recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Children's Corner*** er en suite for solopiano av Claude Debussy, fullført i 1908.

Verket er dedisert til Debussys datter Emma-Claude — kjent som *Chou-Chou* — som den gang var tre år gammel. Stykkene er ikke ment å bli spilt av barn — de er snarere ment å skildre barndom.

Suiten består av seks små stykker, hvert med en engelskspråklig tittel. Språkvalget reflekterer Debussys anglofili, og kan også være et vink til Chou-Chous engelske barnepike. Suiten består av stykkene:

1. *Doctor Gradus ad Parnassum*
2. *Jimbo's Lullaby*
3. *Serenade for the Doll*
4. *The Snow is Dancing*
5. *The Little Shepherd*
6. *Golliwog's Cakewalk*

Den første tittelen refererer til Muzio Clementis samling pianostykker, *Gradus ad Parnassum*. Det mest kjente stykket er det siste, *Golliwog's Cakewalk*. Midtseksjonen av denne blir flere ganger spøkefullt avbrutt av åpningen fra Richard Wagners opera *Tristan og Isolde*, merket med *avec une grande émotion* («med stor innlevelse»). Dette følges av en slags musikalsk latter av akkorder spilt stakkato:

*Children's Corner* ble utgitt på Durand i 1908, og ble urfremført i Paris av Harold Bauer i desember det året. I 1911 ble det utgitt en orkestrering av verket av André Caplet. En typisk fremføring av suiten varer i rundt 15 minutter.

Eksterne lenker
---------------

* Noter til Debussys pianomusikk, blant annet *Children's Corner*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Fiat 850** er en liten, bakhjulsdreven personbil fra den italienske bilprodusenten Fiat, som ble produsert mellom 1964 og 1973.

Fiat 850 var en videreutvikling av den populære Fiat 600. Det interne kodenavnet for Fiat 600 under utviklingen var «Project 100», og dermed ble kodenavnet for 850-prosjektet «100G», «G» for det italienske ordet *Grande*, som betyr «stor». Motoren i 850 var basert på den samme som Fiat 600, men fikk et økt sylindervolum (til 843 cm³). 850 ble levert i to utgaver, «normale» som var standardutgaven med 34 hestekrefter, og «super», som hadde 37 hestekrefter. Toppfarten var omkring 125 km/t.

Varianter
---------

850-serien inkluderte flere karosserityper med liknende komponenter under skallet, alle utviklet fra Fiat 600.

### Fiat 850 Coupé

Coupé-modellen ble første gang presentert på bilutstillingen i Genève i 1965, og hadde den opprinnelige 843 cm³-motoren, denne gangen med 47 hestekrefter. Toppfarten var 135 km/t.

### Fiat 850 Spider

Fiat 850 T Bus
Fiat 850 Coupé 1969
Fiat 850 Spider 1972
Samtidig som introduksjonen av coupémodellen viste Fiat også en cabriolet-utgave, *Spider*, med 49 hestekrefter og en toppfart på 145 km/t. Karosseriet var designet og bygget av italienske Bertone. 

### Fiat 850 Special

850 Special var en oppdatert utgave av 850 sedan, som ble lansert i 1968. Den hadde samme motor som 850 Coupé, med 47 hestekrefter, og var utstyrt med skivebremser foran, sportsratt og annet interiør.

Ansiktsløftninger
-----------------

I 1968 fikk Spider og Coupé en oppdatering, med sterkere motor (903 cm³, 52 hestekrefter). Modellene ble heretter kalt Sport Spider og Sport Coupé. Sport Spiders karosseri var det samme som før, men med oppdatert front. Hovedlyktene fikk plass i skjermene, og blinklysene ble plassert under støtfangeren. Samme år ble også flere spesialutgaver av Spider lansert, *Racer* med metalltak, og *Berlinetta*, en cabriolet med avtagbar hardtop.

Produksjonsstans
----------------

Produksjonen av Coupé ble stanset i 1971, sedan i 1972 og Spider i 1973, etter et salg på omkring 2.3 millioner eksemplarer sammenlagt. Under navnet SEAT 850 ble modellen produsert noe lenger i Spania, også i en firedørs variant. Etterfølgeren Fiat 127 ble lansert i 1971.

Fiat 850 ble også produsert under navnet Pirin-Fiat i Bulgaria mellom 1967 og 1971.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fiat 850 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Fiat 850 Spider fanside Arkivert 4. august 2007 hos Wayback Machine.
* FIAT 850 idroconvert – SIATA SPRING

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
Ved Enerhaugplassen møttes en rekke gater før Åkebergveien ble ført videre vestover nedenfor platået. Kart fra ca. 1900.
4 er eneste nummer i bruk.
**Enerhaugplassen** er en plass på Enerhaugen i bydel Gamle Oslo. Den ligger nedenfor Smedgata, på et høydedrag over Åkebergveien. Dagens plass er en liten rest av det som var.

Før saneringen på begynnelsen av 1960-tallet endte flere av gatene på Enerhaugen ved denne plassen. Flisberget og Enerhauggata kom vestfra og Langleiken (samt nevnte Smedgata) nordfra. På østsiden fortsatte Enerhauggatas løp ned mot Borggata og Åkebergveien. Der er det i dag en gangvei. Flere av de nevnte gatene forsvant ved saneringen, og Enerhauggatas løp ble lagt om.

Enerhaugen bad lå i sin tid i nr. 5. I dag er nr. 4 (en boliggård) eneste adresse i bruk.

Referanser
----------

1. ↑  Avbildet på Oslobilder.no.
2. ↑  Jf. Oslo kommunes bydelsoversikt.

Kilder
------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Enerhaugkleiva». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 156. ISBN 978-82-573-1760-7.

Eksterne lenker
---------------

* Kart fra 1900 hos Oslo byarkiv (viser datidens gater tydeligere)

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
*Se Fiat Tipo (2015) for en senere modell med samme navn*

**Fiat Tipo** er en bilmodell fra den italienske bilprodusenten Fiat, som ble produsert mellom 1988 og 1995. Tipo var etterfølger til Fiat Ritmo, og ble kåret til Årets Bil i Europa i 1989.

Ved lanseringen var Tipo kun tilgjengelig som femdørs kombi, og var en svært viktig modell for Fiat. Forgjengeren Ritmo hadde gitt produsenten et rykte for å bygge upålitelige biler som rustet lett, og Tipo skulle være modellen som gjenopprettet fabrikkens gode rykte. Alle karosseripaneler var galvaniserte for å unngå rust, og bilen var utviklet helt fra bunnen av på en plattform som ved lanseringen fikk skryt for sine gode kjøreegenskaper. Bilens firkantede form sørget for at plassutnyttelsen innvendig var formidabel, og bakseteplassen var på størrelse med Ford Granada – i en bil som størrelsesmessig var nærmere Volkswagen Golf.

