltknappet vest – til høyre med nedbrettet krage, slips og høyt skåret, enkeltknappet vest. Foto: Fredrik Tersmeden, 2005.
**Sjakett** er et formelt antrekk for menn. På engelsk kalles sjaketten *morning dress*, noe som røper dens bruksområde: den er i den vestlige moten det tradisjonelle formelle herreantrekket til bruk på dagtid, det vil si før klokken 18, på samme måte som kjole og hvitt og smoking er antrekk for kveldstid. Formelt tilsvarer sjakett galla-antrekk for formidagen, og i dag ses den mest på som et plagg som skal brukes ved de helt spesielle anledninger, som for eksempel dagbryllup eller syttende mai, blant annet av den norske kongefamiliens mannlige medlemmer.

Antrekket består av en jakke – sort eller grå – med lange skjøter som er avrundet foran. Under har man formell skjorte og en vest. Tradisjonelt er vestens farge grå, men dette varierer veldig. I motsetning til kjole og hvitt bør man bruke slips og ikke sløyfe til sjakett, eller (kanskje spesielt i USA) kravatt. Buksene er helgrå (matchende med jakke og vest, som er hakket mindre formelt) eller gråstripete (når formell, svart jakke brukes), og man skal ha sorte *oxfords* på føttene. Det tilhørende hodeplagget er flosshatt, men dette, som hanskene, brukes ikke i alle sammenhenger, og naturligvis ikke innendørs. Fargen på hatten kan være grå (midre formelt) eller svart. Svart hatt og jakke brukes spesielt ved begravelser, og da bør vesten også være svart.

Se også
-------

* Bonjour
* Dress
* Justaucorps
* Kjole og hvitt
* Redingot
* Smoking

Eksterne lenker
---------------

* «DigitaltMuseum: Søk: 'sjakett'». DigitaltMuseum. Besøkt 21. mai 2012.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
**Nygata** er en gate i Stavanger sentrum, som går fra Laugmannsgata ned til Klubbgata hvor det det gamle *Stavanger Aftenblad*s bygg ligger. 

Nygata består stort sett av butikker og en av de mest kjente spesialbutikkene i Stavanger var Oste-Johnsen som lå midt i Nygata. I krysset mellom Nygata, Klubbgata og Østervåg ligger Myhregården. Gaten er en ren gågate.

Opprettelsen
------------

I 1837 fikk Asser Tollaksen og Helge Myhre tillatelse av Stavanger bystyre til å anlegge gata. Bystyret krevde at den skulle være minst 10 alen bred (6,3 meter), skulle være åpen i begge ender (ikke blindgate) og brosteinbelegges før gata kunne bebygges. 

Nygata ble lagt over den tidligere Prahlehagen. Grunnen var eid av stiftelsen Stavanger hospital, og huseierne måtte betale grunnleie – en slag festeavgift til hospitalet. Prahlehagen gikk fra Søragata til Hospitalgata. I 1838 fikk de kjøpe ytterligere 2.500 kvadratalen (ca. ett tusen kvadratmeter) ved Skolebekken. 
Tollaksen og Myhre anla så Nygata og fikk i 1839 stykket Prahlehagen opp i mange mindre tomter, som ble solgt ut. I tillegg bygde de Nygadens Oppbyggelseshus som fortsatt er i bruk. Eiendommen gikk over Skolebekken der Sprøytehuset (brannstasjonen) sto. Tollaksen og Myhre fikk tillatelse til å flytte Sprøytehuset, på søkernes kostnad.

Avkorting av gata
-----------------

En rekke hus i Nygata ble revet da Klubbgata ble anlagt.

Tidligere gikk Nygata gjennom Aftenblad-bygget og fram til Verksgata. Omkring 1960 fikk Stavanger Aftenblad tillatelse til å bygge sammen bygningene på begge sider av Nygata, med en bro over. Aftenbladet hadde her i en årrekke dagens avis opphengt på veggene. Etter at Aftenbladet hadde gjort gjennomgangen nesten utilgjengelig i flere år, ble de siste restene av denne delen av Nygata fjernet i 2009. Aftenbladet stengte gjennomgangen både fra Klubbgata og Verksgata, og gata ble en del av et kjøpesenter.

