recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Urška Hrovat** (født 18. februar 1974 i Ljubljana) er en tidligere slovensk alpinist. Hun tilhørte verdenseliten i slalåm i 1990-årene.

Hrovat viste for alvor sitt talent under junior-VM 1991 i Geilo og Hemsedal ved å ta gull i slalåm og sølv i kombinasjonsøvelsen. I 1992 forsvarte hun verdensmestertittelen i Maribor, og i 1993 kom hun på tredjeplass i samme disiplin.

Hun begynte å kjøre verdenscuprenn i januar 1992. I sitt første renn, slalåmrennet i Hinterstoder, oppnådde hun en 20.-plass. 28. november 1993 fikk hun sin første pallplass i verdenscupen, og 22. januar 1994 vant hun sitt første verdenscuprenn i Méribel.

Under VM 1996 i Sierra Nevada slo hun til med bronsemedalje i slalåm. Flere gode resultater gjennom sesongen 1995/96 gav henne andreplass sammenlagt i slalåmcupen, bare slått av Elfi Eder.

Hun gikk glipp av VM 1997 på grunn av skader. I begge de to påfølgende sesongene oppnådde hun én seier. Deretter sank prestasjonsnivået merkbart, og hun la opp umiddelbart etter VM 2001 i St. Anton am Arlberg.

Meritter
--------

### OL

* Albertville 1992: 10.-plass i slalåm
* Lillehammer 1994: 8.-plass i slalåm, 20. i storslalåm, 28. i super-G
* Nagano 1998: 18.-plass i storslalåm

### VM

* VM i alpint 1993: 26.-plass i slalåm, 27. i storslalåm
* VM i alpint 1996: 3.-plass i slalåm, 11. i storslalåm
* VM i alpint 1999: 7.-plass i slalåm
* VM i alpint 2001: 10.-plass i slalåm

### Junior-VM

* 1990: 6.-plass i slalåm
* 1991: Gull i slalåm, sølv i kombinasjonen
* 1992: Gull i slalåm, 5.-plass i kombinasjonen
* 1993: Bronse i slalåm, 4. i kombinasjonen, 9. i storslalåm

### Verdenscup

Urška Hrovat vant fem verdenscuprenn, alle i slalåm:

| Dato | Sted | Land |
| --- | --- | --- |
| 22. januar 1994 | Maribor | Slovenia |
| 30. desember 1994 | Méribel | Frankrike |
| 14. januar 1996 | Garmisch-Partenkirchen | Tyskland |
| 14. mars 1998 | Crans-Montana | Sveits |
| 21. november 1998 | Park City | USA |

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Urška Hrovat – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Urška Hrovat – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Urška Hrovat – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Urška Hrovat – ski-db.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Tåsenveien** (13-137, 2, 10-140) er en vei i Oslo som ligger i bydelene St. Hanshaugen og Nordre Aker.

Tåsenveien starter i bydel St. Hanshaugen i krysset med Kierschows gate, som ligger like ved Ring 2. Nr. 2 er Geitmyra gård, som også er en del av Nordre gravlund. Det meste av veien ligger dog i bydel Nordre Aker. Nr. 10 ligger mellom Spångbergveiens utgangspunkt og Jutulveien og er første hus i veien som tilhører bydel Nordre Aker.

Tåsenveien er sperret for kjøring ved Claus Borchs vei, som er den naturlige fortsettelsen av den nedre delen av Tåsenveien. Uelands gate fortsetter som Tåsenveien ved Tåsenveien 26. Tåsenveien er herfra en del av hovedveiene i Oslo.

Søndre Tåsen gård. Foto: Helge Høifødt 
Nr. 71 er Søndre Tåsen gård, der hovedbygningen er bygget i 1816 av bergråd Christian Collett. Øst for gårdsbygningen ligger den lille eikeskogen *Lunden*.

Like før hovedveien kommer opp til Tåsenkrysset og den tidligere Ring 3, går Tåsenveien til høyre ved Irisveien, og hovedløpet fortsetter som Nordbergveien.

Etter at Tåsenveien passerer Blåsbortveien, brytes veien nok en gang, denne gang av Rolf Wickstrøms vei, som her var tidligere en del av Ring 3/Rv 150.

Tåsenveien slutter i Krossveien ved Maridalsveien.

Referanser
----------

1. ↑  «Oslo kommune – Bydelsoversikt (T)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 26. oktober 2014. Besøkt 7. november 2015.
2. ↑  *Tåsen gård*. oslobyleksikon.no. Besøkt 22.4.2020.

Kilder
------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Tåsenveien». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 590. ISBN 978-82-573-1760-7.

Eksterne lenker
---------------

* Sogn kultur- og historielag

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Taplejung** er det nordøstligste og nest høyeste av Nepals 75 distrikter.

Taplejungs areal er 3 646 km², og befolkningen var i 2001 134 698. 

Distriktet hører til *Mechi sone* i *Østregionen*. Hovedstaden heter *Taplejung*.

Den sørlige halvdelen av distriktet hører til *ås-områdene*, mens den nordligste halvdelen er en del av det egentlige Himalaya. Her ligger Kanchenjunga, verdens 3. høyeste fjell, og Nepals nest høyeste.

I vest grenser Taplejung mot distriktet Sankhuwasabha, i nord mot Kinas provins Tibet, i øst ligger den indiske delstaten Vest-Bengal, i sørøst mot Panchthar og i sørvest mot Terhathum.

Antall distriktsutviklingskomiteer 50. Bykommuner 0.

Forventa levealder 60,7 år, barnedødelighet pr. 1 000 fødte 63,5, folk uten tilgang til reint drikkevann 9,7 % (tall fra 2001), leger 4 (2002).

Høykaste-befolkning 22,22 %, dalit 7,12 %, buddhister 18,7 %, andre religioner 44,8 % (tall fra 2001). Distriktet er et av de få i Nepal der tradisjonell lokal religion er størst.

*Limbu*-folk (som hører til Kirat-gruppa) dominerer i distriktet. Statistikken viser at fra folketellinga i 1991 til 2001 gikk tallet på hinduer ned fra 64,6 % til 36,5 %, mens «andre religioner» økte fra 20,1 % til 44,8 % (buddhister økte også med 3,4 %). Tallet på buddhister avspeiler i stor grad befolkning med tibetansk kultur, bl.a. gurung, mens «andre» er folk som holder på kirat-befolkningas tradisjonelle religion kiranti. 

Dette er også befolkningsgrupper som i stor grad har avvist det hinduiske kastesystemet. Kirat-folk var nasjonalt og religiøst undertrykt under det kongelige diktaturet fram til 990, og økninga i tallet som registrerte seg som kiranti-troende reflekterer det.

