recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Må ikke forveksles med sin unge navnebror, Harald Gilles yngste sønn, se Magnus Haraldsson (1135)*

**Magnus II Haraldsson** (norrønt: *Magnús Haraldssun*), født 1048, død 1069, var konge av Norge 1066 til 1069, det meste av tiden var han samkonge med broren Olav Kyrre (Olav III Haraldsson Kyrre).

Magnus II Haraldsson var sønn av kong Harald Hardråde, og skal ifølge sagaene ha vært med på hærferd mens han ennå var barn. Det antas, men er langt fra sikkert, at han var den 'Magnus' som nevnes i en angelsaksisk krønike fra 1058; da han skal ha ledet en flåte fra Norge til Wales og hjulpet kongen der til å jage bort en engelsk jarl. Derimot er det rimelig sikkert at han fulgte med faren mot Danmark i 1062, en ferd som endte med seier i slaget ved Niså i Halland.

Magnus ble kronet til konge da faren i 1066 dro mot England. Dette innebar at Magnus var enekonge i Norge fra sommeren 1066 til våren 1067. Broren Olav, som hadde fulgt faren til England, vendte hjem våren 1067, og de to delte riksstyret i vennskap. Selv om de i prinsippet rådde likt over hele riket, tyder mye på at Magnus hadde ansvaret for Vest-Norge, Trøndelag, Opplandene og Nord-Norge, mens Olav rådde over Viken. Magnus ble tidligere ikke regnet med til kongerekken; delvis fordi han døde ung og bare hadde kort tid som enekonge; og delvis fordi broren, som regjerte i mer enn 25 år, var den som i realiteten rakk å prege tiden og riket etter kong Haralds død.

Magnus døde 20 eller 21 år gammel av «revormsott», altså ergotisme, en forgiftning grunnet brødkorn infisert av meldrøyesopp.

Magnus' sønn Håkon var i et drøyt år samkonge med fetteren Magnus Berrføtt før han – som sin far – døde ung.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Halfdan Koht. «Magnus Haraldsson» I: *Norsk biografisk leksikon*. 1. utg. 9 bd. 1940
3. ↑  Claus Krag. «Magnus 2 Haraldsson» I: *Norsk biografisk leksikon*. 2. utg. 6 bd. 2003
4. ↑  Snorre, Harald Hardrådes saga: s. 547 (kapittel 101)
5. ↑  Torgrim Titlestad (red.): *Fagerskinna* s. 309, kapitlet «Haraldssønnene». Saga Bok, Stavanger 2005. Oversatt av Edvard Eikill. ISBN 978-82-91640-28-0

---


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Harald III Hardråde** | **Konge av Norge(med Olav Kyrre (1067-1069))**(1066–1069) | Etterfølger:**Olav Kyrre** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin
 |
Holtangården, Grønlandsleiret 25, ca. 1945-50. Grønland kirke til venstre. Foto: Ukjent / Küenholdt, J.H. / Oslo Museum 
**Holtangården** er en forretningsgård i Grønlandsleiret i Oslo. Bygget er oppført 1932 i funkisstil. Arkitekten var Kristofer Lange.

I gården var det opprinnelig bensinstasjon i første etasje på hjørnet mot Platous gate. I Oslo gårdkalender står det: «Foran kjørerampene er det 2 mindre butikker. I kjelleren er en vesentlig del av arealet utnyttet til garasje med dreieskive». Det må ha vært et av byens første, større garasjeanlegg.

I andre etasje hadde Norsk Glødelampefabrikk Norma A/S (senere Luma) fabrikk og kontorer. Fabrikken flyttet til Ensjøveien i 1956.

Den 5. september 1960 åpnet Jens Evensen (senior) landets første supermarked for matvarer i første etasje.

Referanser
----------

1. ↑  «Flygeblad funnet». ABC nyheter. 23. juli 2014. Besøkt 24. juli 2014.
2. ↑  Solbakken, Tove. «Østkantfunkis: Holtangården i Grønlandsleiret 25». Digitalt fortalt. Besøkt 24. juli 2014.
3. ↑  «Norsk Glødelampefabrikk Norma A/S». Digitalt museum. Besøkt 24. juli 2014.
4. ↑  «NorgesGruppen - et stykke dagligvarehistorie». NorgesGruppen. Arkivert fra originalen 1. juli 2014. Besøkt 25. juli 2014.

Eksterne lenker
---------------

* «Holtangården (Oslo)». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Ma Wenge** (født 27. mars 1968), kinesisk bordtennisspiller som deltok i de olympiske leker 1992 i Barcelona.

Wenge vant en olympisk bronsemedalje i bordtennis under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Han kom på delt tredjeplass i singleturneringen for menn bak Jan-Ove Waldner fra Sverige og Jean-Philippe Gatien fra Frankrike.

Wrnge har blitt verdensmester i bordtennis to ganger, han var med på det kinesiske laget som vant laggull 1995 i Tianjin og 1997 i New Delhi. De andre på laget var Wang Tao, Ding Song, Kong Linghui og Liu Guoliang

OL-medaljer
-----------

* Bronse 1992 Spanias flagg Barcelona - Bronse i bordtennis, single menn Kinas flagg Kina

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (de) Ma Wenge – Munzinger Sportsarchiv Rediger på Wikidata

* (en) Ma Wenge – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Ma Wenge – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (cn) Ma Wenge – Kinas olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Ma Wenge – ITTF Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Munzinger (sport)
 |
**Holtanna** er et fjell i Drygalskifjella i Dronning Maud Land. Det ligger i den østre delen av Fenriskjeften, om lag to kilometer nord for Mundlauga og to kilometer sør for Kinntanna. Holtanna består av to markante granittsøyler som strekker seg 7-800 meter over isflaten; den søndre toppen måler 2650 moh. og den nordre 2577 moh. Fjellsiden øst for de to toppene er dekket av en botnbre.

Området ble flyfotografert og undersøkt under den norske antarktisekspedisjonen 1956–60. Dette dannet grunnlag for utarbeidelse av kart over området, og i samme forbindelse ble fjellet navngitt.

Holstanna og en rekke andre topper i området, deriblant Ulvetanna, ble besteget første gang i sesongen 1996/97 av en norsk ekspedisjon ledet av Ivar Tollefsen. Han ga den nordre toppen navnet *Holstind*. Dette navnet er ikke godkjent av Norsk Polarinstitutt, som er norsk navnemyndighet i Antarktis.

