recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Larven er svært godt kamuflert på vertsplanten burot Foto: Magne Flåten 
**Burothettefly** (*Cucullia absinthii*) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den forekommer på det sørlige Østlandet i Norge.

Utseende
--------

Et middelsstort (vingespenn 41–45 mm), lysgrått nattfly. Kroppen er spoleformet. En tufs av lange hår på forkroppen strekker seg fram som en hette over hodet. **Forvingen** er nokså smal, lysgrå med to mørke siksak-tverrbånd. **Bakvingen** er silkehvit ved roten, grå ytterst, med mørke årer. Larven er naken bortsett fra noen korte børster, og grønnaktig med rødbrune flekker. Den er markert innsnevret mellom kroppsleddene slik at den ser nærmest perlekjede-formet ut.

Levevis
-------

Larvene lever på burot (*Artemisia vulgaris*) og malurt (*Artemisia absinhtium*), og arten finnes der disse vokser, gjerne på brakkmark, langs veier og åkerkanter. Det er ikke lett å finne de voksne sommerfuglene, derimot er larvene mye lettere å påvise. De voksne sommerfuglene flyr i juli – august. Arten overvintrer som puppe i en kokong i bakken.

Utbredelse
----------

Arten forekommer i Europa, i Sentral-Asia og østover til det vestlige Kina og Irkutsk-området i Sibir. I Norge er den funnet langs kysten vestover til Aust-Agder, med enkeltdyr i Farsund og Utsira.

Referanser
----------

1. 1 2  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 21. august 2021. Besøkt 21. august 2021.

Kilder
------

* Norges sommerfugler – Burothettefly [*død lenke*]
* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) *Catalogus Lepidopterorum Norvegiae*. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Nordk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri:
* *Cucullia absinthii* på UK moths:

Eksterne lenker
---------------

* (en) *burothettefly* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *burothettefly* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *burothettefly* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *burothettefly* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *burothettefly* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *burothettefly* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Cucullia absinthii* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
***Hedda Gabler*** er en østtysk TV-versjon fra 1980 av Henrik Ibsens skuespill med samme navn. Den ble regissert av Thomas Langhoff.

Handling
--------

Den beundrede og bortskjemte generaldatteren Hedda Gabler giftet seg med den spissborgerlige og middelmådige akademikeren Jörgen Tesman, fordi hun håpet at han kunne bli en betydningsfull person. Hedda er en eksentrisk dame med umettelige livskrav. Hun viser ingen forståelse for mannens arbeid. Hedda kjeder seg i de små trange forholdene og skjønner ikke at Tesman aldri kan gi henne et storstilt liv. Ejlert Lövborg, en kollega av mannen, vender tilbake til byen, som han måtte forlate på grunn av et utsvevende liv. De vet begge nå at Hedda fryktet en skandale, dersom hun hadde gjengjeldt hans lidenskapelige kjærlighet. Lövborg har blitt rehabilitert. Thea Elvsted, som har hjulpet ham, er nå kvinnen ved hans side. Heddas kjærlighet til Lövborg vekkes til live igjen, samtidig som hun er misunnelig på Thea. Den skruppelløse Hedda, som er drevet av sitt destruktive temperament og oppildnet av sitt ønske om å avgjøre skjebnen til andre mennesker, driver Lövborg i undergangen.

Rolleliste
----------

* Jutta Hoffmann - Hedda Tesman, født Gabler
* Jörg Gudzuhn - Jörgen Tesman
* Jürgen Gosch - Ejlert Lövborg
* Monika Lennartz - Fru Elvsted
* Klaus Piontek - Assessor Brack
* Doris Thalmer - Frøken Juliane Tesman
* Lieselott Baumgarten - Berte

Kilder
------

* *Hedda Gabler* i filmportal.de

Eksterne lenker
---------------

* *Hedda Gabler* (1980) i Fernsehen der DDR
**Trine Synnøve Hallem** (født 1. mai 1968 i Levanger) er en norsk lærer og politiker (Ap).

Hennes politiske engasjement begynte i interesseorganisasjonene for funksjonshemmede og deres pårørende. Hun var leder i FFO i Verdal 2001–2004 og medlem av Sentralt brukerforum under Utdannings- og forskningsdepartementet 2004–2005. Hallem var medlem av Verdal kommunestyre 2003–2011, leder av rådet for likestilling av funksjonshemmede i Verdal kommune 2007–2008, leder i kommunens driftskomité 2008–2011 og medlem av Innherred samkommunestyre 2007–2011. Hun var medlem av Nord-Trøndelag fylkesting 2011–2015 og leder i fylkets samferdsels-, nærings- og miljøkomité.

Hun har også vært nestleder for koordineringen av frivillighetsarbeidet rundt *Spelet om Heilag Olav* på Stiklestad.

Hun gikk Levanger videregående skole og deretter allmennlærerutdanningen ved Høgskolen i Levanger. Hun er videreutdannet innen veiledningspedagogikk, ledelse og personalarbeid fra Høgskolen i Nord-Trøndelag. Hallem har vært miljøterapeut i bolig for psykisk utviklingshemmede i Levanger kommune og lærer i grunnskolen i Verdal kommune. Siden 2002 har hun vært lærer ved voksenopplæringen for fremmedspråklige i Verdal kommune.

Referanser
----------

1. ↑  «Hallem, Trine Synnøve». Verdal kommune. Arkivert fra originalen 22. september 2020. Besøkt 4. august 2020.
2. ↑  «Trine Hallem». Nord-Trøndelag fylkeskommune. Arkivert fra originalen 18. mai 2012. Besøkt 4. august 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Trine Hallem hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Trine Hallem hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget
 |
**Pierre Dewin** (født 1894, død ukjent) var en belgisk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen og 1924 i Paris. 

Dewin vant en olympisk sølvmedalje i vannpolo under OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det belgiske laget som kom på andreplass i vannpolo-turnering. Belgia vant over Sverige med 5-3 i semifinalen, men tapte finalen til Storbritannia med 2-3. 