Kanchenjunga naturvernområde, oppkalt etter fjellet og med mange høye fjelltopper, dekker den nordligste halvdelen av distriktet.

Referanser
----------

1. ↑  «National Population and Housing Census 2011» (PDF). Central Bureau of Statistics. november 2012. Arkivert fra originalen (PDF) Bruk av `|arkiv_url=` krever at `|arkivdato=` også er angitt (hjelp).

Eksterne lenker
---------------

* Kart over Taplejung-distriktet
* Kart med helsestatistikk (på engelsk)

| * v
* d
* r
Nepals distrikter |
| --- |
| 
* Achham
* Arghakhanchi
* Baglung
* Baitadi
* Bajhang
* Bajura
* Banke
* Bara
* Bardiya
* Bhaktapur
* Bhojpur
* Chitwan
* Dadeldhura
* Dailekh
* Dang
* Darchula
* Dhading
* Dhankuta
* Dhanusa
* Dolakha
* Dolpa
* Doti
* Gorkha
* Gulmi
* Humla
* Ilam
* Jajarkot
* Jhapa
* Jumla
* Kailali
* Kalikot
* Kanchanpur
* Kapilvastu
* Kaski
* Katmandu
* Kavrepalanchok
* Khotang
* Lalitpur
* Lamjung
* Mahottari
* Makwanpur
* Manang
* Morang
* Mugu
* Mustang
* Myagdi
* Nawalparasi
* Nuwakot
* Okhaldhunga
* Palpa
* Panchthar
* Parbat
* Parsa
* Pyuthan
* Ramechhap
* Rasuwa
* Rautahat
* Rolpa
* Rukum
* Rupandehi
* Salyan
* Sankhuwasabha
* Saptari
* Sarlahi
* Sindhuli
* Sindhulpalchok
* Siraha
* Solukumbu
* Sunsari
* Surkhet
* Syangja
* Tanahu
* Taplejung
* Terhathum
* Udayapur

 | Nepals flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Charles River, slik den kan oppleves en vinterdag i Cambridge
Charles Rivers løp
**Charles River** er en elv i Massachusetts, USA. Den er 129 km lang og slynger seg gjennom det østlige Massachusetts før den munner ut i Massachusetts Bay i Boston.

Charles River utspringer i Echo Lake og passerer 22 større og mindre byer på sin vei til kysten. Dens fall er bare på 107 m fra utspringet til munningen, hvilket betyr at dens løp er meget rolig. Den anvendes derfor i stor utstrekning til rekreative og sportslige formål.

Flere store undervisningsinstitusjoner ligger ved elven, heriblant Harvard, Boston University og Massachusetts Institute of Technology. Nær munningen fungerer floden som avgrensning mellom Boston og Cambridge, og på denne cirka 27 km lange strekning inngår den i parken Charles River Reservation. Her finnes blant annet en demning.

Espladen i Charles River Reservation

Eksterne lenker
---------------

* (en) Charles River – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames **·** GNIS
 |
**Hans Charles Ravn** (født 23. mars 1889, død 26. august 1963) var en norsk fotograf med virke i Ofoten i Ballangen. På denne tiden var han den eneste fotograf i Ballangen inntil ca. 1955. Han hadde fotografering som eneyrke og hadde mørkerom i huset der han bodde.

Alt fotoutstyr etter ham er borte, fotoarkivet etter ham bevares i dag i Arkiv i Nordland. Ravn virket også som lokalhistoriker, slektsforsker og astrolog. Videre var Ravn en ivrig skriver av dagbøker hvor han skrev ned ulike hendelser i nærmiljøet i Kjeldebotn og Ballangen. Han noterte også nøye ned alle fotograferingene i egne logg/kataloger.

Da fotograf Ravn døde i 1963 var det ingen som ville kjøpe eller overta bildene hans. Dødsboet, med blant annet bildene, ble fraktet til en fjære i Kjeldebotn i Ballangen der fotografen hadde bodd, for og brennes opp. Ved en tilfeldighet ble samlingen reddet av Ivar Skoglunds far. Skoglund har deponert samlingen til Arkiv i Nordland.

Flere av katalogene og dagbøkene eksisterer den dag i dag og er kilder til områdets lokalhistorie, og oppbevares i Arkiv i Nordland.

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Hans Charles Ravn, (23.mars 1889 - 26.august 1963).», besøkt 2. juli 2023[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Historisk befolkningsregister, Historisk befolkningsregister ID pc00000001924858, besøkt 8. august 2020[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Folketellingen i Norge i 1920, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  (no) Charles Ravn i Fotografregisteret.
5. ↑  Ida Elise Wæraas Strøm og Håvard Karlsen (28.02.2013). «Denne fotoskatten skulle brennes i fjæra». NRK Nordland. Besøkt 30. oktober 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Charles Ravn – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** NMFF **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** KulturNav
 |
**Charles Pieters** (kinesisk navn: *Bian Chongzheng*, født 1884, død 1926) var en katolsk prest og kinamisjonær knyttet til misjonskongregasjonen Scheut-misjonærene.

Charles (eller Karel) Pieters kom som misjonær til Kina i 1911. I tillegg til sitt vanlige prestelige arbeid, kunne Pieters gripe fatt i det arbeide som pater Cesar De Brabander måtte oppgi i 1890-tallet, nemlig studiet av eldgamle kristne gravstøtter funnet nær misjonsstasjonen i Shizhuziliang (kinesisk: 石柱子梁, pinyin: *Shízhùzǐliáng*), like ved dagens grense mellom Indre Mongolia og Hebei, på Hebei-siden, nord i byprefekturet Zhangjiakou (da bedre kjent som Kalgan).[] Der hadde De Brabander virket noen få år, og i 1924 ble Pieters sogneprest der.

Pieters mente å kunne å avklare den usikkerhet som forgjengerne hans der hadde hatt hvorvidt disse kristne gravstøttene med sine kors og utsmykninger var assyriske eller katolske.[] Pieters argumenterte fort at disse gravene måtte være katolske, og at de stammet fra Yuan-dynastiets tid.[]

Verker
------

* «Mongolie Centrale: Croix d'un ancient cimitière chrétien», i *Le Bulletin Catholique de Pékin* (1924), s. 52-56
* «Mongolie Centrale: Pierres crucières», i *Le Bulletin Catholique de Pékin* (1924), s. 248-250

Litteratur
----------

* Tjalling H. F. Halbertsma: *Early Christian Remains of Inner Mongolia*, Leiden: Brill, 2008, s. 73-79
I Tromsø overlapper bydelene ofte hverandre ettersom det ikke fins klart definerte bydelsgrenser. Det er fordi byen ikke er delt opp i formelle, administrative bydeler.