Se også
-------

* Liste over fjell i Dronning Maud Land

Referanser
----------

1. ↑  Holtanna SCAR *Composite Gazetteer of Antarctica* (Norge). Katalognr. 6538
2. 1 2 3 4  Holtanna Peak SCAR *Composite Gazetteer of Antarctica* (USA). Katalognr. 6538
3. ↑  Holtanna *Stadnamn i norske polarområde*, Norsk polarinstitutt
4. 1 2  Alain Hubert. «Climbs and expeditions: Antarctica» *The American Alpine Journal 2001*, s. 317–19

Portal: Antarktis

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GNIS **·** SCAR **·** Norsk polarinstitutt

 |
**Magnus Andreas Larsen** (med tilnavnet **«Wolf»** etter Jack Londons romanfigur, født 14. mai 1901 i Austre Moland, død 8. juli 1931 i Brooklyn) var en norskamerikansk tungvektsbokser. 

Han reiste til sjøs seksten år gammel i 1917, men gikk i land i Nederland allerede samme år. Her begynte han med boksing, og i årene som fulgte bokset han både i Nederland og Frankrike. I februar 1919 beseiret han den senere verdensmester Battling Siki. Han kom til Brooklyn i USA i 1920, og talentet vekket oppsikt i boksemiljøet. Han vant sensasjonelt New York State Championship i 1921, og senere samme år vant han United States Championship (det amerikanske amatørmesterskapet) i lett tungvekt i Boston.

I april 1921 ble Larsen tilknyttet boksemanageren Tom O'Rourke, og én måned senere debuterte han profesjonelt. 1922 møtte han den senere mesteren Gene Tunney i en proffkamp, men tapte knepent. Senere i 1920-årene var Larsen involvert i bestikkelsessaker og ble utestengt fra boksesporten. Han overlevde deretter som sjømann og ved sporadiske boksekamper.

Larsen kom tilbake til det norske samfunnet i Brooklyn i 1930, alkoholisert etter noen tøffe år. Denne livsstilen fortsatte i Brooklyn, der han ble en del av miljøet rundt Ørkenen Sur. Han var innblandet i mange politisaker, og møtte blant annet i retten for offentlig fyll. Han ble ved ett tilfelle knivstukket, og mistenkt for drap da knivstikkeren senere ble funnet drept. Han døde av alkoholforgiftning 30 år gammel, og ble gravlagt på New Yorks boksekommisjons bekostning.

Referanser
----------

1. 1 2   Nordisk Tidende, «Wolf Larsens tragiske endeligt», side(r) 1, 19, utgitt 16. juli 1931[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Magnus «Wolf» Larsen : Sjømann og bokser, side(r) 8[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   media.digitalarkivet.no, type referanse kirkebok, besøkt 11. juni 2019[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Ørkenen Sur : Den norske uteliggerkolonien i Brooklyn, side(r) 107[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  Mange kilder oppgir Brunlanes (nå en del av Larvik) som fødested, men kirkebøkene viser Austre Moland. Se den digitaliserte kirkeboken hos Digitalarkivet, besøkt 11. juni 2019.
6. 1 2  «Wolf Larsens tragiske Endeligt». *Nordisk Tidende 1931.07.16*. USA. 16. juli 1931. s. 1 og 19.
7. 1 2 3  Gotaas og Kvarsvik (2010), side 107–110.

Litteratur
----------

* Thor Gotaas og Roger Kvarsvik (2012). *Magnus «Wolf» Larsen : Sjømann og bokser*. ISBN 978-82-996132-1-7.
* Thor Gotaas og Roger Kvarsvik (2010). *Ørkenen Sur : Den norske uteliggerkolonien i Brooklyn*. ISBN 978-82-430-1106-9.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Magnus Larsen – BoxRec Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF
 |
**Holt skolemuseum**, tidligere **Feragenskolen**, er et skolemuseum i Holt i Tvedestrand, og et av landets eldste bevarte skolebygg, bygget i 1817. Museet ligger like ved Holt kirke.

Skolen var i drift fra det ble bygget frem til 1912, og har idag utstyr ifra den tiden da Andreas Feragen var lærer der (1846-1912), blant annet en boksamling på 1000 bøker som tilhørte ham. Museet har også en Knud Knudsen-utstilling.

I en periode var skolestua også øvingsskole for Holt seminar (Kristiansand lærerhøgskole). Arne Garborg, Jørgen Løvland, Sven Svensen og Tallak Lindstøl gikk her før den ble flyttet til Kristiansand i 1877.

Etter 1912 ble bygget brukt som foreningsbygg og så kommunal leiebolig, til historielaget for Dypvåg, Holt og Tvedestrand overtok bygget i 1962.

* Høyre side  Foto: KENHøyre side  Foto: KEN
* Venstre side  Foto: KENVenstre side  Foto: KEN

Referanser
----------

1. ↑  Tvedestrand kommune Arkivert 23. desember 2004 hos Wayback Machine.
2. ↑  Kulturnett - Holt skolemuseum[*død lenke*]
3. ↑  Næs Jernverksmuseum - Holt Skolemuseum
4. ↑  Agdernett - Holt skolemuseum[*død lenke*]
Stanisław Kostka
**St. Stanisław Kostka** (født 28. oktober 1550 på Rostkowo-slottet i Polen, død 15. august 1568 i Roma) var en polsk jesuittnovise. Han ble beatifisert i 1670 av pave Klemens X og kanonisert i 1726 av pave Benedikt XIII. Han regnes som skytshelgen for blant annet ministranter og polsk ungdom. Han er dessuten en av skytshelgene for Polen.

Liv og virke
------------

Stanisławs far var slottsforvalter. I en alder av 14 år ble Stanisław og storebroren Paweł sendt til en jesuittskole i Wien. Stanisław ønsket å bli medlem av jesuittordenen, men foreldrene hans godtok ikke dette valget. I 1567 flyktet han derfor fra Wien og endte til slutt opp i Roma, hvor han ble novise hos ordensgeneralen Francisco de Borja. 

I en alder av 18 år avla han ordensløftene, men døde snart av malaria. Han ble gravlagt i Sant’Andrea al Quirinale på Quirinalhøyden i Roma.

I ikonografien fremstilles han i jesuittklær. Som oftest mottar han nattverden fra en engel eller St. Barbara. Ansiktet er alltid ungdommelig.