Fire år senere, under OL 1924 i Paris vant han en ny sølvmedalje i vannpolo. Det var tretten nasjoner som stilte lag. I kvartfinalen vant Belgia over Ungarn med 7-2 og siden slo de Tsjekkoslovakia med 5-1 i semifinalen. De tapte finalen mot Frankrike med 0-3 og Frankrike ble dermed olympiske mestere i vannpolo. I spillet om andreplass vant siden Belgia over Sverige med 4-3 og over USA med 2-1.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1920 Belgias flagg Antwerpen - Sølv i vannpolo Belgias flagg Belgia
* Sølv 1924 Frankrikes flagg Paris - Sølv i vannpolo Belgias flagg Belgia

Referanser
----------

1. ↑   sports-reference.com, Sports-Reference.com olympisk utøver-ID de/pierre-dewin-1, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pierre Dewin – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Pierre Dewin – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Pierre Dewin – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Pierre Dewin – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Trine Folmoe** (født 7. april 1964 i Oslo) er en norsk maler og tegner. 

Hun gikk på Oslo Tegne- og Maleskole 1980, og var senere elev hos Odd Nerdrum fra 1983-85. Hun gikk på Statens kunstakademi 1985-89 og debuterte med en separatutstilling i Bergen Kunstforening 1989.

Folmoes tidlige arbeider var tydelig inspirert av hennes lærer Nerdrum, mens senere arbeider er i mer skulptural stil. Motivkretsen omfatter kvinneskikkelser og morsrollen, og menneskene er ofte plasserte i udefinerte omgivelser, med en løst skissert bakgrunn.

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Analyse fra Jan Martin Bergs omtale i biografidelen av utstillingskatalogen *Tradisjon og fornyelse, figurativt samtidsmaleri*. Nordnorsk Kunstmuseum, 2006. ISBN 82-91834-28-8

Eksterne lenker
---------------

* Aftenposten: I det barokke hjørne 6. desember side 8
* Hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** KulturNav
 |
Brandenburgs flagg
**Brandenburgs flagg** er delt i fargene rødt over hvitt.

Fargene er hentet fra Brandenburgs våpen, som siden 1170 har vist en rød ørn på sølv felt, og som ble gjort rettslig offisielt i 1824. Våpenet, tilbakeført til sin opprinnelige og først kjente form, ble vedtatt som våpen for den nyopprettede delstaten Brandenburg 30. januar 1991. Fargene rødt over hvitt ble da også fastsatt som delstatens flagg. Ettersom de sammen fargene, men som hvitt over rødt, er nabolandet Polens flagg (Polen fører som våpen en hvit ørn i rødt), ble det bestemt å ta med våpenskjoldet i delstatens flagg for lettere å skille flagget fra andre flagg i samme farger. Flagget har størrelsesforholdet 3:5.

I likhet med delstaten Bayern fører ikke Brandenburg noe offisielt statsflagg.

Litteratur
----------

* Jörg-M. Hormann og Dominik Plaschke: *Deutsche Flaggen. Geschichte – Tradition – Verwendung*, 2006
* Harry D. Schurdel: *Flaggen und Wappen Deutschland*, 1995

Eksterne lenker
---------------

* Verordnung über die Hoheitszeichen des Landes Brandenburg (Hoheitszeichenverordnung - HzV)[*død lenke*]

Portal: Tyskland
**Henri Franciscus «Huug» de Groot** (født 7. mai 1890 i Rotterdam, død 18. april 1957 i Scheveningen) var en nederlandsk fotballspiller som deltok i de olympiske lekene i 1912 i Stockholm.

De Groot vant en olympisk bronsemedalje i fotball under OL 1912 i Stockholm. Han spilte på det nederlandske fotball-landslaget som kom på tredjeplass i OL-turneringen bak Storbritannia og Danmark. Nederland spilte fire kamper i turneringen, i første runden vant de over Sverige med 4-3 og i kvartfinalen beseiret de Østerrike med 3-1. De tapte semifinalen mot Danmark med 1-4. I bronsefinalen som ble spilt den 4. juni, møtte de Finland som de vant over med 9-0. De Groot scoret to mål i bronsefinalen.

OL-medaljer
-----------

* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Bronse Bronse i fotball (Nederland)

Referanser
----------

1. ↑   transfermarkt.com, Transfermarkt spiller-ID 152165, oppført som Huug de Groot †[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Henri de Groot – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Henri de Groot – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Henri de Groot – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Henri de Groot – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Henri de Groot – FootballDatabase.eu Rediger på Wikidata

* (en) Henri de Groot – EU-Football.info Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Pierre Guichot** (født 16. februar 1963 i Aureilhan), fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles, 1988 i Seoul, 1992 i Barcelona.

Guichot vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i sabel bak Italia. De andre på laget var Franck Ducheix, Jean-François Lamour, Philippe Delrieu og Hervé Granger-Veyron.

Åtte år senere, under Sommer-OL 1992 i Barcelona, vant han en bronsemedalje i lagkonkurransen i sabel.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1984 USAs flagg Los Angeles - Sølv i fekting, sabel lag Frankrikes flagg Frankrike
* Bronse 1992 Spanias flagg Barcelona - Bronse i fekting, sabel lag Frankrikes flagg Frankrike

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pierre Guichot – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Pierre Guichot – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Pierre Guichot – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
**Zahra «Ziba» Kazemi-Ahmadabadi** (زهرا کاظمی احمدآبادی på persisk)‎ (født 1949 i Shiraz i Iran, død 11. juli 2003 i Iran) var en iransk freelance-fotograf som bodde i Montréal, Canada, og som ble arrestert i Iran for å ha tatt bilder av Evin-fengselet. Hun døde men hun var i varetekt.

Det iranske regimet hevdet først at dødsfallet skyldtes et hjerneslag. Etter sterkt internasjonalt press utnevnte president Muhammed Khatami en etterforskningsgruppe som i august 2003 konkluderte med at dødsfallet skyldtes en hjerneblødning som følge av slag mot hodet. En forhørsleder fra etterretningsvesenet ble pågrepet for drapet, men ble i 2004 frikjent.

Shahram Azam, en tidligere militærlege som forlot Iran og søkte asyl i Canada i 2004, har sagt at han undersøkte Kazemis kropp etter dødsfallet og kunne se tegn på voldtekt og tortur. Han så blant annet brudd på hjerneskallen, brudd på nesen, en knust tå, brekte fingre og blåmerker på kroppen. Canada anser Kazemis dødsfall som et mord.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* En iransk ugjerning blir avslørt – Aftenposten
* Journalist slått ihjel i Iran – Dagbladet Magasinet
* – Journalist ble slått ihjel – NRK Nyheter

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Robert Girardet** (født 1893, død 1. mars 1977) var en fransk seiler som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.

Girardet vant en olympisk bronsemedalje i seiling under sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på den franske båten «Namoussa» som kom på tredjeplass i 8-metersklassen, bak norske båten «Bera» og britiske «Emily». Seilasene ble gjennomført utenfor Le Havre i perioden 21. til 26. juli. Det var fem båter fra fem nasjoner i 8-metersklassen. Mannskapet på «Namoussa» var; Robert Girardet, Louis Bréguet, Pierre Gauthier, André Guerrier og Georges Mollard.

OL-medaljer
-----------

* Bronse 1924 Frankrikes flagg Paris - Bronse i seiling, 8-metersklassen Frankrikes flagg Frankrike

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   fichier des personnes décédées, deces.matchid.io, besøkt 1. mai 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Robert Girardet – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Robert Girardet – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
**Robert Goldsborough** (født 1937) er en amerikansk journalist og kriminalforfatter som er mest kjent for å ha skrevet sju romaner om detektiven *Nero Wolfe*, som forfatteren Rex Stout (1886–1975) skapte i 1934.

Den første av Goldsboroughs krimromaner om *Nero Wolfe* ble opprinnelig skrevet til forfatterens mor allerede i 1978. For da moren leste Rex Stouts siste bok fra 1975 sa hun klagende: «Nå blir det ingen flere Nero Wolfe-bøker». Da skrev Goldsborough en Wolfe-fortelling som moren fikk som julegave i 1978. På midten av 1980-tallet fikk Goldsborough tillatelse av Stouts dødsbo til å publisere boken. Seks bøker til fulgte i årene 1987–1994. Kritikken var stort sett positiv.

Goldsboroughs bok fra 2005 utspiller seg 1938 i Chicago med reporteren *Steve Malek* i hovedrollen. *Maleks* neste eventyr skildres i *Shadow of the Bomb* fra 2006.

Bibliografi
-----------

* *Murder in E Minor* (1986)
* *Death on Deadline* (1987)
* *Bloodied Ivy* (1988)
* *Last Coincidence* (1989)
* *Fade to Black* (1990)
* *Silver Spire* (1992)
* *The Missing Chapter* (1994)
* *Three Strikes You're Dead* (2005)
* *Shadow of the Bomb* (2006)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** NKC
 |
***Psylliodes affinis*** er en bille som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den lever på slyngsøtvier (*Solanum dulcamara*).

*Psylliodes affinis* er mellom 2-2,6 mm lang. Den har et svart hode, halsskjold (pronotum), scutellumet og noe av dekkvingene er mer brunt. Dekkvingene er lyse, gulbrune, med en mørk søm, en langsgående linje bakover, midt på ryggen. Kroppen er langsmal og oval som bladbillene ofte er. Beina er lyse, gulbrune, mens lårene er mørke. Baklåret er langt tykkere enn de andre lårene.

Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten.

*Psylliodes affinis* tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.

Referanser
----------

1. Calwer, Carl Gustav. 1876. *Calwer's Käferbuch*. Table 43, Picture 21.
2. ↑  Calwer, Carl Gustav. 1876. *Calwer's Käferbuch*. Table 43, Picture 21.

Litteratur
----------

* Lindroth, C.H. 1993. *Våra skalbaggar och hur man kãnner igen dem* (opptrykk av opprinnelig tre hefter (1942-1945. Bonnier forlag.) Fãltbiologerna. ca. 240 sider. ISBN 91-85094-722

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Psylliodes affinis* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Psylliodes affinis* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Psylliodes affinis* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Psylliodes affinis* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Psylliodes affinis* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Psylliodes affinis* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Psylliodes affinis* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Psylliodes affinis* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
* Norsk entomologisk forening
**John Colletts plass** er en plass i Ullevål hageby i bydel Nordre Aker i Oslo. Den ligger der Sognsveien, Niels Henrik Abels vei, Prestegårdsveien og John Colletts allé møtes. Frem til 1999, da trikkelinjen ble forlenget til Rikshospitalet, lå endestasjonen for Ullevål hageby-trikken på denne plassen, og plassen har fortsatt den karakteristiske trikkesløyfen.

Plassen fikk navn i 1938 etter trelasthandler John Collett (1758–1810), som eide bl.a. Ullevål gård.

Ingen bygninger har adresse knyttet til plassen, men et par forretningsbygg er med og gir struktur til plassen. Dette gjelder ikke minst bygningen på nordvestsiden, som ble tegnet av Ivar Næss og oppført i 1926. Frem til 1964 huset den Ullevål kino. I vår tid huser den Ragnar Frisch' auditorium for Universitetet i Oslo samt flere forretninger. Det andre forretningsbygget ligger på sørvestsiden av plassen og har adresse Niels Henrik Abels vei 2/2B.

Referanser
----------

1. ↑  «Oslo kommune – Bydelsoversikt (J)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.

Kilder
------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «John Colletts plass». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 285. ISBN 978-82-573-1760-7.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki
 |
**Sloane Square undergrunnsstasjon** er en stasjon i Londons undergrunnsbane. Den ligger på Sloane Square ved grensen mellom Belgravia og Chelsea i London. Stasjonen betjener linjene Circle og District. 

Den ble åpnet som en del av *Metropolitan Disctrict Railway*, den nåværende District-linjen, den 24. desember 1868. Den opprinnelige stasjonsbygningen var i viktoriansk stil, og ble ødelagt av flybomber under andre verdenskrig. Den nåværende ble bygget opp et krigens slutt.

Stasjonen ligger rett over elven Westbourne, som renner gjennom Hyde Park under navnet Serpentinesjøen. Elven renner i et jernrør over plattformene på stasjonen. Stasjonen kunne ikke bygges over elven, ettersom sporet da ville kommet for høyt. Å legge den på samme nivå som elven ville ført til store kostnader til pumpeanlegg for å flytte den til sidene slik at togene kunne komme gjennom. Derfor er stasjonen mye dypere enn andre på en grunn linje, og på tidspunktet da den ble bygget måtte man ta i bruk den aller nyeste teknologi.

Området rundt stasjonen er et fasjonabelt handlestrøk, og ettersom de fleste som skal dit foretrekker drosje framfor undergrunnsbanen er det nokså få passasjerer som bruker stasjonen. 


| **Forrige stasjon** |   |  London Underground |   | **Neste stasjon**
 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| South KensingtonRingbane |  | Circle-linjen Circle-linjen |  | VictoriaHammersmith/ringbane |
| South KensingtonEaling Broadway/Richmond/Wimbledon |  | District-linjen District-linjen |  | VictoriaUpminster |

Eksterne lenker
---------------

* Sloane Square Underground Station Transport for London (Engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
***Forget Me Not*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Emile Chautard.

Handling
--------

Eventyrinnen Stefanie Paoli forlater sin elsker, den ydmyke fiskeren Gabriel Barrato, til fordel for en adelsmann: markisen de Mohrivart. Etter å ha oppdaget at Stefanie har giftet seg med en annen, begår Gabriel selvmord - men broren Benedetto sverger hevn. Stefanie reiser til Frankrike sammen med markisen, hvor de driver en eksklusiv gambling-klubb. Årene går og de får en sønn, Charles, som blir sendt til England for å skaffe seg en høyere utdannelse.

Charles, uvitende om foreldrenes levemåter, gifter seg med Rose Verney - datteren til en britisk overklasse-familie. I mellomtiden har Benedetto skaffet seg rikdom, og reiser til Paris. Selv om han er betatt av Stefanies skjønnhet, angriper han kvinnen som han har sverget hevn på. I forsøket på å redde sin kone, blir markisen drept. Benedetto blir deretter dømt til livstid i fengsel. Kort tid senere besøker Stefanie, sønnen hennes som er døende.

Skuespillere
------------

* Kitty Gordon som Stefanie Paoli.
* Montagu Love som Gabriel Barrato / Benedetto Barrato.
* Alec B. Francis som Marquis de Mohrivart.
* George MacQuarrie som Sir Horace Welby.
* James A. Furey som Sir Donald Verney.
* Norma Phillips som Rose Verney.
* Lillian Herbert som Alice Verney.
* Henrietta Simpson som Mrs. Foley.

Referanser
----------

1. ↑  FORGET-ME-NOT
2. ↑  Alan Goble. *The Complete Index to Literary Sources in Film*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Forget Me Not* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Forget Me Not* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Forget Me Not* på American Film Institute Rediger på Wikidata
En **forfedrekult** er en rituelt regulert kultus der levende enten ærer (venererer) eller tilber en eller flere døde forfedre. Det dreier seg som regel om direkte forfedre, men kan i noen tilfeller dreie seg om en gruppes fortidige sentrale lederskikkelse(r), også om de ikke alle sammen nedstammer fra vedkommende. Forfedrekulter er nesten alltid knyttet til offerriter, for eksempel drikke-, spise, brann- eller bekledningsoffer. Alt ettersom tidsepoke og kulturell kontekst varierer de mer eller mindre regelbundet gjennomførte kulthandlinger. 

Målet for forfedrekulten er i regelen å sikre forfedrenes fortsatte velvære og deres velvilje overfor de levende, og noen ganger også om å be dem om særskilt gunst. I noen kulturer har man ment at forfedrene ikke bare kunne forutsi fremtiden, men også i vesentlig grad påvirke den.

Kinesisk forfedrekult
---------------------

Røkelsepinner foran en kinesisk grav
Den kinesiske forfedrekult (敬祖, pinyin: *jìngzǔ*, «forfedrevenerasjon», eller 拜祖, *bàizǔ*, «forfedretilbedelse») går tusener av år tilbake. Ved begynnelsen av den kinesiske sivilisasjon var de avdøde forfedre de levende svært nære, så nære at de ble ansett å gagnes av offergaver og ble rådspurt ved nekromansi. En mer avdempet forfedrekult finner et støttepunkt i tidlig konfucianisme, hvor *barnlig pietet* er et sentralt begrep. I Læren om den gyldne middelvei (中庸), en av konfucianismens fire bøker (四書), heter det:

*Å behandle de døde som døde som om de ikke lenger eksisterte, å ikke bry seg om dem lenger og å glemme dem, det er umenneskelig. Å behandle dem som om de var levende ville være ufornuftig ... Vis er den mann som oppfyller alle sine plikter og ærer Forfedrene, og holder dem på respektfull avstand.*
Et utslag av den kinesiske forfedrekulten som har holdt seg særlig godt inn i moderne tid, er Qingmingfesten. Den ble bekjempet fra tidlig etter at Folkerepublikken Kina ble proklamert i 1949 fordi den ble ansett som overtro av det kinesiske kommunistparti, men ble etterhvert tolerert og i 2008 til og med gjeninnført som offentlig fridag (som regel 4. april) i landet.

Litteratur
----------

* Eduard Erkes: *Der schamanistische Ursprung des chinesischen Ahnenkults*. Sinologica 2, 1950.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC
 |
En **kollokviegruppe** er en gruppe studenter eller elever, som er samlet for å arbeide med eller diskutere det som studeres eller andre faglige emner. På universitetet står denne studiemetoden i kontrast med forelesninger eller andre læringsformer hvor studentene er mer passive. Slike grupper kan organiseres av instituttet som lærer bort, eller av studentene selv. Kollokviegrupper lar studenter lettere repetere pensum og få frem flere synspunkter i eventuelle diskusjoner.

Referanser
----------

1. 1 2 3  linnbraaten (2. august 2016). «HVA ER KOLLOKVIEGRUPPER?». *Virtuell Katarsis*. Besøkt 17. april 2017.
2. ↑  «Bokmålsordboka | Nynorskordboka». *ordbok.uib.no*. Besøkt 17. april 2017.
3. ↑  StudentTorget.no. «Kollokviegrupper - slik lykkes dere med kollokviegruppen». *studenttorget.no*. Besøkt 17. april 2017.
4. ↑  «Hvorfor du bør bli med i en kollokviegruppe - Det juridiske fakultet». *www.jus.uio.no* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 18. april 2017. Besøkt 17. april 2017.
***Østkantavisa*** var en gratis lokalavis for bydelene i Oslo indre øst (Gamle Oslo, Grünerløkka og Sagene) som ble utgitt i årene 2001–2014. Opplaget var på cirka 70 000 eksemplarer, fulldistribuert med Posten, i starten månedlig og fra 2005 ukentlig.

Avisa ble etablert i desember 2001 av de lokale gründerne Håkon «Marcello» Julseth og Tor Erik Nygård, da under navnet *Løkkamagazinet*. Oppstarterne hadde erfaring fra diverse forløpere i lokalavismarkedet i hovedstaden (Løkka Tidene, Østkanten, Bydelsavisa Oslo Øst, St. Hanshaugen Budstikke mfl.) I 2003 ble navnet endret til Østkantavisa da utgivelsesområet ble utvidet til tre bydeler. Året etter ble avisa kjøpt opp av Orkla Media (senere kalt Edda Media) som ledd i en oppkjøpsrunde av småaviser i hovedstaden.

I 2011 kjøpte Amedia Edda Media, og Østkantavisa ble sammen med flere andre aviser relansert under paraplyen Ditt Oslo. I 2014 ble flere av Ditt Oslos småaviser – inkludert Østkantavisa – nedlagt, mens Nettavisen overtok den digitale delen av virksomheten.

Ansvarlige redaktører
---------------------

* 2001-2002: Håkon «Marcello» Julseth
* 2003-2004: Tor Erik Nygård
* 2004-2005: Ivar Brynildsen
* 2006-2014: Tore Bollingmo

Referanser
----------

1. ↑  «Østkantavisa (Oslo byleksikon)».
2. ↑  «Lokalavisene Oslo (Store norske leksikon)».
3. ↑  «Nettavisen kjøper Ditt Oslo». *Nettavisen*.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
**Gjetingsdalen** er en dal i Mauranger i Kvinnherad kommune som ligger i Hordaland fylke.
Dalen har 10-20 innbyggere i 2008, mot 92 i år 1900. Det er bare tre gårder (Eikenes, Bråtun og Bakke) som fortsatt er i drift i dalen. Mange tidligere gårdsbruk er nå i bruk som fritidsboliger.

Vann, elver og vei
------------------

Gjennom Gjetingsdalen renner det en elv med navnet Dalelva, som renner ut i Maurangerfjorden. Dalen fikk vei i 1986. Tidligere måtte man ta båt over Maurangerfjorden for å komme frem. Fv51Fylkesvei 51 i Hordaland går fra 551Fylkesvei 551 i Austrepollen til Eikenes. Videre oppover i dalen går det kommunal veg.

Kraftverk
---------

Det er også bygget et kraftverk, Gjetingsdalen Kraft AS, i dalen som leverer strøm til Kvinnherad. Kraftverket ble åpnet i januar 2007, med planlagt årsproduksjon på 9.7 GWh. 30. april 2011 ble Dalelvo Kraft AS nede ved Maurangerfjorden offisielt åpnet, som det andre kraftverket langs elva.

Kilder
------

* Om Gjetingsdalen på nettstaden mauranger.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Eduard Novák** (født 27. november 1946 i Buštěhrad, død 20. oktober 2010), var en tsjekkoslovakisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1972 i Sapporo og 1976 i Innsbruck.

Novák vant en olympisk bronsemedalje i ishockey i vinter-OL 1972 i Sapporo. Han var med på det tsjekkoslovakiske laget som kom på tredjeplass i turneringen bak Sovjetunionen og USA. Det var elleve lag som deltok. Det ble spilt en kvalifiseringsrunde der de fem vinnerne sammen med regjerende verdensmester Sovjetunionen ble kvalifisert for A-gruppen. Tsjekkoslovakia møtte Japan i kvalifiseringen, de vant med 8-2. Deretter ble det spilt en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Sovjetunionen vant serien med ti poeng foran USA og Tsjekkoslovakia med seks poeng. Tsjekkoslovakia hadde bedre målforskjell enn USA, men de tapte kampen mot USA med 1-5, derfor kom USA foran på slutt-tabellen. Novák spilte tre kamper, inklusive kvalifiseringskampen, og scoret tre mål i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1976 Østerrikes flagg Innsbruck - Sølv Sølv i ishockey Tsjekkoslovakias flagg Tsjekkoslovakia
* 1972 Japans flagg Sapporo - Bronse Bronse i ishockey Tsjekkoslovakias flagg Tsjekkoslovakia

VM-medaljer
-----------

* 1972 Tsjekkoslovakias flagg Praha - Gull **Gull** i ishockey Tsjekkoslovakias flagg Tsjekkoslovakia
* 1976 Polens flagg Katowice - Gull **Gull** i ishockey Tsjekkoslovakias flagg Tsjekkoslovakia
* 1977 Østerrikes flagg Wien - Gull **Gull** i ishockey Tsjekkoslovakias flagg Tsjekkoslovakia
* 1975 Tysklands flagg München / Düsseldorf - Sølv Sølv i ishockey Tsjekkoslovakias flagg Tsjekkoslovakia

Referanser
----------

1. ↑   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator xx0014459, besøkt 23. november 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.sports-reference.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Eduard Novák – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Eduard Novák – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Eduard Novák – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Eduard Novák – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (cz) Eduard Novák – Tsjekkias olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Eduard Novák – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Eduard Novák – Hockeydb.com Rediger på Wikidata

* (en) Eduard Novák – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** NKC
 |
«***Signe***» er et skillingstrykk. Alf Prøysen presenterte den i sin visespalte i «Magasinet for alle» i 1974. Prøysen forteller at denne visa skal stamme fra Skjervøy i Nord-Norge, og at melodien også er nordnorsk.

Teksten
-------

**1.**Gud styrke deg du min spede lilje,  

som slynger om meg din unge vilje,  

Gud styrke meg som har deg så kjær,  

at jeg deg aldri kan glemme mer.  

  

**2.**Thi vi må løse igjen de hender,  

vi føyet sammen som hjertens venner,  

mitt hjertes blomst rykke opp med rot,  

jeg gir den dugg av mitt røde blod.  

  

**3.**Jeg ser en mor ved mitt bryst som gråter,  

jeg ser en fader som angstfull beder,  

jeg ser med tårer de hvite sår  

og sønnehjertet av medynk slår.  

  

**4.**Å Signe, Signe min drøm i våren,  

som nå utslukkes av avskjedståren,  

jeg tenkte du skulle bli min viv  

du ble blott solstrålen i mitt liv.  

  

**5.**Du strålte mot meg i barndomstiden  

som mø du lokket med under tiden  

hver stund hos deg rullet hen så blid,  

som bølgene rullet ved aftentid.  

  

**6.**Gud styrke oss to som har kjær hverandre,  

men ei får livsveien sammen vandre,  

jeg kan ei annet, jeg gjemme må  

ditt billed til vi for tronen står.

Kilder
------

* De gamle visene 3 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, Oslo 1974
**Aase Marthe Johansen Horrigmo** (født 11. juli 1982) er en norsk politiker fra Kristiansand. Hun er fra 18. januar 2018 statssekretær for Høyre i Erna Solbergs regjering, først for Monica Mæland i Kommunal- og moderniseringsdepartementet og fra 24. januar 2020 i Kunnskapsdepartementet for Henrik Asheim.

Horrigmo var politisk rådgiver for ordfører Harald Furre i Kristiansand til hun tiltrådte og har nå permisjon fra vervet som bystyremedlem i Kristiansand. Hun har bakgrunn fra kommuneforskning ved Universitetet i Agder og senioranalytiker i analyseselskapet Oxford Research. Horrigmo har skrevet fast for blant annet Kommunal rapport og Stat og styring. Hun er medlem av programkomiteen i Høyre.

Horrigmo er vokst opp i Vennesla kommune og har en ph.d. i statsvitenskap fra Universitetet i Oslo. Horrigmo er medlem av sentralstyret for Europabevegelsen og styremedlem for Kilden teater- og konserthus.

Referanser
----------

1. ↑   NSD – Norsk senter for forskningsdata, oppført som Aase Marthe Horrigmo, PolSys-ID 32107, besøkt 5. oktober 2020[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** Stortinget **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Signe Grieg** (født 22. august 1868 i Bergen, død 11. desember 1960 i Oslo) var en norsk skuespiller.

Hun debuterte på teatret på Engen i 1887 omtrent samtidig med venninnen Johanne Dybwad (1867–1950), som også var ansatt der. De meldte overgang til Den Nationale Scene året efter, der Grieg først var Ågot i Bjørnsons «Leonarda», og fortsatte i en rekke ungpikeroller. Så gikk det til Christiania Theater ett års tid, før ett år ble tilbrakt i utlendighet der hun studerte scenekunsten. Fra 1892 var hun atter ved Den Nationale Scene. I 1895 giftet hun seg med bysbarn og manusforfatter Ludvig Müller (1868–1922). I 1897 gikk hun til Johan Fahlstrøm sitt Centraltheater. Fra 1899 holdt hun til i Nationaltheatret hvorfra hun tok avskjed i 1927. Ifølge en bursdagsannonse var hennes beste rolle «tante nr. 2» i Gustav Wied sin «Skjærmydsler».

Hun var datter av konsul John Grieg (1840–1901) og Fanny Emma Caroline Marie Ehrhardt (1845–1931) og niesa til Edvard Grieg. I 1895 giftet hun seg med Ludvig Müller. Sønnen, John Grieg Müller (1898–1938), skrev skuespill og dattera, Else Ulrikke (Mojo) Ludvigsdatter Grieg Müller (1900–76), ble skuespiller.

Se også
-------

* Grieg (slekt)
* Müller (slekt)

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5   Liv Jensson, Biografisk skuespillerleksikon : norske, danske og svenske skuespillere på norske scener særlig på 1800-tallet, side(r) 61, oppført som Grieg (Grieg-Müller), Signe[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *Signe Grieg 60 år* i Aftenposten den 22. august 1928.
3. ↑  *Skuespillerinnen Signe Grieg 75 år* i Aftenposten den 21. august 1943.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Signe Grieg – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Signe Grieg hos Nationaltheatret Rediger på Wikidata

* (no) Signe Grieg hos Sceneweb Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** KulturNav
 |
**Aasa Helgesen** (født **Røinesdal**, 11. februar 1877 i Bjelland ved Mandal, død 29. april 1968) var den første kvinnelige ordfører i Norge. Hun var ordfører i Utsira kommune i Rogaland fra 1926 til 1928.

Kommunestyret på Utsira i 1926 besto av elleve kvinner og en mann. Bakgrunnen var at en radioassistent hadde satt opp en ren kvinneliste, muligens som en spøk.

Da hun ble valgt til ordfører i 1926, var dette en nyhet som gikk verden rundt, og det ble sendt gratulasjonstelegrammer fra en rekke internasjonale kvinneorganisasjoner. Hun var også den første kvinne i Norge som deltok i fylkestinget.

Aasa vokste opp på husmannsplassen Røinesdal i Vest-Agder, tok tjeneste hos en bonde, men fikk hjelp til å reise til Kristiania og jordmorutdanninga der. Hun var ferdig utdanna i 1902, og fikk året etter arbeid som jordmor på Utsira. Der møtte hun fiskeren Sivert Helgesen, og de ble gift i 1907. Sivert var borte store deler av året, og som eneste helsearbeider på øya tok ikke Aasa bare i mot vel 400 barn som jordmor, hun virket også i blant som lege.

Da Utsira ble selvstendig kommune, ble 11 kvinner og 1 mann valgt inn i kommunestyret - og Aasa ble ordfører, som etterfølger etter - og seinere etterfulgt av - ektemannen.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Aasa\_Helgesen[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Geir Heljesen: Norges første kvinnelige ordfører NRK, 12. juni 2003
4. ↑  Ånund Haugland: Aasa Helgesen Store norske leksikon, hentet 10. oktober 2012

Eksterne lenker
---------------

* Jordmor Helgesens «skjørteregime» Siri Baastad i *Kommunal Rapport* (15. desember 1999)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Emanuele Filiberto av Savoia** (født 8. juli 1528 i Chambéry, død 30. august 1580 i Torino) var hertug av Savoia fra 1553 til 1580.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Emanuele Filiberto var eneste barn av Karl III av Savoia og Beatrice av Portugal. Moren var svigersøster til Karl V av det tysk-romerske rike.

### Hertug

Den fremtidige hertugen av Savoia tjenestegjorde i Karls hær under krigen mot Frans I av Frankrike. Der utmerket han seg ved å erobre det franske Hesdin i juli 1553. En måned senere døde faren, og Emanuele Filiberto ble hertug. Det han arvet var nærmest en tom tittel, fordi mesteparten av hertugdømmet hadde vært okkupert og administrert av franskmennene siden 1536. Emanuele Filiberto fortsatte derfor å tjenestegjøre for habsburgerne i håp om å få tilbake landeiendommen sin.[]

Han var Filip II av Spanias guvernør av Nederlandene fra 1555–1559. I denne stillingen ledet han personlig en spansk invasjon i Nord-Frankrike og vant en strålende seier i Saint-Quentin i august 1557.

Etter freden i Cateau Cambrésis i 1559 mellom Frankrike og Spania, ble hertugdømmet gitt tilbake til Emanuele Filiberto. Han giftet seg da med Marguerite, hertuginne av Berry (1523–1574), som var søsteren til Kong Henrik II. Deres eneste barn var Carlo Emanuele I av Savoia.

Emanuele Filiberto brukte nå sin makt på å vinne tilbake det han hadde tapt i de kostbare krigene med Frankrike. Han var en dyktig politisk strategiker og utnyttet de forskjellige småkranglene i Europa til sakte å gjenvinne territorier både fra Frankrike og Spania, inkludert Torino.[] Han kjøpte også opp to territorier. Internt i hertugdømmet flyttet han hovedstaden fra Chambéry til Torino, og erstattet hertugdømmets offisielle språk latin med italiensk. Da han døde i 1580, var han i gang med et forsøk på å skaffe seg herredømmet over marki-lenet Saluzzo.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p11367.htm#i113661, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Genealogics[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Kamen, Henry (1997). *Philip of Spain*. Yale University Press.
* *Cambridge Modern History*. 1. Cambridge University Press. 1964.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Geni **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** SUDOC **·** BPN **·** BPN **·** ULAN **·** NKC **·** ICCU **·** BNE **·** BNE
 |
**Felix Y. Manalo** (født 10. mai 1886 i Taguig nær Manila på Filippinene, død 12. april 1963) var den ledende budbringer av Iglesia ni Cristo, et trossamfunn grunnlagt på Filippinene i 1914.

Bakgrunn, navneskifte
---------------------

Han ble født *Felix Ysagun* som sønn av Mariano Ysagun og Bonifacia Manalo. Senere, etter morens død, endret han etternavn til Manalo. Motivet var ikke alene å hedre morens minne, men å styrke sitt oppdrag (*manalo* betyr *seier* på tagalog). Det hevdes også at han kan ha tenkt på at Manalo-familien var en meget fremstående slekt i Taguig, og navnet dermed inngav mer oppmerksomhet.

Spiritist, presbyterianer ...
-----------------------------

Manalo var katolikk fra dåpen av, men i ung alder begynte han å prøve ut forskjellige andre trossamfunn. Han sluttet seg til en lokal spiritistisk kult kalt *colorum*, men etter å ha overvært en debatt gikk han over til presbyterianerne. Han begynte på deres presteseminar og ble pastor. Deretter vekslet han over til *The Christian and Missionary Alliance*, etter at han ble tiltrukket av deres dåpspraksis, ved full neddykking. 

Han kom senere i kontakt med syvendedagsadventistene. Han tapte en debatt med en av deres pastorer, og ble deretter adventist selv (1911). Som adventist oppstod det strid mellom han og kirkens administrasjon, som irettesatte ham for det de betraktet som moralske feiltrinn.

Iglesia ni Cristo
-----------------

Etter dette startet han i 1913 sin egen bevegelse, som i 1914 ble formalisert som et registrert trossamfunn. Denne kirken tok i det ytre mønster fra adventkirken og *The Christian and Missionary Alliance*. Han kalte den *Iglesia ni Cristo*, som er tagalog og betyr "Kristi Kirke". Han fremholdt at han selv var oppfyllelsen av noen bibelske profetier: Han var den 'rovfugl som Herren kaller fra øst' som nevnes i Jes 46,11, den 'ene hyrde' som nevnes i Joh 10,16, men fremfor alt den 'femte engel' som skulle stige frem fra øst, jfr. Åp 7,2. 

Som Guds sendebud var han skarp i sin avvisning av den katolske kirke, og framholdt senere i livet at protestantismen slik den var i USA og ble utbredt derfra, var frafallen.

I 1919 reiste Manalo utenlands for å lære mer om religion. Han dro til USA, i California begynte han på  *Pacific School of Religion.* Han vendte tilbake til Filippinene neste år, og konsentrerte seg deretter om å fremme kirkens vekst i landet. 

Manalo ble først gift med Tomasa Sereneo, og de fikk et barn som døde etter kort tid. Tomasa fikk senere tuberkulose og døde selv. Deretter giftet Manalo seg med Honorata de Guzman. Deres femte barn, Erano G. Manalo, er nå (pr. november 2004) leder av *Iglesia ni Cristo*. 

Felix Manalo døde den 12. april 1963.

Referanser
----------

1. ↑   Felix Y. Manalo Birthplace historical marker[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Ateneo de Manila University Press, «The "Iglesia ni Cristo"», hefte 1, side(r) 22, publisert i Philippine Studies: Historical & Ethnographic Viewpoints, bind 3, utgitt 1955[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
***Moralens vokter*** (orig. *A Foreign Affair*) er en amerikansk komedie fra 1948 regissert av Billy Wilder med Jean Arthur, Marlene Dietrich og John Lund i hovedrollene.

Handling
--------

I 1947 ankom en komité fra den amerikansk kongressen, som blant annet inkluderer Phoebe Frost fra Iowa, til Berlin etter andre verdenskrig for å besøke de amerikanske troppene som er stasjonert i Tyskland. Phoebe får høre rykter om at en sangerinne Erika von Schlütow, mistenkt for å være den tidligere elskerinnen til enten Hermann Göring eller Joseph Goebbels, blir beskyttet av en uidentifisert amerikansk offiser. Phoebe verver derfor kaptein John Pringle, også han fra Iowa, for å hjelpe til med etterforskningen hennes. Men Phoebe er uvitende om at John er Erika von Schlütows nåværende kjæreste.

Etter å ha sett Erika von Schlütow sammen med Adolf Hitler i en nyhetsserie produsert i løpet av verdenskrigen, ber Phoebe om at John tar henne med til hærens hovedkvarter i håp om å få tak i sangerinnens offisielle filer. For å distrahere henne, frir John til Phoebe, som i utgangspunktet motstår hans romantiske fremskritt. Men etter hvert bukker hun under for sjarmen hans. Oberst Rufus J. Plummer forteller John at han er klar over hans forhold til Erika. Obersten håper at dette kan føre dem til en annen av von Schlütows tidligere elskere: Tidligere Gestapo-agent Hans Otto Birgel, som antas å gjemme seg en eller annen plass i den amerikanske okkupasjonssonen. 

I mellomtiden blir både Erika og Phoebe arrestert under et raid, for å oppdage tyskere uten noen ordentlige identifikasjonspapirer ved Lorelei: nattklubben hvor Erika opptrer. Ved politistasjonen påstår Erika at Phoebe er hennes kusine for å sikre hennes løslatelse, uten å avsløre den egentlige identiteten hennes. Phoebe, takknemlig for Erikas handlinger på hennes vegne, blir med henne til leiligheten hennes - hvor Erika innrømmer at John Pringle er kjæresten hennes, rett før han ankommer leiligheten.

Om filmen
---------

Anmelderne
Publikum

Rollebesetning
--------------

Jean Arthur.
* Jean Arthur – Kongress-medlem Phoebe Frost
* Marlene Dietrich – Erika von Schlütow
* John Lund – Kaptein John Pringle
* Millard Mitchell – Oberst Rufus J. Plummer
* Peter von Zerneck – Hans Otto Birgel
* Stanley Prager – Mike
* William Murphy – Joe

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Moralens vokter* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Moralens vokter* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Moralens vokter* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Moralens vokter* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Moralens vokter* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Moralens vokter* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (de) *Moralens vokter* på filmportal.de Rediger på Wikidata

* (en) *Moralens vokter* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Moralens vokter* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Moralens vokter* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

  

Portal: Film

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Signe Augusta Lindeman** (født 2. juli 1895 på Blommenholm, død 27. desember 1974 i Oslo) var en norsk komponist og organist.

Bakgrunn
--------

Signe Lindeman var datter av komponistene Anne Severine Lindeman og Peter Brynie Lindeman. Lindeman-slekten besto av flere generasjoner betydelige norske komponister og musikere, og Signe lærte å spille piano da hun var seks år gammel.

Utdanning
---------

Signe Lindeman avla organisteksamen ved Musikkonservatoriet i Oslo i 1917. Samtidig som hun var elev ved konservatoriet arbeidet hun som kontorassistent der, samt underviste privatelever på klaver. I 1921-1923 var hun i Tyskland for å studere hos organisten Karl Straube ved konservatoriet i Leipzig.

Musikalsk virke
---------------

I 1923 debuterte Lindeman som konsertorganist i Vor Frelsers kirke, og var den første norske kvinnen til å gjøre dette. Fram til tidlig på 1930-tallet holdt hun en rekke orgelkonserter, hvor hun spilte både egenkomponerte verk, verk av familiemedlemmer, samt verk av J.S. Bach, J.G. Rheinberger og F. Mendelssohn.

Lindeman komponerte blant annet orkesterverk, kammermusikk, orgelverk, romanser og klaverstykker, samt en rekke stykker til undervisningsbruk.

Som aleneforsørger for to barn valgte hun utover 30-tallet å prioritere undervisning og faste oppdrag som kirkeorganist for å sikre en stabil inntekt.  Hun var i løpet av sin karriere fast organist ved blant annet Lilleborg menighet, Kampen kirke og i Gamlebyen kirke. Hun underviste ved Musikkonservatoriet i Oslo fram til 1963.

Utgitte verk
------------

* *Eventyr, op. 2, 5 smaa pianostykker av Signe Lindeman* (1926)
* *Passacaglia og fuge* (1927)
* *Fire Blix-Samler, sang med orgel eller piano* (1927)
* *Påskemorgen* (1929)
* *To stemningsbilleder, op. 5 "Søndagerskveld paa fjellet" og "Gunnarskogens kirkeklokker"*  (1929)
* *Studier for orgel- og klaverspillere. Lærebok for nybegynnere* (1938)
* *Små instruktive Pianostykker: Et Besøk på Landet* (1943)

Annet
-----

I 2011 spilte organisten Bjørn Andor Drage inn flere av Lindemans komposisjoner på platen *Norwegian Romances.*

Referanser
----------

1. 1 2  Andersen, Rune J. (19. januar 2018). «Signe Lindeman». *Store norske leksikon* **(norsk)**. Besøkt 7. januar 2019.
2. ↑  Dahm, Cecilie (1987). *Kvinner komponerer. Ni portretter av norske kvinneligekomponister i tiden 1840-1930*. Solum Forlag. s. 173–174.
3. 1 2  knut. «Den første kvinnelige konsertorganist | Lindemans Legat». Besøkt 7. januar 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND
 |