Referanser
----------

1. ↑  Ola Kvalsund: Stavanger bystyres forhandlinger m.v. 1837-1843, Stavanger, 1919, side 27.
2. ↑  Ola Kvalsund: Stavanger bystyres forhandlinger m.v. 1837-1843, Stavanger, 1919, side 82f.
3. ↑  Arne Kvitrud: Huseiere og skatteytere i Stavanger på 1701-1807 
-
4. ↑  Reidar Frafjord: 16 Nygadens Oppbyggelseshus –  Arkivert 11. juni 2011 hos Wayback Machine.
5. ↑  Ola Kvalsund: Stavanger bystyres forhandlinger m.v. 1837-1843, Stavanger, 1919, side 27.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Oslo jernbanetollsted** er ei bygning med adresse Schweigaardsgate 15 i Oslo. Den ble oppført i perioden 1919–1926, og er tegnet av Henry Bucher.
I tillegg til å huse Tollvesenet, har den også vært brukt av mange andre statsetater. Den er i dag kontor for Tolldirektoratet. Utvendig er bygninga forholdsvis godt bevart, mens det innvendig har blitt foretatt mange endringer, blant annet ei demontering av den opprinnelige søylekonstruksjonen. Bygninga er et freda kulturminne med det formål å «verne det tidligere Oslo jernbanetollsted som et arkitektonisk, arkitekturhistorisk og tollhistorisk viktig ledd i norsk historie og i Oslos bybilde».

Jernbanetollbygninga ligger rett nord for spora på Oslo sentralstasjon. På motsatt side av veien ligger Oslo bussterminal, og i vest renner Akerselva. Bygninga er om lag 140 meter lang, har seks etasjer og et totalt gulvareal (pr 2018) på 22 797 kvm m².

Historie
--------

Oslo jernbanetollsted på et postkort utgitt av Mittet & Co. Fra Nasjonalbibliotekets bildesamling.
Planene for bygninga ble lagt i 1915, da man begynte å få plassmangel i Østbanehallen, hvor Tollvesenets avdeling for jernbanefrakt hadde kontorer. I 1918 bestemte man at den nye bygninga også skulle inneholde Tollvesenets pakkepostavdeling. Det ble bestemt at bygninga skulle ha så mange etasjer som grunnen kunne bære, for å utnytte tomta til fulle. De romma som foreløpig ble overflødige, skulle leies ut til statsinstitusjoner og private.

Oppføringa tok til i 1919, og bygninga sto ferdig i 1926. På dette tidspunktet var eieren Norges Statsbaner. Av bygningas totale areal på omtrent 20 000 m², tok Tollvesenet i bruk 8902 m², mens 3190 m² ble leid ut og 6054 m² var fellesarealer.

Referanser
----------

1. ↑  Riksantikvaren: Schweigaardsgate 15[*død lenke*]
2. ↑  entra eiendom Arkivert 15. januar 2019 hos Wayback Machine. - *Schweigaards gate 15 Tollbygningen*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Oslo Jernbanetollsted – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* «Oslo jernbanetollsted». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
* (no) entra eiendom Arkivert 15. januar 2019 hos Wayback Machine. - *Schweigaards gate 15 Tollbygningen*
* (no) Riksantikvaren: Schweigaardsgate 15[*død lenke*]
* (no) Digitalt museum: Oslo jernbanetollsted

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Nygardsmyrene naturreservat** er et naturreservat i Eidskog og Sør-Odal i Innlandet. som ble freda 18. desember 1981, da med skrivemåten *Nygårdsmyra naturvernområde*. Etter utvidelse i november 2016 dekker reservatet 4,4 km². Formålet med vernet er «å bevare et viktig våtmarksområde i sin naturgitte tilstand og å verne om vegetasjonen, det karakteristiske og interessante fuglelivet og annet dyreliv som naturlig er knytta til området».