Referanser
----------

1. ↑   BeWeb, BeWeB person-ID 2439, besøkt 13. februar 2021[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Between Renaissance and Baroque: Jesuit Art in Rome, 1565–1610[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Stanisław Kostka – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** ULAN **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** ICCU
 |
**Øyskjeggene** (norrønt: *eyjarskeggjar*) var en opprørsflokk som gjorde opprør mot kong Sverre i borgerkrigstiden i Norge. Flokken ble reist på Orknøyene hos Orknøyjarlen Harald Maddadsson våren 1193. Initiativtakerne var lendmannen Hallkjell Jonsson, som var gift med Ragnhild, datter av Erling Skakke, Olav Jarlsmåg, svoger av Harald Maddadsson og Olavs fostersønn Sigurd, frillesønn av kong Magnus Erlingsson. Olav Jarlsmåg introduserte Sigurd Magnusson for Harald Maddadsson, og Harald tok vel i mot ham, siden Sigurds far Magnus hadde vært en god venn av Harald. Harald lot alle de av hans menn som ønsket det, bli med øyskjeggene. Både orknøyinger og hjalter (personer fra Hjaltland, det norrøne navnet på Shetland) sluttet seg til flokken, og de svor troskapsed til Sigurd og tok ham til konge. Sommeren 1193 kom øyskjeggene til Viken og kongehyllet Sigurd i Tønsberg. Samme høst sluttet også Sigurd Jarlsson (Erlingsson), Sigurd Magnussons onkel, seg til øyskjeggene og ble en av høvdingene for flokken.

I 1194 gikk øyskjeggene på nederlag mot kong Sverre og birkebeinerne i slaget ved Florvåg. Her falt både Sigurd og Olav Jarlsmåg, og øyskjeggene gikk i oppløsning på grunn av store tap. Kong Sverre ville sende en hær til Orknøyene for å hevne seg på Harald Maddadsson og orknøyingene fordi de hadde gått i mot ham, men Harald reiste i 1195 til Norge for å forlike seg med Sverre. Sverre krevde å få herredømmet over Hjaltland fra Harald, og lot også Harald fortsette å være jarl på Orknøyene kun med det vilkår at Sverre skulle ha halvparten av Haralds skatteinntekter. Kampen mot kong Sverre fortsatte imidlertid med en ny motstandsflokk, baglerne, som ble opprettet to år etter.

Referanser
----------

1. ↑  Sverres saga, kap. 118-119
2. 1 2  Sverres saga, kap. 120
3. ↑  Sverres saga, kap. 124-125
4. ↑  Sverres saga, kap. 129

Litteratur
----------

* Karl Jonsson, Sverres saga. I: Norges Kongesagaer, 1914-utgaven, oversatt av Gustav Storm og Alexander Bugge. I. M. Stenersens forlag, Kristiania 1914
**Ivar Benum** (født 22. mai 1913, død 16. desember 1993 i Bergen) var en norsk teolog, musiker, pedagog, kjent som initiativtager til Griegakademiet sammen med Gunnar Sævig.

Født på Helgeland, flyttet han med sin folkehøgskolefar og familien til Tromsø.
Etter examen artium (1932) studerte han til cand.theol. (1938), studerte klaverspill (debut i
Universitetets Aula 1938), før han
ble engasjert ved Nesna lærerhøgskole. Under den andre verdenskrig var han i Uppsala og ved
den norske skolen i Skottland.
Han var den første rektor ved Bergen lærerhøgskole (1953–79) og det var dennes musikklinje som ble det senere så kjente Griegakademi.
Benum var formann i Kammermusikk-foreningen, spilte ofte i kringkastingen, 
startet landslaget *Musikk i skolen*, samt var en av initiativtakerne til Rikskonsertene.

Premier
-------

* Kongens fortjenstmedalje i gull
* den 6. Lindemanprisen 1983

Referanser
----------

1. ↑  «Tildelinger av ordener og medaljer». Kongehuset. Besøkt 5. februar 2017.
**Lurtz** er en Uruk-Hai fra den første filmen i trilogien *Ringenes herre*. Han finnes ikke i noen av J.R.R. Tolkiens bøker fordi figuren ble skapt spesielt for Peter Jacksons film *Ringens brorskap*.

Lurtz var den første av Sarumanns Uruk-haier (en type menneske-orker) som ble skapt, og han ledet Uruk-hai-orkene som angrep brorskapet ved Amon Hen. Det så også ut til at Lurtz var den største av Uruk-haiene. I boken blir Boromir drept av en eller flere navnløse orker; han ble *gjennomboret av mange piler*. I filmen dreper Lurtz Boromir ved å skyte ham tre ganger. Deretter drepte Aragorn Lurtz etter en kort kamp, og halshugde ham. I filmen overtok Uglúk ledelsen av Uruk-haienes følge etter at Lurtz ble drept, mens Uglúk i bøkene var Uruk-haienes leder fra begynnelsen.

Jackson og hans medskrivere kan ha avledet navnet *Lurtz* fra Tolkiens orkiske språk, spesielt navnet *Lugburz*.

Lurtzs navn blir aldri nevnt i filmen, det er bare kjent fra ekstramaterialer. Til tross for at det var usikkerhet rundt denne nye figuren, ble det ingen større forskjell mellom ham og andre orkledere som allerede er presentert i bøkene.

Lurz ble spilt av den New Zealandske skuespilleren Lawrence Makoare.

Portal: Litteratur
**Øysangferga** er ei privat fergerute over Østerfjorden i Risør. Den blir betjent av MF «Øisang» som går i rute mandag til fredag mellom Øysang og Tollboden i Risør by 7 ganger daglig i sommersesongen, ellers 4 ganger daglig. Ved behov anløper den også badeplassen «Lille Danmark» på Risøya. MF «Øisang» er den eldste bilferga i Norge i drift med skrog av tre. Den inngår i Nordsjøsykkelruta.

Før dagens ferge ble tatt i bruk desember 1950 hadde strekningen vært trafikkert av fergene «Dux», «Rap» og «Nor». Mot slutten av 1990-årene var Øysangferga truet av nedleggelse; MF «Øisang», som hadde blitt satt inn i rute desember 1950 ble etterhvert for dyr å vedlikeholde. I august 2001 ble derfor aksjonsgruppen «M/F Øisang i drift» startet med det mål å sikre driften av fergeforbindelsen over lengre tid. Etter at kommunen 15. januar 2002 bevilget et tilskudd på 1 million kroner ble ferga 2003 rehabilitert ved Risør Trebåtbyggeri.

MF Øisang er norges eldste bilferje i tre.

Referanser
----------

1. ↑  Fergeruter for Øysangferga
2. ↑  Nettsted for MF Øisang
3. ↑  Innstilling fra Formannskapet - 15.01.2002
4. ↑  Om aksjonsgruppen «M/F Øisang i drift
5. ↑  MF Øisang - Norges eldste bilferje i tre, *Avtrykk.no*, 26.02.2020

Eksterne lenker
---------------

* MF Øisang på Fjordferjer i Norge Arkivert 24. september 2015 hos Wayback Machine.
**Qin Jiwei** (forenklet kinesisk: 秦基伟; tradisjonell kinesisk: 秦基偉; pinyin: **Qín Jīwěi**; født i november 1914 i Huang'an i provinsen Hubei i Kina, død 1997 i Beijing) var en kommunistisk general og politiker i Folkerepublikken Kina. Han var minister for Folkerepublikken Kinas forsvarsministerium og medlem av Politbyrået.