Bilen kunne i løpet av produksjonsperioden leveres med en lang rekke motorer, med sylindervolum på 1.1, 1.4, 1.6, 1.8 og 2.0 i bensinvarianter, og 1.7 og 1.9 liter i dieselvariantene. I 1993 ble også en tredørsutgave tilgjengelig, samtidig som bilen fikk en ansiktsløftning med ny grill, hovedlykter og mer sikkerhetsutstyr.

Tipo gikk ut av produksjon i 1995, og ble erstattet av tredørsmodellen Fiat Bravo, firedørsmodellen Fiat Marea og femdørsmodellen Fiat Brava.

Varianter
---------

Fem andre modeller ble bygget på Tipo-plattformen. Den første var Lancia Dedra (1989), etterfulgt av Fiat Tempra i 1990. Så kom den store familiebilen Alfa Romeo 155 på samme plattform, coupéen Fiat Coupé, før Lancia Delta ble introdusert i 1993.

Eksterne lenker
---------------

* DinSide: Fiat Tipo bruktbilguide
* BilNorge: Fiat Tipo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
Sattelitfoto av brannene, tatt den 7. februar
Kart over de berørte områdene, inkludert hvor mange som omkom i hvert av de
**Skogbrannene i Australia 2009**, engelsk **Black Saturday bushfires**, var en rekke branner, som herjet den australske delstaten Victoria fra lørdag 7. februar frem til 14. mars 2009. Brannene kostet totalt 173 mennesker livet mens 500 ble skadet Brannen ble i 2009 definert som Australias verste naturkatastrofe på 110 år.

De verst rammede stedene var områdene nord for millionbyen Melbourne, hvor en rekke mindre byer, blant andre Kinglake, Maryville, Narbethong og Strathewen nesten ble lagt øde. Minst 2000 eiendommer brant ned. Over 430 000 hektar landområder brant ned, inkludert deler av 70 ulike nasjonalparker.

Brannene oppstod på det verst tenkelige tidspunkt, midt i en kraftig hetebølge, og nettopp på en dag med de høyeste temperaturer, som var registrert i delstaten siden 1859. Brannårsakene ble vurdert til å være såvel en følge av lynnedslag som av ildspåsettelser. Den australske statsminister Kevin Rudd kalte i et TV-intervju de påsatte brannene for «massemord».[]

I ettertid ble brannsikkerhetstiltak evaluert i det som ble kalt *Victorian Bushfires Royal Commission*, der omstendighetene og anbefalte sikkerhetstiltak rundt brannene ble evaluert.

Referanser
----------

1. 1 2  
«Bushfires death toll» **(engelsk)**. Victoria Police. 30. mars 2009. Arkivert fra originalen 13. mars 2009. Besøkt 31. mars 2009.
2. ↑  
«Bushfire death toll revised down» **(engelsk)**. News.com.au. 30. mars 2009. Arkivert fra originalen 2. april 2009. Besøkt 30. mars 2009.
3. ↑  Aftenbladet.no: Mange savnet etter Australia-branner[*død lenke*]
4. 1 2  «Past bushfires». Forest Fire Management Victoria. Besøkt 21. september 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) 2009 Victorian bushfires – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Victorias politi
* Kart over brannene
* Nyhetsdekning av brannene
**Fiat 500** (også kalt *cinquecento* fra italiensk for «500») er en småbil fra italienske Fiat.

Serie 1 (1936–55) het også Fiat Topolino (betyr *liten mus*), solgt i over 500 000 eksemplarer. Den ble i 1953 solgt i Norge som 500C sedan (9 300 kr) og stasjonsvogn (11 400 kr) og brukte 0,53 l/mil på hard landeveiskjøring.

Serie 2 (1957–75) ble innledet med **nuova 500** (1957–60). Den var under 3 meter og, som "storebror" Fiat 600 fra 1955, tegnet av Dante Giacosa med hekkmotor, en enda mindre og luftavkjølt 13 hk to-sylindret på 479 ccm, som ga navnet «500». **500D** (1960–65) hadde litt større motor (17 hk), mens **500 Giardinera** (1960–75, 327 000 eks.) var en stasjonsvogn. 500 ble også produsert i Tyskland (som NSU) og Østerrike (som Steyr-Puch). **500F** (1965–73) fikk normalt hengslede dører mens **500L** (1968–72) hadde nytt interiør. **500R** (1972–75) hadde samme 594 ccm motor som sin etterfølger Fiat 126. 500 kom i utallige variasjoner og laget i rundt 4 millioner eksemplar.

Serie 3 (1991–98) het **Fiat Cinquecento**.

Serie 4 (2007–) ble Årets bil i Europa 2008 og deler plattform med Fiat Panda og Ford Ka og bygges i polske Tychy med små fire-sylindret bensin- og diesel, og fra 2010 en 2-sylindret Fiat Twinair på 0.9 liter og 85 (i 2013 105) hk. Fra 2011 også laget i Toluca, Mexico. **500C** fra 2009 var cabriolet der en rullet av et tøytak. **Abarth** fra 2009 bygges i Italia av Abarth, og fikk 135, 160 og 180 hk i ulike varianter som **SS (esse esse)**. **500L** fra 2013, "L" for *large*, er bygd i serbiske Kragujevac på et større understell fra Chrysler. **500X** (2013–) har firehjulsdrift og bygges i Melfi, Italia, ifølge Fanaposten priset til omkring 500 000 kroner. **500e** (2013–) har en USA-utviklet elektrisk motor, primært solgt i California. I 2015 hadde man laget 1,5 millioner 500 i mange spesialutgaver som Diesel, Massa, Ferrari, Barbie, Gucci, Pink, Blackjack, America, Vintage. Ifølge Sogn Avis innebar ansiktsløftningen i 2016 lys med LED og en ny motor som støtter utslippskravene i Euro 6.

Fra 2020 er den elektriske 500 erstattet med en helt ny Fiat 500e.