Det fins derimot flere lokale bydelsråd som har en slags halvoffisiell status. Bydelsrådene er ikke opprettet av kommunen, men av befolkningen selv i de aktuelle bydelene. Medlemmene er gjerne valgt inn fra velforeninger, idrettslag o.l. Bydelsrådene bestemmer selv hvor grensen for det området de ønsker å representere skal gå.

Liste over bydeler i Tromsø
---------------------------

### Tromsøya

* Sentrum
* Alfheim
* Bjerkaker
* Sorgenfri
* Fagereng
* Elverhøy
* Holt
* Myreng
* Storskogen
* Norrøna
* Håpet
* Sjømannsbyen
* Borgtun
* Breivika
* Gimle
* Stakkevollan
* Skattøra
* Hamna
* Sydspissen

### Fastlandet

* Solligård
* Gammelgård
* Reinen
* Tromsdalen
* Tomasjord
* Lunheim
* Kroken

### Kvaløya

* Åsland
* Storelva
* Kvaløysletta
* Slettaelva

Se også
-------

* Grunnkretser i Tromsø kommune

Eksterne lenker
---------------

* Tromsø kommune Liste over bydelsråd i Tromsø Arkivert 16. august 2007 hos Wayback Machine.

Portal: Tromsø
**Bydelsutvalg** er et politisk valgt organ som representerer en bestemt bydel i en norsk bykommune. Medlemmene blir enten direkte valgt eller oppnevnt av de forskjellige partiene etter stemmefordeling ved kommunevalg. Bydelsutvalg har riktignok ikke lik funksjon i alle kommuner.

I Norge ble ordningen første gang innført i noen kommuner i 1980-årene. Det er bare noen få byer som har bydelsutvalg i Norge.

Bydelsutvalg i ulike byer
-------------------------

### Sandnes

Sandnes beskriver bydelsutvalgene slik:

> De enkelte bydelsutvalgene skal være:
> 
> 
> * Et politisk organ som bidrar til lokalt engasjement for nærmiljøet.
> * En kanal for dialog mellom innbyggerne i området og kommunen.
> * Et høringsorgan for politiske beslutninger som berører innbyggerne i området.
> 
> 
> 

### Oslo

I Oslo består bydelsutvalgene av 15 direktevalgte medlemmer. Direktevalg ble først innført som en prøveordning for fire bydeler ved lokalvalget i 1995 og for samtlige bydeler f.o.m. 2007.  Bydelsutvalgene har ansvar for en ganske omfattende bydelsadministrasjon, vedtar bydelenes budsjetter og er høringsinstans i saker som angår bydelen, herunder plan- og reguleringssaker. Bydelsdirektørene er underlagt både bydelsutvalget og byrådet (dvs. «byregjeringen», ikke bystyret). Bydelsutvalgene har mange av (men ikke alle) de samme oppgavene som kommunestyrer ellers i landet.

Referanser
----------

1. ↑  «bydelsutvalg». Store norske leksikon. Besøkt 11. april 2011.
2. ↑  «Bydelsutvalg». Oslo Byleksikon. Besøkt 10. mai 2023.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***Satyricon*** (eller *Satyrica*) er en latinsk skjemteroman, antatt skrevet av den romerske forfatteren Gaius Petronius (ca. 27–66) på keiser Neros tid, selv om manuskriptet selv kallet ham Titus Petronius. Verket er også kjent ved Federico Fellinis stilserte film *Fellini Satyricon* fra 1969 som er basert på Petronius' roman.

Den bevarte teksten, en blanding av prosa og poesi, forteller om ulykkene til fortelleren Encolpius og hans elsker, en vakker yngling på 16 år ved navn Giton. Gjennom romanen har Encolpius store vanskeligheter med å holde elskeren trofast da han hele tiden blir forledet av andre. Encolpius' venn Ascyltus, som synes å ha tidligere ha hatt et forhold til ham, er en annen hovedfigur, men han forsvinner halvveis ut i den bevarte teksten. 

Dette er et sjeldent eksempel på en romersk roman, kun et annet bevart eksempel finnes, dog svært forskjellig i stil og handling; *Metamorphoses eller Det gyldne esel* av Lucius Apuleius. Satyricon er ikke bare et høydepunkt i romersk litteratur, blandingen av menippeisk satire og pikareskroman, men også et viktig vitnemål på hverdagslivet for de lavere klasser i det tidlige romerske riket. Hoveddelen av romanen er satire over den rike oppkomlingen Trimalkio og hans gjester, de fleste frigitte slaver som verten selv. Tonen er vulgær og fri, romanens språk likeså.

Den opprinnelig tittelen er *P.A. Satiricon libri*. Initialene henviser til forfatteren *Petronius Arbiter* (dommer). Teksten ble kopiert og avskrevet gjennom middelalderen. Et håndskrift som ble funnet i Dalmatia i 1650 inneholdt et stort avsnitt, skildringen av Trimalkios gjestebud, *Cena Trimalchionis*. Enkelte andre fragmenter var kjent fra før. Den første kritiske utgaven ble trykket i 1664, inkludert Trimalkios gjestebud, takket være anstrengelsene til Pierre Petit. Kort tid etter ble romanen oversatt til en rekke språk og ble en bestselger i den vestlige litteraturen.

At verket har blitt bevart i ufullstendig utgave har fengslet mange lesere, og mellom 1692 og i dag har flere forfattere forsøkt å runde av den opprinnelige fortellingen. I noen bestemte tilfeller har disse nye tilleggene blitt hevet å stamme fra nyere, gjenoppdagede manuskripter, et krav som hviler sin autoritet på at det opprinnelige, autentiske manuskriptet er satt sammen fra fragmenter fra to forskjellige middelalderske kilder. Disse tilleggene har uansett blitt avslørt av moderne forskere som apokryfiske, det vil si i denne forbindelse fra en tvilsom eller falsk kilde.

I 1969 laget italieneren Federico Fellini en film, *Fellini Satyricon*, som var løselig basert på boken. Filmen er bevisst fragmentert og surrealistisk gjennom den androgyne Giton (Max Born).

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** SUDOC **·** NLA **·** BNE
 |
**Stift Sankt Florian** er et kloster i kommunen (marktgemeinde) Sankt Florian, nær Linz i den østerrikske delstaten Oberösterreich. Klosteret inngår i augustinerordenen. Stiftskirken er viet Jomfru Marias opptagelse i himmelen, er pfarrkirche og Basilica minor. I 2021 feiret klosteret dets 950-årige tilstedeværelse i Sankt Florian. Også stiftets guttekor, St. Florianer Sängerknaben, feiret sitt 950-årsjubileum i 2021*.*

Komponisten Anton Bruckner startet som korgutt i Stift Sankt Florian og var fra 1845 til 1855 lærer og organist i kirken.

