recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Speyer** er en by i den tyske delstaten Rheinland-Pfalz, i det vestlige Tyskland, ikke langt fra grensen til Frankrike.

I år 10 fvt. ble det anlagt en romersk militærforlegning, *Noviomagus*, her, og germanske stammer slo seg ned i *Civitas Nemetum*. I år 346 fikk Speyer en biskop. Byens navn nevnes tidligst i år 496 som *Spira*.[]

I år 1030 la den saliske keiser Henrik IV ned grunnstenen til domkirken i Speyer. I 1294 mistet biskopen de fleste av sine tidligere rettigheter, og byen ble en fri by direkte underlagt keiseren. Den var sete for den tysk-romerske rikskammerretten fra 1527 til 1693. På riksdagen i Speyer i 1529 protesterte de evangeliske riksstendene mot de reformasjonsfiendtlige beslutninger som der ble truffet. Byen ble nesten ødelagt av franske tropper under den pfalziske arvefølgekrig i 1689, og først i 1698 begynte gjenoppbygningen.[]

I 1792 ble den okkupert av franske revolusjonstropper, og forble under fransk herredømme frem til 1814. I 1816 ble byen kretshovedstad i Pfalz og sete for regjeringen for den bayerske rhinkretsen (senere Bayersk Pfalz).[] Mellom 1893 og 1904 ble det bygget en minnekirke til minne om den protestantiske protesten i 1529.

Domkirken i Speyer hører til UNESCOs liste over verdens kulturarv. I 1987 besøkte pave Johannes Paul II byen.

Speyer er vennskapsby med den britiske byen Spalding, den franske byen Chartres og den italienske byen Ravenna.

Byen feiret sitt 2000-årsjubileum i 1990 med tallrike utstillinger, konserter og andre arrangementer. Bl.a. George H.W. Bush og Mikhail Gorbatsjov besøkte byen etter invitasjon fra kansler Helmut Kohl.

Bilder
------

* DomenDomen
*

Referanser
----------

1. ↑  «Alle politisch selbständigen Gemeinden mit ausgewählten Merkmalen am 31.12.2018 (4. Quartal)». Statistisches Bundesamt. Arkivert fra originalen 10. mars 2019. Besøkt 10. mars 2019.
2. ↑   (på de) *Tysklands kommuneregister (4. kvartal 2022)*, Statistisches Bundesamt, 12. januar 2023, Wikidata Q116783074,

Eksterne lenker
---------------

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Speyer – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Speyer – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
***Rhaeboscelis*** er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).

Utseende
--------

Greinpraktbiller er små til middelsstore (3-17 millimeter), avlange biller, oftest med metalliske farger. Hodet er forholdsvis stort og bredt, antennene ganske korte. Pronotum er kort og bredt, dekkvingene gjerne lange og smale, beina ganske korte.

Levevis
-------

Som det norske navnet skulle tilsi utvikler disse billene seg gjerne i død ved av små dimensjoner - greiner og kvister. I motsetning til mange av de større praktbillene er utviklingstiden ikke svært lang. Noen arter lever i galler. Disse billene ser stort sett ut til å være vertsspesifikke på én vertsplante-art.
Mange tropiske arter minerer i blader. De voksne billene finnes oftest på bladverket til vertsplanten, sjeldnere på blomster.

Utbredelse
----------

Systematisk inndeling
---------------------

Inndelingen følger 

**Treliste**. Navnet *Rhaeboscelis* har til tider vært brukt om den slekten som bør hete *Paragrilus* Saunders, 1871. 

* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien praktbiller, Buprestoidea
			* Familien praktbiller, Buprestidae
				+ Underfamilien **greinpraktbiller**, Agrilinae Lacordaire, 1857
					- Stammen Agrilini Lacordaire, 1857
						* Understammen Rhaeboscelidina Cobos, 1976
							+ Slekten ***Rhaeboscelis*** Chevrolat, 1838
								- *Rhaeboscelis chalybea* (Gory, 1841)
								- *Rhaeboscelis purpurea* Chevrolat, 1838

Referanser
----------

1. ↑  insectoid.info - Agrilinae
2. ↑  Henry Hespenheide (2002) A review of North and Central American *Paragrilus* Saunders, 1871 (Coleoptera: Buprestidae: Agrilinae). Zootaxa 43: 1-28.

Kilder
------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Rhaeboscelis* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Rhaeboscelis* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
Denne artikkelen omhandler TV-programmet på NRK.  For tankeeksperimentet, se Schrödingers katt.

***Schrödingers katt*** er et norsk magasinprogram om forskning, populærvitenskap og teknologi som gikk på NRK1 fra 1990 til 2016. Programmet produseres av NRK Trøndelag og sendes fra Tyholt. Programmet fikk navn etter et tankeeksperiment av den østerrikske fysikeren Erwin Schrödinger.

Programmet er som oftest i magasinformat, ledet av en programleder. Reportasjene skal gjenspeile nyheter innenfor forskning, vitenskap og teknologi, med hovedvekt på det som skjer i Norge.[]

*Schrödingers katt* er en del av faktaflaten til NRK1, sammen med *Puls*, *Ut i naturen* og *Forbrukerinspektørene*.

Programmet har vunnet flere utmerkelser, blant annet Folkeopplysningsprisen i 2003, Prix Jules Vernes[] to ganger og Image de Sciences en gang.[]

I 2002 var programmet nedleggingstruet, men ble reddet. Dette skjedde etter at det kom inn 4000 protestunderskrifter fra akademikere.

Seertall
--------

Programmet har et forholdsvis høyt seertall. Gjennomsnittlig antall seere i 2009 var 521.000 seere, med en markedsandel på 38 prosent.

Programledere
-------------

* Solveig Hareide (2015-)
* Eldrid Borgan (2012–2015)
* Per Olav Alvestad (2012–2015)
* Hanne Kari Fossum (2008–2011)
* Eivind Grimsby Haarr (2005–2008)
* Gry Beate Molvær (2000-04, 2005)
* Synnøve Nes (2004)
* Eiliv Flakne (2000)
* Kari Hustad (1999)
* Gunn Kristin Sande (1998)
* Kirsti Moe (1997)
* Synnøve Farstad (1992–1997)

Referanser
----------

1. ↑  NRK. «Mediehuset NRK Trøndelag». Besøkt 25. juli 2016.
2. 1 2  «20 år med Katta». NRK. 5. februar 2010. Besøkt 7. februar 2010.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Schrödingers katt* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Rhakotis**, eller Râ-Kedet, var det opprinnelige navnet på byen Alexandria ved den nordlige kysten av Egypt, før den ble døpt om og grunnlagt som en ny by av Aleksander den store. Nye funn viser derimot at Alexander ikke var grunnlegger av Alexandria, men derimot en renovatør. Byen kan, ifølge arkeologer, ha eksistert i to årtusener før den ble erobret. Alexandria ble planlagt og konstruert av Dinokrates, en erfaren gresk arkitekt og byplanlegger fra Rodos, som utviklet den nye byen etter den hellenistiske arkitektturstilen, en stil som var populær i den greske verden på denne tiden. Den nye infrastrukturen var så stor at byen absorberte den gamle fiskerlandsbyen *Rhakotis*. Denne gamle bosettelsen er fortsatt grunnmur for byens sentrum, og kalles Kom-El-Dikka.