* gammel 500 gammel 500
* ny 500 ny 500


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Search Wikimedia CommonsSearch Wikimedia Commons |   |  Wikimedia Commons har media  relatert til (kategori): ***Fiat 500***  eller  ***Fiat 500 (2007)***  eller  ***Fiat 500X***  eller  ***Fiat 500L***
 |

 |

Referanser
----------

1. ↑  «Fiat 500-historie -Gizmohighway Auto Guide». Arkivert fra originalen 23. november 2005. Besøkt 1. november 2005.
2. ↑  "Finn", *Ukens bil: Fiat 500C* i VG den 6. august 1953.
3. ↑  *Fiat 500, en verdig vinner* i Dagsavisen den 22. november 2007.
4. ↑  Morten Abrahamsen, *Vi tester 500 Abarth Arkivert 1. mai 2016 hos Wayback Machine.* i nettavisa E24.no den 5. april 2009.
5. ↑  Hanne Hattrem, *Test av Fiat 500L espressoracer* i VG den 24. juni 2013.
6. ↑  Kaj Alver, *Fiat 500X er «LØVLI»!* i Fanaposten den 20. november 2015.
7. ↑  *Elektrisk Fiat 500* i Bergensavisen den 10. desember 2012.
8. ↑  *Oppdatert 500* i Sogn Avis den 17. mars 2016.
**Thorstein Stryken** (født 3. desember 1900, død 21. september 1965 i Oslo) var en norsk OL-syklist og politibetjent.

Han syklet 175 km landeveisritt for Norge under Sommer-OL 1920 i Antwerpen den 13. august 1920. Han ble nr. 41 individuelt, og var den svakeste av de fire norske deltakerne. De individuelle tidene ble lagt sammen (addert), og Norge med Stryken fikk da den åttende beste sammenlagte tid, i det som da utgjorde lagkonkurransen. Stryken var, sammen med sin bror Thomas Stryken, en av seks som ble sendt til OL etter å ha vunnet det 150 km lange *Ridtet om Kongens vandrepræmie* avholdt den 11. juli 1920. Stryken representerte Cykleklubben Ørn og ble etterhvert politibetjent ved Aker og senere Grorud politistasjon, med deltakelse i korporasjonsrennene på 1930-tallet for Aker Politi. Han var også underbrannmester i Grorud.

Han var sønn av Tron Thomassen (født 1851) og Marte Olsdatter (født 1861) som drev gården Stryken ved Harestua på Hadeland.. Han er ofte benevnt Th. Stryken i likhet med sin bror, syklisten Thomas Stryken (1893–1973) som vant flere nasjonale mesterskap.

Premier
-------

* Kongens vandrepokal av 1918: Seier 1920.
* Kongepokal på 100 km landevei: Seier 1919

Referanser
----------

1. ↑  Resultatene fra dette OL er detaljert i *Thorstein Stryken Arkivert 18. desember 2012 hos Wayback Machine.*.
2. ↑  *Ridtet om Kongens Vandrepræmie, Th. Stryken seiersherre. Den sidste uttagning til Olympiaden* i Aftenposten den 13. juli 1920.
3. ↑  *Bisettelser* i Aftenposten den 29. september 1965.
4. ↑  Dette ifølge Folketellingen 1910

Eksterne lenker
---------------

* (en) Thorstein Stryken – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Thorstein Stryken – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Thorstein Stryken – Cycling Archives Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Fiat Turbina** var en gassturbindrevet konseptbil bygget av den italienske bilprodusenten Fiat i 1954.

Fiat var den andre bilprodusenten, etter Rover. Prosjektet hadde en lang planlegging, studier begynte i 1948 og endte med en første testen 14. april 1954 på banen på taket av Lingotto-fabrikken. Bilen ble først vist offentlig den 23. april 1954 på flyplassen Torino Caselle, hvor den foretok en demonstrasjonskjøringer med Fiats sjefstestsjåfør Carlo Salamano ved rattet. Turbinaen ble deretter vist på den 36. Torino Motor Show.

Turbinmotoren ble plassert midtskips, bak kupeen. Den besto av en totrinns sentrifugalkompressor, tre can-type forbrenningsturbiner, en totrinnsturbin som drev kompressoren, og en ett-trinns kraftturbin med giret reduksjon til bakhjulene. Det var ingen girkasse eller clutch. Ifølge produsenten produserte motoren 300 hk (220 kW) ved 22 000 rpm, og den estimerte toppfarten var omtrent 250 km/t. Karosseriet hadde gjennomgått vindtunneltesting ved Politecnico di Torino anleggene, med tester som viste en luftmotstandskoeffisient på *Cd*=0.14 på en femtedels skalamodell av bilen. Til sammenligning har en 2017 Tesla Model 3 en luftmotstandskoeffisient på *Cd*=0.23.

Konseptet ble skrinlagt på grunn av høyt drivstofforbruk og problemer med overoppheting.

Fiat Turbina er utstilt på Automobile Museum of Turin.

* 
* 
* 
* 
* Type 8001 gassturbin som ble benyttet i TurbinaType 8001 gassturbin som ble benyttet i Turbina

Referanser
----------

1. 1 2  *www.hemmings.com*. Besøkt 29. desember 2021.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
2. ↑  «La Stampa - Consultazione Archivio». *www.archiviolastampa.it*. Besøkt 29. desember 2021.
3. ↑  «La Stampa - Consultazione Archivio». *www.archiviolastampa.it*. Besøkt 29. desember 2021.
4. ↑  «Concept cars: the all-time greatest designs». *Auto Express* **(engelsk)**. Besøkt 29. desember 2021.
5. ↑  «Museo dell'automobile». *www.museoauto.it*. Besøkt 29. desember 2021.
Den eldste kjente avbildningen av Augustin, fra 500-tallet i Laterankirken i Roma.
***Enesamtaler*** (*Soliloquia*) er en tekst av kirkefaderen Augustin av Hippo (354-430). Det er et av hans tidlige verker, skrevet 386/387, kort tid etter at han omvendte seg til kristendommen, og er preget av Augustins forsøk på å forklare og begrunne sin nye tro.

> …to bøker det jeg spurte og svarte meg selv, som om vi var to personer, Fornuften og jeg, enda jeg var alene. Derfor kalte jeg boken for 'Enesamtaler' - det ble ikke fullført. Første bok drøfter imidlertid hvordan den bør være som vil erkjenne den visdom som det ikke er mulig å erkjenne med en fysisk sans. men bare med sinnet. I siste del av boka reflekterer jeg rundt hvovidt det som virkelig er til, også er udødelig. Andre bok har en lang drøfting av sjelens udødelighet, men temaet behandles ikke ferdig.
> 
> 
> Augustin, i *Retractiones*
> 
> 

Augustin skrev verket enten rett før eller rett etter at han hadde blitt døpt våren 387, og han hadde ennå ikke mottatt noen systematisk undervisning i den kristne tro. «Det er derfor en temmelig hjemmesnekret teologi vi møter i Augustins skrifter fra høsten 386. Han er fast bestemt på 'å stille seg under Kristi myndighet', men han har knapt noen dypere forståelse av Kirkens lære. […] Dialogenes 'visdom' er en individuell fromhet som oppfatter veien til sannheten som en 'oppstigning' tilbake til verdens opphav, selve lyskilden, opp gjennom virkelighetshierarkiet.» Augustins tanker om Gud er på denne tiden sterkt preget av nyplatonismen.