Adolf Hitler ønsket å bygge et «Bruckners Bayreuth» av Stift Sankt Florian, og omgjøre klosteret til et kultur- og konferansesenter, med stiftskirken som konsertsal. Planene omfattet også ombygging av orgelet. Da de fordrevne klostermedlemmene vendte tilbake, gjennomførte de ombyggingen av orgelet.

Referanser
----------

1. ↑  «Stift St. Florian: 950 Jahre Augustiner-Chorherren in St. Florian». *www.stift-st-florian.at*. Besøkt 4. juli 2022.
2. ↑  «Stift St. Florian: Anton Bruckner». *www.stift-st-florian.at*. Besøkt 4. juli 2022.
3. ↑  Forschungen, Institut für kunst-und musikhistorische (2002). «St. Florian». *ISBN 978-3-7001-3043-7* **(tysk)**. Besøkt 4. juli 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NKC **·** CiNii
 |
**Fairtrade Norge** er en ideell organisasjon som jobber med å bygge kunnskap, spre informasjon og tilrettelegge for rettferdig handel i Norge.

Stiftelsen ble grunnlagt i 1997 av 12 norske organisasjoner: Det kongelige Selskap for Norges vel, Framtiden i våre hender, Handel og Kontor, Norges Bondelag, Kirkens Nødhjelp, Alternativ Handel, Frikirkens Globale Informasjon, Norsk Folkehjelp, Norsk Nærings- og Nytelsesarbeiderforbund, Redd Barna, WWF og Kirkerådet. Stiftelsen gikk tidligere under navnet Fairtrade Max Havelaar Norge, etter romanfiguren Max Havelaar i en bok skrevet av den nederlandske forfatteren Eduard Douwes Dekker.

Fairtrade International eier merkeordningen. Fairtrade International er en internasjonal ideell organisasjon. Generalforsamlingen til Fairtrade International består av representanter for Fairtrade-organisasjonene i ca. 30 markeder og de tre interesseorganisasjonene til sertifiserte bondekooperativer og plantasjer i hhv. Afrika, Asia og Latin-Amerika.

Om Fairtrade
------------

Fairtrade er den eneste sertifiseringen som stiller konkrete krav til betalingen bønder og plantasjer får for råvarene de dyrker. Det er fastsatt en minimumspris per kilo/liter/stilk for de aller fleste av de over 300 råvarene det finnes Fairtrade-standarder for. Fairtrade-minimumsprisen kan forstås som et sikkerhetsnett og skal dekke de gjennomsnittlige produksjonskostnadene for bærekraftig produksjon. Ofte betales en høyere pris enn minimumsprisen.

Den uavhengige sertifiseringsorganisasjonen FLOCERT kontrollerer at Fairtrade-standardene overholdes og at pengestrømmene går som de skal gjennom verdikjeden, fra produksjonen og helt frem til produktet er ferdig pakket for salg. FLOCERT eies av Fairtrade International, men opererer uavhengig

FLOCERT har siden 2007 vært ISO 17065-akkreditert, noe som betyr at de oppfyller den internasjonale standardorganisasjonens krav til uavhengige og kompetente sosiale sertifiseringer.

Merkeordningen Fairtrade
------------------------

Fairtrade er en internasjonal merkeordning som styrker bønder og arbeidere i fattige land gjennom handel. Gjennom krav til høyere råvarebetaling, tryggere arbeidsforhold og beskyttelse av miljøet, bidrar produksjon og handel etter Fairtrade-standardene til et mer bærekraftig jordbruk og bedre liv for bønder og arbeidere i Afrika, Asia og Latin-Amerika.

Det finnes Fairtrade-standarder for over 300 ulike råvarer, blant dem kaffe, te, blomster, bomull, kakao, frukt, sukker og nøtter.

Referanser
----------

1. ↑   Enhetsregisteret[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Forbrukerrådet». Besøkt 15. april 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Fairtrade Norge
* Fairtrade International
* Flocert

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Brønnøysundregistrene
 |
Netflix
**Seriefråtsing** er å se et stort antall episoder av en TV- eller filmserie i et sammenhengende tidsperiode. Selv om seriefråtsing kunne forekomme da VHS, DVDer var dominerende medium for film og serier, ble fenomenet først allment kjent da strømmetjenester for nett-TV, film og serier la til rette for å se mange episoder sammenhengende, i stedet for å se hver episode når TV-selskapet hadde episoden på sendeskjemaet. Seriefråtsing er særlig nevnt i sammenheng med strømmetjenestene Netflix' og HBOs vekst. 

Ordet stammer fra engelsk *binge-watching* som ble kjent på 2010-tallet. I november 2015 satte ordboka Collins English Dictionary *binge-watch* som årets ord. Ordet **stimtitting** er også foreslått som norsk avløserord, men har ikke slått an.

Referanser
----------

1. ↑  «Binge-watch is Collins' dictionary's Word of the Year». *BBC News*. 5. november 2015. Besøkt 11. november 2015.
2. ↑  Diskusjonstråd om begrepet på NRK Språkteigens twitterkonto

Eksterne lenker
---------------

* nrkbeta.no Er du en «Binge Watcher»? 17.06.2013
* nrkbeta.no Binge Watching – bra eller dårlig? 18.03.2014

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Herredshuset** er en trebygning i Vanse på Lista i Farsund kommune i Vest Agder. Bygningen var rådhuset til Lista kommune. Det ble oppført i 1936 og var i bruk som rådhus fram til kommunesammenslåingen.

Historie
--------

Det lå en stor grushaug der hvor herredshuset står. Den ble brukt til fyll i det dype juvet foran sparebanken og til grusing av den nye veien som var anlagt. Når grushaugen var fjernet ble det en ideell tomt for det nye herredshuset. Arkitektene Dag og Reinhardt fra Kristiansand leverte begge forslag til bygning; Renhardts forslag i tre ble valgt. Herredshuset kostet i alt 75 000 kroner. Av dette ble 40 000 dekket av salgssummen for det gamle lokalet. 24. juni 1936 ble huset innviet med middag for herredsstyret og innbudte gjester, i alt 106. Abraham Berge var også invitert, men kunne ikke komme. Han ble rammet av slagtilfelle og døde 10. juli samme år.