Omfattende maritime, arkeologiske undersøkelser i havnebassenget utenfor Alexandria, som startet i 1994, har avslørt mange detaljer om Rhakotis før Alexander satte sine føtter i Egypt.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Spey** (skotsk gælisk: *Uisge Spè*) er Skottlands nest lengste elv og den sjuende lengste i Storbritannia. Den er 172 km lang, og renner fra innsjøen Loch Spey til den når Nordsjøen ved Spey Bay i Moray Firth. Elven har sitt utspring i regionen Highland og utløp i regionen Moray.

Området rundt elvedalen kalles Strathspey eller Speyside, og er kjent for de mange whisky-destilleriene der.

Inch Marches er et verneområde (SPA) ved Spey mellom Kingussie og Kincraig. Det omtales av Royal Society for the Protection of Birds («Det kongelige samfunn for beskyttelse av fulgelivet») som et av de viktigste våtmarksområdene i Europa.

Etymologi
---------

Opprinnelsen til elvens navn er usikker, men «hagtorn» har blitt foreslått fra et ord knyttet til brytonisk *yspyddad*, som har en avledning fra det før-keltiske *squeas* i betydningen «oppkast» eller «sprut, strøm». Den greske geografen Klaudios Ptolemaios omtalte elven på sitt kart fra rundt 150 e.Kr. som *Tuesis*. Navnet Spey er dokumentert fra 1451.

Panorama over Spey nær Newtonmore. *Foto:Richard Pollock*

Referanser
----------

1. 1 2 3  «About the River Spey» **(engelsk)**. Spey Fishery Board. Arkivert fra originalen 17. september 2008. Besøkt 18. november 2008.
2. ↑  «Insh Marshes», *Royal Society for the Protection of Birds*.
3. ↑  Ross, D. (2001): *Scottish Place-names*, Edinburgh: Birlinn, s. 200

Eksterne lenker
---------------

* (en) River Spey – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Spey Fishery Board
* The Moray Firth Wildlife Centre is situated at the mouth of the Spey River
* Greater Speyside info

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Javier Busto Sagrado** (født 1949 i Hondarribia, Baskerland, Spania) er en spansk kordirigent og komponist av kormusikk. Han er utdannet lege, og praktiserer som almenpraktiker i Lezo i provinsen Gipuzkoa i Spania.

I studietiden ved Universitetet i Valladolid, dirigerte han Ederki Basque studentkor (1971–1976), og begynte å skrive sine første korkomposisjoner, som vant tredjepris i Tolosa-konkurransen i 1975.

Busto grunnla Eskifaia-koret i Hondarribia i 1978, og dirigerte det selv frem til 1994. Sammen med dette koret vant han førstepremier ved korkonkurranser både i Spania, Frankrike, Østerrike og Tyskland. I 1995 grunnla han damekoret Kanta Cantemus Korua, som han også dirigerer. De har vunnet førstepremie ved korkonkurranser i Tours i Frankrike, og i Tolosa (1999).

Han har også vunnet priser for sine kor-komposisjoner, både i Bilbao, Igualada, Madrid og Tolosa. Korverkene og -sangene hans publiseres både i Spania, Frankrike, Storbritannia, Tuskland, Sverige og USA, og enkelte er også utgitt på CD.

Busto er en internasjonalt kjent og benyttet gjestedirigent, og sitter som jurymedlem i korsang- og komposisjonskonkurranser over hele verden.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  «GIA Publications - Artist - Javier Busto». *www.giamusic.com* **(engelsk)**. Besøkt 1. februar 2018.  *Bustos profilside på waltonmusic.com*
3. ↑  «Kanta Cantemus Korua - Javier Busto». *www.singers.com*. Besøkt 1. februar 2018.
4. ↑  «New Choral releases: Javier Busto - Hondarriba». *www.singers.com*. Besøkt 1. februar 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Javier Busto på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Javier Busto på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Javier Busto på AllMusic Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE **·** CiNii **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Matthias Wallner** er en østerriksk tidligere skihopper.

Han konkurrerte internasjonalt fra 1992/93 til 1999, med størst suksess i kontinentalcupen, der han tre ganger ble blant de ti beste sammenlagt. Han ble nummer 5 i 1997/98, 6 i 1993/94 og 9 i 1994/95. I Sommer Grand Prix ble han nummer 24 sammenlagt i 1998. I verdenscupen debuterte han med 47. plass av 49 deltakere i Bischofshofen 6. januar 1994. Sitt beste resultat i verdenscupen fikk han alt i det neste rennet, i Murau 9. januar 1994, da han ble nummer 9. Sammenlagt i verdenscupen var 50. plass i 1995/96 hans beste plassering; i den tysk-østerrikske hoppuka var 35. plass i 1997/98 hans beste sammenlagtplassering.

Matthias Wallner vant det siste rennet i skiflygingsbakken Copper Peak i Ironwood, USA, et kontinentalcuprenn 22.-23. januar 1994. I det rennet satte han og landsmannen Werner Schuster den siste bakkerekorden med 158 meter.

Referanser
----------

Kilder
------

* Jens Jahn, Egon Theiner: *Enzyklopädie des Skispringens*. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider
* Copper Peak – Winners and Records (besøkt 14. juli 2011)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Matthias Wallner – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
**«I7»** var en japansk undervannsbåt av J3-klassen.

Søsterskipet «I8» og «I7» var de største undervannsbåtene bygget i Japan før utbruddet av krigen i Stillehavet. De var såkalte *junsen*, «krysserubåter», med høy overflatehastighet, god rekkevidde og utstyrt med hangar og katapult for ett sjøfly.

«I7» hadde seks torpedorør i baugen og 20 21" torpedoer. På dekket hadde hun en 5,5" kanon. For luftvern hadde hun opprinnelig fem 13,2 mm mitraljøser, to i tvillingaffutasjer og en i en enkel affutasje. De fire i tvillingaffutasjene ble i 1943 erstattet med fire 25 mm maskinkanoner montert parvis i to tvillingaffutasjer. «I7» hadde også en vanntett hangar for ett sjøfly og en katapult på akterdekket.

