recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Morten Anker** (født 23. desember 1780 i Christiania, død 6. juli 1838 på Langeløkken under Frogner i Aker kommune) var en norsk grosserer og godseier, som i sine velmaktsdager eide Frogner Hovedgård. Han gikk konkurs i 1836 og endte sine dager som bygselmann under Frogners nye eier.

Biografi
--------

Han var sønn av Jess Anker og nevø av Bernt Anker og Peder Anker. Hans far hadde begått selvmord etter å ha spilt bort hele sin formue og opparbeidet seg en stor spillegjeld som han ikke kunne betale.

Morten Anker var eier av Frogner Hovedgård fra 1807 til 1836. Hovedgården hadde vært eid av hans onkel Bernt Anker, og ble etter Bernt Ankers død i 1805 overtatt av Det ankerske Fideikommiss, som solgte den til Morten Anker. De dårlige tidene etter Napoleonskrigene førte til at Anker gikk konkurs, og Frogner Hovedgård ble solgt på tvangsauksjon 19. desember 1836 til konsul Benjamin Wegner. I henhold til auksjonsvilkårene fikk Morten Anker bygsel på *Langeløkken under Frogner* for resten av sin levetid. Han døde der to år senere som en nedbrutt mann etter mange års motgang, som trolig den eneste i nyere norsk historie som har gått fra å være godseier til å bli bygselmann.

Han var gift (fra 1802) med Annette Karine Thorsen (1782–1830), datter av skipsfører Ole Balle Thorsen og Anna Knudsdatter Schmidt. De var foreldre til sønnene Jess Anker (1808–1864), sorenskriver i Gauldalen Bernt Olaus Anker (1809–1881), kirkeverge Christian Anker (1811–1885), infanterikaptein John Collett Anker (1816–1866), kunstmaler Peter Bernhard Anker (1825–1856), og til døtrene Karen Annette Anker (1804–1862), Martine Emilie Anker (1805–1888), Sophie Anker (1806–1874), Helene Cathrine Anker (1812–1814), Kathinka Anker (1815–1869) gift med Niels Arveschoug, Caroline Charlotte Anker (1818–1841) og Josephine Bernhardine Wilhelmine Anker (1823–1823).

Sønnesønnen Bernhard Anker (1840-1921) var lensmann i Nittedal i perioden 1875-1913.

Referanser
----------

1. ↑  Frydenlund 2009:140
2. ↑  Roede 2012:139–140
3. ↑  Roede 2012:143–147
4. ↑  Anker H.N. 1990:82

Litteratur
----------

* Anker, H.N. (1989–90): *Familien Anker : litt slektshistorie.*
* Frydenlund, Bård (2009): *Stormannen Peder Anker. En Biografi.*
* Magnussen, Kjeld (1967): *Gaarden store Frogner.* Oslo Bymuseum.
* Roede, Lars (2012): *Frogner hovedgård. Bondegård, herskapsgård, byens gård.* Oslo, ISBN 978-82-92865-03-3

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Morten Berner** (født 14. november 1946, død 20. oktober 2022) var en norsk organisasjonsleder og prosjektleder. 

I løpet av sin yrkeskarriere var han blant annet informasjonsdirektør i Televerkets TBK (senere Telenor Bedrift) og generalsekretær i Norges Husflidslag. Han er særlig kjent som leder av Grafill, norsk interesseorganisasjon for visuell kommunikasjon, fra 1991 til 2005. Deretter arbeidet Berner i flere år som prosjektleder samme sted. Morten Berner hadde også en rekke styreverv innen bok- og designbransjen; han var blant annet prosjektleder for Nasjonalbibliotekets innkjøpsordning for originalillustrasjoner, styremedlem i Kopinor og nettverket Ord & Bilde, som han var med å starte, Leser søker bok, samt leder for Nordisk visuell kommunikasjon (NVK).

I 2007 mottok Morten Berner Bokkunstprisen for sin mangeårige innsats for å styrke fagene grafisk design og illustrasjon og for å fremme utgivelser av kvalitetsbøker. Han var også mottager av Tegnerforbundets hederspris for arbeidet med innkjøpsordningen for originalillustrasjoner, og Ord & Bildes hederspris for sitt arbeid med forståelsen av sammenhengen mellom ord og bilder i litteraturen.

Referanser
----------

1. ↑   Klassekampen, Geir A. Skomsøy, «Billedstrøm fra et levd liv», utgitt 2. november 2022, besøkt 10. november 2022, «Morten Berner døde 20. oktober 2022»[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Aftenposten, utgitt 22. oktober 2022[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.grafill.no, besøkt 1. august 2019[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Stig Janson, Bobby Skrolsvik, Einar Gaarder og Alf Netland (26. oktober 2022). «Minneord: Morten Berner var en idealist». *www.aftenposten.no*. Besøkt 27. november 2022.
5. 1 2  Skomsøy, Geir A. (31. oktober 2022). «Et minneord for Morten Berner 1946 – 2022». *Kreativt Forum* **(norsk)**. Besøkt 27. november 2022. «Minneordet er ført i pennen etter samtaler med Grafill-veteranene Harald Nordberg, Walter Grønli og Trond Bredesen.»

Eksterne lenker
---------------

* Intervju i Dagbladet om grafisk design


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forrige mottaker:Akin Düzakin | **Vinner av Bokkunstprisen**(2007) | Neste mottaker:Iben Sandemose |
Omslaget til *I de lange Nætter* fra 1906.
***I de lange Nætter*** er en erindringsbok av Camilla Collett, utgitt i 1863.

Den utgir seg for å være skrevet i søvnløse netter av en person som gjenopplever en forgangen tid. Den gir levende tilbakeblikk på tida da det var liv og virksomhet i prestegården på Eidsvoll. De ulike familiemedlemmer, hvorav mange er gått bort når boka er i arbeid, er nyansert portrettert. Spesielt givende er portrettene av broren Henrik Wergeland, som døde i 1845 og faren Nicolai Wergeland, som døde i 1848, og som nok har stått henne særlig nær. Moren, Alette, får man også et interessant inntrykk av, sett med et datterlig blikk, som både kan uttrykke hengivenhet og en smule kritikk. Morens brå død i 1843 utløste dyp sorg hos alle i prestegården. Vi møter også andre av folkene på gården, bl.a. eventyrfortellersken Lisbet Maria og den trofaste, ansvarsbevisste Marte, begge svært avholdte. Boka ble utgitt anonymt, men det kunne ikke være tvil om hvem forfatteren var.

I siste kapittel gir Camilla Collett et raskt, betagende innblikk i to personlige tap i sitt liv og retter blikket framover mot livets aller siste natt. Det ene må vi forstå dreier seg om tapet av ektemannen Peter Jonas Collett som døde i 1851 etter 10 års ekteskap. Lesere som kjenner til Camilla Colletts øvrige produksjon og Welhavens brev til henne, vil oppfatte at det andre tapet dreier seg om den endelige knusning av drømmen om Welhaven.