Det siste møte i kommunestyret ble holdt 15. desember 1964. Siste sak var bevilgning av 50 000 kroner til oppussing og modernisering av herredshuset. Lista ble slått sammen med Farsund, Herad og Spind og dannet Farsund kommune. Siste ordfører var Sveinung Tveit.

Senere bruk
-----------

Herredshuset brukes ved valg og er stemmelokale for Vanse krets. Farsund kommune leier ut følgende rom: matsalen, salongen, kjøkkenet og kommunestyresalen.

Se også
-------

* Liste over ordførere i Lista kommune
* Lista

Referanser
----------

1. 1 2  Rudjord, Kåre (1987). «Siste kapittel». *Listaboka IV Bygdehistorie fra formannskapslov til kommunesammenslåing*. Farsund: Farsund kommune. s. 691–708.
2. ↑  Meberg, David Johannes (1951). «Vanse». *Lista i helg og yrke : gammelt og nytt om bygda*. Flekkefjord: Eget forlag. s. 91, 92.
3. ↑  Rudjord, Kåre (1987). «Utvikling eller stagnasjon?». *Listaboka IV Bygdehistorie fra formannskapslov til kommunesammenslåing*. Farsund: Farsund kommune. s. 492, 493.
4. ↑  «Herredshusel valglokale; farsund.kommune.no». Farsund kommune. 25. mai 2015. Arkivert fra originalen 14. mars 2017. Besøkt 21. januar 2017.
5. ↑  «Leie av Herredshuset; farsund.kommune.no». Farsund kommune. 12. november 2012. Arkivert fra originalen 13. august 2016. Besøkt 21. januar 2017.

Litteratur
----------

* David Johannes Meberg: *Lista i helg og yrke : gammelt og nytt om bygda*, Flekkefjord 1951
* Kåre Rudjord, *Listaboka IV. Bygdehistorie. Fra formannskapslov til kommunesammenslåing,* Farsund 1987
***Tapinaspis*** er en slekt biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).

Utseende
--------

Middelsstore, bredt ovale, blanke, gulbrunlig (i alle fall på døde eksemplarer) skjoldbille med mer eller mindre mørkt midtparti på dekkvingene. Antennene er trådformede og middels lange. Kroppen er egentlig ganske normalt proporsjonert, med pronotum og dekkvingene er noe utvidet mot sidene slik at de helt dekker oversiden, både hodet og beina er skjult under dette skjoldet. Med utvidelsen blir kroppsformen oval. Pronotum er rundet, dekkvingenes "skuldre" framskytende. Oversiden er ganske fintt punktert, punktene på dekkvingene danner rader.

Levevis
-------

Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne (imago) sitter tett inntil planten og det store flate halsskjoldet og dekkvingene gjør at billen kan være svært vanskelig å oppdage, og det er vanskelig for rovdyr å nå den sårbare undersiden. Larvene gjemmer seg gjerne under et tak av gammel avføring og planterester som er festet til den fremoverbøyde bakkroppsspissen. De lever trolig på planter i kurvplantefamilien.

Utbredelse
----------

Slekte lever i Mellom-Amerika, fra Mexico i nord til Panama i sør.

Systematisk inndeling
---------------------

Den systematiske plasseringen av gruppen skjoldbiller er uavklart, den har tradisjonelt vært regnet som en underfamilie av bladbiller, slik som i denne oversikten. Mens enkelte plasserer den inn som en stamme (tribe) i delgruppe Hispinae, som tradisjonelt har vært regnet som søstergruppe til skjoldbillene, eller motsatt blir Hispinae plassert som en undergruppe (da kalt Hispini) av skjoldbillene.

**Treliste**
* orden **biller** (Coleoptera)
	+ underorden **Polyphaga**
		- overfamilie **Chrysomeloidea** Latreille, 1802 (=Phytophaga)
			* familien bladbiller (Chrysomelidae Latreille, 1802)
				+ underfamilien **Skjoldbiller**, Cassidinae Stephens, 1831
					- stamme (tribe) **Cassidini** Gyllenhal, 1813 – eneste gruppe som er representert i Europa
						* slekten ***Tapinaspis*** Spaeth, 1936
							+ *Tapinaspis atroannulus* (Champion, 1894)
							+ *Tapinaspis wesmaeli* (Boheman, 1855)

Referanser
----------

Litteratur
----------

* Borowiec, L. 1999. *A world catalogue of the Cassidinae (Coleoptera: Chrysomelidae)*. Biologica Silesiae, Wroclaw.
* *Tapinaspis* på ITIS

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Tapinaspis* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Tapinaspis* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Tapinaspis* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Tapinaspis* hos NCBI Rediger på Wikidata
* Cassidinae of the world – an interactive manual (Coleoptera: Chrysomelidae)
* (en) Cassidinae – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
ZSU-23-4
**ZSU-23-4** (russisk: ЗСУ-23-4 «Ши́лка») er et sovjetisk, selvdrevet luftvernkjøretøy med fire 23 mm kanoner. Det ble utviklet på basis av stridsvognen PT-76 tidlig på 1960-tallet. ZSU-23-4 er nå i ferd med å bli faset ut de fleste steder, ofte til fordel for 2S6.

Det er eller har vært i tjeneste i Afghanistan, Algerie, Angola, Bulgaria, Republikken Kongo, Cuba, Tsjekkoslovakia, Egypt, Ungarn, India, Iran, Irak, Jordan, Nord-Korea, Libya, Nigeria, Peru, Polen, Somalia, Syria, Tsjetsjenia, Vietnam, Jemen og det tidligere Jugoslavia.

Tsjekkoslovakia har produsert vogna på lisens.

Kilder
------

* Foss, Christopher; *Jane's AFV Recognition Handbook*, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2

Eksterne lenker
---------------

* (en) ZSU-23-4 Shilka – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) ZSU-23-4 Shilka – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** NKC
 |
**Jens Kraft Lund** (født 18. november 1878 i Moss, død 18. august 1960) var en norsk lokomotivfører og faglig tillitsmann, fra 1916 til 1919 formann i Norsk Lokomotivmannsforbund. 

Familien hans bosatte seg på Vestlandet, der faren hans var lokomotivfører på Vossebanen. Knappe femten år gammel begynte Jens Kraft Lund selv å arbeide ved jernbanen, i 1893. Året etter fikk han fast jobb som lokomotivpusser i Bergen distrikt. I 1895 ble han flyttet til Hamar distrikt, der han rett etter rykket opp til fyrbøterstilling. I 1904 ble han lokomotivfører.