«I7» var sammen med søsterskipet utplassert utenfor Hawaii under angrepet på Pearl Harbor 7. desember 1941. 17. desember ble sjøflyet hennes sendt opp for å rekognosere over Pearl Harbor. Senere opererte hun i Indiahavet, hvor hun senket et handelsskip, og utenfor Aleutene, hvor hun også senket et handelsskip.

I 1943 deltok hun i den japanske evakuaeringen av tropper fra Kiska og ble senket 22. juli utenfor Kiska av amerikanske jagere.

Kilder
------

* Robert Gardiner, red. (2006). *All the World's Fighting Ships 1922-1946*. London: Conway Maritime Press. s. 199-200. ISBN 0-85177-146-7.
* Mark Stille (2007). *Imperial Japanese Navy Submarines 1941-1945*. Oxford: Osprey Publishing. s. 13-14. ISBN 978-1-84603-090-1.

Portal: Andre verdenskrig
**Matthias Pei Shangde** (født 1918 i Kina, død 24. desember 2001) var katolsk undergrunnsbiskop for Beijing i Folkerepublikken Kina.

Pei Shangde kom fra en katolsk familie. Han trådte som 13-åring inn i seminaret til den kinesiske kongregasjonen «Herrens disipler», som var blitt grunnlagt av den apostoliske delegat i Kina, erkebiskop Celso Costantini.

Han ble presteviet 30. mai 1948. I 1950 sendte kommunistene ham til manuelt atbeid i Beijing Zhiyaochang medisinske fabrikk. Under kulturrevolusjonen ble han dømt til ti års reform ved arbeid. Han ble løslatt i 1980. I 1989 ble han hemmelig ordinert til biskop av Beijing.

Da Shangde døde hadde han vært i husarrest siden april 2001. Politiet beordret at hans begravelse skulle holde lav profil, med deltakelse kun fra landsbyen der han hadde bodd.

Referanser
----------

1. ↑   Catholic-Hierarchy.org, katolsk hierarki ID peix, www.catholic-hierarchy.org, besøkt 26. juni 2020[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** VIAF **·** GND
 |
Store Khingan i tydelig relieff i nord-sør-retning
Yalu (sideelv til Nonni) i Store Khingan i Mandsjuria i Kina
**Store Khingan** (forenklet kinesisk: 大兴安岭, tradisjonell kinesisk: 大興安嶺, pinyin: *Dàxīng'ānlǐng*, mandsju: *Amba Hinggan*) er en vulkansk fjellkjede i Indre Mongolia i den nordøstre delen av Kina. Fjellkjeden er rundt 1200 km lang fra nord til sør, og blir smalere mot sør. Den skiller slettelandet i nordøst-Kina i øst fra Mongoliaplatået i vest. Området har en middelhøyde på 1200 til 1300 meter, med de høyeste toppene på 2035 meter. 

Fjellkjeden er dekt av tett skog. Som øko-region er den spesiell på grunn av sin daurianske flora, en overgangsform mellom sibirsk og mandsjuriansk flora.

Hellingene er relativt godt beiteområde, og det var dette området som khitanfolket kom fra før de etablerte Liao-dynastiet på 900-tallet.

De er egentlig en fortsettelse av fjellene i de kinesiske provinsene Shanxi og Hebei, men navnet Store Hinggan benyttes om området nord for elven Sira
eller Sjara-muren. Derifra går fjellsystemet opp til Amurs nordligste bue. På den andre siden av elven fortsetter de i Stanovojfjellene. Fjellet er,
som beskrevet av Suess, å forstå som en bruddkant, som adskiller det vestenfor liggende høylandet fra det østenfor liggende nedsenkede Mandsjuria. Fjellene når ikke særlig over 2 000 m.; deres passhøyder er på 1 100-1 400 m. Fjellkjeden har for det meste kort bredde, men mot øst sender den ut noen forgreninger.

De danner en skarp grense mot ørkenlandet Gobi i vest. Fra deres kam, som heller bratt som et tak, kan man se kontrasten mellom landskapene rundt om: i nord og vest lange bølger av ensformig og naken steppe, i sør og øst terrasser som senker seg i avsatser med klipper, skoger og dalganger, og på avstand slettelandet med sine mange elver som slynger seg frem.

Flere av toppene er slukkede vulkaner, og øst for hovedfjellkjeden i Udelins dal ligger en gruppe høyder av vulkansk opphav, av kineserne kalt *Luyuanshan* («svovelfjellene») og av mandsjuene *Ujun-Koldongi* («ti koller»), som hadde vulkansk utbrudd og voldsomme jordskjelv i 1720-21, som grundig beskrevet i kinesiske kilder.

Med 1,24 milliarder kubikmeter trevirkereserver er fjellene et av Kinas viktigste skogbruksområder. Dyrerivet er rikt. Her er brunbjørn og gaupe, elg, hjort og rein, sibirflodilder og sobel, hare, jerpe og orrfugl. Her hekker også den svært sjeldne skjellfiskand (*Mergus squamatus*).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
**Stig Arild Slørdahl** (født 6. mars 1959 i Kristiansund) er administrerende direktør i  Helse Midt-Norge regionale helseforetak. 

Fra 1. oktober 2005 til 12. juni 2015 var Slørdahl ansatt dekan ved Det medisinske fakultet ved NTNU. Han har også vært ansatt som professor i medisin (kardiovaskulær fysiologi) ved NTNU og overlege ved St. Olavs hospital.

Slørdahl ble utdannet cand.med. i 1985 og tok doktorgraden i medisin i 1992. Han ble spesialist i indremedisin i 1998 og i hjertesykdommer i 2000. Han ble ansatt som førsteamanuensis ved Det medisinske fakultet ved NTNU i 1995 og professor i 2002. I årene 2002-2005 var han instituttleder ved Institutt for sirkulasjon og bildediagnostikk. 

Slørdahl har forskningsbakgrunn innen hjerte ultralyd og trening ved hjertesykdommer. Han er Fellow of the European Society of Cardiology og medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs Akademi.

Slørdahl har vært leder for The Joint Committee of the Nordic Medical Research Councils (NOS-M) 2010-2012 og medlem i European Medical Research Councils Core Group 2009-2012. Han er nå leder av Scientific Review Group for the Biomedical Sciences i European Science Foundation. Slørdahl er tidligere medlem av Divisjonsstyret for vitenskap i Forskningsrådet, og har sittet i styret for SINTEF og Kreftregisteret.

Slørdahl hadde hovedansvaret for å etablere Norsk hjerteinfarktregister.