Landskap
--------

Reservatet omfatter Nygardsmyrene, Nygardstjennet, Blekktjennet, Blekktjennmyra, Tømmermyra samt tilstøtende skogkanter. I myrene finnes det en del tørre holmer med skog. Området ligger på et platå mellom 322 og 370 meter over havet. Dette tiltrekker spesielle planter og våtmarksfugler som ellers trives best lengre opp i dalene i høyereliggende strøk. Nygardsmyrene er ei nedbørsmyr som på grunn av landskapsforholda ikke får tilførsel fra verken bekker eller grunnvann, bare fra nedbør. Arealet består av 55 prosent åpen myr, 35 prosent barskog på tørr mark, 6 prosent vann og 5 prosent skogbevokst myr. Skogen har lav bonitet.

Flora og fauna
--------------

Nygardmyrene og Blekktjennmyra er viktige lavlandsmyrer som er intakte, det vi si at de ikke er grøfta av mennesker. Dette gjør myrene til noen av de siste tilholdstedene for flere karplante-, insekts- og fuglearter. Kravfulle planter som vokser i reservatet er sivblom, torvmyrull, molte, røsslyng og flere torvmosearter. Flaskestarr og duskmyrull er vanlige i noen sig. På myrholmene vokser det lyngfuruskog og litt blåbærgranskog. Mange av fuglene i reservatet er typiske for myrer i barskogene i den søndre delen av Hedmark. Krikkand og fiskemåke lever ved tjerna og vipe og skogsnipe fins i vannkanten. Gulerle og heipiplerke hekker ute på de åpne myrene. Grønnstilk, som vanligvis hekker i høyere strøk lengre nord i fylket, hekker tidvis i verneområdet. Det har blitt påvist at reservatet er et yngleområde for storlom, skogsnipe og heilo. Trane og smålom finnes også.

Referanser
----------

1. ↑  (no) Nygardsmyrene naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Naturbase
 |
**Oslo byfogdembete** var en førsteinstansdomstol i Oslo som blei slått sammen med Oslo tingrett 26. april 2021. Domstolen hadde lokaler i Oslo tinghus.

Oslo byfogdembete hadde i hovedsak følgende saksområder: Midlertidig forføyning og arrest, konkurs, gjeldsordning, felleseie- og dødsboskifter og tvangssaker. Domstolen utførte også notarialforretninger.

Historikk
---------

Oslo byfogdembete var en spesialdomstol, den siste av sitt slag i landet. Domstolen var et nasjonalt kompetansesenter for andre domstoler på sine saksfelt.

Med sine om lag 60 ansatte var den lenge landets tredje største domstol i første instans.

Fra 1. januar 2006 blei Namsmannen i Oslo overført fra Oslo byfogdembete til politi- og lensmannsetaten. Navnet blei endra til Namsfogden i Oslo.

19. mai 2006 blei oppgavene knytta til tinglysning av fast eiendom overført fra Oslo skifterett og byskriverembete til Statens kartverk.

Oslo byfogdembete blei slått sammen med Oslo skifterett og byskriverembete i 2006, og så igjen med Oslo tingrett i 2021. Ved nedleggelsen hadde Byfogden eksistert i over 700 år.

Inga Merethe Vik var Oslo byfogdembetes siste sorenskriver.

| * v
* d
* r
Norges domstoler |
| --- |
| 
* Høyesterett
* Lagmannsrett
* Tingrett

 |
| Borgarting lagmannsrett | 
* Tingretter: Oslo
* Buskerud
* Ringerike, Asker og Bærum

 | Riksvåpenet |
| Eidsivating lagmannsrett | 
* Tingretter: Romerike og Glåmdal
* Vestre Innlandet
* Østre Innlandet
* Follo og Nordre Østfold
* Søndre Østfold

 |
| Agder lagmannsrett | 
* Tingretter: Agder
* Telemark
* Vestfold

 |
| Gulating lagmannsrett | 
* Tingretter: Hordaland
* Haugaland og Sunnhordland
* Sogn og Fjordane
* Sør-Rogaland

 |
| Frostating lagmannsrett | 
* Tingretter: Møre og Romsdal
* Trøndelag

 |
| Hålogaland lagmannsrett | 
* Tingretter: Helgeland
* Indre og Østre Finnmark
* Midtre Hålogaland
* Nord-Troms og Senja
* Salten og Lofoten
* Vestre Finnmark