Først skildrer hun natten ved et sykeleie (ektemannens), og det umulige i å begripe det når man er blitt alene: "Ak, først i de lange, lange Bekymringens Nætter, der følger efter en saadan Nat, lærer man at fatte, at det er sandt, fatte at noget saa grusomt kan kan ramme en, som at man kan være to paa en vild Ø og blive *alene* igjen".

Dernest beretter hun om brevet hun mottok (mange år tidligere), og som "knuste et Haab for denne Verden" og følgen av det. "I den Time brast et Baand mellem Naturen og mig, der aldrig skulde heles, og jeg elskede den ikke som før."

Boka slutter i mild resignasjon: "Ja, lad os vaage og *bede*, bede, at vi ikke maa fristes til at knurre og blive utaalmodige over den lange Nat og den trætte Dag. Lad os vaage i Blidhed, at vi kunne bede. La os bede, at vi kunne vaage paa den rette Maade, naar Slummeren endelig konmmer, den Slummer, som skal ende Livets lange, angstfulde, dunkle Nat."

Litteratur
----------

* Utgaven fra 1863 | 1906 | 1994 hos Nasjonalbiblioteket

Portal: Litteratur
**Frances Elizabeth Willis** (født 20. mai 1899 i Metropolis i Illinois, død 23. juli 1983 i Redlands i California) var en amerikansk diplomat. Hun var ambassadør i Sveits, Norge og Ceylon.

Etter å ha avlagt phd-grad ved Stanford University i 1923 arbeidet hun ved Vassar College. Der underviste hun i statsvitenskap. Hun skiftet så karriere og begynte i 1927 i utenrikstjenesten der hun ble første kvinne til å bli chargé d'affaires. Willis var også den første kvinnelige karrierediplomat som ble ambassadør for USA. I 1953 ble hun ambassadør i Sveits. Den 19. juni 1957 presenterte hun sine akkreditiver til Norge. Hun tjenestegjorde i Oslo fram til 15. mai 1961. Deretter var hun ambassadør på Ceylon fra 1961 til 1964.

Willis fikk tittelen Career Ambassador i 1962. I 2006 ble hun hedret med et frimerke.

Referanser
----------

1. ↑  Frances E. Willis Arkivert 24. juli 2015 hos Wayback Machine. – Embassy of the United States, Oslo, Norway.
2. ↑  Frances Elizabeth Willis (1899-1983) – U.S. Department of State. Office of the Historian.
3. ↑  Frances Elizabeth Willis: Diplomat Arkivert 24. juli 2015 hos Wayback Machine. – Discover Diplomacy.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**L. Corrin Strong** | **USAs ambassadør i Norge**(1957–1961) | Etterfølger:**Clifton R. Wharton** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** Munzinger (iba)
 |
**Linn Christel Hanah Johnsen** (født 7. desember 1984 i Tokyo, Japan) bedre kjent som **Hanah**, er en norsk sanger.

Bakgrunn
--------

Faren hennes er Jørn Johnsen, daglig leder i firmaet Norsk Underholdningsindustri (som var deleier i det første plateselskapet der Hanah hadde kontrakt) og tidligere direktør i PolyGram Records' avdelinger i Japan, Tyskland og Norge.

Karriere
--------

Hun signerte kontrakt med plateselskapet daWorks Records i 2000 og senere med plateselskapene Innovation/EMG Records[] og Trans Continental Records (i USA) våren 2001. (Platemerket EMG Records eies av plateselskapet CNR Music, fra Nederland.) Hun ga ut singelen Hollywood Lie i 2001.

I et rettslig forlik i november 2001 ble det besluttet at det første albumet skulle utgis i Norge (av EMG Records avdeling i Norge) og at utgivelsen i andre land skulle stanses.

Hennes manager var Brian Lane.

Diskografi
----------

Album
* *Myself*, Innovation (2001)
* *Monkey Forest*, Unicorn Records (september 2004)

Singler
* *Somebody Different* (2 versjoner, promo og maxi) daWorks, (2000)
* *Hollywood Lie* EMG Records Norway (2001)
* *Best Friend* Innovation (2001)
* *Thank You* Unicorn Records (2004)
* *Mr. Heartbreaker* (promo) Unicorn Records (ukjent)

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  «Norske Hanah (16) til amerikansk stjernefabrikk»
3. ↑  «Norske Hanah (16) til amerikansk stjernefabrikk»
4. ↑  Redaksjonen (6. august 2006). «Hanah» **(norsk)**. Ballade.no. Arkivert fra originalen 1. oktober 2006. Besøkt 12. august 2011.
5. ↑
6. ↑
7. ↑

Se også
-------

* Singler som solgte til gull eller platina

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
*12e.* Salong den l'Automobile et du Cycle*, reklameplakat for den 12. utstilling i desember1910*
**Paris Motor Show** (fransk: *Mondial de l'Automobile*: Mondial de l'Automobile) er en bilutstilling som avholdes hvert annet år i Paris (like år). Utstillingen avholdes i oktober måned og er en av de viktigste bilutstillinger. Det presenteres som regel mange nye produksjonsmodeller og flere konseptbiler for presse og publikum på utstillingen.

Utstillingen arrangeres av Organisation Internationale dessConstructeurs d'Automobiles og holdes (2014) spå Paris Expo Porte de Versailles.

Inntil 1986 ble utstillingen kalt Saloon de l'Automobile og skiftet navn til Mondial de l'Automobile i 1988. Inntil 1976 ble utstillingen avviklet hvert år, men fra da av hvert annet år. I ulige år avholdes en annen av de store europeiske bilutstillinger, Frankfurt Motor Show.

Historie
--------

Salon de L'Automobile de Paris 1946
Utstillingen er den eldste større bilutstilling i verden. Den første utstilling ble afholdt i 1898 arrangert av industripionéeren Albert de Dion. Etter 1910 ble utstillingen holdt i *Grand Palais* i Champs-Élysées.

Under første verdenskrig ble bilutstillingerne avlyst og først i oktober 1919 åpnet utstillingen opp igjen med den 15. "Salon". Der ble heller ikke avholdt utstilling i 1925, da stedet var blitt booket av en annen utstilling til fremvisning av moderne brukskunst. I oktober 1926 ble det igjen avholdt biludstilling, denne gang den 26. Salo de l'Automobile.

Andre verdenskrigs utbrudd betydde at utstillingen måtte avlyses i 1939, og den 33. utstilling ble avlyst på kort varsel. Den 33. utstilling ble i stedet avviklet i oktober 1946 etter krigen.