Fra 1907 tjenestegjorde han ved Bergensbanen, etter hvert stasjonert på Finse. De nærmeste årene jobbet han på høyfjellet alle vintersesonger fra 1907 til 1915. 1909-1910 var han stasjonert på Myrdal, før han de fem neste årene var tilsynshavende for plog- og lokomotivdriften på Finse. I 1909 fikk han det ærefulle oppdrag å kjøre det offisielle Bergensbane-åpningstoget fra Ål til Voss, med kong Haakon VII ombord.

Fra 1919 jobbet han som lokomotivmester i Hamar distrikt. han gikk av for aldersgrensen i 1946, og mottok Kongens fortjenstmedalje i sølv.

Han ble tidlig aktiv i fagforeningen, og var formann i Bergens distrikts lokomotivpersonales forening fra 1908 til 1911. Fra 1909 var han varamann i Sentralstyret i landsforeningen. I 1916 ble han valgt til formann i NLF. Tre år senere frasa han seg gjenvalg, da han skulle gå inn i Hamar-stillingen som lokomotivmester.

Kilder
------

* «Jens Kraft Lund», side 199, Alfred Skar: *Norsk Lokomotivmannsforbund gjennom 60 år*, NLF, Oslo 1953
* «Jens Kraft Lund», side 194, Olaf Ingebretsen: *Først i sporet gjennom 100 år. Norsk lokomotivmannsforbund 1893-1993*, Notabene Forlag, Oslo 1993

  


| * v
* d
* r
Ledere i Norsk Lokomotivmannsforbund |
| --- |
| 
* Karl Andersen (1893-1901)
* Ludvig O. Bauer (1901-08)
* Emil Sandberg (1908-11)
* Thorvald Nordahl (1911-16)
* Jens Kraft Lund (1916-19)
* Sigurd Iversen (1919-24)
* Emil Sandberg (1924-25)
* Robert Lund (1925-31)
* Thorleif Narvestad (1931-50)
* Mathias Heggestad (1950-61)
* Oluf Andreas Anfinsen (1961-75)
* Gunnar Tønder (1975-90)
* Oddvar Skaar (1989-90)
* Øystein Aslaksen (1991-2011)
* Rolf Ringdal (2011-)

 |
| *Lokomotivmands Tidende* |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Pi-ismen** hevdes å være en religion som bekjenner seg til tallet pi (π). Pi-ismen vedkjenner at absolutt alt kan uttrykkes med tall.

*Pi-ismens Vennesirkel* søkte i 2004 om å bli registrert som trossamfunn. Fylkesmannen i Telemark innvilget denne søknaden den 2. august 2004. Etter medieomtale sammenholdt imidlertid Fylkesmannen sin godkjenning med vilkårene i lov om trudomssamfunn og ymist anna med pi-ismens lære og virksomhet, og omgjorde sin beslutning 17. august 2006: 

> Fylkesmannen har konkludert med at Pi-ismen ikke tilfredsstiller lovens krav til registrering, da det ikke er snakk om et religiøst samfunn i lovens forstand. Fylkesmannen legger til grunn at Pi-ismens lære og virksomhet er i sterk strid med intensjonene i lov om trossamfunn. Vedtaket innebærer derfor at Pi-ismen strykes av det offentlige registeret uten ytterligere varsel
> 
> 
>  Fylkesmannen i Telemark
> 
> 

De har mottatt statstilskudd for 37 medlemmer, men i august 2006 besluttet fylkesmannen i Telemark å trekke tilbake støtten, samt kreve tilbakebetalt tilskudd for 2006, med 11 174 kroner. Trossamfunnet anket vedtaket måneden etter. Et av medlemmene sto frem på NRK 10. august 2006 og innrømte at det hele var en spøk.

Referanser
----------

1. 1 2  «Pi-ismens Vennesirkel strykes fra register over trossamfunn». Fylkesmannen i Telemark. 17. august 2006. Besøkt 11. september 2006. [*død lenke*]
2. ↑  NRK – Lett å starte trossamfunn

Eksterne lenker
---------------

* Ny religion tilber 3,14 – nrk.no
* Pi-ismens Vennesirkel @ archive.org
**Hundekjeksbukk** (*Phytoecia cylindrica*) er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). I motsetning til de fleste andre trebukker utvikler ikke larvene seg i busker og trær, men i planter i skjermplantefamilien. I Norge finnes den på Sør-Østlandet.

Utseende
--------

En liten til middelsstor (6–14 mm), slank, sylindrisk, svart trebukk, kroppen helt uten metallglans. Et godt kjennetegn er de oransje forbeina på det ellers ensfarget svarte insektet. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Hodet er nokså stort, litt bredere enn pronotum, som er omtrent kvadratisk. Dekkvingene er tydelig bredere enn pronotum, med markerte skuldre, en tanke tilsmalnende fra skuldrene bakover. De er grovt og tett punktert og nokså matte. Mellom- og bakbeina er svarte, på forbeina er den ytre delen av lårene og hele leggene oransje.

Levevis
-------

Dette er en av forholdsvis få trebukker i vår fauna som har larver i urter. Denne artens larver lever inne i stenglene på skjermplanter, særlig i hundekjeks, men også i gulrot, skvallerkål og bjørnekjeks. 
Arten har av og til gjort noe skade ved frødyrking av gulrot. Hunnen gnager et par dype furer i stengelen og legger et egg nedenfor disse. Gnagene gjør at den delen av planten som er ovenfor gnaget, visner, det er derfor lett å se hvor hunnen har lagt egg. Larven lever inne i den hule stilken og også i alle fall den øvre delen av røttene på planten. Larveutviklingen tar omtrent tre måneder, uvanlig kort tid for en trebukk, men tilpasset vertsplantens levetid. De voksne billen påtreffes i nærheten av næringsplantene i juni-juli.

Utbredelse
----------

Den er utbredt i Europa og det vestlige Sibir. I Norge finnes den i sørøst, det er også spredte funn nord til Nordland.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
				+ Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
					- Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825 – ca. 315 arter i Europa
						* Stammen Phytoeciini
							+ hundekjeksbukk, *Phytoecia cylindrica* (Linnaeus, 1758)

Kilder
------

* Ehnström, B. og Holmer, M. 2007. Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna. Skalbaggar: Långhorningar. Coleoptera: Cerambycidae. ArtDatabanken SLU, Uppsala. 298 sider. ISBN 978-91-88506-62-7
* Norges biller – *Phytoecia cylindrica*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Phytoecia cylindrica* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Phytoecia cylindrica* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Phytoecia cylindrica* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Phytoecia cylindrica* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Phytoecia cylindrica* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Phytoecia cylindrica* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Phytoecia cylindrica* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Phytoecia cylindrica* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Bilder av arten
Minne om kartoffeltyskerne som ankom i 1759. Fra Frederiks kirkegård  Foto: Calvin 
**Frederiks** er en mindre by i Midtjylland på den gamle Alheden sydvest for Viborg med 1 887 innbyggere (2018).