Qin Jiwei kom fra en fattig bondefamilie Han ble kommunistisk geriljasoldat etter den mislykkede Innhøstningsoppstanden og stod under lederskap av Xu Haidong og Xu Xiangqian, og kjempet ved siden av de fremtidige generaler Chen Zaidao og Xu Shiyou.

Han var med på «den lange marsjen», og steg i gradene under den annen sino-japanske krig. Under Koreakrigen kommanderte han kineserne under et av dets viktigste slag. 

Fra 1965 til 1975 var han medlem av det nasjonale forsvarsråd. I 1975 ble han politisk kommissar for Militærdistriktet Beijing, og var dets øverstkommanderende fra 1980 til 1987. I det nevnte verv overtok han etter to av den såkalte «lille firerbanden», kommandant Chen Xilian og politisk kommissær Ji Dengkui.

I september 1988 ble Qin forsvarsminister, og innehadde vervet til 1993. Det sies at han nølte med å bruke militærmakt under demonstrasjonene på Den himmelske freds plass i 1989.

Referanser
----------

1. ↑  Whitson, William and Huang Chen-hsia: *The Chinese High Command: A History of Communist Military Politics, 1927-71*, Praeger (New York: 1973), s. 51.
2. ↑  , s. 23.
3. ↑  UPHEAVAL IN CHINA; Chinese Hard-Liner Tightens Grip As Attacks on His Rival Multiply - New York Times

Eksterne lenker
---------------

* (en) Qin Jiwei – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Qin Jiwei hos China Vitae Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Fra venstre til høyre: Tong King-sing, Xu Run, Zheng Guanying, Ma Ying Piu, Guo Le - fem forretningsfolk i Hongkong
**Ma Ying Piu** (kinesisk: 馬應彪, pinyin: *Mǎ Yīngbiāo*; født 1864 i Xiangshan i provinsen Guangdong i Kina, død 1944) var en kinesisk forretningsmann som grunnla Sincere Department Store i Hongkong i 1900.

Ma hadde utvandret som 17-åring til Australia. Der slo han seg opp som frukt- og grønnsakshandler i Sydney, og begynte i 1894 med import/eksport mellom Australia og Hongkong. Han vendte i 30-årsalderen tilbake til fødelandet. Ma hadde sett moderne varehus i Sydney, og startet sitt eget i Hongkong med en startkapital på HK$ 25.000.

Før 1949 drev Sincere også varehus i Guangzhou (1914) Shanghai (på Nanjing lu, 1917) og Nanning. Sincere i Shanghai, med sine fem etasjer, var et av verdens mest kjente og moderne på sin tid. Men alle disse ble nasjonalisert av kommunistene.

Ma Ying Piu grunnla i 1922 også en bank; *The National Commercial Savings Bank* i Hongkong. 

Han donerte midler til en rekke veldedige og almennyttige formål, som barnehager og skoler i Guangzhou, *Nanyang Business School* i Shanghai (som han selv var president for), og til Lingnanuniversitetet.

Referanser
----------

1. ↑  «Biography». Arkivert fra originalen 23. februar 2014. Besøkt 14. februar 2014.
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 13. desember 2013. Besøkt 14. februar 2014.
3. ↑
4. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 17. august 2011. Besøkt 30. august 2011.
5. ↑

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**GEDCOM** (**GE**nealogical **D**ata **COM**munications, altså «genealogisk datakommunikasjon») er en protokoll (filformat eller en måte å strukturere informasjon på) som er utviklet av Family History Department (FHD) hos Jesu Kristi kirke av siste dagers hellige (mormonerne) i Salt Lake City i USA.

Tanken bak Gedcom var å lage et verktøy for å utveksle informasjon mellom slektsgranskere, uavhengig av hvilke slektsdataprogram som ble benyttet. Protokollen er i dag en de facto standard for utveksling av data mellom de fleste slektsdataprogrammer som finnes. Filer lagret på Gedcomformatet er rene tekstfiler som også kan leses av vanlige tekstbehandlingsprogrammer, og det aktuelle tegnsettet som benyttes er en del av filas innhold. Dette forenkler også transport på tvers av maskinvare- og operativsystemplatformer.

Gedcomstandarden er utviklet over mange år, men synes nå å ha stoppet opp. Det finnes flere ulike versjoner av protokollen, men fram til versjon 6.0 synes disse (stort sett) å være bakoverkompatible. Ikke alle opplysninger som lagres av et slektsdataprogram blir eksportert til Gedcomfiler. Opplysninger som ikke omfattes av den aktuelle standarden kan ikke påregnes å være med ved transport til et annet program.

Gedcomstandarden finnes i flere ulike versjoner, men det er det bare noen av disse som er offisielle. Versjon 4.0 og 5.5 (sistnevnte fra januar 1996) er offisielle, mens versjoner mellom 5.0 og 5.4, samt versjon 5.5.1 (fra oktober 1999) er alle «kladdeutgaver». Det er også skrevet spesifikasjoner til Gedcom 6.0, men denne spesifikasjonen baserer seg på bruk av XML. Også denne er kun i en «kladdeutgaver» og den er heller ikke bakoverkompatibel med andre versjoner. Dataprogrammer som bare kan lagre Gedcomfiler i en av «kladdeversjonene» kan forårsake problemer når eksporterte opplysninger skal importeres i andre programmer. Det samme vil også være tilfelle hvis man importerer filer fra en nyere versjon enn den slektsdataprogrammet var skrevet for.

Selv om versjon 5.5 tar vare på mye av den informasjonen som er lagret i et slektsdataprogram, må brukerne allikevel regne med å legge inn en del opplysninger manuelt når Gedcom brukes for å flytte data.

Ut over de rene kodene som er spesifisert i 5.5, kan produsentene lage egne koder som alle skal starte med \_ (underscore). Disse kan være forskjellige fra produsent til produsent og kan vanskeliggjøre ren import og eksport av data.

Eksterne lenker
---------------

* Gedcom 5.5

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Gergeti treenighetskirke
**Stepantsminda** (georgisk: სტეფანწმინდა), tidligere **Kazbegi** (ყაზბეგი), er en landsby nord i Georgia. Den befinner seg i regionen Mtskheta-Mtianeti, i enden av Den georgiske militærveien, ti kilometer sør for Darialpasset, som utgjør grensa mot Russland. Landsbyen ligger langs elva Terek, på en høyde av 1 740 meter over havet, med den snødekte fjelltoppen Kazbek like i vest. Stepantsminda hadde 1 326 innbyggere i 2014.

Stepantsminda er et av Georgias mest populære turistmål, på grunn av de mange turmulighetene og det vakre landskapet. Områdets mest kjente kulturelle landemerke er Gergeti treenighetskirke, som ligger på en fjelltopp like ovenfor landsbyen, og som kan nås til fots på 2–3 timer.