 |
| Særdomstoler og andre organer | 
* Høyesteretts ankeutvalg
* Arbeidsretten
* Utmarksdomstolen for Finnmark
* jordskifterettene
* forliksrådene
* skjønnsretten
* riksrett

 |
| 
* *Administrasjon:* Domstoladministrasjonen
* Innstillingsrådet for dommere
* Tilsynsutvalget for dommere — *Lovgivning:* domstolloven

 |

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
**Rælingen skolekorps** ble stiftet 14.11.1987 etter en sammenslåing av Fjerdingby skolekorps (stiftet 1930) og Rud skolekorps (stiftet 1966). I 2003 ble også Løvenstad skolekorps fusjonert inn i Rælingen skolekorps. Korpset holder til i Rælingen kommune i Akershus og øver på Marikollen ungdomsskole.

Korpset rekrutterer fra de seks barneskolene i Rælingen kommune: Blystadlia skole, Fjerdingby skole, Løvenstad skole, Nordby skole, Rud skole og Smestad skole, men har også medlemmer på ungdomsskolene Marikollen og Sandbekken.

Fra 1995 startet korpset å ha årlige showkonserter i november måned.

Siden 2003 har korpset årlig deltatt i Akershus- og distriksmesterskap for skolekorps i Lørenskog, og fra 2008 har korpset årlig deltatt i norgesmesterskap for skolekorps. Korpset har deltatt i både 3. 2. og 1. divisjon, og beste resultat er 2.-plass i 1. divisjon i Akershusmesterskapet i 2013.

Korpset har lange tradisjoner for sosiale aktiviteter og den årlige Trysil-turen ble innstiftet allerede i 1991.

Dirigenter/musikalske ledere for Rælingen skolekorps
----------------------------------------------------

* Per Arild Olsen 1987–1991
* Terje Lillebo 1989
* Øystein Strand 1991–1996[]
* Dag Helge Rognlien 1996–1997[]
* Trond Borgen 1997–1998[]
* Anders Halvorsen 1998–2001[]
* Jan Rudolf Pettersen 2001–2003[]
* Ellen Marie Paulsen 2003[]
* Lars-Jarand Bakkelund 2003–2020[]
* Tomas Carstensen 2020–[]

Referanser
----------

1. 1 2 3  *Norske musikkorps*. [Oslo]: Notabene, i samarbeid med Norges musikkorps forbund. 1990. s. 144. ISBN 8290723067.
**Sosialhistorie** er en gren av historiefaget som særlig benytter samfunnsvitenskaplige metoder. Historieskriving som regnes som sosialhistorisk har gjerne et «nedenfra og opp perspektiv» på samfunnet og la større vekt på underprivilegerte i samfunnet. Sosialhistorikere pleide i sine analyser å tone ned fokuset på politikk på topp-planet og eliter. 

De fleste historikere regner 1970-tallet som disiplinens gullalder. Disiplinen fikk kritikk for et for stort fokus på arbeiderhistorie og fagorganisering, og for at mange av sosialhistorikerne var for ideologisk farget av (særlig) marxistisk klasseanalyse. Det andre historiefagfeltet som ble løftet frem av sosialhistorikere på 1970 og 1980-tallet, kvinne- og kjønnshistorie, har derimot fått stadig større vekt i historiefaget. Sosialhistorie har i stor grad blitt innarbeidet i akademisk historieforskning, og nevnes derfor sjelden som en eget fagfelt lenger.

Litteratur
----------

* Ingar Kaldal: *Frå sosialhistorie til nyare kulturhistorie* Kort (110s) bok om fremveksten av kulturhistorie
* Knut Kjeldstadli *Fortida er ikke hva den en gang var : en innføring i historiefaget* 1. utg 1990.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** HDS **·** NKC **·** BNE
 |
**Wilhelm von Kettler** (født 20. juni 1574 i Mitau, død 7. april 1640 i Kucklow) var hertug av Kurland. Han regjerte den vestlige del av Kurland mens broren Friedrich regjerte den østlige Semgallendel. 