Publikasjoner
-------------

* (no) Publikasjoner av Stig Arild Slørdahl i BIBSYS
* (no) Publikasjoner av Stig Arild Slørdahl i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | CRIStin
 |
**Tordenskjolds gate** (1-85, 2-90) er en gate i Kvadraturen i Kristiansand som ligger i bydelen Kvadraturen/Eg. Gaten har sitt løp fra Vestre Strandgate til Otra hvor den går over i Egsveien og Elvegata. 60 eiendommer er matrikulert til gaten. 

Når Peter Wessel har fått en gate i Kristiansand oppkalt etter seg, har det sammenheng med flere opphold i byen for å få reparert skip på verftene, blent annet ved Christansands galeiværft som ble anlagt ved Hampa på slutten av 1600-tallet. Løvendals Galei under Tordenskjolds kommando var til omfattende reparasjon etter kamp i 1714. Skipet hadde «7 Mand døde og 21 saarede og ... var ilde tilredt. Ved Reparationen paa det herværende Galeiværft viste det sig, at Galeien havde faaet 16 Kugler i Skroget, 7 om Bagbord, 5 om Styrbord, 3 agter ind og 1 i Stævnen; Forstangen var borte, Stormasten, Storstangen og hele Riggen var sønderskudt».

Tidligere hadde den navnet Hospitalsgaten etter Christiansands Hospital med adresse til nr 52 og som senere ble supplert med det såkalte Dollhuset. Hospitalet ble bygd i 1709 og strøk ikke med i bybrannen i 1734. Det er derfor en av de eldste bygningene i Kristiansand.

Neste sykehus ble bygd i nr 67. Det nåværende Fylkeshuset i nr 65 var tidligere sentralsykehus og huset deretter Høyskolen i Agder. Skulpturen Taraxacum fra 1984 av Finn-Henrik Bodvin er plassert foran Fylkeshuset.

Ekserserhuset med adresse Tordenskjolds gate 64 er oppført i 1807-1808 med gymnastikksal for byens garnison, senere også brukt av Kristiansand katedralskole. Tordenskjoldsgate skole er nr 49.

Stener Heyerdahls park, den tidligere fattigkirkegården, også kalt Hospitalskirkegården som var i bruk frem til 1825, ligger til Tordenskjolds gate, inntil hospitalet hvor Heyerdahl virket fra 1850.

Referanser
----------

1. ↑  Kristiansand på kartet gjennom hundreårene, Arkivert 3. september 2012 hos Wayback Machine. besøkt 21. juni 2011

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
Postkort: S. Gran/Nasjonalbibliotekets bildesamling 
Statuen avdukes i 1911 med taler av Gina Krog og Hildur Schirmer fra Norsk Kvinnesaksforening
**«I storm»** eller **«Camilla Collett-monumentet»** er Gustav Vigelands statue av forfatteren Camilla Collett i Slottsparken i Oslo. Monumentet ble oppført på oppdrag fra Norsk Kvinnesaksforening og stod ferdig i 1911.

Historie
--------

I 1902 utlyste Norsk Kvinnesaksforening en konkurranse om et monument over Camilla Collett til den kommende hundreårsmarkeringen for hennes fødsel. Ingebrigt Vik vant førsteprisen i 1905, men oppdraget gikk til sist til Gustav Vigeland etter en ny runde og nye utkast. Året før vant Vik konkurransen om «Abelmonumentet» i samme park, men forslaget hans ble også da forkastet etter en ny omgang som ga Vigeland oppdraget. Collett-monumentet ble støpt i bronse og avduket i 1911. Det står i Slottsparken utenfor slottets nordre fløy. Statuen viser Collett som en gammel kvinne som trekker sjalet om seg. Smijernsgitteret omkring forestiller vidjekvister.

Camilla Collett var forfatter, essayist og kvinnesaksforkjemper. Hun ble født i Kristiansand i 1813 og døde i Christiania i 1895. Dikteren Henrik Wergeland var hennes fem år eldre bror.

Andre minnesmerker
------------------

Det er flere minnesmerker over Camilla Collett andre steder i Norge:

* Ingemund Berulvsons statue av Collett reist av Kristiansand kvinneråd ved Strandpromenaden i Kristiansand 1964.
* Ada Madssens bronsestatue av den unge Camilla reist utenfor Eidsvoll kirke 1977.

Bildegalleri
------------

### Skulpturen i Slottsparken

* 
* 
* 
* Foto: September 2018 Foto: September 2018

### Minnesmerker andre steder

* Vår Frelsers gravlundVår Frelsers gravlund
* KristiansandKristiansand

Referanser
----------

1. 1 2  «Statuer i Slottsparken». *www.kongehuset.no* **(norsk)**. Besøkt 26. mars 2021.
2. ↑  Ragna Stang (1965). «Gustav Vigeland : en kunstner og hans verk». *Nasjonalbiblioteket www.nb.no*. Johan Grundt Tanum forlag. Besøkt 26. mars 2021.

Portaler: Oslo | Kunst


| * v
* d
* r
Gustav Vigeland og Vigelandsanlegget i Frognerparken |
| --- |
| **Vigelandsanlegget**: Hovedportalen **·** Broen (med Sinnataggen) **·** Fontenen **·** Monolitten **·** Livshjulet **·** Slekten  **Andre Vigeland-verk**: Abelmonumentet **·** Collett-monumentet **·** Snorremonumentet |
| Vigelandmuseet i Oslo **·** Vigeland hus i Mandal **·** broren Emanuel Vigeland |
**«Interiør fra Fürstenberg-galleriet»** (**«Interiör från Fürstenbergska galleriet»**) er et akvarellmaleri fra 1885 av den svenske maleren Carl Larsson. Maleriet tilhører Göteborgs konstmuseum og kom i museets eie ved testamentarisk gave fra Pontus og Göthilda Fürstenberg i 1902.

Den svenske forretningsmannen og mesénen Pontus Fürstenberg og ektefellen Göthilda var i siste halvdel av 1800-tallet Sveriges største kunstsamlere. I 1885 fikk ekteparet bygget om deler av sin privatbolig i Fürstenbergska palatset ved Brunnsparken i Göteborg med et kunstgalleri. Galleriet var i prinsippet også åpent for publikum.

Kunstsamlingen besto av cirka 260 verk som ble testamentert til Göteborg kommune. Den ble i 1922 flyttet til Göteborgs konstmuseum hvor parets hjem var blitt gjenreist. Samlingen utgjør det såkalte Fürstenbergska galleriet.

I Carl Larssons maleri kan man se Ernst Josephson med ryggen til i ferd med å portrettere Göthilda Fürstenberg. Hun sitter inntil veggen til venstre iført svarte klær. Portrettet ble ikke fullført.