Referanser
----------

1. ↑  Kazbegi Arkivert 21. juni 2017 hos Wayback Machine. *Inter Georgia Travel LLC*
2. ↑  «მოსახლეობის საყოველთაო აღწერა 2014». საქართველოს სტატისტიკის ეროვნული სამსახური. ნოემბერი 2014. Besøkt 27 ივლისი 2016.  Sjekk datoverdier i `|besøksdato=, |dato=` (hjelp)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Stepantsminda – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**GBS Asset Management** er et investeringsselskap startet av studenter ved Handelshøyskolen BI. Selskapet skiftet i 2007 navn til Langsiktig Kapital AS. Forvaltningen ble nedlagt i 2008, etter fem år med meget solid avkastning[]. 

Historien til investeringsselskapet strekker seg tilbake til 2003. Grunnleggerne av selskapet var alle medlemmer av Børsgruppen Aktie. Det hele begynte med aksjeklubben Goldstar BS Fonds. Kapitalen vokste raskt fra de opprinnelige 100.000 til nærmere 600 000 kroner, og det ble i 2004 besluttet å stifte et selskap med navnet GBS Asset Management. Forvaltningskapitalen passerte 1 million i 2005 og vokste så til over 3 millioner i 2006. Det var på dette tidspunktet omtrent 50 eiere i selskapet. Året etter ble mesteparten av kapitalen betalt ut til eierne, og forvaltningsaktiviteten ble trappet ned.

Målsetningen til GBS Asset Management var å levere over 15% annualisert avkastning til eierne. Det investeres i aksjer hovedsakelig i Norge, men også globalt. Selskapets største investeringer har vært Berkshire Hathaway, Orkla, Petrobras, Swedish Match, Samsung, Aktiv Kapital, Expert og DOF. 

Investeringsfilosofien var basert på 4 prinsipper:

1. Selskapet skal ha demonstrert evne til å levere gode resultater, med sannsynlighet for at dette vil fortsette
2. Selskapet skal ha en dyktig, aksjonærvennlig ledelse
3. Vi investerer kun i solide selskaper som vi forstår godt
4. Investeringen gjøres kun dersom prisen er rimelig, med en god sikkerhetsmargin

I 2007 passerte kapitalen forvaltet av GBS Asset Management 3 millioner kroner, og avkastningen siden oppstart var over 130%. Forvaltningen skapte siden oppstart i 2003 over 1 million kroner i gevinst til eierne – som alle var studenter ved Handelshøyskolen BI Sandvika.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
***Stepanova pamjatka*** (originaltittel: *Степанова памятка*) er en sovjetisk film fra 1977, regissert av Konstantin Jersjov.

Handling
--------

Filmen følger løst den samme handlingen som ett av Pavel Bazhovs folkeeventyr. En dyktig gruve-arbeider Stepan møter den grønn-øyde elskerinnen til kobber-fjellet, kjent som malakitt-damen. Men Stepan oppfører seg veldig respektløs mot henne, men hun setter pris på tapperheten hans. Hun beordrer ham til å videreformidle ordene sine til fogden Severyan Nazarovich: «Kobber-fjellets elskerinne beordrer deg, du stinkende geit, å komme deg ut av Krasnogorka»

Hun lover å gifte seg med Stepan, hvis han leverer denne beskjeden. Men fogden blir rasende over gruve-arbeiderens frekkhet. Stepan blir pisket, innesperret og kun matet hundemat. Men elskerinnen besøker ham, og slipper ham løs. Hun viser ham mange skatter, og et fotografi av datteren hans, selv om Stepan ikke har noen datter og ikke engang er gift ennå. Elskerinnen sier at hennes virkelige navn er Kseniya, og foreslår igjen at de burde gifte seg. Stepan svarer at han allerede har lovet å gifte seg med en annen kvinne, Nastya. Malakitt-damen er opprørt, men hun liker hans trofasthet og tapperhet. Hun lover å løse problemene hans med fogden, og belønner ham med en gave til bruden hans: en malakitt-kiste fylt med smykker.

Fogden dør snart kort tid senere, og Stepan gifter seg med Nastya. Men han ser fremdeles visjoner om malakitt-damen og ser ofte små øgler, hennes tjenere. Elskerinnen fortsetter å våke over familien hans. Stepans kone Nastya føder datteren Tanyushka og sønnen Melesha. Stepan begynner å gå til kobber-gruven, og noen ganger blir Tanyushka med ham. En dag ved området skyter Stepan seg i brystet, men overlever. Han snakker ikke med malakitt-fruen etter dette. Årene går, og Stepan blir eldre. Han står spesielt nær med datteren sin. Hun er en skjønnhet, og mange menn blir forelsket i henne -inkludert den nye fogden Parfyon Semyonovich.

Skuespillere
------------

* Larisa Chikurova som kobber-fjellets elskerinne
* Gennady Yegorov som Stepan
* Irina Gubanova som Nastya, hans kone.
* Natalya Andrejchenko som Tanyushka, hans datter.
* Igor Kostolevsky som Vasily Turchaninov.
* Lev Krugly som Severyan Nazarovich.
* Dima Dymov som Melesha, Stepans sønn.
* Igor Yefimov som Parfyon Semyonovich.
* Boris Arakelov som Parfyons tjener.
* Mikhail Svetin som Dimitriy.
* Arkady Trusov som en gruve-arbeider.
* Victor Chekmaryov som Savva Turchaninov, eier av kobber-gruvene.

Referanser
----------

1. ↑  «Афиша СЗАО: Как провести выходных в округе с пользой». Arkivert fra originalen 17. september 2020. Besøkt 6. mai 2022.
2. ↑  СТЕПАНОВА ПАМЯТКА

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Stepanova pamjatka* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Stepanova pamjatka* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Stepanova pamjatka* på MovieMeter Rediger på Wikidata
**Sandy Casar** (født 2. februar 1979 i Mantes-la-Jolie) er en fransk syklist.

Casar kjørte profesjonelt fra 2000 til 2013 for det franske laget Française des Jeux. Han regnes som en fremragende klatrer.

I 2002 kom Casar på 2.-plass i Paris–Nice. I 2003 vant han en etappeseier under Tour de Suisse, og kom på 13.-plass sammenlagt i Giro d'Italia.

Under Tour de France 2004 endte han på 16.-plass i sammendraget, 28 minutter og 53 sekunder bak vinneren Lance Armstrong. Dette resultatet holdt til 2.-plass i konkurransen om beste rytter under 26 år.

I 2005 vant han Route du Sud sammenlagt, og i 2006 tok enda et steg opp med en 6.-plass sammenlagt i Giro d'Italia.