Referanser
----------

1. ↑  «Automobilia». *Toutes les voitures françaises 1920 (salon [Paris, Oct] 1919)*. Paris: Histoire & collections. Nr. 31: Page 61. 2004.
2. 1 2  «Automobilia». *Toutes les voitures françaises 1927 (salon [Paris, Oct] 1926)*. Paris: Histoire & collections. Nr. 78s: Page 57. 2006.
3. ↑  «Automobilia». *Toutes les voitures françaises 1940-46 "Les années sans salon"*. Paris: Histoire & collections. Nr. 26: Page 4 et seq. 2003.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** SUDOC
 |
**Agueda Kahabagan y Iniquinto** (kalt **Henerala Agueda**) (antagelig fra Santa Cruz eller fra Calauan i provinsen Laguna, Filippinene) var en kvinnelig frihetskjemper med generals rang under den filippinske uavhengighetskrig 1896–98 og under den filippinsk-amerikanske krig 1899–1901. 

Det vites ikke med sikkerhet hvor eller når Agueda ble født, eller når hun døde. Men hun kom fra provinsen Laguna sør for Manila, og var en av de kvinner som fremheves som nasjonale helter fra de filippinske frihetskamper i slutten av 1800-tallet. Hun har fått hedersbetegnelsen *tagalogenes Jean d'Arc* for sin innsats under kampene i Laguna, en av de første åtte provinsene som i august 1896 gikk til opprør mot Spania. 

Da den nasjonalistiske bevegelse tok fart med organiseringen av det hemmelige revolusjonære selskap *Katipunan* i 1892, ble konspiratørene organisert i frimurerlosjer. Ettersom kvinner ikke kan være medlemmer i frimureriet, ble det etablert en egen «frimurerlosjer» for kvinnene tilknyttet Katipunan, under ledelse av Josefa Rizal, Gregoria de Jesus og Marina Dizon. Det antas at både de militære ledere Agueda Kahabagan og Teresa Magbanua (som i ettertid også er blitt kalt general) hadde tilknytning til dette kvinnelige frimureriet. Andre kvinner aktive motstanden mot spanjolene og/eller amerikanerne var Trinidad Tecson, Valeriana Elises y Palma, Hilaria Aguinaldo, og den aldrende Melchora Aquino *(«Tandang Sora»)*.

*Heneralas* tapperhet i kamp var legendarisk. Hun skal ha kjempet i felten kledt i hvitt, med rifle og med *bolo* (filippinsk kort sabel). General Miguel Malvar gjorde henne til kommandant for en kampstyrke antagelig i mai 1897. Hun nevnes i samband med general Artemio Ricartes angrep på den spanske garnison i San Pablo i Laguna i oktober 1897. Kampanjen i Laguna endte da den siste spanske garnisonen, i Santa Cruz, overgav seg. 

Sannsynligvis var det general Pio del Pilar som anbefalte at hun skulle tildeles ærestittelen *Henerala* (generalen). I mars 1899 er hun som eneste kvinne oppført i fortegnelsen over generaler i den filippinske republikk, med merknaden at utnevnelsen hadde funnet sted den 4. januar 1899. Hun kjempet også mot amerikanerne i området sør for Manila.
**Mentawaiøyene** er en øygruppe utenfor vestkysten av Sumatra på Indonesia. Den største av de fire øyene i gruppen er Siberut (4030 km). De andre øyene Sipura, Nord-Pagai (Pagai Utara) og Sør-Pagai (Pagai Selatan). Øyene ligger parallelt til Sumatras kyst ca. 150 km ute i Indiahavet. Havstykket imellom heter Mentawaistredet.

Mentawaiøyene er del av provinsen Sumatera Barat (Vest-Sumatra). De er blitt populære reisemål blant surfere.

Den 26. desember 2004 ble øyene rystet av en det sterke undersjøiske jordskjelv som hadde sitt episenter ikke langt unna, og ble også rammet av en tsunami utløst av skjelvet. (Se *Jordskjelvet i Indiahavet 2004*). 
Forskyvningene i jordskorpen skal ha hevet øyene inntil to meter.

Mentawai-folket ble kjent for et norsk publikum gjennom NRK-serien Den store reisen.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Mentawai Islands Regency – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Nömmen** er en innsjø i Nässjö kommune og Vetlanda kommune i Jönköpings län, Sverige.

Sjøen ligger i et ganske flatt landskap, og sjøens middeldybde er bare 4,7 meter. Største dyp er 18 meter. Det er et stort antall øyer i sjøen, og noen av disse er dyrevernsområder for fuglelivet.

Sjøen får tilførsel hovedsakelig fra Spexhultasjön og Gisshultasjön i nordvest gjennom Nömmenån, som munner ut på vestsiden. Utløpet er i nordøst, der Solgenån går seg i store slyng, først nordover, så sørover, for igjen å renne nordover, før den fortsetter østover og munner ut i Solgen.

Sjøens økologiske status er vurdert som «moderat» (svensk: «måttlig»). Det har vært en målsetting å oppnå «god» økologisk status i 2021. Men dette er ikke oppnådd på grunn av «bristande lagstiftning, bristande offentlig finansiering eller otillräcklig administrativ kapacitet»

Referanser
----------

1. 1 2  «Min karta». Lantmäteriet. Besøkt 5. juni 2021.
2. ↑  «Nömmen». *Vatteninformationssystem Sverige*. Länsstyrelserna. Besøkt 5. juni 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** GeoNames
 |
**Theo Streete** (født 23. november 1987 i England) er en engelsk fotballspiller som har spilt for tre engelske fotballklubber. Han spiller nå for Rotherham United i Football League One.

Biografi
--------

Theo Streete, som har vært en del av Derby County sitt fotballakademi, signerte sin første profesjonelle kontrakt, en 6-måneders kortidskontrakt, sommeren 2006. 

For å få spilletid skrev han under på 1-måneds låneavtale med Doncaster Rovers den 22. september 2006. Streete debuterte for *the Rovers* den 30. september 2006 da de tapte 2-0 i en ligakamp mot Scunthorpe United. Etter debutkampen fikk han tillit i flere kamper for Doncaster, og i oktober ble låneavtalen utvidet med en måned. Den 17. oktober 2006 debuterte han i cupturneringen Football League Trophy da Doncaster slo Huddersfield Town 2-1, mens han den 24. oktober debuterte i Ligacupen da Doncaster spilte 2-2 mot Wycombe Wanderers. Hans tredje cupdebut på under en måned kom 11. november da han var med på å slå ut Brentford i 1. runde av FA-cupen. I slutten av november 2006 ble Streete sin låneavtale nok en gang utvidet med en måned, og den 23. desember 2006 scoret han karrierens første mål i en ligakamp mot Nottingham Forest. Doncaster vant kampen 1-0, og Theo Streete skrev seg inn i historiebøkene til klubben da dette var siste kamp på Doncasters gamle hjemmebane, Belle Vue. Etter å ha spilt 12 kamper og laget 1 mål for *the Rovers* vendte han tilbake til Derby i slutten av desember 2006. 