I forgrunnen til venstre sitter Pontus Fürstenberg ved et bord og studerer et kunstverk på papir. I enden av rommet dominerer Raphaël Collins monumentalmaleri «Sommaren» fra 1884. Midt i rommet står Per Hasselbergs skulptur «Snöklockan» og i taket hans skulpturgrupper med allegorier over begreper og oppfinnelser fra samtiden. Maleriene man ser på venstre vegg er Auguste Pointelins «Landskap, S:t Roche» fra 1884, Hans Heyerdahls «Neapolitansk fiskergutt» og Alfred Wahlbergs «Månsken, Fjällbacka» fra 1881. Samtlige kunstverk tilhører Göteborgs konstmuseum. 

Maleriet er utført i akvarell og gouache på papir og måler 78 x 56,5 cm. Det er signert CARL LARSSON. 1885. nede til venstre, på bordet der Pontus Fürstenberg er plassert.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  
Arvidsson, Kristoffer. «Carl Larsson: Interiör från Fürstenbergska Galleriet» **(svensk)**. Göteborgs konstmuseum. Besøkt 9. februar 2022.
2. ↑  
Hjern, Kjell. «Pontus Fürstenberg» **(svensk)**. Svenskt biografiskt lexikon. Besøkt 9. februar 2022.

Portaler: Sverige | Kunst
**Kast etter kyrkja** eller **Trollkast** er et svært utbredt vandremotiv som opptrer i sagnnotiser eller vandresagn over hele landet. Dette er opphavssagn som forklarer hvordan naturformasjoner har blitt til.

Eksempel: *Første gangen kirkeklokkene i bygda ringte, ble et troll, eller en trollkjerring, så sint at hun tok tre kjempestore steiner og kastet dem etter kirken. Heldigvis traff hun ikke, men steinene ligger der ennå.*

Dette er ikke sagn som baserer seg på folketro. De er ren underholdning og det har også gjort at de raskt kunne spre seg til de fleste eldre kirker i landet.
Tilsvarende sagn er blitt fortalt om flyttblokker på fjellet, holmer i sjøen og andre karakteristiske formasjoner.

Folks kreativitet er stor og det finnes et utall av lokale tilpassinger av dette sagnet. En variant knyttet til Ringsaker kirke forteller at steinene ble kastet som del av uenighet mellom to troll (jf. Jutulhoggetsagnet) og en av steinene fór så nær kirka at tårnet ble skjevt av lufttrykket.

Knut Hermundstad gjengir en fantasifull versjon fra Bagn med mange vandremotiv: Før de bygde kirke på Bagnsmoen, sto kirka på Flatåker på Ulejordet. Da første messe etter reformasjonen skulle feires, merket presten at menigheten listet seg ut av kirka, en etter en. Da kirken var tom og han sto der alene, gikk han også ut og fikk se at det var en stor hulder som sto på Langebergsenda og stuta en vakker lått på horn. Presten sendte noen trolldomsord mot henne og da ble hun så sint at hun kastet tre steiner etter kirka. Den ene falt ned på Ellendhaugsjorde. Den er sprengt bort nå, men var stor som et hus. Den andre ligger rett nedenfor der kirka sto og den tredje ligger på Øydgardsjordet. Da huldra hadde kastet steinen kom det en svart vær etter berget og stanga henne utfor Langeberg. Året etter fant de beinrangelet etter henne og leggbeinet var ni alner langt. Låtten hun spilte kalles Langeberglåtten.

Referanser
----------

1. ↑  Christiansen, Reidar Th. (1938). *Norske sagn*. Aschehoug. s. 52.
2. ↑  *Nordisk kultur 9 : Folkevisor. Folksägner och folksagor*. Bonnier. 1931. s. 167.
3. ↑  Svendsen, Reinert (1899). *Ringsaker Kirke og Altertavle paa Hedemarken*. I Kommission hos Aschehoug. s. 1.
4. ↑  Hermundstad, Knut (1961). *Kvorvne tider : Gamal Valdres-kultur VII*. Norsk folkeminnelags skrifter ; 86. Universitetsforlaget. s. 212-213.
Tordenskiolds plass i Pipervika i Oslo 1910. Utsikt over Oslo havn og det indre av Oslofjorden. Foto: Oslo byarkiv 
Utsnitt av bykart over Oslo fra omkring 1900. «Tordenskj. Plads» ligger til høyre for midten av bildet.
**Tordenskiolds plass** er en tidligere plass i Oslo. Den lå like øst for der Oslo rådhus står i dag, der kvartalene som har adresse Hieronymus Heyerdahls gate 1 og Tordenskiolds gate 12 nå ligger.

Tordenskiolds plass måtte vike plass da Rådhuset ble bygget i mellomkrigstiden. Axel Enders statue av Peter Wessel Tordenskjold stod i sin tid på Tordenskiolds plass, før den ble flyttet til dagens plassering på Rådhusplassen.

* Axel Enders statue av Peter Wessel Tordenskjold avdukes på Tordenskjolds plass i 1901  Foto: Håndkolorert lysbilde av Anders Beer Wilse / Norsk Teknisk MuseumAxel Enders statue av Peter Wessel Tordenskjold avdukes på Tordenskjolds plass i 1901  Foto: Håndkolorert lysbilde av Anders Beer Wilse / Norsk Teknisk Museum
* Håndkolorert dias av Tordenskjolds plass Foto: Anders Beer Wilse / Norsk Teknisk MuseumHåndkolorert dias av Tordenskjolds plass Foto: Anders Beer Wilse / Norsk Teknisk Museum

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tordenskiolds plass – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
**Michael Harry «Mike» Holland** (født 9. desember 1961 i Barre, Vermont) er en amerikansk tidligere skihopper. Han satte verdensrekord i skiflyging i 1985.

Han debuterte i verdenscupen med 34. plass i Oberstdorf 30. desember 1982. Sammenlagt i verdenscupen ble han nummer 10 i 1984/85-sesongen. Han vant ett verdenscuprenn, i Bischofshofen 6. januar 1989. I 1988/89 ble han nummer 8 sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka.

Under trening foran VM i skiflyging i Planica 15. mars 1985 satte han verdensrekord med 186 meter. Rekorden ble slått alt samme dag, da Matti Nykänen hoppet én meter lenger. Mike Holland deltok i VM i skiflyging i 1983, 1985, 1986 og 1988. Den beste plasseringen fikk han i 1985, da han ble nummer 8.

Mike Holland var med i OL i 1984 og 1988. De beste plasseringene fikk han i Calgary i 1988, der han ble nummer 32 i storbakken og nummer 33 i normalbakken, og var på det amerikanske laget som ble nummer 10 av 11 lag i lagkonkurransen. Han deltok i VM i 1984 (lag), 1985, 1987 og 1989. De beste VM-plasseringene fikk han i 1985, da han ble nummer 8 i normalbakken i Seefeld og var på det amerikanske laget som ble nummer 5 i lagkonkurransen i Innsbruck.