Under Tour de France i 2007 tok han sin første etappeseier da han vant den 18. etappen. På den 16. etappe i Tour de France 2009 kom han på 2.-plass, men ble senere tildelt seieren ettersom Mikel Astarloza testet positivt på EPO. 
13. juli 2010 vant han den 9. etappen i Tour de France. Dette var hans tredje etappeseier i det prestisjefylte rittet.

Meritter
--------

2000
5.-plass sammenlagt, Tour Down Under
2002
4. etappe, Circuit Franco-Belge
2.-plass sammenlagt, Paris–Nice
Ungdomstrøya
3.-plass, Paris–Camembert
2003
4. etappe, Sveits rundt
2.-plass, GP Le Télégramme
2004
2. etappe, Tour du Poitou-Charentes
2.-plass sammenlagt, Route du Sud
2005
Sammenlagt, Route du Sud
3.-plass, Paris–Camembert
2006
6.-plass sammenlagt, Giro d'Italia
2007
18. etappe, Tour de France
2008
3.-plass, La Poly Normande
2009
16. etappe, Tour de France
2010
9. etappe, Tour de France
2011
Paris–Camembert
3.-plass, Tour du Finistère
2012
4.-plass sammenlagt, Tour of Oman

Referanser
----------

1. ↑   NOR PREX1326006D[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Casar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Sandy Casar – UCI Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Casar – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Casar – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Casar – Cycling Quotient Rediger på Wikidata

* (en) Sandy Casar – CycleBase Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Ota Benga** (født ca. 1883, død 20. mars 1916 i Lynchburg) var en pygmé som ble kidnappet fra Kongo i Afrika og sendt til USA hvor han ble offer for datidas vitenskapelige rasisme.

Ota Benga ble hentet sammen med sju andre pygmeer som eksotisk underholdningsinnslag til verdensutstillinga i St. Louis 1904. I 1906 satt han også en tid mer eller mindre fanget i Bronx Zoo i New York City. Der ble han stilt ut i «primathuset» sammen med en orangutang som et rasebiologisk eksempel på «den laveste form for biologisk utvikling av mennesket». 

23 år gamle Ota Benga 1906, trolig utstilt i Bronx Zoo
Pygméen Ota Benga fra Kongo poserer med tenner som er filt spisse, under verdensutstillinga i St. Louis i USA 1904
Benga ble løslatt etter press fra blant annet afroamerikanske baptister. Han skal siden ha hatt ulikt arbeid. Han begikk selvmord som 32-åring  I dødsattesten ble han kalt *Otto Bingo*.

Se også
-------

* Menneskelig menasjeri, tidligere utstillinger av levende urfolk
* Rasehygiene

Referanser
----------

1. ↑   www.mediaite.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.blackpast.org[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Find a Grave, Find a Grave 20167712, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   muse.jhu.edu[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   muse.jhu.edu[Hentet fra Wikidata]
7. ↑  Evanzz, Karl (1999). The Messenger: The rise and fall of Elijah Muhammad. New York: Pantheon Books. ISBN 067944260

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
«**Eg ser**» er en sang av Bjørn Eidsvåg. Den ble første gang utgitt på albumet *Passe gal* fra 1983.

Bjørn Eidsvåg forteller til Stavanger Aftenblad at sangen ble til i forbindelse med en preken han skulle holde da han var prest på Lier psykiatriske sykehus. Den ble laget på 10 -15 minutter. *Eg ser* ble Eidsvågs gjennombruddssang og omtales som hans viktigste låt. 
Sangen er nå tatt med i boka Tillegg til Norsk Salmebok, og lever sitt eget liv. Den har senere blitt spilt inn av flere andre artister. Sissel Kyrkjebø hadde den med på sitt debutalbum *Sissel* i 1986, et album som solgte nesten 400 000 eksemplarer og som også ble utgitt i Sverige og Danmark. Elisabeth Andreassen spilte inn en egen versjon på albumet *Kjærlighetsviser* fra 2001.

Ravi har tatt sangen med i programserien *Landeplage* på NRK3. Han stiller spørsmålet: "Men hvorfor har «Eg ser» vokst seg inn i den kollektive norske bevisstheten? Er det på grunn av dens anvendelighet, slik den brukes i både brylluper, begravelser og på fotballbanen? Er det på grunn av artisten selv? Eller er det fordi låten sier noe grunnleggende om det å være menneske, selv for fotballsupportere?".

På begynnelsen av 2000-åra fremførte Bjørn Eidsvåg *Eg Ser* på spansk da han turnerte over store deler av det mellom­amerikanske kontinentet.

Innspillinger
-------------

Sangen finnes på disse albumene:

* *Passe gal* 1983 Bjørn Eidsvåg Kirkelig Kulturverksted (KKV)
* *Bjørns beste* 1985 Bjørn Eidsvåg KKV
* *Sissel* 1986 Sissel Kyrkjebø
* *Alt du vil ha* 1990 Bjørn Eidsvåg Norsk Plateproduksjon
* *Livet er her og nå* 1998 Kai Robert Johansen Master Music
* *Har en drøm* 1998 Roar Engelberg Tylden & Co
* *Hittil og littil* 2000 Bjørn Eidsvåg Petroleum Records
* *Kjærlighetsviser* Elisabeth Andreasson 2001 Norske Gram
* *Salmer for Gud og hvermann* 2003 Forskjellige artister KKV
* *Bjørn og ein venn* 2004 «Bypakk og bønder» Downbeach Music
* *De beste* 2009 Bjørn Eidsvåg Sony BMG/Petroleum Records

Eksterne lenker
---------------

* Eidsvåg om *Eg ser* hos aftenbladet.no[*død lenke*]
* Forhåndsomtale hos nrk.no for programmet Landeplage på NRK 3
Se Sandøya for andre steder i Norge med lignende navn.
Sandø ytterst i Oslofjorden har flotte sandstrender. Øya er et populært utfartssted for folk med egen båt.
Øya Sandø ligger i Oslofjorden vest for Hvasser i Færder kommune i Vestfold.
**Sandø** er en liten øy i Oslofjorden sørøst i Færder kommune i Vestfold.

Geografi og historie
--------------------

Sandø ligger på østsiden av sundet Sandøsund. Tvers over sundet ligger stedet Krukehavn på Hvasser. I seilskutetida har selve sundet mellom øyene Sandø og Hvasser vært stedet Sandøsund, og stedsnavnet Sandøsund har blitt landfast på Hvasser. Mot nord ser man øyene Østre og Vestre Bustein og alle de andre øyene i skjærgården øst for Tjøme og Nøtterøy. På Sandøs østside ligger Oslofjorden, med utsikt mot øya Store Færder og Tristein. 