Ved årsskiftet 2006/07 gikk hans kortidskontrakt med Derby ut, og han ble ikke tilbudt et nytt kontraktsforslag fra klubben. Etter å ha vurdert flere tilbud fra andre klubber takket han ja til en kortidsskontrakt ut sesongen med Rotherham United den 31. januar 2007.

Karriere som spiller
--------------------

|
|  |
|  | Klubb | Klubbforbindelse | Klubbkamper | Ligakamper | Klubbmål | Ligamål | Periode |
| Englands flagg | Derby County | Kontrakt | 0 | 0 | 0 | 0 | 05/2006 - 09/2006 |
| Englands flagg | Doncaster Rovers | Lån | 12 | 6 | 1 | 1 | 09/2006 - 12/2006 |
| Englands flagg | Derby County | Kontrakt | 0 | 0 | 0 | 0 | 12/2006 - 12/2006 |
| Englands flagg | Rotherham United | Kontrakt | 0 | 0 | 0 | 0 | 01/2007 - |

Eksterne lenker
---------------

* (en) Theo Streete – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Theo Streete – Soccerbase.com Rediger på Wikidata

* (en) Theo Streete – FootballDatabase.eu Rediger på Wikidata

* (en) Theo Streete – FBref Rediger på Wikidata
* (en) Spillerprofil på hjemmesiden til Derby County[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Turist på den ubebodde øya Nu'ulopa. Foto: Neil 
**Aiga-i-le-Tai** er et av Samoas elleve distrikter. Distriktet består av en liten del land vest på den ene hovedøya Upolu, samt de små øyene Manono, Apolima og den ubebodde Nu'ulopa i Apolimastredet som går mellom de to hovedøyene Upolu og Savai'i. Distriktet grenser til A'ana i øst; A'ana har også en eksklave vest i Aiga-i-le-Tai. Med et areal på 27 km² er Aiga-i-le-Tai Samoas minste distrikt. Det hadde i folketellinga i 2001 ei befolkning på 4 508.

Historisk sett har øya Manono vært distriktets hovedstad; i moderne tid har imidlertid landsbyen Mulifanua blitt viktigere på grunn av fergeterminalen som ligger der og knytter øyene Upolu og Savai'i sammen.

| * v
* d
* r
Samoas distrikter |
| --- |
| A’ana **·** Aiga-i-le-Tai **·** Atua **·** Fa’asaleleaga **·** Gaga’emauga **·** Gaga’ifomauga **·** Palauli **·** Satupa’itea **·** Tuamasaga **·** Va’a-o-Fonoti **·** Vaisigano | Samoas flagg |
| ISO 3166-2:WS |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** MusicBrainz
 |
I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard er **Thengel** (2905 – 2980 tredje tideverv) den sekstende kongen av Rohan. Han var tredje barn, og eneste sønn, av Fengel, og ble konge etter sin fars død i 2953.

Fengel var en grådig mann, og Thengel forlot Rohan allerede i ung alder og dro for å leve med sin mors familie i Gondor. Thengel giftet seg sent, men i året 2943 giftet han seg med Morwen av Lossarnach som var hele 17 år yngre enn han selv, og han levde med henne der i en tide.

Etter at Fengel døde ble Thengel kalt tilbake til Rohan for å overta som konge, og han dro tilbake skjønt det var motvillig. Morwen gav Thengel i det hele fem barn, hvorav fire var jenter. Den eneste sønnen var Théoden, som var det andre barnet. Thengels yngste datter var Théodwyn, som senere ble mor til både Éomer and Éowyn.

Kort etter at Thengel kom tilbake til Rohan erklærte Sarumann seg selv som herre av Jarnagard, og begynte å volde landet vansker.

Thengel hadde lært Sindarin mens han var i Gondor, og i hans hus i Rohan gikk dagligtalen nettopp på Gondors tungemål, og på Vestrønt, som var alltungemålet. Rohirric ble ikke snakket av verken han eller hans arvinger.

Da Thengel døde i 2980 ble han etterfulgt av sin sønn Théoden.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Fengel** | **Konge av Rohan**(2953–2980 T.T.) | Etterfølger:**Théoden** |

Portal: Litteratur
Traktatens mulige grense mellom Sverige og Novgorod

**Nöteborgstraktaten** eller **Nöteborgsfreden** eller **freden i Nöteborg** var en fredsavtale mellom Sverige og Novgorod (forløperen til Russland), som ble inngått i Nöteborg 12. august 1323 og avsluttet med dette en krig som hadde pågått mellom disse to landene mer eller mindre i 30 år, siden 1293, som var en del av de svensk-novgorodske krigene.

Traktaten fastslo Sveriges østlige grense, og denne kom til å gjelde som grense mellom Sverige og Russland helt fram til freden i Teusina av 18. mai 1595. Historikere har imidlertid i ettertid noe ulike oppfatninger om hvor grensen gikk, da teksten i traktaten bare angir *fra Systerbäckens utløp i Finskebukta til Kajanahavet*. 

Det er enighet om at den sørlige delen frå Systerbäck til Vuoksen og den sørlige Saimen, samt at de tre herredene Äyräpää, Jääski og Savolax gjennom denne traktaten tilfalt Sverige. Hva det henvises til med *Kajanahavet* er imidlertid uklart og grensen nord for Ladoga har flere tolkninger. *Kajanahavet* angir enten det nordlige Bottenviken eller Ishavet. Andre kilder henviser til det historiske landmerket *Bygde sten* utenfor Bygdeå i Västerbotten som mulig grense fra den svenske siden.

Andre igjen mener at grenselinjen gikk fra Det karelske nes i nord-nordvestlig retning opp til Bottenviken og Pyhäjoki elv i Österbotten var da grenseelv. Til slutt er det noen som hevder at grensen gikk til Ishavet. En siste tolkning var at det som i dag er det nordlige Finland, var et felles skattland for Sverige og Novgorod.

Litteratur
----------

* *Nöteborgsfreden och Finlands medeltida östgräns* **(svensk)**. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland. 1968.
* *Nöteborgsfreden och Finlands medeltida östgräns: andra delen* **(svensk, dansk, and engelsk)**. Helsingfors: Svenska Litteratursällskapet i Finland. 1991.

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel i Dansk historisk tidsskrift

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** BNF **·** BNF (data)
 |
***Aida*** er en amerikansk stumfilm fra 1911.

Handling
--------

Aida, datter av kongen av Etiopia, blir tatt til fange av egypterne. Hun blir gitt som slave av deres konge til hans datter Amneris. Radames, en ung kaptein for kongens vakter, blir elsket av Amneris. Men det blir snart erklært krig igjen, mellom Egypt og Etiopia.