Historie
--------

Til de folketomme egnene på Alheden ble det på Frederik Vs tid innhentet kolonister fra breddene ved Rhinen. Den første gruppe av disse utvandret fra Frankfurt den 28. august 1759 til fots opp til den jyske hede. Flere kom til i 1760, men mange fant forholdene så utilfredsstillende at de forlot stedet og reiste til Volgaelven i Russland eller tilbake til Tyskland. Tilbake ble det omkring 50 familier bosatt i Havredal (Frederikshede) og Grønhøj (Frederikshøj). De begynte å dyrke poteter som ble solgt på markedet i Viborg, og fikk derfor tilnavnet *kartoffeltyskere*.

Mitt mellom de to bebyggelsene ble Frederiks kirke oppført i 1765. Kolonistene var overveiende lutheranere, men det fantes også kalvinister samt en liten gruppe katolikker. Kirkesproget var tysk frem til 1856. 

Da jernbanen mellom Herning og Viborg ble anlagt i 1906 utviklet byen seg med stasjon, hotell og et sagbruk. Jernbanen ble nedlagt i 1972 og erstattet av buss.

Referanser
----------

1. ↑  
«BY1: Folketal 1. januar efter byområder, landdistrikter, alder og køn» **(dansk)**. Danmarks Statistik: Statistikbanken. Besøkt 23. oktober 2018.
2. ↑  *Kartoffletyskerne på Alheden*, kartoffeltysker.dk
3. ↑  *Frederiks*, viborglandogby.dk Arkivert 27. september 2013 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* *Frederiks kirke på Alheden*, gaarn-larsen.dk

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Saarområdet til 1935
Det moderne Saarland
**Saarbataljonen** eller **Zarbataljonen** var en svensk fredsstyrke under mandat under Folkeforbundet, som virket mellom desember 1934 og februar 1935. Enheten var forlagt til Kreis Merzig i Saarområdet (den vestlige del av det nåværende Saarland, begge størrelser med lignende, men ikke helt like grenser).

Historikk
---------

I samband med Versaillesfreden i 1920 ble territoriet Saarland dannet og stilt under fransk styre under en 15-års periode, med mandat fra Folkeforbundet. I januar 1935 var det planlagt et folkeavstemning i Saarland, der innbyggerne stemte om de skulle tilhøre Frankrike, Tyskland eller fortsette som mandat under Folkeforbundet.

Frankrike hadde rett til å sende inn militærpersonal i området, men Tyskland skulle ikke godkjenne folkeavstemningen dersom fransk militær overvåket den. Da tilbød Storbritannia seg å overvåke avstemningen med militærpersonal. Samtlige parter gikk med på den løsningen, og gjennom mandat fra Folkeforbundet ble det dannet en styrke bestående av militærpersonal fra Storbritannia, Italia, Nederland og Sverige.

Da Sverige ikke hadde noen stående avdeling å arbeide, og opplæringstiden for svenske vernepliktige var blitt senket ved försvarsbeslutet 1925, ble de betraktet som ikke tilstrekkelig utdannet til å bli sendt til Saarland. Derfor ble det i stedet dannet en enhet bestående tidligere fast ansatte militære, underoffiserer og befalselever fra infanteriet. De svenske offiserene ble hentet fra infanteriregimentene. Totalt bestod styrken av 261 personer. Av dem var 50 personer aktivt befal. Styrken var en såkalt *svag bataljon*, med en stab og to geværskompanier, og rykket inn den 16. desember 1934 for forsert utdannelse på Svea livgarde (I 1). Styrken avreiste den 20. desember og var fremme i Saarbrücken den 22. desember, drr bataljonen ble mønstret av den britiske generalen John Brind, som førte befal over FF-styrkene.

Den svenske styrken ble forlagt til den relativt rolige Kreis Merzig. Staben ble lagt til byen Merzig, ett kompani i Beckingen, og en pluton i Mettlach. Overvåkningen av området hadde blitt tildelt til Sverige, da det ble ansett å passe de uerfarne svenskene.

Styrkens mandat var å opprettholde orden og beskytte folkeavstemningen, og skulle bare settes inn dersom det lokale politi ikke klarte med å opprettholde orden.

Den 13. januar 1935 gikk Saarland så til urnene. Den svenske styrken fikk i oppgave å samle inn valgurner, og så sende dem til den britiske styrken i Saarbrücken. To dager senere, den 15. januar, ble resultatet bekjentgjort: 90,3 prosent av innbyggerne stemte for at Saarland skulle forenes med Tyskland, 8,8 prosent å fortsette som mandat under Folkeforbundet, og 0,4% for en tilslutning til Frankrike. Den internasjonale avstemningskomiteen ble ledet av en svensk landshøvding, Allan Rodhe.

Det svenske styrken ble i Saarområdet fram til den 18. februar, og ble oppløst i Stockholm den 23. februar. Den 1. mars 1935 ble Saarområdets tilslutning til Tyskland proklamert.

Litteratur
----------

* *Svenska frivilliga : militära uppdrag i utlandet under 1800- och 1900-talen*. Lund: Historiska media. 1996. ISBN 91-88930-00-9.
**Saara Kuugongelwa-Amadhila** (født 12. oktober 1967 i Otamanzi i Okahao i Omusati-regionen) er en namibisk politiker som 21. mars 2015 ble landets statsminister. Kuugongelwa-Amadhila er Namibias første kvinnelige statsminister.

Liv og virke
------------

I 1980 dro hun til Sierra Leone der hun gikk på skole. Etter skolegang i Sierra Leone dro hun til USA for å studere økonomi ved Lincoln University i Pennsylvania. Etter studier fra 1991 til 1994 avla hun bachelorgrad i økonomi.

Etter å ha vendt tilbake til Namibia begynte Kuugongelwa-Amadhila å arbeide hos landets presidentembete, men byttet etter kort tid arbeidssted og ble i 1995 generaldirektør for National Planning Commission.

I 2002 ble hun medlem av politbyrået i South West Africa People's Organization (SWAPO). Hun har også vært medlem i sentralkomiteen i Swapo Party Youth League og i sentralkomiteen i SWAPOs sentralkomite.

I 2003 ble Kuugongelwa-Amadhila finansminister, en regjeringspost hun hadde inntil hun ble statsminister. Kuugongelwa-Amadhila ble utpekt til statsminister av Hage Geingob i forbindelse med at han overtok presidentembetet i 2015.