Sandø har hatt fast bosetning og flere små gårdsbruk. Fra 1900-tallets begynnelse har øyas eiere vært bosatt andre steder og bebyggelsen har vært fritidsbebyggelse. Bebyggelsen er begrenset til øyas vestside, mot Sandøsund. 

I 1950-åra ble Sandø fredet i henhold til lov om naturvern. I 2006 ble den ubebodde del av Sandø innlemmet i Ormø-Færder landskapsvernområde og fra 2013 i den nyopprettede Færder nasjonalpark.

Endemorenen Tjøme-Hvaler-trinnet, også kalt Tjøme-raet, går over Sandø og er opphavet til øyas fine sandjord og attraktive sandstrender. Flere steder på øya er det strender med slipte rullesteiner som isbreen har lagt fra seg for cirka 12 000 år siden.

Sandøbukta er en god havn med stor sandstrand innenfor og et mye benyttet friområde for småbåtflåten.

* Deler av bebyggelsen på Sandø mot Sandøsund mot Hvasser  Foto: Karl Ragnar Gjertsen, 2006Deler av bebyggelsen på Sandø mot Sandøsund mot Hvasser  Foto: Karl Ragnar Gjertsen, 2006
* På Sandø er endemorenen som kalles Tjøme-Hvaler-trinnet godt synlig. Her er rullesteinstrender med alle typer stein fra Oslofeltet. Om du ser på bildet i stort format vil du skimte Færder fyr i bakgrunnen.  Foto: Karl Ragnar Gjertsen, 2006På Sandø er endemorenen som kalles Tjøme-Hvaler-trinnet godt synlig. Her er rullesteinstrender med alle typer stein fra Oslofeltet. Om du ser på bildet i stort format vil du skimte Færder fyr i bakgrunnen.  Foto: Karl Ragnar Gjertsen, 2006

* Maleriet Sandø (1894) av Eilif Peterssen (1852–1928)Maleriet *Sandø* (1894) av Eilif Peterssen (1852–1928)
* Sandø (1899) av Eilif Peterssen*Sandø* (1899) av Eilif Peterssen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Oswald Zappelli** (født 27. oktober 1913, død 3. april 1968 i Lausanne) var en sveitsisk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.

Zappelli vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han kom på andreplass i individuelle konkurransen i kårde bak Luigi Cantone fra Italia.

Fire år senere, under Sommer-OL 1952 i Helsingfors kom han på tredjeplass i kårde individuelt og han var også med på det sveitsiske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Italia og Sverige.

OL-medaljer
-----------

* 1948 Storbritannias flagg London - Sølv Sølv i fekting, kårde
* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Bronse Bronse i fekting, kårde
* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Bronse Bronse i fekting, kårde lagkonkurranse Sveits’ flagg Sveits.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Oswald Zappelli – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Oswald Zappelli – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Oswald Zappelli – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
***Sandy Burke of the U-Bar-U*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Ira M. Lowry.

Handling
--------

Etter at Sandy Burke reddet den foreldreløse syv år gamle Dolly Morgan fra Jim Diggs, som hadde skutt og drept faren hennes, sørger han for at jenta blir oppfostret hos enken Mackey. Men Sandy oppdager at enkens boliglån snart må betales til Diggs partner, Lafe Hinton, og reiser til ranch-eier Jeff Kirby for å be om en jobb.

Men Sandy blir forvekslet med en desperado ved navn Slim Dillon, og han blir derfor tatt til fange av Kirbys datter Molly. Etter at Sandy har bevist sin uskyld, gir han seg ut som Dillon og begår ran for å hjelpe enken økonomisk. Men de opplever en rekke komplikasjoner.

Skuespillere
------------

* Louis Bennison som Sandy Burke
* Virginia Lee som Molly Kirby
* Alphonse Ethier som Jim Diggs
* H.H. Pattee som Jeff Kirby.
* Echlin Gayer som Cyril Harcourt Stammers
* Lucy Beaumont som enkefrue Mackey
* Wilson Bayley som Sheriff Quinlan
* Nadia Gary som Dolly Morgan
* Phil Sanford som Lafe Hinton

Referanser
----------

1. ↑  Sandy Burke of the U-Bar-U
2. ↑  SANDY BURKE OF THE U-BAR-U

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sandy Burke of the U-Bar-U* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Egder** er en betegnelse på personer fra Agder. Egdene var et folkeslag eller en stamme i folkevandringstiden og vikingtiden. Sannsynligvis innebar navnet først og fremst geografisk tilhørighet. Betegnelsen har en lang tradisjon. Den gotiske historieskriveren Jordanes nevner egdene i sin verdenshistorie fra rundt 550, og betegnelsen egde benyttes fortsatt om personer fra Agder.

I Snorres Harald Hårfagres saga fortelles det at egdene, sammen med ryger, horder og teler, var blant Harald Hårfagres motstandere i slaget i Hafrsfjord. Egdene er også nevnt i et kvad av den islandske skalden Torarin lovtunge, skalden til den danske (og senere også engelske og norske) kongen Knut den mektige. Kvadet heter Tógdråpa og ble diktet da Torarin var med Knut på hærtog til Norge. Et utdrag av kvadet lyder slik:

*Strids-øvede*   

*egder meget*  

*fryktet for*  

*heltens [Knuts] ferd*

Harald Hardråde kalles henholdsvis «Egdekongen» og «Egders fyrste» i kvad av skalden Stuv den blinde Tordsson. I et kvad av Tjodolv Arnorsson kalles Harald igjen «Egders fyrste».

Referanser
----------

1. ↑  Krag (2000): 27
2. ↑  Jordanis Gotesoga: 35
3. ↑  Snorre: Harald Hårfagres saga, kap. 18
4. ↑  Torarin Lovtunge: Tógdråpa, gjengitt i Olav den helliges saga, kap. 72
5. ↑  Stuv skald, gjengitt i Harald Hardrådes saga, kap. 12 og 17
6. ↑  Tjodolv Arnorsson, gjengitt i Harald Hardrådes saga, kap. 14

Litteratur
----------

* Jordanes: *Jordanis Gotesoga*, oversatt av Sigmund Skard, Det norske samlaget, Oslo 1932
* Claus Krag: *Norges historie frem til 1319*. Universitetsforlaget, Oslo 2000
* Snorre: *Norges Kongesagaer*, oversatt av Anne Holtsmark. Gyldendal, Oslo 1979
**Ivar Johan Kristian Horgen Bjerknes** (født 24. januar 1922 i Bærum, død 14. juni 2009) var en norsk bildekunstner.

Efter examen artium 1941 jobbet han noen år ved Elektrisk Bureau, før han tok til på en kunstutdannelse. Først som elev ved Bjarne Engebrets malerskole 1945–47, dernest Statens Håndverks- og Kunstindustriskole i 1948, så Statens Kunstakademi under Aage Storstein 1948–50 og under Per Palle Storm 1950–52.