Mike Holland ble nasjonal mester fem ganger. Han vant USAs storbakkemesterskap i 1986, 1987 og 1988, og vant i både storbakken og normalbakken i 1989.

Hans siste verdenscuprenn var i Lake Placid 12. desember 1989.

Mike Holland er bror til skihopper Jim Holland og kombinertløper Joe Holland, som begge deltok i OL.

Referanser
----------

Kilder
------

* Sports Reference: Mike Holland Arkivert 17. desember 2012 hos Wayback Machine.
* Jens Jahn, Egon Theiner: *Enzyklopädie des Skispringens*. AGON Sportverlag, Kassel 2004. ISBN 3-89784-099-5, flere sider
* Eastern Ski Jumping & Nordic Combined Foundation, Inc.: Pictures, and a chat with Mike Holland about his World Record Ski Jump
* Eastern Ski Jumping & Nordic Combined Foundation, Inc.: United States National Ski Jumping Champions 1981 to present

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mike Holland – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Mike Holland – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Mike Holland – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata

* (en) Mike Holland – TheSports.org Rediger på Wikidata
**«Hobby»** var ei frakteskute bygd med isforsterket eikehud ved Dybvikens Verft i Arendal i 1919 for D/S A/S Bristol (Johnsen & Kildal A/S) i Kristiania.

I 1922 ble skuta solgt til Ivar Austad i Tromsø og ombygd til ekspedisjonsfartøy ved Tromsø Skibsverft. En av interessentene het Otto Holm. Skuta var på 266 bruttotonn, den målte 130,2 x 24,4 x12,3 fot, og hadde en 320 hk Bolinder råolje-motor.

Med Otto Holm som skipper frem til 1924, fraktet hun langs norskekysten, samt et lass fisk til Spania i 1922. Sønnen Astrup Holm overtok som skipper i 1924 og ble kjent med Roald Amundsen, som ville bruke skuta på en ekspedisjon til Grønland. Det ble imidlertid ikke noe av den ekspedisjonen. Den 1. april 1925 hentet «Hobby» sjøflyene «N–24» og «N–25» fra Narvik i seks store kasser, og gikk opp til ei råk ved 87 grader nord. Den 21. mai tok flyene av med Roald Amundsen og andre som skulle fly over Nordpolen, og «Hobby» patruljerte iskanten i påvente av deres retur.

I 1926 ble skuta utrustet av Louise Boyd og selskap, og gikk til Frans Josefs land for en fangst- og fotoekspedisjon.

Skuten var tilfeldigvis i nærheten da Hubert Wilkins og Carl Ben Eielson landet på Svalbard den 22. april 1928, og kunne derfor frakte Wilkins og Eielson til fastlandet. Et jublende folkehav i Tromsø tok i mot Wilkins og Eielson som helter da de steg i land fra «Hobby» den 15. mai 1928.

Louise Boyd leide skuta på nytt i 1928 for nok en fotoekspedisjon, men stilte skuta disposisjon for Forsvarsdepartementet da letingen etter Luftskipet «Italia» ble iverksatt. Flyene «F.36» og «F.38» var med om bord og ble satt inn i letingen, med flygerne Hjalmar Riiser-Larsen (leder), Finn Lützow-Holm og Finn Lambrechts. Den 19. juni ble flybåten «Latham» med Roald Amundsen om bord meldt savnet, og skuta ble derfor i stedet satt inn i søket etter «Latham». Den 3. september ble dette søket innstilt da flottøren fra «Latham» ble funnet. «Hobby» hadde da tilbakelagt en reise på 16 100 km mellom Frans Josefs land og Grønlandshavet.

I 1930 ble skuta solgt fra rederselskapet *AS HOBBY* til det sovjetrussiske, statlige foretaket Komseverput i Novosibirsk, som siden revolusjonen hadde hatt ansvar for Nordøstpassasjen. Skuta ble omdøpt til **«Belukha»**, og brukt til vitenskapelige ekspedisjoner ut fra Jenisejbukta og i Karahavet.

Referanser
----------

1. ↑  «Tromsøverftet, Tromsø». *www.skipet.no* **(norsk)**. Norsk Skipsfartshistorisk Selskap. Besøkt 27. desember 2018.
2. ↑  Per Eliassen (1. desember 2010). «Sommerpuss etter leteaksjoner i 1928». Tromsø (avis).
3. ↑  «Hobby ombygges 1922-23». Nordlys. 30.11.2007.
4. ↑  Audrey Amidon (2010). «Women at the Polar Archives: The Films and Stories of Marie Peary Stafford and Louise Boyd». *Prologue Magazine* (42 utg.) (2).
5. ↑  Knut Smistad (1. november 2005). «Fotominne: M/S Hobby». Nordlys.
6. ↑  A. G. Kosti︠a︡noĭ, Jacques C. J. Nihoul, V. B. Rodionov (2004). *Physical oceanography of frontal zones in the subarctic seas*. Elsevier. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
**«Iona»** var et seilskip (bark) eid av rederiet Tellef Lassen i Arendal.

Skipet ble bygget på rederiets eget skipsverft i Kolbjørnsvik på Hisøy i 1876.

«Iona» forliste 3. desember 1909 på vei i ballast fra Göteborg. Hun ble slept av taubåten «Tordensjold» utenfor Arendal i snøstorm, og taubåten måtte slippe henne innenfor Torungene for å berge seg selv. «Iona» drev dermed rett på yttersiden av Havsøya, og ble slått til pinneved mot fjæresteinene. Tre av mannskapet kom seg i land på Havsøya, fire fikk kommet seg i land på et skjær, mens kapteinen Johan Osmundsen drev bort til Ærøya på noen vrakrester, og kom seg i land der. Tre mann var savnet i en liten stund, 2. styrmannen Bernt Nilsen fra Arendal, og matrosene Karl Helmingsen fra Fredrikstad og Engelbart Hansen fra Moss. Disse tre hadde også kommet seg i land på Havsøya, men ble ikke sett av redningsbåten Trafik, som reddet de andre. De kom seg derimot frem til bebyggelsen på øya. Styrmannen var stygt skadet, men på grunn av stormen fikk de ikke legen over det smale sundet fra fastlandet til øya. De ble kjørt inn til Arendal neste dag. Styrmann på denne siste turen til «Iona» var Otto Olsen fra Arendal.

Vraket av «Iona» ligger på 30 meters dyp på utsiden av Havsøya.