Radames, utnevnt til leder for soldatene av ypperstepresten i Isis, blir sendt for å lede kampen mot etiopierne som har invandert Egypt. Radames beseirer dem, og kommer seirende tilbake - etterfulgt av fangene fra Etopia de har tatt, blant dem er kongen selv som går forkledd som en vanlig offiser.

Skuespillere
------------

* Mary Fuller som Aida
* Marc McDermott som Radames
* Nancy Avril som Amneris
* Charles Ogle som kongen av Egypt
* Guy Coombs som kongen av Etiopia, og faren til Aida
* Robert Brower som ypperste-presten av Isis

Referanser
----------

1. ↑  Aida
2. ↑  Amnon Kabatchnik. *Blood on the Stage, 1925-1950*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Aida* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Hedwig Heuss**, født Mödinger (1883–1980), var en tysk sykepleier og svigerinne av Tysklands president Theodor Heuss. Hun var Tysklands førstedame fra 1952 til 1959. 

Heuss gikk inn i representasjonsoppgaven som presidentens ledsager, da Heuss' hustru Elly Heuss-Knapp døde i 1952. Hun beholdt oppgaven til presidenten gikk av i 1959. Etternavnet hadde hun allerede fra sitt ekteskap med presidentens eldre bror, legen Ludwig Erhard (1881–1932). Hun var blitt enke da hun tiltrådte oppgavene, og var ikke senere gift med presidenten og var heller ikke hans livsledsager.

Heuss ble født under enkle kår i Remstal i Heilbronn. Hun fikk to døtre og to sønner med sin mann Ludwig. Sønnen Hartmann (1912–1936) døde som ung medisinerstudent av ørebetennelse, Conrad (1914–1945) falt som regimentskommandant ved daværende Danzig. Hun tiltrådte sine oppgaver som førstedame like før hun fylte 70 år. Protokollært var dette ikke ukomplisert, for etter datidens strenge regler var hun ikke alltid likestilt med en ektefelle. Under statsbesøk fikk hun for eksempel ikke være med, noe hun imidlertid tok med stor fatning. Hun fikk to rom i Villa Hammerschmidt til disposisjon og kom meget godt ut av det med personalet der. Like før hun fylte 90 år skrev hun sine erindringer *An der Seite des Bundespräsidenten (Ved forbundspresidentens side).* Heuss anså seg som «hele forbundsrepublikkens mor» og gjorde inntrykk som en presist observerende borddame som gjorde inntrykk ved sin beskjedne fremtoning.

Referanser
----------

1. 1 2   Det tyske nasjonalbibliotekets katalog, GND-ID 116784571, besøkt 1. juni 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.stuttgarter-zeitung.de[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.allgemeine-zeitung.de[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2  Germany, Stuttgarter Zeitung, Stuttgart. «First Lady ohne Trauschein: Deutschlands vergessene First Lady». *stuttgarter-zeitung.de* **(tysk)**. Besøkt 27. oktober 2022.
5. ↑  «Stiftung Bundespräsident-Theodor-Heuss-Haus | Biografie». *www.theodor-heuss-haus.de* **(tysk)**. Besøkt 27. oktober 2022.
6. ↑  Blasius, Rainer. «Karin de la Roi-Frey: Hedwig Heuss: Im Blick der Bundesmutter». *FAZ.NET* **(tysk)**. ISSN 0174-4909. Besøkt 27. oktober 2022.
7. ↑  Karin de la Roi-Frey (2019). «Hedwig Heuss - die vergessene First Lady» (PDF). Württembergische Landesbibliothek. Besøkt 27. oktober 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
**Nõo**  er en landkommune i Tartu fylke i det østlige Estland, plassert litt sørvest i fylket, vest for Tartu og øst for byen Elva. I vest renner Elva-vassdraget igjennom kommunen fra byen Elva, og danner tre innsjøer i nordvest. Strekningen mellom byene Nõo og Elva danner et sammenhengende byområde via de mellomliggende tettstedene Peedu og Tõravere, med elv, hovedvei og jernbane som bindeledd. I kommunen er elvedalen bred og myrlendt. Jordsmonnet er svært fruktbart langs elvebreddene.

Kommunen har cirka 2 570 innbyggere og et areal på om lag 169 km². Kommunens administrasjonssenter er småbyen Nõo med 1 550 innbyggere, mens Tõravere har 293 innbyggere. Folketallet i kommunen er svakt fallende.

Historie
--------

Landsbyen Peedu nevnes allerede 1638, da det var vannmølle i elva her og i Nuti på andre siden av elva. Vannmøllen i Peeda fikk etterhvert to turbiner, som drev henholdsvis kornmølle og ullmølle. Dette stedet er populært utfartsmål for folk i Tartu og fylket ellers. Blant de mange kunstnerne som ble trukket til dette stedet var Juhan Nõmmik (1902–1975).

I landsbyen Meeri nord i kommunen, ligger Meeri gods som en tid var eid av Vassilij Zjukovskij, en venn av Aleksander Pusjkin som skrev teksten til Tsar-Russlands nasjonalsang. Zjukovskij ble æresdoktor ved Tartu universitet i 1816 og eide to gods i området. Godsområdet ved Meeri ble i mellomkrigstiden skilfret i landskapsmalerier av Johannes Saal (1911–1964).

I 1964 fikk tettstedet Tõravere et astronimisk observatorium, knyttet til Tartu universitet. Dette er fortsatt Estlands største av sitt slag, og brukes til himmelobservasjon og undervisning.

Referanser
----------

1. ↑  ; *Det estiske landinspektorat*; besøksdato: 11. mars 2018.
2. ↑  ; *Estlands statistikkbyrå*; besøksdato: 4. juni 2021.
3. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 116.
4. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 166.
5. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 116.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Nõo Parish – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Kommuner i Tartu fylke |
| --- |
| Regionens våpen | Bykommuner | Tartu | Estlands flagg |
| Landkommuner | Elva **·**  Kambja **·**  Kastre **·**  Luunja **·**  Nõo **·**  Peipsiääre  **·**  Tartu |
| Historiske kommuner | Alatskivi **·**  Elva **·**  Haaslava **·**  Kallaste **·**  Konguta **·**  Laeva  **·**  Meeksi **·**  Mäksa **·**  Piirissaare **·**  Puhja **·**  Rannu **·**  Rõngu **·**  Tähtvere **·**  Vara **·**  Võnnu **·**  Ülenurme |

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Tidligere Heereswaffenamt, Spichernstraße hjørne Hertz-Allee, Berlin
Tidligere Heereswaffenamt (gårdsplassen), Spichernstraße hjørne Hertz-Allee, Berlin
Waffenamt kontrollmerke WaA63
**Heereswaffenamt** (**HWA**) var sentrum for forskning og utvikling av våpen, ammunisjon og materiell i det tyske militære.