Verket, som består av to deler, er skrevet i en dialogform som kan minne om Platons dialoger. Augustin bruker den pedagogiske, målrettede dialogen som form i flere av sine tidlige tekster. Selv om forfatteren altså bruker seg selv som samtalepartner, skjer det en reell dialog, og dette kan sees som en filosofisk nyvinning. «Den kristne Augustin er faktisk den første som åpner et rom hvor sjelen kan føre dramatiske samtaler med seg selv og med Gud. Den førkristne tenkningen kjente selvsagt til forestillingen om sjelens udødelighet og evighet. Men den førkristne sjelen er ren og udelt. En temmelig kjedelig størrelse. Første den kristne sjelen fører kamper med seg selv.»

Norsk utgave
------------

* *Tre ungdomsdialoger*. Utvalg og innledende essay ved Trond Berg Eriksen; oversettelse og noter ved Reidar Aasgaard. Bokklubben, 2009. (Verdens hellige skrifter; 57) ISBN 978-82-525-6972-8.   
Inneholder: *Det lykkelige liv*, *Skaperordenen* og *Enesamtaler*

Referanser
----------

1. ↑  Sitert etter Reidar Aasgaards fotnoter til *Tre ungdomsdialoger*.
2. 1 2 3  Sitat og resonnement fra Trond Berg Eriksens innledning til *Tre ungdomsdialoger*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Buelinjet viftefly** (*Herminia grisealis*) er en sommerfugl som tilhører familien praktfly. Den finnes på Sørlandet og det sørlige Østlandet i Norge.

Utseende
--------

Et nokså lite (vingespenn 23 – 27 mm), spinkelt, gråbrunt nattfly. Labialpalpene er noe lengre enn hodet og stikker fram som et nebb. Hannen har en vifte av lange hår på framfoten. Forvingen er noe smalere enn hos de fleste andre viftefly, lyst gråbrun med tre brune tverrlinjer. Den innerste av disse er ganske rett, den midterste går parallelt med den innerste i den bakre halvdelen, men går så i en stor bue utover rundt den kommaformede midtflekken. Fremst nærmer den seg den innerste tverrlinjen og de to møtes ofte nesten ved framkanten. Den ytterste tverrlinjen er bred og kraftig og går i en jevn bue til vingespissen. Bakvingen er noe blekere enn forvingen, med to utydelige, brungrå tverrbånd, det ytterste av dem kantet med hvitt på yttersiden. Arten ligner på gråbrunt viftefly (*Zanclognatha tarsipennalis*), men er mindre, dessuten ender det ytre tverrbåndet i forvingen klart innenfor vingespissen hos gråbrunt viftefly.

Levevis
-------

Det lille vifteflyet finnes i løvskog og krattvegetasjon. Larvene lever på visne blader av blant andre slåpetorn, hagtorn, eik og bringebær. De voksne sommerfuglene flyr om natten i juni – juli.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i Europa, unntatt lengst i nord, og videre østover til Japan. I Norge er den forholdsvis vanlig langs kysten fra Oslofjorden til Farsund og Kvinesdal i Vest-Agder. Det finnes også en bestand i innlandet i Kviteseid i Telemark.

Referanser
----------

1. 1 2  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 22. juli 2020. Besøkt 22. juli 2020.

Kilder
------

* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) *Catalogus Lepidopterorum Norvegiae*. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
* Norges sommerfugler – Lite viftefly [*død lenke*]
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri:
* *Herminia grisealis* på UK moths:

Eksterne lenker
---------------

* (en) *lite viftefly* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *lite viftefly* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *lite viftefly* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *lite viftefly* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *lite viftefly* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *lite viftefly* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Herminia grisealis* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
**Saupstadbergan** (3–21d) er en blindvei på Saupstad sør for Trondheim sentrum. Den har tilførsel fra Saupstadringen i sør og strekker seg i en svak bueform rundt *Bergan* mot nordøst. Veien fungerer som adkomstveg til flere eneboliger og rekkehus som ligger mellom berget og ned mot Saupstad gravlund. Den var tidligere en arm av Saupstadringen, og boligene i denne gaten hadde derfor adresse dit før gaten fikk sitt nåværende navn.

Saupstadbergan fikk sitt navn etter berget som ligger tett inntil veien og som er det høyeste punktet i Saupstadområdet. Veien ender i en snuplass, men har gangforbindelse videre mot Reier Søbstads veg og Kolstad kirke mot nord. Rett vest for Saupstadbergan går Kongsvegen i retning nord/sør. Gården Søbstad søndre (gnr. 197/4) lå helt innerst ved dagens vei og hadde adresse Saupstadringen 119.

Litteratur
----------

* Bratberg, Terje T. V. (2008). *Trondheim byleksikon*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 467. ISBN 978-82-573-1762-1.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Buehakefly** (*Polia hepatica*) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er utbredt nord til Møre og Romsdal i Norge.

Utseende
--------

Et ganske stort (vingespenn 44 – 51 mm), grått nattfly. Vingene har markerte tegninger. Det beste kjennetegnet er at forkroppen (thorax) har to flekker av brunrøde hår, en midt på ryggen og en lenger bak, over scutellum. Forvingen er grå. Mellomlinjene, som avgrenser vingens midtfelt, er doble og brede. I den fremre delen av midtfeltet sitter tydelige, svartkantede nyre- og ringmerker. Nyremerket er ofte rødlig på farge. Bak ringmerket er det en oval, svartkantet flekk (tappmerke) som er festet i indre mellomlinje. Bølgelinjen, som går langs vingens ytterkant, er smal og mørk, på to steder (midt på og ved bakhjørnet) utvidet til svarte flekker. Bakvingen er mørkgrå.

Levevis
-------

Arten har larver som lever på forskjellige løvtrær, busker og urter, blant andre bjørk og pors. De voksne sommerfuglene flyr om natten i juni – juli og kommer gjerne til lys.