Kilder
------

* «Bark Iona». Lillesand sjømannsforening. Besøkt 16. januar 2019.
* Agderposten 23. oktober 2010 s.38
***Skrivesperre og kunstneriske ambisjoner & om en hund som må bøte med livet på grunn av summen av de to*** er en novellefilm som hadde premiere på Kortfilmfestivalen i 2011. En kortversjon (35 min.) ble vist på Kortfilmfestivalen i Grimstad, mens fullversjonen (47 min.) hadde premiere på Cinemateket i Oslo i september 2011. Manus og regi er ved Geir Henning Hopland. Hovedrolleinnehaverne er Vidar Magnussen, Kristine Rui Slettebakken, Morten Rose, Kyrre Haugen Sydness og Geir Henning Hopland. Hunden i filmen spilles av Enya, eiet av Veronica Wister.

*Skrivesperre* var månedens DVD og fulgte med bransjebladet Rushprint nr. 5 / 2011.

Handlingen
----------

Filmen forteller om en manusforfatter som sliter med å få forløst sitt neste prosjekt, samtidig som han opplever at andre får mer oppmerksomhet enn ham. Manusforfatteren besøker en friteatergruppe og forelsker seg i den kvinnelige Pippi-figuren. Han vil spesialskrive for henne, men press fra vennegjengen og filmbransjen fører til at det går i stå.

Referanser
----------

1. ↑  Rushprint Nr. 5 / 2011

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Skrivesperre og kunstneriske ambisjoner & om en hund som må bøte med livet på grunn av summen av de to* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* Sak i Z Filmtidsskrift
* Omtale fra Kortfilmfestivalen i Grimstad
**Skrovkjosen** (lulesamisk: *Rábekjukso*) er en kjos i Narvik kommune i Nordland.

Kjosen starter mellom Bremneset i nord, hvor også Tysfjorden har sitt innløp, og Skarbergneset i sør og går omtrent åtte kilometer østover til Eidet og Ulvika. Mellom nesene ligger Bekkenesholmen som regnes som Norges første nasjonalpark.

To kilometer øst for Skarbergneset ligger Skarberget hvor det går bilferge til Bognes på vestsiden av Tysfjorden. Dette sambandet er det eneste gjenværende på E6. Europaveien går langs sørsiden av kjosen til Ulvika, en grend ved foten av fjellovergangen Skjellesvikskaret. En lokal vei går langs østsiden fra Ulvika til Eidet.

De 17 innbyggerne (2011) ved kjosen fordeles på de tre grendene Ulvika, Eidet og Skarberget.

Fotnoter
--------

**Type numrering**
1. ↑  Lengde og bredde er mål gjort ved hjelp av måleverktøy i Statens kartverks Norgeskart.no.

Referanser
----------

1. 1 2  Skrovkjosen på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  SSB: Statistikkbanken; Emne: 02.01.10 – Tabell: 04317 – Grunnkrets 18500101 (Skrovkjosen).

Eksterne lenker
---------------

* Bilder fra turliv.no - Sommarset på nordsiden av kjosen. Besøkt 16.02.2012.
* Bilder fra turliv.no - Bekkenesholmen. Besøkt 16.02.2012

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Adam Stegerwald** (født 14. desember 1874 i Greußenheim ved Würzburg, død 3. desember 1945 i Würzburg) var en tysk kristelig-konservativ politiker (Zentrum, senere CSU). Han var en av grunnleggerne til de kristne fagforeningene i Tyskland og til det konservative partiet CSU i Bayern.

Liv og virke
------------

Stegerwald tok svennebrev som snekker. Under vandreårene kom han i 1894 til München. Her gikk han på kurs i den katolske arbeiderforeningen og var i 1900 til 1902 gjest under forelesninger ved universitetet, blant andre hos Lujo Brentano. 

Stegerwalds vei inn i politikken gikk via fagforeningverv i det kristne trearbeiderforbundet, som han i 1899 var medgrunnlegger av. I 1919 til 1921 var han prøyssisk minister for folkevelferd, og fra mars til november 1921 også prøyssisk ministerpresident. I 1929/1930 var han rikssysselsettingsminister, fra 1930 til 1932 riksarbeidsminister. Han var medlem av den tyske riksdagen og grunnlovgivende forsamlingen fra 1919 for Det katolske sentrumspartiet. 

I perioden med nasjonalsosialistisk styre var Stegerwald uten innflytelse og satt i 1944 to måneder i fengsel på grunn av sine kontakter til antinazister. 

De amerikanske besetningsmyndighetene sørget for at Stegerwald 11. mai 1945 ble oppnevnt til regjeringspresident i regionen Unterfranken i Bayern, men han døde av lungebetennelse allerede i desember samme år. 

Politisk bekjente Stegerwald seg uttrykkelig til demokratiske verdier og avviste alle ideer om en allmektig stat. Opprinnelig var han en overbevist monarkist, men etter første verdenskrig forsvarte han Weimarrepublikken mot de radikale partienes forsøk på å styrte republikken. 

Stegerwald fikk stor betydning for grunnleggelsen av de kristne fagforeningene i Tyskland og kort tid før sin død også for partiet CSU i Bayern.

Litteratur
----------

* (de) Bernhard Forster: «Stegerwald, Adam.» I *Neue Deutsche Biographie* (NDB). Bind 25, Duncker & Humblot, Berlin 2013, ISBN 978-3-428-11206-7, s. 114 f. (digitalisering).

Referanser
----------

1. 1 2   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000008938, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, BNF-ID 14547060z[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Brockhaus Enzyklopädie, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id stegerwald-adam, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2  «Adam Stegerwald, Geschichte der CDU, Konrad-Adenauer-Stiftung». *Konrad-Adenauer-Stiftung*. Besøkt 25. oktober 2016.

| * v
* d
* r
Preussens statsministre 1918–1945 |
| --- |
| Paul Hirsch (1918–1919) **·** Heinrich Ströbel (1918–1919) **·** Paul Hirsch (1919–1920) **·** Otto Braun (1920–1921) **·** Adam Stegerwald (1921) **·** Otto Braun (1921–1925) **·** Wilhelm Marx (1925) **·** Otto Braun (1925–1932) **·** Franz von Papen (1932) **·** Kurt von Schleicher (1932–1933) **·** Franz von Papen (1933) **·** Hermann Göring (1933–1945) |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** CiNii **·** Munzinger (iba)
 |

Portal: Tyskland
Isvei over elven Lena i Sibir.
Isvei mellom Hiiumaa og det estiske fastland
En **isvei** er en vei som om vinteren går på is som er tilfrosset på en sjø, en elv eller et hav, og hvor isen er så tykk at det er muligt å kjøre i personbil på denne. Ofte erstatter isveier da fergeforbindelser, undertiden gjør de det mulig å kjøre til øyer eller steder som ellers ikke kan nås med bil eller med tunge transporter.

Isveier har begrensninger med hensyn til blant annet vekt og hastighet samt innbyrdes kjøresavstand mellom brukerne, dels av hensyn til de enkelte trafikanters sikkerhet, og dels for å forhindre sprekkdannelser i isen. Kravene varierer fra land til land og undertiden mellom de ulike isveiene.

Isveier opprettes om vinteren blant annet i Estland, Finland, Canada, Norge, Russland og Sverige. Territoriet Nunavut i Canada har veiforbindelse med resten av Nord-Amerika alene med en isvei, Tibbitt to Contwoyto Winter Road (en).[]

Estland
-------

I Estland finnes kun offisielle isveier. Sådanne kan opprettes når isen overalt er minst 22 cm tykk. Isveier anses for best på nylig tilfrossen is, idet varmeperioder kan påføye isveien vanskelig oppdagelige skader. Veiene opprettes etter forutgående kontroll av den planlagte veistrekning med isbor eller spesielle radarer. 

Isveien avmerkes med nåletreskvister med 50–100 meters innbyrdes avstand. De må kun beferdes i dagtimene. Den innbyrdes avstand mellom bilene skal være minst 250 meter. Kjørehastigheter opp til 70 km/t er tillatt, men kjørsel med hastigheter på 25–40 km/t skal unngås på grunn av resonans og fare for issprekker, på samme måte som all stans er forbudt. Sikkerhetsselen skal ikke være fastspent. Kjøretøyenes vekt må ikke overstige 2–2,5 tonn.

Finland
-------

I Finland oppretholder veiforvaltningen under isvintre et antall lange isveier blant annet i Skärgårdshavet. Isveien over sjøen Pielisjärvi i Lieksa, mellom Koli og Vuonislahti, er syv kilometer lang og forkorter avstanden fra Lieksa sentrum til Koli by fra 92 til 41 kilometer sammenlignet med landeveien.

Norge
-----

Det er to isveier over elven Tana ved Rustefjelbma og ved Polmak.

Det var tidligere flere isveier over Mjøsa, for eksempel mellom Moelv og Biri, og mellom Nes og Hamar, men de blir ikke opparbeidet lenger.

Sverige
-------

I Sverige forestår Trafikverket et antall isveier, men der finnes også private isveier. Landets lengste sammenhengende isvei er ca. 15 km lang og opprettes i Luleås skjærgård. Den utgår fra Hindersöstallarna og går til Hindersön, Stor-Brändön og Långön. Den sydligste isveien finnes i sjøen Hjälmaren mellom fergeleiet i Hampetorp og Vinön.

Referanser
----------

1. ↑  Vägverket information om isvägen Koli-Vuonislahti Arkivert 9. november 2010 hos Wayback Machine. (finsk)
2. ↑  Pressmeddelande från Vägverket om isvägen till Vinön 2004 Arkivert 7. august 2007 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ice roads – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Boerhest
**Boerhest** er navnet på en hesterase fra Sør-Afrika. I sitt hjemland er den også kjent som boerperd (boer er afrikaans for bonde og perd er afrikaans for hest).

Opprinnelse
-----------

Boerhesten kom til Sør-Afrika med hvite immigranter på 1600-tallet. Flere oppdrettere importerte hester og krysset dem med de sørafrikanske ponniene. Det var med disse krysningene boerhesten ble til. Det er trolig flere raser som er krysset inn, men det er svært usikkert hvilke dette er. På 1700-tallet hadde boerhesten fått rykte på seg for å være en god militærhest, siden den kunne klare seg lenge på dårlige matrasjoner.

Rasebeskrivelse og bruksområder
-------------------------------

Boerhesten har en rett profil, og bærer hodet høyt. Halsen er middels lang, men smal. Boerhesten er svært hardfør. Den er kjent for sitt ganglag og høye kneaksjon. Boerhesten blir brukt til all slags ridning, men den er også en populær kjørehest. Rasen er også en umåtelig populær oppvisningshest. Den har vanligvis et rolig gemytt og er vennlig og kontaktsøkende. Mankehøyden ligger på ca. 147 cm – 162 cm.
**Adam Taubitz** (født 7. oktober 1967 i Chorzów, Øvre Schlesien) er en tysk jazz- og klassisk musiker, fiolinist, trompetist, gitarist, bandleder og komponist. Fra 1997 var han Principal andrefiolinist i Berliner Philharmoniker under Claudio Abbado. Han er kjent for sitt arbeid med Berlin Filharmoniske Jazz Group, som han etablerte i 1999, og med Aura Quartett.

Adams far begynte å undervise ham i å spille fiolin da han var fem, og han ble med i Schlesien Philharmonic seks år senere, deretter fortsatte han sine studier i Freiburg im Breisgau med Wolfgang Marschner.

I 1989 ble han første konsertmester i Basel Radio Symphony under Nello Santi. I 1992 ble han kunstnerisk leder for Basel Kammersymfoni, og han grunnla Came de Sa Nostra i Palma de Mallorca i 1994. Fra 1997 var han Principal andrefiolinist i Berlin Filharmoniske Orkester under Claudio Abbado.

Taubitz var alltid veldig interessert i mange forskjellige stiler av musikk, og jazz var hans største lidenskap. Han lærte seg etter hvert å spille trompet og spiller jazz. I 1999 grunnla han The Berlin Philharmonic Jazz Group. Med denne gruppen spilte – og han gjør det fortsatt – som solist på trompet og fiolin i Europa og Østen. Han er også medlem av Absolute Ensemble New York City (leder Kristjan Järvi) og førstefiolin av Aura Quartett Basel, som turnerte Indonesia i 2011.

Vivien Schweitzer av The New York Times beskrev hans fiolinspill som "energisk" med "Midtøsten påvirkninger".

Adam Taubitz har gjort en rekke innspillinger som solist og som jazz-musiker, og har spilt sammen med Kirk Lightsey, Philip Catherine, Famoudou Don Moye, Julio Barreto, David Klein, Andy Scherrer, Emmanuel Pahud, Makaya Ntshoko, Gérard Wyss, Kai Rautenberg, Domenic Landolf, Daniel Schnyder, Thomas Quasthoff, Ole Edvard Antonsen, Angelika Milster, Dieter Hallervorden, Thomas Hampson og Nigel Kennedy.

Han bor for tiden som frilansmusiker i Sveits.

Referanser
----------

1. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 910036, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Adam Taubitz – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Adam Taubitz på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Adam Taubitz på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Adam Taubitz på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Adam Taubitz på AllMusic Rediger på Wikidata
* Taubitz/Dobler Swing Quartet

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |

Portal: Tyskland