Utmerkelser
-----------

I 2014 ble hun hedret med andre klasse av Solordenen.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Who's Who», Namibia Institute for Democracy, arkivert av Wayback Machine. Lest 6. januar 2018.
2. 1 2  «Profile: Saara Kuugongelwa-Amadhila» Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine. *New Era*, 12. mars 2015. Lest 6. januar 2018.
3. 1 2  «The Prime Minister of the Republic of Namibia», Office of the Prime Minister. Lest 6. januar 2018.
4. ↑  «A new era begins» Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine. *New Era*, 12. mars 2015. Lest 6. januar 2018.
5. ↑  «Namibians honoured by President» Arkivert 2. oktober 2017 hos Wayback Machine. *New Era*, 28. august 2014. Lest 6. januar 2014.
**Saarpfalz-Kreis** er et av de seks administrative distriktene av den tyske delstaten Saarland. Det ligger i den østlige delen av Saarland og har en felles grense med Rheinland-Pfalz og Frankrike. Administrasjonssentrum er byen Homburg. Distriktet har omtrent 150 000 innbyggere.[] De største byene er Homburg, Sankt Ingbert, Bexbach og Blieskastel.

Fra 1816 hørte regionen til Palatinatet, som var del av kongeriket Bayern. Etter første verdenskrig ble Palatinatet delt og dagens Saarpfalz kom under Folkeforbundets administrasjon sammen med Saar-området. Etter andre verdenskrig ble distriktene Homburg og Sankt Ingbert del av Saarland som var autonom under fransk styrelse. Saarland og dermed også Saarpfalz-Kreis kom til Tyskland i 1957. 

Under administrasjonsreformen i 1973 ble distriktene Homburg og Sankt Ingbert forent som Saarpfalz-Kreis, men bilskiltene er derfor til i dag både HOM og IGB.

Saarpfalz-Kreis har partnerskap med Henrico County i den amerikanske delstaten Virginia og det franske nabodistriktet departementet Moselle.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**UNSCOB**, formelt **United Nations Special Committee on the Balkans**, norsk **FNs spesialkomité for Balkanlandene**, var en komité opprettet av FNs generalforsamling ved resolusjon 109 (II) datert 21. oktober 1947 for å undersøke om Hellas' naboland Albania, Bulgaria og Jugoslavia bidro med hjelp til opprørerne i den greske borgerkrigen. UNSCOB regnes ikke som en egentlig fredsbevarende operasjon, men ses på som en forløper for FNs fredsbevarende styrker. Observatørenes arbeid ble fra februar 1949 ledet av den britiske brigadegeneral H. W. D. MacDonald. UNSCOB hadde imidlertid ikke en felles FN-kommando og komitéens medlemmer rapporterte til sine hjemland.

Komitéen skulle bestå av to representanter for hvert av landene i Sikkerhetsrådet, men Sovjetunionen og Polen ønsket ikke å delta. Den fikk således medlemmer fra Australia, Brasil, Frankrike, Kina, Mexico, Nederland, Pakistan, Storbritannia og USA.

UNSCOB oppnevnte observatørgrupper, som totalt talte omkring 40 personer. Disse skulle overvåke situasjonen i Hellas og i nabolandene. Aktiviteten ble begrenset av at nabolandene nektet observatørene adgang til sine territorier. Observasjonsaktiviteten ble derfor konsentrert til gresk side av grensen, der UNSCOB etablerte sju baser. Disse ble lagt til Alexandroupolis, Florina, Ioannina, Kavala, Kastoria, Kozani, Thessaloniki. Observatørene hadde også tilgang til fly. Militærobservatørene var i aktivitet ved fronten og foretok avhør av tilfangetagne opprørssoldater for å belyse spørsmålet om støtte fra nabolandene.

Etter hvert som de greske regjeringssoldatene styrket sin posisjon, ble antallet observatører redusert. Borgerkrigen endte i 1949 med seier til regjeringssiden. UNSCOBs oppdrag ble avsluttet ved Generalforsamlingens resolusjon 508 (VI) av 7. desember 1951. Aktivitetene ble avviklet tidlig i 1952.

Referanser
----------

1. ↑  
Threats to the Political Independence and Territorial Integrity of Greece[*død lenke*], FNs generalforsamling, resolusjon 109 (II), 21. oktober 1947.
2. 1 2  United Nations Special Committee on the Balkans (UNSCOB), Nederlands forsvarsdepartement. Besøkt 22. juli 2011.
3. ↑  Terry M. Mays: *Historical Dictionary of Multinational Peacekeeping*, 3. utgave, Lanham: Scarecrow Press, 2011, s. 344.
4. ↑  Åge Eknes: *FNs fredsbevarende operasjoner*, Oslo: Norsk utenrikspolitiske institutt, 1995, s. 45.
5. 1 2 3  *United Nations Special Committee on the Balkans (UNSCOB)*, Nederlands Instituut voor Militaire Historie, 2009.
6. ↑  Ola K. Christensen og Dag Leraand: *Med FN i fredens tjeneste*, Oslo: Gazette bok, 1995, s. 17–18 og 86.
7. ↑  Threats To The Political Independence And Territorial Integrity Of Greece[*død lenke*], FNs generalforsamling, resolusjon 508 (VI), 7. desember 1951.
Marokkanske styrker i UNOSOM-tjeneste i 1993
Egyptisk pansret personellkjøretøy av typen Kader Fahd i tjeneste for UNOSOM
**UNOSOM**, formelt **United Nations Operation in Somalia**, var to separate fredsbevarende FN-operasjoner, begge i Somalia. Bakgrunnen var den pågående borgerkrigen i landet og sult på grunn av interne kamper.

UNOSOM I
--------

UNOSOM I ble opprettet ved en resolusjon av FNs sikkerhetsråd i 1992 og var aktiv fra april 1992 til mars 1993. Misjonens mandat var å overvåke våpenhvilen i hovedstaden Mogadishu og eskortere humanitære forsyninger til distribusjonssentra i byen. Misjonens mandat og styrker ble senere utvidet til å omfatte beskyttelse av humanitære konvoier og distribusjonssentra i hele Somalia.

UNOSOM II
---------

UNOSOM II ble etablert i mars 1993, hensikten var å sikre forholdene i Somalia for humanitære bistand. For å oppnå det, gjennom avvæpning og brobygging, skulle de fortsette arbeidet Unified Task Force hadde begynt. UNOSOM II representerte en meget ambisiøs satsing fra FN, men fikk sitt banesår da 18 amerikanske soldater ble drept. UNOSOM II ble trukket ut tidlig i mars 1995.

Eksterne lenker
---------------

* Uoffisiell FN side, oversikt over UNOSOM I og II