Wilhelm Kettler var ynste sønn av Gotthar Kettler (1517–1587) og hans hustru Anna av Mecklenburg-Schwerin. Etter farens død i 1587 arvet Wilhem og broren Friedrich hertugdømmet Kurland, som de delte mellom seg i en østlig og vestlig del. Wilhelm regjerte sin del fra Kuldīga. I 1609 giftet han seg med prinsesse Sophie av Brandenburg-Preussen, datter av hertug Albrecht Friedrich av Preussen og Eleonore von Jülich-Kleve-Berg. Grunnet konflikter med Kurlands adel og Wilhelms formodede medvirken til henrettelsen av brødrene Magnus og Gotthard Nolde, mistet han hertugdømmet i 1617 og ble forvist. Heretter regjerte broren områdene alene i en *adelsrepublikk* etter polsk forbilde.

Wilhelm Kettler døde i Kuckow kloster i Pommern den 7. april 1640. Sønnen Jacob Kettler fikk flyttet de jordiske restene til Kurland i 1642, hvor faren ble begravet i fyrstegraven i Mitau (i dag Jelgava) hvor også hans hustru ligger.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p4062.htm#i40620, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  *Erneuerung des Daches der Kirche zu Hasau/Uzava, Lettland*, baltische-ritterschaften-de. Besøkt 31. oktober 2016
3. ↑  Horner, Petra: *Lexikon der deutschsprachigen Literatur des Baltikums und St. Petersburgs*, DeGruyter, 2007, s. 8

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Osmund Ueland** (født 27. september 1947 i Stavanger) er en norsk ingeniør og næringslivsleder. Han er tidligere konsernsjef i Norges Statsbaner, senere NSB BA og Jernbaneverket.

Ueland var arbeidende styreleder i kunnskapsprosjektet Inspiria Science Center AS i Østfold i perioden 2007 til 2012. 

Ueland har også vart daglig leder i Styreutvikling Østfold fra 2006 til 2010.

Han var styreleder i Info Consensus AS i Sarpsborg i 6 år frem til juli 2014 og styreleder i TeamWork OU AS fra september 2012 til desember 2014.

Ueland er innehaver av Ueland Lederfokus.

Ueland er styreleder og hovedaksjonær i Glommabanen AS. Han er også styremedlem i IV Group AS med selskaper i Trøndelag og Kina. Ueland er styremedlem i Backe Østfold AS og Navet Næringshage AS i Rakkestad.

Ueland bruker en del av sin tid til frivillig arbeid innen områdene kulturbygging, strategi, kommunikasjon og godt styrearbeid på et senter for hjemløse jenter i Tanzania (IOP). Han er også styreleder for Busvasstølan sti- og løypelag i Hallingdal.

Ueland var konsernsjef i NSB i perioden 1995–2000. Ueland var adm. direktør for NSB Gardermobanen i 1994–1995, direktør i Lillehammer Olympiske Organisasjonskomite 1990–1994 og hadde før dette hadde han ansvaret for utbygging av byggetrinn II på Aker Brygge gjennom Aker Eiendom. Ueland hadde sentrale lederstillinger i Aker Verdal i perioden 1978 til 1986, først som teknisk sjef og de siste år som prosjektdirektør. Han var med på Condeep tiden i Aker i Stavanger fra 1975 til 1978, først som planlegger og de siste år som produksjonssjef og prosjektleder. Ueland startet sin karriere som konstruktør og senere produksjonssjef i Bever-Pack i Oslo fra 1970 til 1975.

Ueland er utdannet maskiningeniør fra Møre og Romsdal tekniske skole i 1969.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  «Osmund Ueland | LinkedIn». Besøkt 29.09.2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook
 |
**Ospebrannmåler** (*Epione vespertaria*) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere (Geometridae). Denne arten ligner på seljebrannmåler (*Epione repandaria*), men er noe mer fargerik og litt forskjellig i vingenes tegninger.