Utbredelse
----------

Buehakeflyet er utbredt i Europa. I Norge er den funnet nord til Møre og Romsdal

Kilder
------

* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) *Catalogus Lepidopterorum Norvegiae*. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri:
* *Polia trimaculosa* på UK moths:

Eksterne lenker
---------------

* (en) *buehakefly* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *buehakefly* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *buehakefly* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *buehakefly* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *buehakefly* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *buehakefly* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Polia hepatica* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
**John Erik Fossum** (født 7. mai 1956 i Stavanger) er en norsk statsviter og professor ved Universitetet i Bergen og Universitetet i Oslo.

Fossum startet sin høyere utdanning ved Universitetet i Bergen, der han avla cand.mag.-graden i 1981. Deretter fulgte i 1983 mastergrad i statsvitenskap ved University of California, Santa Barbara, USA. I 1990 avla Fossum doktorgraden ved University of British Columbia i Canada på avhandlingen *Assessing State Intervention: Federal Oil Policies 1973-84* Han er fra 1990 knyttet til Institutt for administrasjon og organisasjonsvitenskap ved Universitetet i Bergen, fra 2004 som professor. Fossum er videre tilknyttet ARENA - Senter for europaforskning ved Universitetet i Oslo. 

I sin forskning har Fossum særlig beskjeftiget seg med studier av offentlig politikk og europeisk integrasjon. Hans forskningsinteresser omfatter politisk teori, konstitusjonalisme, europeisering og internasjonal integrasjon.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 14647701j, catalogue.bnf.fr, besøkt 31. desember 2019[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av John Erik Fossum i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av John Erik Fossum i BIBSYS
* Presentasjon fra ARENA
* Presentasjon fra UiB

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE **·** CiNii **·** CRIStin
 |
|  |
| --- |
| **Klassisk musikk** |
| Middelalderen | (476–1400) |
| Renessansen | (1400–1600) |
| Barokken | (1600–1760) |
| Galant | (1720–1770) |
| Klassisismen | (1730–1820) |
| Romantikken | (1815–1910) |
| Impresjonismen | (1875–1925) |
| Nyklassisisme | (1910–1960) |

**Impresjonisme** er i musikksammenheng et begrep brukt på en periode innen musikk fra sent 1800- til tidlig 1900-tall. Begrepet er knyttet til impresjonisme i kunst, det vil si en kunstretning som vektla lyse farger og å fange stemninger og lyssettinger ved å male dem rett på lerretet i stedet for å bruke skisser. Øyeblikket blir viktigere enn formen, og konturene ble ofte droppet. Også symbolismen innen litteratur, især poesi, var viktig. Symbolistiske dikt skulle ikke forstås, men oppleves, og det fantes ingen presis forklaring av et symbolsk dikt.

Claude Debussy var toneangivende i definisjonen av impresjonisme innen musikk, enda han selv mislikte uttrykket og anså seg selv nærmere symbolismen enn impressjonismen. Navnet «impresjonist» fikk Debussy, som Claude Monet før ham, som en fornærmelse, i Debussys tilfelle av Paris-konservatoriet. Der het det at Debussy hadde *«en overdreven sans for musikalsk koloritt som lett får ham til å glemme betydningen av linjene og formens presisjon. Det ville være svært ønskelig at han tok seg i akt mot denne vage impresjonismen, som er en av de farligste fiendene av sannheten i kunstverkene»*.

Impresjonist eller ikke, Debussy var opptatt av å gi sitt inntrykk av en handling heller enn å komme med en betydningsfull tittel fra programmusikken. I tillegg ble akkorden verdifull i seg selv, og ikke som del av en harmonisk struktur. Maurice Ravel var elev av Debussy, og ivaretok arven. Også Paul Dukas og Aleksandr Skrjabin regnes blant impresjonistene.

Referanser
----------

1. ↑  Side 261, Elef Nesheim: *Musikkhistorie*, Norsk musikkforlag, Oslo, Revidert utgave 2004
2. ↑  Side 263, Nesheim
3. ↑  Emmanuelle Piedbeuf: Debussy: Between Impressionism and Symbolism - scena.org
4. ↑  Why did Debussy shun the original impressionist composer? - Classic FM
5. ↑  Side 264, Nesheim
6. ↑  Side 266, Nesheim

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Österreichisches Musiklexikon
 |
**Deusdedit** (**Frithona** inntil bispeordinasjonen, også kjent som **Adeodatus**; død 14. juli 664 i Canterbury) var den sjette erkebiskop av Canterbury fra 655 til sin død, og den første sakser som hadde dette embetet.

Liv og virke
------------

### Navn

Ifølge en tradisjon som kan spores tilbake til Goscelin og normannerne, altså flere hundreår senere, het erkebiskopen fra fødselen av *Frithona*, men det er muligens en forvanskning av *Frithuwine*. En senere historiker, Peter Hunter Blair, bruker navnet *Frithonas*.

Navnet Deusdedit betyr «Gud har gitt» på latin, og hadde vært navn til en pave ikke så lenge før, pave Deusdedit (pontifikat 61-618); og det var vanlig blant mange tidligmiddelalderske saksiske biskoper å ta seg et nytt navn, ofte valgt fra samtidens pavenavn.

### Erkebiskop

Deusdedit ble konsekrert som erkebiskop av Ithamar av Rochester i 655, to år etter forgjengeren St. Honorius' død. 

At han ble valgt til dette høye embede, skyldes en overenskomst mellom herskerne Eorcenberht av Kent og Cenwalh av Wessex.

Erkebispedømmet Canterbury ser ut til å ha hatt en noe uklar posisjon blant bispedømmene i landet i denne perioden. Under Deusdedits ni år som biskop ser det ut til at alle nye biskoper i England ble vigslet av keltiske eller utenlandske biskoper, og ikke erkebiskopen. Deusdedit av Canterbury var lenge overskygget av den mer innflytelsesrike Agilbert, som var biskop for vestsakserne, og hans effektive myndighet utstrakte seg dermed neppe ut over selve bispedømmer Canterbury og det inntilliggende bispedømmet Rochester, som tradisjonelt hadde vært avhengig av Canterbury.

Deusdedit grunnla et nonnekloster på øya Thanet, og deltok i grunnleggelsen av Medshamstead Abbey (senere Peterboroughkatedralen i 657. 