Heereswaffenamt ble grunnlagt 8. november 1919 som «Waffenamt», (Våpenbyrået), ved Reichswehrministerium i Berlin. Navnet ble endret 5. mai 1922 til «Heereswaffenamt». Byråets første sjef var generalløytnanten Ludwig Wurtzbacher. I fredstid var byrået direkte understilt hærsjefen. Ifra krigsutbruddet 1. september 1939 lå det under «Chef der Heeresrüstung und Befehlshaber des Ersatzheeres» (Sjef for hærrustning og for reservestyrkene). Heereswaffenamt ble omorganisert flere ganger under andre verdenskrig.

Avdelinger
----------

Byrået besto 1. juli 1944 av en stab med en forskningsavdeling og seks byråseksjoner:

* Sentrale oppgaver – «Zentralaufgaben»
* Utvikling og testing – «Entwicklung und Prüfwesen»
* Teknisk sjefsfunksjon – «Chefingenieur»
* Industriell produksjon av våpen og utrustning – «Industrielle Rüstung Waffen und Gerät»
* Industriell produksjon av ammunisjon og inspeksjon – «Industrielle Rüstung Munition, Abnahme»

Heerenwaffenamts oppgaver
-------------------------

* Utvikling av nye våpensystem, ny utrustning og ammunisjon – «Entwicklungs- und Prüfwesen»
* Produksjon av våpen, utrustning og ammunisjon – «Industrielle Rüstung»
* Teknisk grunnlegg, forberedelser og utstyr for masseproduksjon – «Chefingenieur»
* Inspeksjon og kontroll av ferdige våpensystem, utrustning og ammunisjon

Koder benyttet av Heereswaffenamt
---------------------------------

Utdypende artikkel: Liste over Waffenamtkoder

Kodene er inspeksjonsmerker som ble satt på våpen og utstyr, og som viste hvor utstyret ble produsert.

Kilder
------

* Leeb, Emil: *Aus der Rusting des Dritten Reiches, Handbook on German Military Forces 1945* (US War Department),
* D. Law, Richard: *Backbone of the Wehrmacht*
**Sacco of Norway** er en norsk møbelprodusent som produserer saccosekker, firmaet holder til i Innvik i Stryn kommune.

Historikk
---------

Selskapet ble opprettet i 2008 og kjøpte merkerettighetene til SACCO® fra Ekornes. Omsetningen av saccosekker utgjorde i underkant av 10 millioner kroner da Ekornes ga opp produksjonen, grunnlaget for salget var frigjøring av produksjonskapasitet ved fabrikken Ekornes Fetsund AS, hvor Ekornes produserer Svanemadrassen.

Sacco of Norway hadde som målsetning å produsere 10 000 saccosekker i løpet av 2008, de klarte å produsere 11 000 enheter. Den videre målsetningen ble å tredoble produksjonen de neste tre årene. Da selskapet ble etablert var målsetningen satt til produksjon av 30 000 - 50 000 saccosekker innen år 2010.

Distribusjon
------------

Selskapet har utvidet forhandlernettet etter etableringen, da Ekornes produserte Sacco ble den solgt gjennom deres forhandlernett. Dette utgjorde møbelkjedene Møbelringen og Living, i tillegg til en del frittstående møbelhandlere. Sacco of Norway har i tillegg etablert samarbeid med kjedene Fagmøbler og A-møbler. Saccosekken produsert i Innvik blir også eksportert til resten av norden.

Referanser
----------

1. ↑  TU *Sacco-sekken gjør comeback* Arkivert 1. juni 2008 hos Wayback Machine. (31. mars 2008)
2. ↑  NA24 *Dropper Sacco-sekken* Arkivert 2. april 2008 hos Wayback Machine. (31. mars 2008)
3. ↑  Firda *11 000 saccosekkar på 8 månader*  (9. januar 2009)
4. 1 2  NRK.no *Sacco-sekken til Innvik* (31. mars 2008)

Eksterne lenker
---------------

* Sacco of Norway
Galatheas statue
**Pildammsparken**, tidligere også kalt **Baltiska parken**, er Malmös største park. 

Parken, som er 45 hektar stor, ligger rundt en dam som ble anlagt som byens vannreservoar ved slutten av 1600-tallet. Piltrærne ble plantet for å forsterke dammens beskyttelsesvoller. Parken ble anlagt på den plassen som den den baltiske utstillingen ble avholdt i 1914. Fra utstillingen finnes stort sett bare igjen den Kongelige paviljongen, som nå blir kalt Margaretapaviljongen.

Etter utstillingen vendte byingeniøren Anders Nilsson seg til den danske hagearkitekten Erik Erstad-Jørgensen. Han utarbeidet et forslag til parkanlegg, som ble fremlagt i 1915. Men prosjektet ble forsinket, blant annet på grunn av krigen, og på det tidigere utstillingsområdet ble det dyrket poteter på grunn av matmangel mens kongresshallen ble brukt som rotfruktslager. Men tilslutt ble det besluttet at planene skulle fullføres. I 1920 gikk imidlertid Nilsson av og hans etterfølger Erik Bülow-Hübe hadde et helt annet syn på parkanleggingskunsten. Dette ledet til at arbeidet ble stoppet og Bülow-Hübe utarbeidet et helt nytt forslag, som ble lagt fram i 1926. Det ble dette forslaget i litt revidert form som ble realisert.

En nyere anlegg er Galatheas hage, tiltenkt for meditasjon. Det sirkelformede området "tallerkenen" benyttes på sommertid til piknik og idrett. Det nåværende Pildammsteatern er et amfiteater som ble anlagt i 1963 som en erstatning for et eldre friluftsteater. Det gamle vanntårnet rommer iblant kunstutstillinger. Den populære mosjonsruten rundt dammen måler cirka 1,5 kilometer.

Ved Roskildevägen ligger *Roskilde* barnehage og utendørsbarnehagen *Stock och Sten* holder også til i parken.

Fra 2004 blir parkens besøkende om sommeren budt på et lysshow i form av projiserte bilder på dammens fontene.

* Den lilla dammenDen lilla dammen
* Den stora dammenDen stora dammen
* 
* Galatheas hageGalatheas hage
**Peter-gruppen** var en terrorgruppe som ble opprettet ved slutten av 1943 under okkupasjonen av Danmark av den tyske okkupasjonsmakten, og som øvet kontrasabotasje – såkalt *Schalburgtage* – som svar på motstandsbevegelsens sabotasjeaksjoner. Peter-gruppen var oppkalt etter den tyske gruppelederen Otto Schwerdts dekknavn: Peter Schäfer. Peter-gruppen ble etter krigen kjent som **Brøndum-banden**, etter et av de ledende danske medlemmer, Henning Brøndum, hvis dramatiske utmeldinger vakte stor oppsikt under rettsforfølgelsen av gruppen.