Han var representert på Høstutstillingen 1958–59, 1961, 1969–70 og på Nasjonalgalleriet i 1956, samme året som han mottok *Statens arbeidsstipend*. Et Statens kunstnerstipend ble ham tildelt i 1962.

Familie
-------

Han var sønn av ingeniør Johan Christian Johansen (1889–1983) og Ingrid Cathrine Horgen (1887–1965). Efternavnet Bjerknes ble tatt i bruk av familien i 1944. Faren (kjent som Christian Bjerknes) var ingeniør ved Elektrisk Bureau som i samarbeid med Jean Heiberg laget telefoner.

Referanser
----------

1. ↑   Artists of the World Online, AKL Online kunstner-ID 10127388[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   KulturNav, KulturNav-ID 63171e74-316b-433d-9dd8-c396812bf167, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Gravferdsetaten i Oslo
4. ↑  Ivar Bjerknes i Norsk Kunstnerleksikon.
5. 1 2  *Studentene fra 1941*. Oslo: Bokkomiteen for studentene fra 1941, (T. Juul Møller). 1966.
6. ↑  Arve Henriksen, Er dette Norges beste design? i Aftenposten den 27. februar 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** KulturNav
 |
**Gunnar Fougner** (født 5. januar 1911 på Lillehammer, død 20. oktober 1995 samme sted) var en arkitekt som blant annet tegnet Handelens og håndverkets hus på Lillehammer (nåværende rådhus), og tegnet sammen med Einar Myklebust Munchmuseet på Tøyen i Oslo og Odontologisk institutt på Årstadvollen i Bergen (1963). Fougner var aktiv motstandsmann under andre verdenskrig. 

Munchmuseet i Oslo.

Andre verdenskrig
-----------------

Fougner forlot Norge om bord på MK «Traust» som gikk ut fra Utvær i Solund i juli 1940. Sammen med ham var også Ruben Langmo, som returnerte til Shetland etter sabotasjeoppdrag i Norge. I Storbritannia ble Fougner rekruttert til en norsk gruppe med spesialsoldater. Da Kompani Linge ble startet, ble han med der. Fram til 1942 utførte Fougner flere turer til Norge på oppdrag for SOE, blant annet til Nord-Norge.

Senere var han med i Shetlandsgjengen, som fraktet flyktninger og motstandsmenn fra Norge til Shetland, og agenter og forsyninger andre veien. I 1943 var Fougner med på å danne en filmgruppe for det norske pressekontoret i Sverige.

Under frigjøringen var han med som fotograf i en gruppe ledet av major Leiv Kreyberg i Forsvarets sanitet, som ledet frigjøringen av de allierte krigsfangene i Nord-Norge. Gunvor Galtung Haavik var også med i gruppen som tolk. Da Haavik senere ble tiltalt for spionasje, brukte pressen flere bilder av henne da hun arbeidet som tolk i fangeleirene. Fougner hadde tatt flere av disse bildene.

Etter krigen
------------

Fougner flyttet til Lillehammer og startet i 1953 arkitektkontor sammen med Einar Myklebust.

Se også
-------

* Fougner (slekt)

Referanser
----------

1. ↑   KulturNav, KulturNav-ID 65aff327-b77a-429c-892a-29a21517c4a7, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Gunnar Fougner». *Store norske leksikon*. Oslo: Kunnskapsforlaget.
3. ↑  Ragnar Ulstein: *Englandsfarten Band II, Søkelys mot Bergen*
4. ↑  Espen Haavardsholm: *Martin Linge - min morfar, Familieroman med fotografier*
5. ↑  Ulstein, Ragnar (1920-) (1989). *Etterretningstjenesten i Norge 1940-45*. Oslo: Cappelen. ISBN 8202124018.
6. ↑  Aas, Oddvar (f. 1910) (1980). *Norske penneknekter i eksil: en beretning om Stockholms-legasjonens pressekontor under krigen*. [Oslo]: Tiden. ISBN 8210019201.
7. ↑  Kreyberg, Leiv (1896-1984) (1946). *Frigjøringen av de allierte krigsfanger i Nordland 1945: en redegjørelse*. Oslo: Tanum.

Litteratur
----------

* Bie, Liv Nansen (2002). *Gunnar Fougner. En arkitekt*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** KulturNav
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Gunnar E. Wille** (født 18. august 1937 i Nøtterøy) var administrerende direktør i *Aftenposten* fra 1. desember 1984 til 1. november 1986, da han etablerte seg som konsulent i London for nyetableringer og internasjonaliseringer spesielt innenfor informasjonsteknologi og mediebransjen, også for norske virksomheter. Gunnar Wille var siden i 15 år professor i økonomi og teknologiledelse ved NTNU.

Biografi
--------

Wille er utdannet som kjemiingeniør ved Norges tekniske høgskole i 1961. Siden tok han licentiatgrad i teknisk økonomi i 1965 og deretter gikk turen til Massachusetts Institute of Technology hvor han studerte ved Sloan School of Mangaement. Fra 1965 til 1967 jobbet han ved DeNoFaLilleborg, deretter var han fra 1968 til 1974 driftsdirektør i Norsk Brændselsolje. Så kom han i 1974 til IBM, der han var administrerende direktør fra 1975 til han i 1979 ble utvalgt av det amerikanske moderkonsernet til å lede blant annet IBMs virksomhet i Midtøsten og Afrika fra Europa-hovedkontoret i Paris.

Gunnar E. Wille ble organisatorisk en meget sentral skikkelse da han tiltrådte i *Aftenposten*. Det ble meislet ut en ny organisasjonsplan. Schibsted-gruppens hovedavdelinger ble overført til *Aftenposten*, og de administrative seksjonene skulle rapportere direkte til direktør Wille. Direksjonen i gruppen skulle være det direkte overordnede organ for administrerende direktør. Men Schibsted-gruppen og direktør Wille hadde forskjellig syn på avisens utvikling, organisasjon og drift. Begge parter ble derfor enig om at Wille fratrådte sin stilling.

Bibliografi
-----------

* *Kompetanseledelse – samvirket mellom menneske, organisasjon og teknologi* 2003 ISBN 9788251918473
* *Industriell markedsføring i teori og praksis* 1996 ISBN 9788200224372

Referanser
----------

1. ↑  Aftenpostens direktør Gunnar Wille har sagt opp

Kilder
------

* Bjørn Thalen: *Gunnar E. Wille: Dynamisk trekkfugl flyr videre*. Artikkel i Aftenposten Morgen – 31.10.1986 – Side: 35
* Omtale i Hvem Hva Hvor 1986 side 317

Eksterne lenker
---------------

* Wille Consulting