Synoden i Whitby ble holdt i hans dødsår, 664. Dette var en viktig hendelse i britisk kirkehistorie, ettersom det ble avgjort om man skulle følge romersk eller keltisk skikk i landet. Deusdedit var på den romerske siden, som gikk seirende ut av disputten, men ser ikke ut til å ha vært med på synoden fordi han var blitt smittet av pest. Han døde noen måneder senere.

Referanser
----------

1. 1 2  Brooks *Early History of the Church of Canterbury* pp. 67–69
2. ↑  Blair *World of Bede* p. 118
3. ↑  Müller *God the Teacher of Mankind* p. 201
4. 1 2 3  Thacker "Deusdedit" *Oxford Dictionary of National Biography*
5. ↑  Sharpe "Naming of Bishop Ithamar" *English Historical Review* p. 890
6. ↑  Stenton *Anglo-Saxon England* p. 122

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**St. Honorius** | **Erkebiskop av Canterbury**(655–664) | Etterfølger:**Wighard** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** VIAF **·** GND
 |
**Ingrid Sandvik** (født 2. juni 1921, død 16. juni 1976) var en norsk politiker (Ap).

Hun kom tidlig med i Arbeidernes ungdomsfylking, og ble valgt inn som det første kvinnelige kommunestyremedlemmet i Orkdal i 1956. Hun ble varaordfører i 1967, og rykket opp som ordfører ved Kolbjørn Larsens død i 1968. Hun ble gjenvalgt året etter, og var på denne tiden Norges eneste kvinnelige ordfører. Hun var også varaordfører i Sør-Trøndelag fylkeskommune og medlem i fylkesskolestyret.

Sandvik var vararepresentant nr. 2 for Sør-Trøndelag i stortingsperiodene 1969–1973 og 1973–1977. Hun møtte i to måneder høsten 1970 og enkelte andre kortere perioder for Liv Aasen, og satt i Samferdselskomiteen i sin første periode, og Kirke- og undervisningskomiteen i sin andre periode.

Sandvik satt som Orkdals ordfører frem til 1975, da hun trakk seg fra aktiv politikk av helsemessige grunner. Hun døde av sykdom året etter, 55 år gammel.

Referanser
----------

1. 1 2   www.stortinget.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Ordførervalgene i Sør-Trøndelag». *Adresseavisen*, 25. november 1967.
3. ↑  «Kommunal mor for hele bygda: Dagbladet følger landets eneste kvinnelige ordfører gjennom en arbeidsdag». *Dagbladet*, 5. september 1970.
4. 1 2  «Dødsfall». *Aftenposten*, 19. juni 1976.
5. ↑  Nordby, Trond, red. (1985). *Storting og regjering*. Kunnskapsforl. s. 627. ISBN 8257302651.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Ingrid Sandvik hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Ingrid Sandvik hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget
 |
Sara Madelene Marøy, 2020
**Sara Madelene Marøy** (født 22. mars 2002) er en norsk alpinist, som representerer Bærum Skiklubb.

Idrettskarriere
---------------

Marøy deltok i Junior-NM i alpint 2019, som ble arrangert i desember 2018, og kom der på 17.-plass i storslalåm, men hun kjørte ut i slalåm. Hun deltok også i Norgesmesterskapet i alpint 2019 på Hemsedal, og kom der på 23.-plass i storslalåm og 34.-plass i slalåm. Den 6. desember 2019 fikk hun sin første pallplass i et FIS-renn, da hun kom på tredjeplass i storslalåm på Trysil.

Hun representerte Norge under Vinter-OL for ungdom 2020. Der kjørte hun ut i super-G og slalåm. Hun lå på 32.-plass i storslalåm etter første omgang, men kjørte også der ut i andre omgang.

Referanser
----------

1. 1 2   www.lausanne2020.sport, besøkt 12. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  FIS - *Results - Sara Madelene Maroey*, besøkt 6. mars 2020.
3. ↑  Lausanne 2020 - *Sara Madelene Marøy* Arkivert 6. mars 2020 hos Wayback Machine. besøkt 6. mars 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sara Madelene Marøy – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Sara Madelene Marøy – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Sara Madelene Marøy – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Sara Madelene Marøy – TheSports.org Rediger på Wikidata
* Profil hos Vinter-OL for ungdom 2020 Arkivert 11. januar 2020 hos Wayback Machine.
**Etterstadkroken** er ei gate på Etterstad i Oslo. Gata forbinder Etterstadsletta med Brynseng stasjon. Navnet ble vedtatt i 1968. I nr. 5-7 ligger åtte boligblokker med til sammen 360 leiligheter, bygd i 2001/2002. I nr. 9 sto de prisbelønte produksjonslokalene til Norsk Elektrisk Kabelfabrik A/S (Sundts premie 1953-55), arkitekt Guttorm Bruskeland. Bygget hadde et bølgeforma tak over en søylefri produksjonshall, og i Oslo bys historie (bind 5) brukes det som eksempel på *Gaffeltruckens landskap*. Den gamle kabelfabrikken ble revet i 2006 for å gi plass til et nytt nærings- og boligområde. Byggeplanen ble ikke gjennomført. En ny barneskole, Brynseng skole, ble bygget i stedet. Skolen stod ferdig i 2017.

Litteratur
----------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Etterstadkroken». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 159. ISBN 978-82-573-1760-7.

Eksterne lenker
---------------

* «Oslo kommune – Bydelsoversikt (E)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 29. juli 2014. Besøkt 22. august 2015.
* Blokkene i Etterstadkroken

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Et **implantat** i medisinsk/odontologisk forstand er en fysisk gjenstand eller materiale som med hensikt er innført i kroppen for å bedre helsesituasjonen og livskvaliteten. Det er oftest snakk om syntetiske og bearbeidede biomaterialer, til forskjell fra transplantater som er et organ eller vev som overføres fra et annet menneske (allotransplantat) eller fra personen selv (autotransplantat). Et *xenotransplantat* er et vev eller organ fra f.eks. dyr. Xenotransplantasjon kan reise flere etiske og medisinske problemstillinger. 
Noen ganger er implantatet beregnet på å vokse sammen med eller støtte innvekst av nytt vev. Dette kalles et *graft*. Som følge av utviklingen innen bl.a. bioteknologi og biomaterialteknologi blir det trolig mindre tydelige skiller mellom syntetiske implantater, *grafts* og transplantater.