Ideen bak kontrasabotasjen var å fjerne motstandsbevegelsens oppslutning i samfunnet ved å følge enhver sabotasjehandling opp med kontrasabotasje på bygninger og institusjoner av allmenn interesse som utfluktsmål m.m. Flere filmselskaper ble sprengt fordi at danskene boikottet de kinematografene som viste tysk film.

Den 10. januar 1944 utførte Peter-gruppen sabotasje mot Studenterforeningens bygning på Vestre Boulevard (nå H.C. Andersens Boulevard) i København, hvor skadene ble oppgjort til 120 000 kroner. Øvrige aksjoner i januar 1944: 11. januar: garasjeanlegg, Enghavevej 31, 14 000 kr. 17. januar: Hellerup Is, Onsgårdsvej 3, 138 000 kr. 25. januar: Danske Studenters Roklub, Strandvænget. Hellerup Roklub, 227 000 kr. Mordforsøk på grev Brockenhuus-Schack 31. januar og mord på politibetjent Falkenaa samme dag. Det var Peter-gruppens resultater i den første måneden.

Fra den 31. desember 1943 til 4. mai 1945 utførte gruppen 94 drap, 25 drapsforsøk, åtte togattentater (som kostet 26 menneskeliv), 157 sprengninger av bygninger etc. med skader for cirka 100 000 000 kroner. I alt cirka 160 drepte, et stort antall sårede og mange invaliditeter.

En av gruppens mest oppsiktsvekkende aksjoner fant sted så sent som 22. februar 1945, da gruppen med sprengninger og fosforbomber ødela store deler av Guldsmedgade i Aarhus. Bombene var innstilt forskutt til stor fare for dem som deltok i redningsarbeidet. Syv mennesker døde som følge av eksplosjonene og de etterfølgende brannene. Dessuten myrdet gruppen et forbipasserende vitne.

En av de mest aktive i Peter-gruppen var den århusianske malersvennen Kai Henning Bothildsen Nielsen, som sto i spissen for aksjonen i Århus. Bothilsen Nielsen ble etter krigen sammen med seks jevnaldrende medskyldige dømt til døden og i en alder av 27 år henrettet (skutt) i København natten mellom den 8. og 9. mai 1947.

Peter-gruppen besto i begynnelsen av 13 mann, herav seks dansker. Lønnen var først 35 kroner og senere 50 kroner om dagen. Medlemmene måtte selv betale reiseomkostninger. De anvendte våpen og sprengstoffer var engelske og amerikanske materialer som var falt i tyskernes hender.

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
Ruiner av basilikaen i Pliska
**Pliska** (bulgarsk: Плиска) er en by i Sjumen oblast i Bulgaria og landets første hovedstad. I nyere tid het byen **Aboba** men den ble omdøpt til Pliska etter at de arkeologiske utgravningene starta og den historiske byen ble oppdaget.

Det historiske Pliska
---------------------

Pliska var Bulgarias hovedstad mellom 681 og 893. Ifølge en bulgarsk krønike ble byen grunnlagt av khanen Asparuch. Den omtales som *Pliskusa* av Georgios Kedrenos og Anna Komnena. Den hadde et areal på 23 km² og var omgitt av en vollgrav og jordvoller. Den indre festningas vegger var 2,6 meter tjukke og omkring 12 meter høye.

Pliska ble inntatt av den bysantinske armeen i 811, men de ble snart slått tilbake av khanen Krum i slaget ved Pliska. Khan Omurtag førte inn håndverkere og kunsthåndverkere for å forbedre byen. I 886 grunnla Boris I Pliskas litterære skole (etter 893 Preslavs litterære skole) som ble leda av Naum av Preslav.

892 skjedde det et hedensk opprør i byen, som var leda av kung Vladimir. Etter at opprøret hadde blitt slått ned ble Vladimir avsatt og Boris Is tredje sønn, Simeon, ble satt på tronen. En av hans førsta beslutninger som konge var å flytte hovedstaden til Preslav, en befesta by i nærheten av Pliska, antageligvis på grunn av den sterke hedenske innflytelsen i den gamle hovedstaden.

Pliskas betydning sank gradvis i løpet av 900-tallet siden makta og tilganger ble samla i Preslav. Byen ble ødelagt under angrepa fra de kievske russerne og Det bysantinske riket mellom 969 og 972, og ble ikke bygd opp igjen.

Ruinene av byen Pliska ligger 3 kilometer nord for den nåværende byen Pliska. Stedet hvor byen lå er i dag et nasjonalt arkeologisk reservat.

Dagens Pliska
-------------

Under det osmanske styret hadde den byen som siden 1947 ble kalt Pliska navnet **Aboba**. I 1925 ble navnet endra til **Pliskov**, en variant av det nåværende navnet. Byen har en befolkning på 1 124 innbyggere og ligger 146 meter over havet i regionen Sjumen ved den sørlige enden av Ludogorieplatet. Den ligger omtrent 400 kilometer nordøst for Sofia.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pliska – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |


1. ↑  .
**San Nicolas kraftverk**, også kjent under forkortelsen ***CTSN***, er et varmekraftverk i byen San Nicholas i provinsen Buenos Aires i Argentina. Det er et subkritisk varmekraftverk, og har en installert produksjonskapasitet på 650 MW, fordelt på seks turbiner. Anlegget ble påbegynt i 1950, og stod ferdig i 1975. I 1953 ble det installert to turbiner fra Siemens og to fra AEG, alle på 75 MW hver og med kokere levert av selskapet Steinmüller.
Alle generatorene var levert av Siemens. I 1976 ble det installert en 350 MW turbin produsert av Ansaldo med generator fra Erconi Marelli. Anlegget har også en liten 25 MW Alstom-turbin.

Brenselkilden er kull og kilden for kjølevann er elven Paraná. I det samme komplekset ligger også San Nicholas gasskraftverk på 845 MW.

Operatør siden 1993 er det amerikanske energiselskapet AES Corp, via datterselskapet Central Termica San Nicolas (AES Argentina). Selskapet betjener knappe 500 000 kunder i Buenos Aires.