Utseende
--------

En middelsstor (vingespenn 25 – 30 mm), slank måler. Hannens antenner er fjærformede, hunnens trådformede. **Forvingen**es spisser er omtrent rettvinklede og vingenes ytterkant er ikke innbuktet bak vingespissen, den er også svakt bølgete i motsetning til hos seljebrannmåleren. Den innerste delen av begge vingepar er oransje med tallrike rødbrune tverrflekker hos hannen, blekt gul hos hunnen. Vingeårene er brune og markerte. Nær roten har forvingen en U-formet (ikke V-formet som hos seljebrannmåleren), svart tverrstripe. Den mangler en svart flekk midt i vingen. I den ytre delen av begge vingepar er det en mørk tverrstripe som går omtrent parallelt med ytterkanten (ikke skrå i forvingen), denne er vinklet (ikke rundt som hos seljebrannmåleren) utbuktet i midten. Området utenfor denne tverrstripen er mer eller mindre rødfiolett. **Bakvingen** er smalt og ganske dypt innbuktet ved bakhjørnet (bredt og grunt hos seljebrannmåleren). Larven er rødaktig grå, slank og kvistlignende, med det femte kroppsleddet litt tykkere enn de omkringliggende og med to små, svarte vorter på ryggen.

Levevis
-------

Denne arten har larver som går på osp (*Populus tremula*), av og til også på selje og vier (*Salix* spp.), or og andre løvtrær. Den trenger småbusker eller rotskudd som er omtrent én meter høye. I Storbritannia, der arten er meget sjelden og utryddingstruet, prøver man å bevare den ved planmessig hogst av ospetrær som medfører at det stadig kommer opp nye rotskudd.

Utbredelse
----------

Arten forekommer i det meste av Europa (men er sjelden mange steder) og videre østover til Amur. I Norge finnes den nord til det sørlige Nordland, men den er sjelden på Vestlandet.

Litteratur
----------

* Aarvik, Leif, Berggren, Kai, Hansen, Lars Ove. 2000. *Norges Sommerfugler. Catalogus Lepidopterorum Norwegiae.* Norsk entomologisk forening. 192 sider. ISBN 82-995095-1-3
* Aarvik, Leif, Hansen, Lars Ove, Vladimir Kononenko. 2009. *Norges Sommerfugler. Håndbok over Norges dagsommerfugler og nattsvermere.* Norsk entomologisk forening, Naturhistorisk museum, Universitetet i Oslo. 432 sider. ISBN 978-82-996923-2-8

Eksterne lenker
---------------

* (en) *ospebrannmåler* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *ospebrannmåler* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *ospebrannmåler* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *ospebrannmåler* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *ospebrannmåler* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *ospebrannmåler* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Epione vespertaria* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri
* Bilde av larven, fra Kimmo's Lep site Arkivert 3. september 2009 hos Wayback Machine.
* Bilde av den voksne måleren Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.
**Gudbjørg Fønhus Stensrud** (født 1934 i Begnadalen i Sør-Aurdal, død 27. juni 2012 samme sted) var lærer, lokalpolitiker og kulturarbeider fra Sør-Aurdal. Hun var særlig kjent for sin innsats for å bevare arven etter faren, forfatteren Mikkjel Fønhus. I 2011 mottok hun Kongens fortjenstmedalje i sølv.

Som kulturarbeider var hun engasjert i arbeidet med bygdeboka *Gard og bygd i Sør-Aurdal* (4 bind, 1987-92), i redaksjonen for den lokalhistoriske årboka *Sagn og Soger i Søndre Ourdal*, som styrer av bibliotekfilialen i Begnadalen, som lærer, forfatter og i arbeidet med å gjøre barndomshjemmet Nissebakken om til et museum over faren. Hun skrev også artikler i Årbok for Valdres. Hun var styreleder for Bagn Bygdesamling 1993-98.

Som lokalpolitiker fra 1980 til 1995 satt hun både i kommunestyre og formannskap. 

I tillegg til fortjenstmedaljen som hun mottok i 2011 var hun også æresmedlem av Sør-Aurdal historielag og mottaker av kommunens kulturpris.

Forfatterskap
-------------

* *Mikkjel far min*. Aschehoug, 1985. ISBN 82-03-15196-5. Biografi / erindringsbok ((no) ebok)
* *Fra kjøkkenvinduet*. Aschehoug, 1987. ISBN 82-03-15694-0. Samling av avispetiter
* *Leirskogen kyrkje 75 år : 1924-1999*. Menighetsrådet, 1999. Medforfatter. (ebok)
* Friluftsspelet *Underveis, spor av kirke og folkeliv i Sør-Aurdal gjennom 900 år* framføres ved Hedalen stavkirke, første gang i 2000

Referanser
----------

1. ↑  «Kongens fortjenstmedalje til Gudbjørg Fønhus Stensrud» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 13. februar 2017. Besøkt 16. februar 2012.
2. ↑  Kongens fortjenestemedalje til Gudbjørg Fønhus Stensrud
3. ↑  Intervju med Gudbjørg Fønhus Stensrud[*død lenke*]
4. ↑  NORART
5. ↑  «reinli.no» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 5. mars 2016. Besøkt 9. juli 2013.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
*Forum Les Halles* under oppføring.
*Les Halles* på Truschet og Hoyaus kart, ca 1550.
**Les Halles** (*Hallene*) var tidligere et stort markedssentrum for ferskvarer i det sentrale Paris, først bygd på 1100-tallet i middelalderen på kongelig befaling. Kongen ønsket å flytte denne markedshandelen bort fra Place de Grève og ut på et da ubebygd myrlendt område utenfor de daværende bymurer.

Det ble revet i 1971, på grunn av at de mange lastebilene som hver morgen transporterte markedsvarene til Les Halles forpestet luften i den indre by. Hallene ble deretter erstattet med et stort underjordisk kontor- og shoppingsentrum, **Forum des Halles**, i flere etasjer, på samme sted.

*Forum des Halles* utgjør i likhet med Centre Pompidou et stykke moderne arkitektur som kontrasterer mot de eldre bygningene som bykjernen ellers er preget av. 

De klassiske hallene er blitt skildret blant annet i Emile Zolas roman *Le Ventre de Paris* fra 1873.

Metrostasjonen Les Halles betjener området.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Les Halles de Paris – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Projet Les Halles Arkivert 21. april 2016 hos Wayback Machine. (offisielt nettsted for en ombygningsprosjekt)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**«Les Bicyclettes de Belsize»** er en britisk filmsang, skrevet av Les Reed (melodi) og Barry Mason (tekst). Den var tittelsangen i en britisk musikalsk kortfilm på 30 minutter fra 1968 med Judy Huxtable og Anthony May i hovedrollene. Regi: Douglas Hickox.

Tittelen er et derivativ til den franske filmen, *Les Parapluies de Cherbourg* (*Paraplyene i Cherbourg*). Bortsett fra et musikalsk tema er det ingen annen åpenbar forbindelse.

Engelbert Humperdinck spilte inn en engelskspråklig versjon.

Humperdincks versjon ble utgitt på singlen Decca F 12834 i Storbritannia i 1968. Musikalsk leder: Les Reed. Produsent: Peter Sullivan (for Gordon Mills Productions). B-siden var «Three Little Words (I Love You)».

Mireille Mathieu spilte inn «Les Bicyclettes de Belsize» både på fransk og engelsk. Hubert Ithier skrev den franske teksten.

Mathieus franskspråklige versjon ble utgitt på singlen Barclay BLY 60 994 i Frankrike i 1968. Produsert og dirigert av Les Reed. A-siden var «Ensemble».

Mathieus engelskspråklige versjon ble utgitt på singlen Columbia DB 8513 i Storbritannia i 1968. Arrangert & produsert av Les Reed. B-siden var «Sometimes».

Andre versjoner
---------------

* Connie Francis. Utgitt på LP-platen, *Connie Francis Sings the Songs of Les Reed* (MGM SE 4655), i 1969
* Jim Nabors. Utgitt på LP-platen, *Galveston* (Columbia CD 9817), i 1969
* Mantovani. Utgitt på LP-platen *The Mantovani Scene* (Decca SKL 4989), i 1969

Norsk versjon
-------------

*Karole* har skrevet en norsk tekst. Den har tittelen «Sommeren kommer igjen». 

### Innspilling

* Anne Ås, Sven-Olof Walldoffs orkester. Innspilt i 1968. Utgitt på singlen Nor-Disc NOR 180.

Listeplassering
---------------

| Artist | Liste | Høyeste plassering | Uker på listen | Dato for listeplassering |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Engelbert Humperdinck | Storbritannias flagg Storbritannia | # 5 | 15 | 28. september 1968 |

Referanser
----------

1. ↑  45cat – Engelbert Humperdinck – Les Bicyclettes De Belsize / Three Little Words (I Love You) – Decca – UK – F 12834
2. ↑  Mireille Mathieu – Ensemble / Les Bicylettes De Belsize (Vinyl) at Discogs
3. ↑  45cat – Mireille Mathieu – Les Bicylettes De Belsize / Sometimes – Columbia – UK -DB 8513
4. ↑  Second Hand Songs – Medium: Connie Francis Sings the Songs of Les Reed – Connie Francis (1969)
5. ↑  Second Hand Songs – Medium: Galveston – Jim Nabors (1969)
Statue av Nils Dacke i Virserum.
**Nils Dacke** (født ca. 1510, død 1543) var bonde og opprørsleder fra Torsås i Småland.

Nils Dacke ledet opprøret 1542–43, den såkalte Dackefeiden, mot Gustav Vasa. Bøndene i Småland var forbitret mot kongens strammere økonomiske politikk med økte skattebyrder og misnøye mot forbudet om utførsel av okser. Småland hadde grense mot Danmark på den tiden og ble hardt rammet av Gustav Vasas forbud mot grensehandel. Dessuten var måten kirken ble reformert på en kilde til misnøye.

Første gang Dacke er omtalt er i 1536 da han skal ha drept en fogd ved uroligheter i Småland. Han var da i 30-årene og hadde minst en sønn. Etter drapet er han på flukt i en lang periode, men overgir seg til tinget og blir dømt. Ifølge rettsdokumentet fikk han en bot på ti okser for å ha slått ihjel fogden. 

Noen år senere leder Dackes noen bønder som gjør opprør mot den lokale fogden på grunn av dennes overgrep mot bøndene i området. De tar loven i egne hender og noen måneder senere befinner seg Dacke i en maktposisjon som leder for bøndene i Småland

Opprøret startet i juni 1542 med drap på flere fogder og skatteoppkrevere. Gustav Vasa undervurderte bøndenes militære evner og sendte sine tyske leiesoldater for å slå ned opprøret. Soldatene var uvane med kamper i det ulendte terrenget i skogene og led store tap. Dackes defensive taktikk og bruk av armbrøst av stål var effektiv. Fremgangen for Dacke medvirket til at opprøret sprede seg til Sveriges sørlige provinser. Situasjonen ble så alvorlig for kongen at han ble nødt til å innlede fredsforhandlinger og den 8. november ble en ettårig våpenhvileavtale undertegnet. Under våpenhvilen var Dacke de facto-leder av det sørlige Sverige og han ble tilbudt støtte fra utlandet, av tyske fyrster som var fiender ti kongen, men Dacke avslo tilbudet. Han gjeninnførte den katolske kirke og gjenåpnet grensehandelen i de områder som var under hans kontroll.

I januar 1543 brøt kongen våpenhvilen og sendte en ny og større hær inn i opprørenes område. Med propaganda til fordel for kongen prøvde de å få befolkningen over på deres side mot Nils Dacke. Dacke selv hadde blitt overmodig etter sine tidligere suksesser og møtte kongens hær i et avgjørende slag i mars måned. De utdannede soldatene som nå kjempet på sine betingelser knuste bondehæren og Dacke blev alvorlig såret. Etter nederlaget var opprøret i stort sett over og Dacke ble fredløs. Han klarte å holde seg gjemt i et par måneder. Han ble så skutt og drept i 1543 på grensen mellom Småland og Blekinge, den daværende grensen mellom Sverige og Danmark, under et forsøk på å unnslippe kongens leiesoldater. Dackes lik ble skåret i biter og fremvist offentlig på steder som hadde støttet ham under opprøret. Hans hode ble plassert på en påle på galgebakken i Kalmar. Gustav Vasa beordret utslettelse av hele Dackes familie.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Svenskt biografiskt lexikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS
 |