Definisjon
----------

Det er ulike definisjoner på begrepet implantat. Amerikanske Food and Drug Administration bruker uttrykket *«permanently implantable device»*, der implantatet er beregnet på bruk i minst ett år.
EUs direktiver om medisinsk utstyr bruker begrepet «(kirurgisk) implanterbart medisinsk utstyr», som dekker de fleste implantat-typer, også «aktivt» utstyr og gjenstander for f.eks. svangerskapskontroll. Men hvis virkningen er primært farmakologisk, blir det ikke klassifisert som medisinsk utstyr i henhold til EU-beskrivelsen.

En norsk definisjon (basert på):

*Et materiale, gjenstand eller instrument som helt eller delvis er innført i kroppen, enten kirurgisk eller i naturlige kroppshuler, og som er tiltenkt å være der i minst 30 dager.*
Definisjonen vil inkludere typiske og kjente implantater som leddproteser, utstyr for kirurgisk behandling av beinbrudd (i form av plater, skruer, nagler) og tannimplantater (også kalt orale implantater). Definisjonen omfatter også kosmetisk bruk, f.eks. brystimplantater. I tillegg vil den dekke (bio)aktive implantater, f.eks. pacemakere og produkter med kontrollert avgivelse av medikamenter eller stråling. 
For å kalles et implantat må funksjonstiden være lengre enn det som anses som midlertidig eller kortvarig, dvs. tiltenkt brukstid på minst 30 dager. For eksempel vil ikke nålen i en vaksinasjonssprøyte bli betraktet som et implantat, heller ikke utstyr som brukes til å undersøke tarmsystemet.

Referanser
----------

1. ↑  Helse- og omsorgsdepartementet. Xenotransplantasjon. Nyhet 24.01. 2007
2. ↑  graft – Definition of graft at Your Dictionary
3. ↑  Guidance for Industry – Medical Device Tracking; Guidance for Industry and FDA Staff. U.S. Food and Drug Administration, August 15, 2008
4. ↑  Enterprise and Industry – Medical Devices Sector
5. ↑  D.F. Williams (1999). The Williams Dictionary of Biomaterials. Liverpool University Press, Liverpool

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
**Marienfelde** er en ortsteil i Berlins bydel Tempelhof-Schöneberg.

Historie
--------

Landsbyen oppsto ca 1220 som var samtidig med etableringen av nabolandsbyen Mariendorf. Den besto av bondegårder og sto under beskyttelse av Tempelridderordenen. Senere ble stedet overatt av Johanitterordenen. Den opprinnelige utforming av landsbyen (angerdorf) er i behold. Den tidligste kjente skriftlige kilde hvor stedet nevnes (som Merghenvelde) er fra 1344. Senere skiftet stedet eiere flere ganger inntil Adolf Kiepert kjøpte området og gjorde det til et mønsterbruk. Kiepert deltok ved etableringen av det tyske landbruksforeningen og torget bærer hans navn.

Inntil 1800 var Marienfelde et lite sted med færre enn 200 innbyggere. Fra ca 1850 økte innbyggertallet og da Marienfelde stasjon ble anlagt i 1875, begynte utviklingen av den nordlige del av området. Vest for jernbanen ble villaområdet Neu-Marienfelde oppført, mens det øst for stasjonen ble etablert industri.

Marienfelde ble innlemmet i Stor-Berlin i 1920 og tilhørte da bydelen Tempelhof. Før utbruddet av den første verdenskrigen hadde Marienfelde ca 10 000 innbyggere.

Området ble sterkt skadet under den andre verdenskrigen. Fra 1945 til 1990 lå Marienfelde i Vest-Berlin. Stedet ble i etterkrigstiden kjent for sitt flyktningemottak (Notaufnahmelager Marienfelde) for flyktninger fra DDR. Omtrent 300 000 mennesker fikk flyktningemottaket i Marienfelde som sitt første oppholdssted i vesten.

Bilder
------

* Klosterkirken vom Guten Hirten (til den gode hyrde).  Foto: Harald RossaKlosterkirken *vom Guten Hirten* (til den gode hyrde).  Foto: Harald Rossa
* Det tidligere flyktningemottaket Notaufnahmelager Marienfelde.Det tidligere flyktningemottaket *Notaufnahmelager Marienfelde.*
* Bolighus fra midten av 1700-talletBolighus fra midten av 1700-tallet
* IBM-bygningene i Marienfelde. Foto: Harald RossaIBM-bygningene i Marienfelde. Foto: Harald Rossa
* Parken i gamlebyen.Parken i gamlebyen.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Berlin-Marienfelde – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Berlin-Marienfelde – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Privat internettside om Marienfelde Besøkt 23. juni 2012
* Amatørhistorsk nettside om Marienfelde med fotografier Besøkt 23. juni 2012

Portal: Tyskland

| * v
* d
* r
Ortsteiler i Berlins bydel Tempelhof-Schöneberg |
| --- |
| Stadtwappen Berlin | 
* Friedenau
* Lichtenrade
* Mariendorf
* Marienfelde
* Schöneberg
* Tempelhof

 | Bezirkswappen Tempelhof-Schöneberg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Leonhard Christian Borchgrevink Holmboe** (født 10. oktober 1802 i Trondenes, død 24. september 1887 i Kristiania) var en norsk prest og politiker. 

Han var sønn av Jens Holmboe (1752–1804) fogd på Senja og i Tromsø, moren het Anna Margrethe Irgens (1766–1851). Leonhard hadde flere kjente søsken og etterkommere. Hans brødre Even Hammer Holmboe og Hans Holmboe og flere av hans nevøer ble også stortingsmenn.

Etter å ha gått på skole siden 1823 ble han cand.theol i 1827, og kunne gå til virket som sogneprest i Buksnes i Lofoten fra 1827, året før han giftet seg med Elisabeth Musæus fra Stavanger, datter av sognepresdt Carl Fredrik Musæus og Maren Marie Mesch. Holmboe ble sogneprest i Tromsø i 1836 og fra 1839 også prost i prostiet. Fra 1860 til 1877 var han prest i Jevnaker.

Holmboe var 2. representant for Nordlands amt 1836–1838 Fra 1842 til 1844 var han 3. representant for Finnmarkens amt. Der var han medlem av næringskomiteen. Etterpå bodde han i Kristiania til sin død.

Se også
-------

* Slekten Holmboe

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 396[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  Tallak Olsen Lindstøl (1914). *Stortinget og statsraadet : samt tillæg. B. 1 D. 2 : Biografier A-K*. Kristiania. s. 396.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Leonhard Christian Borchgrevink Holmboe hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Matteo Nana** (født 25. august 1974 i Chiesa Valmalenco) er en italiensk alpinist. I 1999 og 2000 ble han tre ganger italiensk mester i slalåm og storslalåm.