Referanser
----------

1. ↑  AES Central Thermal San Nicholas - *Global Energy Observatory*, besøkt 7. desember 2019.
2. ↑  AES Central Thermal San Nicholas - *Global Energy Observatory*, besøkt 7. desember 2019.
3. ↑  AES Parana San Nicholas CCGT Power Plant - *Global Energy Observatory*, besøkt 7. desember 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel hos *Global Energy Observatory*.
* AES Corp → Argentine.
* IndustCards – «Gas- and Oil-Fired Plants in Argentina».
**Reykjavíkurlistinn** (*Reykjavíklista*) eller *R-lista*, var en fellesliste i Reykjavík på Island, som inkluderte alle politiske partier på Island, med unntak av Sjálfstæðisflokkurinn (*Selvstendighetspartiet*). Lista fikk flertall i Reykjavík bystyre i tre påfølgende valg 1994, 1998 og 2002, og hadde ordføreren like lenge, inntil lista ble lagt ned høsten 2005. Opprinnelig stod partiene de fire partiene Alþýðuflokkurinn, Alþýðubandalagið, Framsóknarflokkurinn og Samtök um kvennalista bak lista, sammen med Vinstrihreyfingin – grænt framboð.

Ingibjörg Sólrún Gísladóttir var listas kandidat til borgermestervervet i 1994 og valgseieren var en stor sensasjon. Splittelsen blant partiene i sentrum og på venstresiden hadde sikret Sjálfstæðisflokkurinn flertall i bystyret i 61 av de siste 65 årene, unntaket var 1978–1982, da venstresiden fikk flertall, men uten å klare å samle seg om en felles borgermesterkandidat. En nøytral kompromisskandidat ble Egill Skúli Ingibergsson fra Sjálfstæðisflokkurinn.

I 1994 gikk sentrum-venstrepartiene sammen om en felles ordførerkandidat, og der var Gísladóttirs egne politiske evner som bidro til at hun ble gjenvalgt to ganger. Sammenslåingen av fire sentrum-venstrepartier til det nye partiet Samfylkingin i år 2000 var godt forberedt i det politiske samarbeidet i Reykjavík. Det gikk da også nedover for lista da hun valgte å stille opp i alltingsvalget 2003. Samfylkingin gjorde det da også svært skarpt alene i Reykjavík noe som bidro til at Gísladóttir ble valgt til leder av Samfylkingin med tanke på alltingsvalget 2007. Hennes etterfølger Þórólfur Árnason måtte gå etter å ha medvirket til ulovlige prisavtaler da han var direktør i et oljeselskap, mens listas tredje borgermester Steinunn Valdís Óskarsdóttir aldri klarte å bli en samlende politisk figur.

Ettersom Samfylkingin vokste krevde partiet stadig flere av plassene til Reykjavíkarlistinn, noe koalisjonspartnerne, og særlig Vinstrihreyfingin – grænt framboð hadde problemer med å aksepete. Etter en intern drakamp der også Framsóknarflokkurinn var med, valgte Vinstrihreyfingin – grænt framboð å droppe samarbeidet, og lista ble i realiteten lagt ned, med det resultat at partiene stilte hver for seg. Ved lokalvalget i Reykjavík i 2006 var Sjálfstæðisflokkurinn tilbake som byens største parti.

Portal: Island
**Nathan Homer Knorr** (født 1905, død 1977) var den tredje presidenten for Vakttårnets bibel- og traktatselskap og dermed den ledende skikkelen i religionssamfunnet Jehovas vitner i en lengre tidsperiode (1942–1977).

Nathan Knorr ledet Jehovas vitner som president for Selskapet Vakttårnet fra 1942 til 1977. Bildet er fra hans besøk i Oslo i september 1955. Foto: *Billedbladet NÅ*/Riksarkivet 
Knorr kom fra Bethlehem i Pennsylvania og tilhørte den reformerte kirke. Han ble kjent med bibelstudentene (som Jehovas vitner var kjent som da) da han var i tenårene. Atten år gammel ble han døpt som bibelstudent. Fra han var meget ung utførte han flere former for arbeid på Betel (administrasjonskontoret). Han fikk med tiden en tilsynsoppgave på trykkeriet. Senere ble han visepresident.

Knorr etterfulgte Joseph Franklin Rutherford som president i Selskapet Vakttårnet etter at Rutherford, som hadde ledet organisasjonen siden 1916, døde i 1942.

Knorr giftet seg med Audrey Mock i 1953.

I løpet av hans funksjonstid ble Jehovas vitner som samfunn i stor grad modernisert.[] Mange ting ble i hovedsak slik de er den dag i dag.[] I denne perioden opplevde samfunnet sin største vekst.[] Knorr reiste mye rundt i verden og holdt taler. Flere store internasjonale stevner ble holdt i New York. Det var også på denne tiden at den første utgaven av *Ny verden-oversettelsen av De hellige skrifter* ble laget. Etter Knorr overtok Frederick William Franz som president for Selskapet Vakttårnet.

Referanser
----------

1. ↑   Knorr, Nathan Homer (23 April 1905–07 June 1977), third president of the Watch Tower Society (1942-1977), besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 6818565, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Nathan Homer Knorr – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |
**Bente Reibo** (født 18. november 1953) er en norsk musiker, teaterinstruktør og kulturarbeider. Hun er utdannet ved Musikkonservatoriet i Tromsø.

Hun var med i Nordnorsk Visegruppe (1975–1980) og arbeidet en tid for NRK Barne- og Ungdomsavdelingen («Halv-Sju» og barneforestillingen «Trollet i Senja»), og har i flere sammenhenger formidlet nord-norsk kultur på riksdekkende fjernsyn.

Reibo var en tid med i Norsk kulturråds styre, og har vært engasjert ved Hålogaland Teater, samt bidratt til Festspillene i Nord-Norge (2002). 

I 1992 etablerte hun kulturprosjektet *«Tromsdalen Kulturhus – en kreativ møteplass over profesjon-, status- og aldersgrenser»* sammen med Tor-Bjørn Gundersen. Dette var en formalisering av et kulturtiltak som hadde vært i virksomhet siden 1985, men da i løsere former. Fra 1992 ble det et kultursenter som ble drevet av Reibo og Gundersen i fellesskap. Det skiftet senere navn til Kulta. Per 2017 er hun fortsatt kunstnerisk leder for kultursenteret.

Hun bidrar også ved Høgskolen i Tromsø.

Priser og utmerkelser
---------------------

Spesielt for sitt engasjement i Kulta og virke som leder i Tromsdalen kulturhus, har hun mottatt Tromsø kommunes kulturpris (1997) og Tromsø kommunes hederspris (2004).

Diskografi
----------

### Nordnorsk Visegruppe

* *Rav og Rekling* (1977)
* *Hei løsti* (1979)

### Deltar på

* Ivar Dyrhaug: *Hvorfor nettopp meg?* (1979)
* Grappa: *Så lenge scooter'n kan gå – en musikalsk frostfabel fra Svalbard av Ola Bremnes* (1997)
* MAI/Universal Music: *MAI 1973–1983* (2016)

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Kontakt oss – Kulta». *www.kulta.no*. Besøkt 1. september 2018.
2. 1 2  «Om Kulta – Kulta». *www.kulta.no*. Besøkt 1. september 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bente Reibo på Discogs Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** Discogs
 |