Han markerte seg for første gang i internasjonal sammenheng i 1993, da han kom på fjerdeplass i super-G under junior-VM i alpint 1993|junior-VM i italienske Monte Campione. Bare to år senere debuterte han i verdenscupen, der han til tross for sine kvaliteter som allroundalpinist konsentrerte seg om disiplinene slalåm og storslalåm.

Nana utviklet seg raskt i skyggen av Alberto Tomba til en av de beste slalåmkjørerne på det italienske landslaget. I sesongen 1996/97 plasserte han seg blant de 10 fremste i tre renn på rad. I storslalåmrennet i Alta Badia kom han på pallen for første gang i løpet av karrieren. Under det følgende verdensmesterskapet ble han nest beste italiener i slalåm med en 15.-plass, i storslalåm ble han nr. 18.

Deretter uteble toppresultatene i verdenscupen. Under OL 1998 i Nagano ble han beste italiener med en 11.-plass i slalåm og 15.-plass i storslalåm. Under VM 1999 i Vail/Beaver Creek kom han på 12.-plass i storslalåm.

Sesongen 1999/00 oppnådde han igjen nye pallplasseringer, blant annet da han ble tredjemann i slalåmrennet i Vail.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Matteo Nana – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Matteo Nana – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Matteo Nana – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Matteo Nana – ski-db.com Rediger på Wikidata
**Zara Aleksandrovna Levina** (1906–1976) var en sovjetisk komponist, pianist og forfatter av jødisk opphav.

Liv og virke
------------

Levinas foreldre drev en liten butikk; faren var amatørfiolinist og underviste i russisk. Hun studerte klaver i Odesa og ble uteksaminert med gullmedalje. Ved konservatoriet i Moskva studerte hun klaver hos F. Blumenfeld og komposisjon hos Nikolaj Mjaskovskij og Reinhold Glière. Hun ble uteksaminert i 1932.

I sine unge år var Zara Levina sterkt påvirket av komponistene Rakhmaninov, Skrjabin, Prokofjev, Beethoven og Schumann, og inspirasjonen av disse fem kan spores i verkene hennes. Hun skrev enkle melodier i en melodisk, lyrisk og likevel personlig stil som hun oppnådde takket være fin oppmerksomhet om detaljene, en delikat harmonikk og variert tekstur.

Verklisten hennes består hovedsakelig av vokalverk: romanser og barnesanger. Dessuten skrev hun to pianokonserter, to fiolinsonater og verk for piano solo. Pianokonsert nr 2 er spilt inn av Moskva Symfoniorkester under ledelse av Veronika Dudarova og fiolinsonate nr 1 med David Ojstrakh på fiolin.

Hun var gift med komponisten Nikolai Tsjemberdsjij (1903–1948).

Referanser
----------

1. ↑   International Music Score Library Project, IMSLP-identifikator Category:Levina,\_Zara, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6h53tp7, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Answers.com

Eksterne lenker
---------------

* (en) Zara Levina på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Zara Levina på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Zara Levina på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Zara Levina på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Zara Levina på AllMusic Rediger på Wikidata
* Zara Levina på Onno van Rijens webside om sovjetkomponister
* Zara Levina Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine. på mugi.hfmt-hamburg.de (Hochschule für Musik und Theater Hamburg)
* (en) Fritt tilgjengelige noter av Zara Levina i International Music Score Library Project
* Dmitrij Trunov synger Levinas romanse «Vakre øyne», youtube.com

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** MusicBrainz **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Mattehåndball** er en oppvarmingslek som gjerne benyttes før hovedaktiviteten, håndballtrening. Denne aktiviteten finnes i mange ulike varianter, men den vanligste er som følger; Spillerne deles inn i to lag. Matter legges ut på gulvet som mål. Det scores mål ved å legge ballen ned på matten. Lek som oppvarming er med på å øke lysten for videre trening, og forbereder kroppen både fysisk og psykisk for en kommende hard-økt. Mattehåndball er et allsidig alternativ hvor hele kroppen blir brukt. Kondisjon, koordinasjon og variasjon i treningsarbeidet er hovedfokuset i en slik aktivitet. For de aller yngste kan mattehåndball benyttes sm bli-kjent-trening. Lek og moro er ikke bare viktig for barn, men også jenter og gutter i alle aldre. Også på landslagsnivå, er aktiviteter som mattehåndball reelt.

Regler
------

* Spillerende deles inn i to lag - det er en fordel om lagene er til en viss grad jevne.
* Vanlig håndball benyttes - størrelse avhenger av alder.
* Det er ikke lov å stusse ballen - pakke ballen opp og ned fra gulvet kontinuerlig.
* Treskrittregelen - kun tre skritt er lov, før en sentrer ballen videre eller scorer mål.
* Kroppskontakt - det tillates mer kroppskontakt enn i en vanlig håndballsituasjon.
* Etter målscoring får det andre laget ballen.
* Flere baller kan brukes samtidig - avhenger av hvor mange som deltar.
* Laget med flest mål/poeng, vinner
* Lengde på økten bør ikke være mer enn 15 minutter.

Reglene kan variere noe fra klubb til klubb.

Kilder
------

* Håndball, Lek og spill i skole og SFO - Hefte gitt ut av Norges Håndballforbund

Eksterne lenker
---------------

* Norges Håndballforbund
**Leonards Rimjāns** (født 13. mars 1994 i Daugavpils) er en latvisk ishockeyspiller som spiller løper i Fjordkraft-ligaen for Ringerike Ishockeyklubb siden 2020. 

Leonards Rimjāns kommer fra Daugavpils og ble en umiddelbar suksess i Gjøvik-drakta sesongen 2018/19, og lå helt i poengtoppen i 1. divisjon hele sesongen. Med 24 mål og 27 assist på 25 kamper ble han Gjøviks poengkonge, og nummer fire totalt i divisjonen.

Klubber
-------

* 2009-2012 Daugavpils Ledus Skola
* 2012-2013 Metalurgs Liepaja-2
* 2013-2014 Baltica Vilnius og Platina Chisinau
* 2014-2015 MHK Dmitrov
* 2015-2016 Nittorps IK Division 2
* 2016-2017 Liepaja
* 2017-2018 Moss Hockey
* 2018-2020 Gjøvik Hockey
* 2020-D.D Ringerike

Referanser
----------

1. ↑  «Leonards Rimjans klar for 2019/20». *Gjøvik Hockey* **(norsk)**. Besøkt 3. september 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Leonards Rimjāns – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Leonards Rimjāns – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata