recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Norsk lokalhistorisk institutt** (**NLI**) er en del av Nasjonalbiblioteket, der det utgjør en seksjon under Avdeling for fag og forskning. Instituttet ble opprettet i 1955 og var fra 1978 et statlig institutt under Kulturdepartementet. Det ble innlemmet i Nasjonalbiblioteket 1. januar 2017.

NLI arbeider for å fremme det lokal- og regionalhistoriske feltet. Instituttet gir råd og veiledning til forfattere av og oppdragsgivere for lokalhistorisk litteratur. Sammen med Landslaget for lokalhistorie utgav instituttet tidsskriftet *Lokalhistorisk magasin*. NLI har også gitt ut en rekke bøker innen lokalhistoriske temaer og kildeskrifter og arrangerer kurs og seminarer.

Professor Andreas Holmsen var i perioden 1955-73 styremedlem og i enkelte perioder styreformann i Norsk lokalhistorisk institutt.

Lokalhistoriewiki
-----------------

NLI har en lokalhistorisk wiki, Lokalhistoriewiki, hvor man kan skrive og lese om lokalhistorisk stoff som det ikke er naturlig å ha i en generell base som wikipedia.

Referanser
----------

1. ↑  «Endringshistorie for NLI». Arkivert fra originalen 4. januar 2017. Besøkt 18. desember 2011.
2. ↑  Antall ansatte ifølge Forvaltningsdatabasen.
3. ↑  Kulturdepartementet (3. januar 2017). «Norsk lokalhistorisk institutt innlemmes i Nasjonalbiblioteket». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 10. april 2019.
4. ↑  Sprauten, Knut (2006). *Råd, ressurs og rettleiing: NLI gjennom 50 år*. Oslo: I Skrifter fra Norsk lokalhistorisk institutt (nr. 42). ISBN 82-8186-001-4.
5. ↑  Knut Sprauten (2017). «Norsk lokalhistorisk institutt (NLI) i perioden 2006–2016. Noen hovedtrekk». *Heimen* (4).

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Lokalhistorisk wiki

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** Forvaltningsdatabasen **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Sarah Basset**, eller **Sally Basset**, (død 21. juni 1730 i havnen i Hamilton på Bermuda) var en slavinne i den britiske kolonien Bermuda i Atlanterhavet som ble brent levende på bålet for å ha prøvd å forgifte sin eier. Rettssaken mot henne regnes noen ganger som en hekseprosess. En blomst på øya er oppkalt etter henne.

Liv og virke
------------

Sarah Basset var mulatt og hadde oppfostret mange barnebarn. I 1713 ble hun funnet skyldig i å ha drept storfe, og var deretter blitt pisket gjennom byen. 

I 1729 var hun gammel og ansett som uten verdi; hun fortsatte da med å hjelpe folk med medisinske urter.

Hun skal så ha bestemt seg for å bruke din kunnskap om urter for å hevne seg for sitt liv i slaveri. Hun fikk barnebarnet Beck til å forgifte eieren Thomas Foster og kona Sarah Foster. Basset ble anmeldt for drapsforsøk, mistenkt for forgiftning siden hennes eier og hans kone var blitt syke. Hennes barnebarn Beck snakket ut om alt, men Sarah nektet for det i retten.

Den 17. juni 1730 ble hun funnet skyldig i drapsforsøk på sin eier og dømt til døden ved brenning. Hun ble da bestemt på å ha en verdi på «ett pund, fire shilling og seks pence».

Dagen for henrettelsen var svært varm. Bålet ble bygget ved Crow Lane ved Hamilton Harbour. Hundrevis av mennesker hadde kommet for å se på. Da Sarah ble ført dit, sies hun å ha fortalt publikum: «No use you hurrying folks, there'll be no 'til I get there!» (*Dere trenger ikke å skynde på, det skjer ikke noe før jeg er der!*) Da bålet så ble ryddet bort, ble det sagt at en purpuraktig irisblomst skulle ha blitt sett vokse i asken hennes. Den blomsten har siden den gang blitt kalt «The Bermudiana», og blomstrer nå over hele øya.

Siden den gang har Bermuda ofte kalt en veldig varm dag for en «vanlig Sarey- eller Sally Bassett-dag».

Referanser
----------

1. ↑   www.executedtoday.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Swan, Quito (1. april 2016). «Chapter 4: Smouldering memories and burning questions-The politics of remembering Sally Bassett and slavery in Bermuda». *Politics of Memory: Making Slavery Visible in the Public Space*. Routledge. s. 71–93. ISBN 978-1138200753. Besøkt 26. mars 2018.
3. ↑  Maxwell, Clarence (30. april 2009). «Enslaved Merchants, Enslaved Merchant-Mariners, and the Bermuda Conspiracy of 1761». *Early American Studies*. 7 (1): 140–178. doi:10.1353/eam.0.0015.
4. 1 2  Bernhard, Virginia (1996). «Bids for Freedom: Slave Resistance and Rebellion Plots in Bermuda, 1656-1761». *Slavery & Abolition*. 17 (3): 185–208. doi:10.1080/01440399608575192.
5. ↑  Crowther, Kathleen (1. mars 2018). «Poison and Protest: Sarah Bassett and Enslaved Women Poisoners in the Early Modern Caribbean». *Nursing Clio* **(engelsk)**.
6. ↑  Good, Meaghan (6. juni 2017). «1730: Sally Bassett, Bermuda slave». ExecutedToday.com. Besøkt 14. april 2021.
***Stille stunder på veien hjem*** er en andaktsbok av H. E. Wisløff, utgitt første gang i 1952 på Lutherstiftelsen forlag. Den har små andakter for hver dag i året, er i et lite format og har 349 sider.

Boka er en av de mest solgte andaktsbøker i Norge. Den var kommet i et opplag på 130.000 i 2004, og nytt opplag ble trykket i 2006. Da Wisløff gav ut boka, var han generalsekretær i Indremisjonsselskapet, og Lutherstiftelsen var organisasjonens forlag. Boka ble raskt svært populær og det har stadig blitt trykket opp nye opplag. Det kan nok tenkes at han kjente til boka *I stille Stunder paa Veien hjem : Betragtninger til hver Dag i Aaret* som Johannes Brandtzæg, N. Nissen og Ludvig Hope hadde gitt ut i 1903 og at deres tittel hadde inspirert ham til tittelen han valgte på boka.

Eksempeltekst
-------------

Hver andakt begynner med et bibelsitat, og så er det om lag en side tekst. For 20. april heter det:

> 
> *Den ene hjelper den andre, og til sin bror sier han: Vær frimodig. Es. 41,6*
> 
> 
> Det er mennesker som sprer motløshet omkring seg. For motløshet smitter. (Deretter følger eksempel fra Det gamle testamente.) Vi vil ikke gå mismotets ærend, men Guds! Vi vil gå ut for å gjøre våre brødre frimodige. Vi løfter selv blikket mot himmelen og ber andre gjøre det samme. Fra Herren kommer hjelpen. 
> 
> 
> 

Med slike små tekster til ettertanke og andakt bringer boka daglig stoff til næring for kristen tro og liv.

Utenfor Norge
-------------

Wisløff var en kjent predikant også utenfor Norges grenser. Allerede i 1955 var boka oversatt til dansk. Boka kom ut på svensk i Finland i 1962 og kom siden i flere opplag også der.

Eksterne lenker
---------------

* *Stille stunder på veien hjem*, Luther, 1952 - tilgang for norske IP-adresser
Direktør Simen Bjørgen
**Norsk kulturminnefond** ble opprettet som et statlig fond av Stortinget i 2002 og er direkte underlagt Klima-og miljødepartementet. Hovedhensikten er å bevilge penger til tiltak som skal sørge for istandsetting og bevaring av kulturminner i Norge. 

Kulturminnefondets midler var fram til utgangen av 2012 renteavkastningen fra et statlig opprettet grunnfond. Fra og med 2013 endret dette seg, slik at fondet mottar sine midler over en egen post i statsbudsjettet. Selv om Kulturminnefondet ikke lenger er en fondsvirksomhet, har virksomheten fremdeles samme navn. Midlene Kulturminnefondet mottar skal både brukes til tilskudd og til drift av fondet.

Publikum kan levere søknad om tilskudd via fondets elektroniske søknadsportal. Kulturminnefondet behandler søknader fortløpende. Oversikt over innvilgede søknader blir også lagt ut på Kulturminnefondets nettsider.

Fondet er et lavterskeltilbud og en tilskuddsordning for private eiere av verneverdige kulturminner. 

Tilskuddsordningen skal: 

* bidra til å øke innsatsen fra eiere og næringsliv for å ta vare på kulturminner
* bidra til bevaring og bruk av kulturminner og kulturmiljøer for opplevelse, kunnskap, utvikling og verdiskaping.
* støtte prosjekter hvor det er samarbeid mellom offentlige og private aktører

Referanser
----------

1. ↑  Kulturminnefondets endringshistorie
2. ↑  Ansatte i Kulturminnefondet Arkivert 28. mars 2014 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Kulturminnefondets hjemmeside

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Forvaltningsdatabasen **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Sallustius Lucullus** (død ca. 89) var en romersk embetsmann i det 1. århundre.

Lite er kjent om ham utover at han var guvernør i Britannia etter Gnaeus Julius Agricola. Det er usikkert om han tok over rett etter Agricola, eller om det var en for ettertiden ukjent guvernør imellom. Suetonius forteller at keiser Domitian fikk ham henrettet for å ha oppkalt en ny lanse etter seg selv. Dette er muligens en bortforklaring; det er mulig at Sallustius tok del i Saturninus' konspirasjon, ledet av Saturninus som var legat i Germania Superior. 

Det er mulig at det var Sallustius som bygde de såkalte Glen Forts i dagens Skottland for å konsolidere Agricolas fremganger. Inchtuthil ble oppgitt på denne tiden, og det er mulig at kravene om større styrker andre steder førte til at Sallustius ikke hadde store nok styrker. Arkeologiske funn tyder dog på at noen vakttårn i det nordlige Skottland var betjent helt frem til år 90. 

  



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**antagelig Gnaeus Julius Agricola** | **Romersk guvernør i Britannia**(84?–89) | Etterfølger:***ukjent*** |
Kaldblodstraveren Järvsöfaks
**Kaldblodstraveren** er en sterk og hardfør kaldblodsrase, populær i Norge. Rasen stammer fra den norske dølahesten, og er med tiden blitt foredlet med lettere raser for å få en raskere og smidigere kjørehest. Stamfaren til dølahesten og kaldblodstraveren er Veikle Balder (1849 – 1873). Veikle Balder var hovedsakelig en dølahest, men oldefaren var den engelske fullblodshesten Odin. Fram til 1870-tallet avlet norske bønder hovedsakelig dølahester til arbeide på gårdene. Dølahesten var kjent for sitt gode lynne, villighet til å jobbe hardt og at den var økonomisk i drift.

Fra 1872 delte man avlen av dølahesten i to. Hestene med best travsteg og som viste stor hurtighet, ble avlet for å bli travhester. Disse hestene konkurrerte på islagte innsjøer i Norge. Dette var utgangspunktet for kaldblodstraveren. Mange bønder trengte fremdeles dølahesten til hjelp på gården så det ble også avlet på hestene som egnet seg bedre til arbeid enn til løp. I dag blandes sjelden kaldblodstraver med dølahest. Oppdretter av kaldblods løpshester ønsker ikke å krysse disse med arbeidshester,og omvendt vil oppdrettere av døl ha en stabil gårdshest som ofte har andre egenskaper enn en løpshest.

Kaldblodstraveren er som regel mellom 140 og 160 centimeter høy, noe som vil si at den ligger på begge sider av den såkalte "hestegrensen". De brukes hovedsakelig til trav, men egner seg også som ridehest grunnet sitt ofte gode temperament. Kaldblodstraveren skiller seg fra varmblodstraveren ved at den er mindre, mer kompakt, har et kortere, mer firkantet hode med store nesebor, og er kraftigere bygget. Den er mer egnet for norske forhold da den kan utvikle store mengder vinterpels, og ikke trenger like mye tepper om vinteren. Den er ikke like rask. Kaldblodstraveren avles i Norge, Sverige og Finland, og finnes sjelden utenfor Norden[].

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Uniformed Services University of the Health Sciences** er et amerikansk universitet som drives av Forsvarsdepartementet. Universitetet ble grunnlagt i 1972 og har til formål å utdanne mannskaper innen medisin, sykepleie, odontologi og andre helsevitenskaper for tjeneste i saniteten.

Til forskjell fra krigsskolene, hvor studentene får graden kadett med lønn på nivå med sersjant eller kvartermester, får alle medisinerstudenter opptatt ved universitetet bestalling som offiser i graden sekondløytnant i U.S. Army eller U.S. Air Force eller fenrik i U.S. Navy eller U.S. Public Health Service Commissioned Corps. Der er ikke krav om tidligere militærtjeneste for opptak. Studenter som allerede innehar en høyere offisersgrad i U.S. Army, U.S. Air Force eller U.S. Navy må akseptere midlertidig administrativ degradering. Offiserer i U.S. Marine Corps, U.S. Coast Guard eller National Oceanic and Atmospheric Administration Commissioned Corps må søke avskjed for så å bli utnevnt til offiser i en av de tre tillatte tjenestegrenene.

Referanser
----------

1. ↑  «Branding Guide» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 21. oktober 2013. Besøkt 8. august 2015.
2. ↑  «Formål». Arkivert fra originalen 11. september 2015. Besøkt 8. august 2015.
3. ↑  «Om universitetet». Arkivert fra originalen 3. juli 2015. Besøkt 8. august 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Offisiell blogg Rediger på Wikidata

* (en) Uniformed Services University of the Health Sciences – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Hazel Reid O'Leary** (født 17. mai 1937 i Newport News, Virginia) var USAs syvende energiminister, fra 1993 til 1997, utnevnt av daværende president Bill Clinton. 

Per 2009 er hun fremdeles den første og eneste kvinne og første og eneste afroamerikaner som har holdt denne posisjonen. Siden 2004 har hun fungert som president for Fisk University, et historisk afroamerikansk college som ligger i Nashville, Tennessee. Reid giftet seg med Carl G. Rollins, Jr, som hun hadde en sønn sammen med, som også fikk navnet Carl. De ble senere skilt. Hun giftet seg med John F. O'Leary som også var politiker, den 24. april 1980. Han døde i 1987. O'Leary jobbet som aktor i New Jersey, og ble senere en partner og revisor i konsulentselskapet Coopers & Lybrand. I løpet av administrasjonen til Jimmy Carter, ble O'Leary utnevnt til assisterende administrator av Federal Energy Administration. I 1993 nominerte president Bill Clinton O'Leary til energiminister.

Referanser
----------

1. ↑   Munzinger Personen, oppført som Hazel O'Leary, Munzinger IBA 00000020659, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   FemBio-Datenbank, oppført som Hazel O'Leary, FemBio-ID 20989, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Social Networks and Archival Context, oppført som Hazel R. O'Leary, SNAC Ark-ID w61p01sr, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ULAN **·** Munzinger (iba)
 |
CAF Urbos 75 A36 554 på AGA holdeplass på Lidingöbanan
Sporvogn ved Kottla holdeplass på Lidingöbanen
En Alstom Citadis testes på Lidingöbanen i september 2007
Kart over Lidingöbanen
**Lidingöbanan** er en forstadsbane som trafikkeres av sporvogner mellom Stockholm og Lidingö. Linjen trafikkerer strekningen Ropsten–Gåshaga brygge og har linjenummer 21. Banen har for det meste enkeltspor. Stockholms fire andre egentlige sporvognslinjer er Spårväg City, Nockebybanan, Tvärbanan samt museumssporvegen Djurgårdslinjen. Etter å ha vært stengt for oppgradering siden desember 2014, åpnet banen på nytt for ordinær trafikk igjen den 25. oktober 2015. Ved gjenåpning fikk banen nye trikker av typen CAF Urbos 75, benevnt som A36. Vogntypen er tilsvarende type A32 som trafikkeres på Linje 22 (Tvärbanan) og Linje 12 (Nockebybanan), med har en ekstra mellomvogn og er 40 meter lang.


|  |
| --- |
| Tegnforklaring |
|  |
|  | 9,2 km | Ropsten Tunnelbana L21 |
|  |  | Torsvik  |
|  |  | Baggeby  |
|  |  | Bodal  |
|  |  | Larsberg  |
|  |  | AGA  |
|  |  | Skärsätra  |
|  |  | Kottla  |
|  |  | Högberga  |
|  |  | Brevik  |
|  |  | Käppala  |
|  |  | Talludden  |
|  |  | Gåshaga  |
|  | 0,0 km | Gåshaga brygga Färjeläge L21 |

| * v
* d
* r
Kollektivtrafikk i Stockholm |
| --- |
| Tunnelbane | Tunnelbane Tunnelbanesymbol |
| Tog | Pendeltog Pendeltogssymbol  **·** Roslagsbanan Lokaltogsymbol  **·** Saltsjöbanan Lokaltogsymbol  **·** Arlanda Express |
| Sporvei | Spårväg City Sporveisymbol  **·** Djurgårdslinjen Sporveisymbol  **·** Lidingöbanan Lokaltogsymbol  **·** Nockebybanan Lokaltogsymbol  **·** Tvärbanan **·** Lokaltogsymbol |
| Buss | Blåbusser  **·** Flygbussarna  **·** SL |
| Båt | Waxholmsbolaget |
**Lidia Zamenhof** (født 29. januar 1904 i Warszawa, død antagelig 5. september 1942 i konsentrasjonsleiren Treblinka) var tredje datter av Klara og Ludwik Zamenhof, esperantos skaper.

Liv og virke
------------

Født i en sekularisert jødisk familie i Polen hadde Lidia sett effekten av brutale pogromer, krig, rasisme, religiøse og nasjonale strider.

I sin ungdom bestemte hun seg for å gjøre alt i sin makt for på utbre sin fars universelle språk. Dette var de farer som hennes far strevde for å forinte når han skapte esperanto; et nøytralt og lettlært verdensspråk som alle mennesker kunne kommunisere med, og dermed bryte ned barrierene av fiendtlighet og misforståelser. Hun ble også en ivrig forkjemper for *homaranismo*, en medmenneskelighetslære som ble utviklet av faren og bygde opp under esperantos prinsipper.

Høsten 1925, i Genève, kom Lidia for første gang kom i kontakt med bahai-bevegelsens esperantoklubb som støttet utviklingen av et internasjonalt hjelpespråk. Hun ble attrahert til bahaien, journalisten og esperantisten Martha Root som inspirerte henne meget.

I 1932, Da Lidia var 28 år med utgangspunkt fra Warszawa, begynte hun en seksårig reise gjennom Europa og Amerika som en reisende lærer i esperanto – og en av dets mest hengivne tilhengere og talskvinne. I en tid med fanatisk nasjonalisme og krigshets begynte hun å propagere kraftfullt for internasjonalt samarbeide og fred, for menneskehetens enhet og for likestilling mellom mann og kvinner.

Hennes oversettelse av verket *Quo Vadis* av Henryk Sienkiewicz ble publisert i 1933 og ble meget godt kjent.

Med sin jødiske bakgrunn møtte hun sin skjebne under den tyske okkupasjon av Polen. Først ble hun og fire av hennes familiemedlemmer satt i fengsel for seks måneders tid i Pawiak-fengselet – grunnen er ikke kjent. Broren Adam så henne aldri igjen. I november 1940 ble hun og andre familiemedlemmer send inn i Warszawaghettoen. Derfra ble hun den 5. september 1942 med flere andre sendt med krøttervogn til konsentrasjonsleiren Treblinka. Det formodes at hun ble drept ved ankomsten dit samme dag, eller temmelig snart etter.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 130471909, besøkt 12. august 2015[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Wendy Heller: *Lidia. The life of Lidia Zamenhof, Daughter of Esperanto.* George Ronald, Oxford, 1985.
* Wendy Heller: *Lidia. La vivo de Lidia Zamenhof, Filino de Esperanto.* Flandra Esperanto-Ligo, 2007.

Se også
-------

* Ludwik Lejzer Zamenhof
* Esperanto
* Språk

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** NDL **·** NKC **·** ICCU **·** BNE **·** CiNii
 |
**Johannes Bergh** (født 18. februar 1837, død 8. mars 1906) var en norsk advokat. Han var regjeringsadvokat fra 1893 til 1904.

Karriere
--------

Høyesterettsadvokat Johannes Bergh (1837-1906) etablerte advokatpraksis i Kristiania i 1862, samme år som han fikk møterett for Høyesterett. Han jobbet som advokat hele sitt liv, og var blant annet forsvarer for statsministerne Christian Selmer og Otto Richard Kierulf i riksrettssaken 1883-84. Han satt i Kristiania representantskap fra 1879 til 1886, og var også medlem i kommisjonen som var satt ned for å utarbeide en plan for landets jernbaneutbygging. Fra 1893 til 1904 var han regjeringsadvokat.

Annet
-----

Bergh hadde sterk interesse for rettsvitenskapen, og utga en rekke teoretiske arbeider. Han ble utnevnt til ridder av St. Olavs Orden i 1890, og i 1894 ble han kommandør av 2. klasse. Samme år ble han også utnevnt til æresdoktor ved Københavns universitet (*Danish Theses for the Doctorate and Commemorative Publications of the University of Copenhagen 1836-1926, Copenhagen & London 1929*).

Han var gift med Anne Johanne Borchgrevink, og de fikk ti barn, deriblant Henrik Bergh, som ble høyesterettsadvokat, skuespilleren Haakon Ludvig Bergh og høyesterettsadvokat Johannes Bergh.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   www.nb.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 1010[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Regjeringsadvokat Johannes Bergh». 18. februar 1937.
4. ↑ . 13. september 2018 .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
5. ↑  «Regjeringsadvokaten (fra Jusleksikon)».

Eksterne lenker
---------------

* Bok om Johannes Bergh utgitt på 100-årsdagen for hans fødsel

| * v
* d
* r
Regjeringsadvokaten |
| --- |
| 
* Morgenstierne (1816–1820)
* Hielm (1820–1825)
* Petersen (1830–1837)
* Aars (1822–1830)
* Stang (1837–1839)
* Bruun (1839–1842)
* Skjelderup (1842–1859)
* Dunker (1859–1870)
* Grønn (1870–1873)
* Lasson (1873–1893)
* Bergh (1893–1904)
* Lous (1904–1917)
* Schjødt (1917–1923)
* Johanssen (1924–1939)
* Voss (1939–1941)
* Bødtker (1945–1962)
* Michelsen (1962–1972)
* Haug (1972–1993)
* Fagernæs (1993–2015)
* Sejersted (2015–)

 |  |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF
 |
**ORF 2** er Østerrikes største tv-kanal og ble etablert i 1961 som en testkanal. Den tilhører den østerrikske allmennkringkasteren ORF og er én av fire offentlige, riksdekkende tv-kanaler i landet.

Bakgrunn
--------

Kanalen startet opp som en prøvekanal i 1961 som en del av det statskontrollerte østerrikske kringkastingsselskapet. I 1967 ble ORF løsrevet fra politiske partier og den østerrikske staten. Samme år startet ORF 2 med regulære sendinger under navnet FS2 (*Fernsehen 2*). 

ORF 2 henvender seg til et bredere og mer folkelig publikum, mens søsterkanalen ORF eins' målgruppe er et yngre og mer urbant publikum. ORF 2 sender informasjonsprogrammer, dokumentarer og nyheter – blant annet *Zeit im Bild*, Østerrikes svar på *Dagsrevyen*.

I 2016 var ORF 2 den største kanalen i Østerrike med en markedsandel på 21,2 prosent av det østerrikske tv-markedet.

Referanser
----------

1. 1 2  «ORF – The Austrian Broadcasting Corporation - der.ORF.at». *der.ORF.at* **(tysk)**. Besøkt 14. desember 2017.
2. 1 2  «Medienforschung ORF [medienforschung.orf.at]». *mediendaten.orf.at*. Besøkt 14. desember 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Sentrum av Flekkefjord og det smale sundet mellom Lafjord og Grisefjorden
**Lafjord**, eller **Lafjorden**, er en del av Stolsfjorden i Flekkefjord kommune i Vest-Agder. Den begynner ved Kjeøy og går fire kilometer nordover til Flekkefjord sentrum, og består av to poller, der *Grønnessundet* danner et naturlig skille (bredde ca. 150 meter). Gjennom Flekkefjord går det et trangt sund som er under femti meter bredt, til Grisefjorden på andre sida. Bybrua er til å åpnes for større båter. Dette var vanlig når tønnefabrikkens fullastede lekter skulle ut for å losse sildetønner. 

På vestsida av fjorden ligger bygda Fjellse. Byen Flekkefjord ligger rundt hele den indre delen av fjorden, lokalt kalt *Byfjorden* med *Tjørsvågvika*, fra Sveigeodden i vest til Grønnes på østsida. Ett nyere byggefelt, Raulifeltet, har orientering mot Lafjorden, sammen med en del eldre og nyere bebyggelse på Svege/Sveiga.

Referanser
----------

1. ↑  «Lafjord». *Fakta om stedsnavn*. Kartverket. Besøkt 7. oktober 2016.
2. ↑  Lafjord på Norgeskart.no fra Statens kartverk
**Vincenz av Liechtenstein** (født 30. juli 1950 i Graz, død 14. januar 2008 i Waldstein; ty. *Vincenz Prinz von und zu Liechtenstein*) var en østerriksk konservativ politiker (ÖVP) og prins av Liechtenstein. I Østerrike var han kjent som **Vincenz Liechtenstein**.

Bakgrunn
--------

Han var sønn av prins Heinrich av Liechtenstein og Elisabeth Charlotte av Østerrike, datter av keiser Karl I av Østerrike-Ungarn og keiserinne Zita av Bourbon-Parma. Foreldrene ble gift i Lignières i 1949. Han var etterkommer etter fyrst Johann I Joseph av Liechtenstein.

Vincenz av Liechtenstein gikk på gymnasiet i Graz (1960–1969) og studerte jus (*begge rettene*, dvs. både verdslig og kanonisk rett) ved Universität Graz (1969–1975), der han tok doktorgraden. Siden virket han som leder for familiens forstvirksomhet.

Fra sitt første ekteskap (1981–1991) med Hélène de Cossé-Brissac (f. 1960) hadde han døtrene prinsesse Adelheid av Liechtenstein (f. 1981) og prinsesse Hedwig av Liechtenstein (f. 1982). Fra 1999 var han gift i annet ekteskap med Roberta Valeri Manera (f. 1953).

Han døde overraskende i januar 2008 i sin bolig i Waldstein ved Graz.

Han var ved sin død nr. 36 i arvefølgen til fyrstetronen i fyrstedømmet Liechtenstein.

Politisk virke
--------------

Vincenz av Liechtenstein var medlem av Forbundsrådet (1988-1996, 1997-2004) og Nasjonalrådet (2004–2006) i Østerrike.

Han var aktiv i Den paneuropeiske unionen og satt i styret i Katholischer Familienverband og Sudetendeutsche Landsmannschaft.

Referanser
----------

1. 1 2   The Peerage, oppført som Vincenz Karl Alfred Maria Michael Prinz von und zu Liechtenstein, The Peerage person ID p4452.htm#i44517, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 11. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   arkiveringsdato 6. juli 2011, arkiv-URL web.archive.org, steiermark.orf.at[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   The Peerage person ID p4452.htm#i44517, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2 3   The Peerage[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Vincenz Liechtenstein

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
Lafonias beliggenhet.Lafonias beliggenhet.
**Lafonia** er en halvøy som utgjør den sørlige delen av Øst-Falkland, den største av Falklandsøyene. Halvøya har et flateinnhold på om lag 2 400 km² og er nesten ubefolket.

Geografi og geologi
-------------------

Kart over Falklandsøyene.
Lafonia er lavtliggende og henger sammen med nordre del av Øst-Falkland gjennom et fire kilometer bredt eid. Falklandssundet ligger vest for Lafonia og skiller halvøya fra Vest-Falkland.

Øyene Barren Island, Bleaker Island, George Island, Lively Island, Sea Lion Island og Speedwell Island ligger utenfor Lafonia.

Den nordvestre delen av Lafonia har en permisk geologi som gjenfinnes i deler av Ecca Pass i Sør-Afrika. Slettene på Lafonia består av sandholdige sedimenter, og senkninger i sedimentene er formet der de ble kuttet vertikalt av basaltårer.

 Falkland Gold and Minerals Ltd har siden begynnelsen av det 21. århundre lett etter gullforekomster på Lafonia.

Historikk og befolkning
-----------------------

Kveg- og skinnhandleren Samuel Fisher Lafone fra Río de la Plata ervervet i 1845 den sørlige delen av Øst-Falkland fra staten, og i 1851 solgte han området som har tatt hans navn videre til det nyetablerte Falkland Islands Company.

Lafonia har blitt benyttet til sauehold siden begynnelsen av 1800-tallet av bosetningene i Darwin og Goose Green, begge beliggende på eidet mellom Lafonia og resten av Øst-Falkland. North Arm Settlement og Walker Creek er de eneste vesentlige bosetningene på Lafonia.

De første landtrefningene under Falklandskrigen foregikk på Lafonia. En styrke på over 1 000 argentinere var stasjonert i Goose Green og holdt lokalbefolkningen på over 100 innbyggere internert i samfunnshuset. Deler av Lafonia, spesielt nær Darwin og Goose Green, er fremdeles sterkt minelagt.

Dyreliv
-------

Charles Darwin kartla områdets dyreliv under sitt besøk med HMS «Beagle» i 1833.

Blant fugleartene som finnes her er blant annet sørblesand, sølvand og spisshaleand.

Referanser
----------

1. ↑  Trewin, N.H. MacDonald, D.I.M. Thomas, C.G.C.: «Stratigraphy and sedimentology of the Permian of the Falkland Islands: Lithostratigraphic and palaeoenvironmental links with South Africa» *Journal of the Geological Society*
2. ↑  «Best practice’ approach to drilling, minerals company assures Falklands» Arkivert 24. april 2005 hos Wayback Machine. *Penguin News*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Paks kjernekraftverk** (ungarsk: *Paksi Atomerőmű*) er det eneste kjernekraftverket i kommersiell drift i Ungarn. Det ligger 5 km fra byen Paks i det sentrale Ungarn. Byggingen av anlegget tok til i 1967, og pågikk helt fram til 1987. 

Den første reaktoren ved anlegget ble satt i drift allerede i slutten av 1982. De tre andre reaktorene ved anlegget ble igangsatt i henholdsvis 1984, 1986 og 1987. I dag har de fire reaktorene tilsammen en maksimal elektrisk effekt på om lag 1 866 MW (brutto). Reaktorene er av typen trykkvannsreaktorer, og ble utviklet i Sovjetunionen. Kjernekraftverket produserer omkring 40 % av elektrisiteten i Ungarn, og i 2007 var årsproduksjonen på rundt 14 677 GWh elektrisk kraft. Ungarn er i stor grad avhengig av kjernekraftverket, ettersom landet ikke har store naturressurser. Myndighetene i landet har derfor bestemt seg for å utvide levetiden til anlegget, slik at det kan produsere elektrisk kraft i 20 år til, regnet fra utfasingsåret 2012. Samtidig er det planer om å utvide anlegget ved å bygge to reaktorer til, som vil øke den maksimale elektriske effekten med 2 000 MW. 

Noen mindre alvorlige hendelser har funnet sted ved kraftverket i 2003 og 2009.

Referanser
----------

1. ↑   pris.iaea.org, besøkt 27. mai 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* «Paks Nuclear Power Plant website (engelsk versjon)». Arkivert fra originalen 8. desember 2006. Besøkt 25. november 2006.  Arkivert 8. desember 2006 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND
 |
Lafferkurven, hvor t\* er det optimale skattenivået.
**Lafferkurven** er en teori innen økonomi som illustrerer tendensen til at økning av skatteleggingen over et visst nivå reduserer skatteinntekten i samfunnet. Eksempelvis vil 0% skattesats gi null skatteinngang, men også 100% skattesats vil gi null skatteinngang fordi ingen vil ha insentiv til å arbeide. 

Et visst nivå – et «Laffer-optimum» – vil representere den skattesatsen som gir maksimal skatteinngang for samfunnet. Dette nivået kan endre seg over tid, og er forskjellig fra samfunn til samfunn. Øker man skattene utover dette nivået, vil statens skatteinngang synke.

Lafferkurven ble oppkalt etter den amerikanske økonomen Arthur Laffer (født 1940) av Jude Wanniski som var skribent for The Wall Street Journal (som populariserte uttrykket), etter et møte i 1974 mellom Laffer, Wanniski, og de republikanske politikerne Donald Rumsfeld og Dick Cheney og hans pressesekretær Grace-Marie Arnett. Under en middag i Washington, DC hadde Laffer tegnet den på en serviett hvor han argumenterte mot president Gerald Fords skatteøkninger. Ideen og teorien bak er derimot eldgammel og intuitiv. Den arabiske skriftlærde Ibn Khaldun diskuterer ideen i sitt verk *Muqaddimah* fra 1377. Også John Maynard Keynes formulerte hvordan økt skattelegging over et visst nivå ville redusere skatteprovenyet for staten.

Lafferkurven er sentral innen neoklassisk tilbudssideøkonomi, som argument for hvorfor skattelette vil kunne øke statens skatteinntekter. I praksis vil derimot en slik spådom avhenge av hvilket skattenivå landet har allerede, hvor store eller små uforløste produksjonspotensialer som finnes, hvor mange flere som kan hentes ut i arbeid, og hvordan alle disse faktorene avhenger av andre variable forhold.

Referanser
----------

1. ↑  heritage Foundation Arkivert 1. desember 2007 hos Wayback Machine. Arthur B. Laffer: «The Laffer Curve: Past, Present, and Future», 1. juni 2004.
2. ↑  John Maynard Keynes, *General Theory of Employment, Interest and Money*, «The Collected Writings of John Maynard Keynes», London: Macmillan, Cambridge University Press, 1972.

Eksterne lenker
---------------

* Arthur Laffer om Lafferkurven (engelsk) Arkivert 1. desember 2007 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
ORP «Orzeł»
Tårnet på ORP «Orzel»
**ORP «Orzeł»** («Ørn») var en polsk ubåt fra andre verdenskrig. Den ble bygget i Nederland i 1937–38 sammen med søsterskipet ORP «Sęp». Ubåtene var egentlig for store til å operere i den grunne Østersjøen.

Ved starten av Felttoget i Polen i 1939 var «Orzeł» på patrulje i Østersjøen. De valgte å søke nøytral havn i Tallinn for å sette i land sin syke kommandør. På tysk oppfordring internerte estiske myndigheter ubåten og mannskapet. Mannskapet overtok fire dager senere kontrollen over ubåten, rømte Tallinn og førte den ut i Østersjøen og senere til Storbritannia.

Under invasjonen av Norge senket «Orzeł» det tyske troppetransportskipet MS «Rio de Janeiro» utenfor Lillesand 8. april 1940. Ubåten gikk senere tapt med hele sitt mannskap på patrulje i Nordsjøen i slutten av mai 1940.

Eksterne lenker
---------------

* Om ORP «Orzeł» fra nettstedet uboat.net

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN
 |

Portal: Andre verdenskrig
*For rollefiguren i Hamlet, se Laertes (rollefigur)*
Før Odyssevs besøkte sin far, drepte han de uvelkomne frierne.
Levning av det som kan være ruinene av Odyssevs' kongsbolig på Ithaka.
**Laertes** (gresk: Λαέρτης) var i gresk mytologi sønn av Arkeisios og Khalkomedusa. Han var gift med Antikleia, datter av tyven Autolykos, og sammen fikk de barna Odyssevs (som således fikk tilnavnet *Laertiades*, Λαερτιάδης) og Ktimene. Laertes var en av argonautene og deltok i jakten på det kaledonske villsvin.

Laertes' tittel var konge av Kefallinia, den største av De joniske øyer i Hellas, som antagelig hadde arvet fra sin far Arkeisios og igjen fra sin bestefar Kefalos. Hans rike omfattet Ithaka og de omliggende øyene, og kanskje også de nærmeste delene av det greske fastlandet.

En myte hevder at Laertes ikke var Odyssevs' sanne far, men isteden var det Sisyfos som hadde forført Antikleia.

Laertes skal ha holdt seg borte fra Odyssevs hjem den tiden sønnen var borte. Han holdt seg for seg selv på sin går, nedsunket i sorg over sønnens fravær og alene etter at hans hustru Antikleia døde av sorg av samme grunn. Odyssevs kom til sist for å se til sin far etter at han hadde drept alle frierne som tevlet om hans hustru Penelopeia. Han fant sin far stellende med en plante, så gammel og trøtt ut, og fylt med sorg. Odyssevs holdt sin identitet skjult først, men da han så hvor skuffet den gamle var over å høre at den «fremmede» ikke hadde noen nyheter om hans sønn, avslørte Odyssevs sin sanne identitet ved å framsi alle de trærne han hadde fått av Laertes da han var en ung gutt.

Laertes hadde lært Odyssevs opp i jordbruk, og etter at de var blitt forent, dro de to av sted til Odyssevs' hjem for å jage bort familiene til de døde frierne. Athene inngir livskraft i Laertes slik at han kunne hjelpe sin sønn. Han drepte Eupeithes, far til Antinoos, friernes leder.

I Robert Fitzgeralds engelske oversettelse av Odysseen, refererer Odyssevs til Laertes som «kong Allwoes». Laertes er også navnet på en figur i Johann Wolfgang von Goethes roman *Wilhelm Meisters læreår* (1796).

Referanser
----------

1. ↑  Corinthian line, Timeless Myths.
2. ↑  Homer: *Odysseen*
3. ↑  Homer: *Odysseen*XXIV
4. ↑  Ovid: Metamorfoser VIII, s. 315.
5. ↑  Homer (overs. av Fitzgerald, Robert): *Odyssey*. Anchor Books, 1963. 454. Via *Google Books*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** SUDOC
 |
**Kjørkelvik** er en boligeiendom i gamle Søndeled kommune (nå Risør kommune). Den er kjent som et kunstnerhjem ettersom forfatteren Aksel Sandemose (1899–1965) bodde her i årene 1945–1962.

Familien Sandemose, som nettopp var fordoblet ved at Aksel og Eva hadde fått tvillinger, flyttet hit i oktober 1945. Han hadde vært på leting etter et fristed, vekk fra byens distraksjoner og tumulter. Hans sytten år her var, ved siden av oppveksten i Nykøbing Mors, hans lengste fastboende periode.

Kjørkelvik er skildret i flere tekster av Sandemose. Han skrev regelmessige «Sørlandsbrev» i ukebladet *Aktuell* og redigerte herfra enmanns-tidsskriftet *Årstidene* (1951–55). *Rejsen til Kjørkelvik* utkom på dansk i 1954, mens epistelsamlingen *Brev fra Kjørkelvik* utkom posthumt i 1974. Flere av Sandemoses samtidige kolleger og andre kulturarbeidere besøkte Kjørkelvik: Torolv Solheim, som kom til å bosette seg i Risør, og Inger Hagerup, hvis besøke det knytter seg anekdoter til.

Eiendommen eies i dag av Sandemoses etterkommere, og er ikke gjort tilgjengelig for publikum.

Kilder
------

* Hilde Diesen. *Dikterhus*. Tell forlag, 1994 (*bokhylla.no – fulltekst)*
***Pakkis*** er en roman/autobiografi av Khalid Hussain, og er det første litterære verket som ble skrevet på norsk av en ikke-europeisk innvandrer. Den kom ut i 1986. Romanen fikk stor betydning for både norsk litteratur og norsk innvandrerungdom.

Om *Pakkis*
-----------

Helt siden 70-tallet, da de første gruppene av ikke-europeiske innvandrere ankom landet, har det gradvis blitt bygget opp en forventning i Norge om den første norske innvandrer-romanen skrevet av en ikke-etnisk nordmann. Da *Pakkis* kom ut i 1986, brakte den et nytt perspektiv inn i norsk litteratur. For det første var romanen den første romanen skrevet av en ikke-vestlig innvandrer, nærmere bestemt en pakistansk tenåring. For det andre var romanen den første som tok opp innvandringsproblemene, spesielt hos pakistanerne, sett fra en innvandrers eget ståsted.

Romanen fikk stor betydning blant unge innvandrerne, både da den kom ut og etterpå, siden *Pakkis* satte ord på deres problemer og følelser knyttet til deres familieforhold som mange kjente seg igjen i. Mange innvandrerungdom oppgir at *Pakkis* er den eneste norske boken de har lest i sin helhet på norsk og er den romanen som har satt sterkest spor hos dem. 

Mange vil ha det til at *Pakkis* er den store innvandrerromanen Norge har lengtet etter, men av forfatteren selv blir romanen ikke sett på denne måten.

Handling
--------

*Pakkis* handler om den 15 år gamle Sajjad som har bodd i Norge siden han var fire. I likhet med sine jevnaldrende lever Sajjad et dobbeltliv der hans tilhørighet er delt mellom to stater. I det ene livet er han en norsktalende skoleungdom som spiller fotball, går i olabukse og er med på fest. I det andre er han en pakistansk gutt som går i moskeen og må adlyde sin far. Dobbeltlivet er dessverre ikke konfliktfritt, noe Sajjad får merke.

Tolkning
--------

*Pakkis* er tolket som en skildring av en innvandrerfamilies liv i deres nye land Norge og deres problemer som kulturkonflikt og verdikonflikt. Romanen retter et spesielt fokus på innvandrerungdom som føler seg som utlending både i sitt eget land og foreldrenes/forfedrenes land.

I Norge
-------

I Norge ble romanen første gang utgitt i 1986 på Tiden Norsk Forlag. Romanen ble utgitt igjen i 2005 til 20-årsmarkeringen med et nytt forord av forfatteren.

Kilder
------

* Forordet fra 2005-utgaven av *Pakkis*, skrevet av forfatteren selv.
* Denne romanen/biografien er også i *zeppelin lesebok 5-7 trinn*

Portal: Litteratur
**Manhua** (forenklet kinesisk: 漫画; tradisjonell kinesisk: 漫畫; pinyin: *Mànhuà*) er på kinesisk den allmenne betegnelsen for tegneserier som blir trykket i Kina, Hongkong og Taiwan. Manhua har – i likhet med koreanske tegneserier, som kalles manhwa – levd i skyggen av sin storebror manga (japanske tegneserier).

De fleste *manhua*-er tegnes i Hongkong eller på Taiwan.

I 1920- og 1930-årene ble *manhua*ene preget av arbeidene til Feng Zikai (1898–1975), Ye Qianyu og Zhang Leping. Blant de mest kjente verkene regnes Zhang Lepings seriefigur *Sanmao*. Begrepet *manhua* ble skapt i 1925 da Feng Zikais *Zikai manhua* ble publisert for første gang.

Tegnerne av manhuas kalles *manhuajia*.

Historie
--------

Ordet «manhua», direkte oversatt «improviserte skisser», er opprinnelig et begrep fra 1800-tallet som brukes i kinesisk tusjmaleri. Det ble populært i Japan under navnet «manga» i begynnelsen av det 19. århundre. Feng Zikai gjenopplivet begrepet da han i 1925 introduserte serien *Zikai manhua*.

Referanser
----------

1. ↑  Petersen, Robert S. (2011). *Comics, Manga, and Graphic Novels: A History of Graphic Narratives*. ABC-CLIO. ISBN 9780313363306.

Litteratur
----------

* Wong, Wendy Siuyi: *Hong Kong Comics: A History of Manhua*. Princeton Architectural Press, New York (2001). ISBN 1-56898-269-0
* Lent, John A.: *Illustrating Asia: Comics, Humor Magazines, and Picture Books*. University of Hawaii Press (2001). ISBN 0-8248-2471-7
Palace Theater spiller Les Miserables, mars 2004.
**Palace Theatre** er teater i London, mest kjent for sine store musicalproduksjoner. Det ligger i Shaftesbury Avenue, nær Charing Cross Road.

Teatret ble bygd i 1891 som *Royal English Opera House*, og det var eierens intensjon at det skulle bli en scene for engelsk opera. Ideen viste seg å være for ambisiøs, og teateret ble i stedet en music hall – *Palace Theatre of Varieties*.

Siden 1960 har Palace Theatre spesialisert seg på store musicaloppsetninger som gjerne er blitt spilt i årevis: *Sound of Music* (1961–1967), *Jesus Christ Superstar* (1972–1980) og *Les Miserables* (1985–2004).

I 2003 ble Palace Theatre kjøpt av komponisten Andrew Lloyd Webber, som har lagt ned et betydelig arbeid med å restaurere teateret og tilbakeføre det til sitt opprinnelige utseende.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside
* Teaterets historie
* Teaterets historie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Berlinerskolen** var sju sjakkmestere i sjakklubben *Berliner Schachgesellschaft* som fikk stor betydning for sjakken i første halvdel av 1800-tallet, spesielt i Tyskland. 
Alternative navn på gruppa er «den berlinske sjustjerna» (*Berliner Siebengestirn*) og «*pleiadene*»).

Medlemmene av møttes to ganger i uka for å studere åpningsteori. F.eks. undersøkte de Berlinerforsvaret teoretisk, en åpning som fikk en renessanse rundt år 2000 da blant andre Vladimir Kramnik og Viswanathan Anand brukte den som remisvåpen. 

Mange sterke sjakkspillere på 1800-tallet tok kontakt med «sjustjerna» for å lære av deres ideer. Eksempler er Adolf Anderssen, Max Lange, Jean Dufresne og Carl Jaenisch.

* «Die sieben Sterne»
* Ludwig Bledow var leder av Berliner Schachgesellschaft og grunnlegger av sjakktidsskriftet Berlin SchachzeitungLudwig Bledow var leder av *Berliner Schachgesellschaft* og grunnlegger av sjakktidsskriftet *Berlin Schachzeitung*
* Wilhelm Hanstein, fra 1846 redaktør av sjakktidsskriftet Berlin SchachzeitungWilhelm Hanstein, fra 1846 redaktør av sjakktidsskriftet *Berlin Schachzeitung*
* Carl MayetCarl Mayet
* Paul Rudolf von Bilguer fikk ideen til en bok om sjakkhistorie, åpninger og sluttspill, Handbuch des Schachspiels, som fikk stor utbredningPaul Rudolf von Bilguer fikk ideen til en bok om sjakkhistorie, åpninger og sluttspill, *Handbuch des Schachspiels*, som fikk stor utbredning
* Tassilo von Heydebrand und der Lasa, hovedforfatter og redaktør av Handbuch des SchachspielsTassilo von Heydebrand und der Lasa, hovedforfatter og redaktør av *Handbuch des Schachspiels*
* Bernhard HorwitzBernhard Horwitz
* Karl SchornKarl Schorn

Kilder
------

* Tassilo von Heydebrand und der Lasa: *Berliner Schach-Erinnerungen: Nebst d. Spielen d. Greco u. Lucena*, Leipzig 1859 (den viktigste kilden til berlinerskolen)
***Maniac*** er en norsk drama- og humorserie som gikk på TV 2 i 2016. Hovedrollen spilles av Espen P.A. Lervaag, mens sentrale biroller spilles av Håkon Bast Mossige og Ingeborg Raustøl. Regien er ved Kjetil Indregard. Serien er produsert av Rubicon med produsent Terje Strømstad, kreativ produsent Ole Marius Araldsen og eksekutiv produsent Anne Kolbjørnsen.

Historie
--------

*Maniac* ble til under eksperimentet med TV2-lab som gikk på TV 2 Zebra våren 2013, der poenget var å klekke ut nye tv-programmer, og seerne skulle kåre det beste konseptet.

Hele serien ble lagt ut på TV 2 Sumo den 1. desember 2015. Det var første gang at TV 2 la ut en egenproduksjon til strømming *før* den ble sendt på deres ordinære lineære TV-plattform. Serien ble vist på TV 2 i 2016.

Handling
--------

Serien handler om Espen, en mann i trettiårene som er elsket av alle rundt seg. Hver dag framstår som en fest og det finnes ikke grenser for hva han opplever. Alt dette skjer imidlertid bare i hans fantasi. Egentlig befinner han seg på lukket avdeling på psykiatrisk sykehus, der han fram til nå ikke har ytret ett eneste ord.

Seertall og anmeldelser
-----------------------

Første sesong ble i snitt sett av 80 000.

P3s Filmpolitiet gav den terningkast tre og beskrev den som en lun serie som bommet litt på balansen mellom komikk og drama. Den fikk langt dårligere mottakelse av Sveinung Wålengen i NATT&DAG som beskrev den som gjennomgående umorsom og mente at skildringen av institusjonslivet var overfladisk og stereotyp, der sykdommen ble formidlet som en slags «artig greie».

Annet
-----

En amerikansk versjon med Jonah Hill i hovedrollen ble sendt på Netflix i 2018.

I 2016 ble serien nominert i kategorien beste komedie under den TV-prisutdelingen The Golden Nymph i Monte Carlo.

Referanser
----------

1. ↑  Rubicon - Maniac Arkivert 24. mai 2016 hos Wayback Machine. (besøkt 19.5.2016)
2. 1 2  Pressemelding: «TV 2 går maniac på nett». *Mynewsdesk*. TV 2. 20. november 2015. Besøkt 20. mai 2016. [*død lenke*]
3. ↑  «Disse seriene får du mer av». *VG*. 12. april 2016. Besøkt 23. november 2021.
4. 1 2  Jerijervi, Dag Robert (12. april 2016). «Norsk dramaeksport kan vinne prestisjepris». *kampanje.com*. Kampanje. Besøkt 23. november 2021.
5. ↑  «Maniac S01 E01 – E02, E05 og E08». *NRK P3*. 28. november 2015. Besøkt 19. mai 2016.
6. ↑  «Anmeldelse Maniac: «Minner om en skoleoppgave i VK1 Medier og Kommunikasjon» - NATT&DAG». *NATT&DAG*. 1. desember 2015. Arkivert fra originalen 8. september 2019. Besøkt 23. november 2021.
7. ↑  «Netflix har kjøpt det norske humordramaet «Maniac»». *VG*. 24. mars 2016. Besøkt 23. november 2021.
8. ↑  Rosenberg, Adam (30. juli 2018). «Jonah Hill and Emma Stone reunite in Netflix's 'Maniac,' which looks nothing like 'Superbad'». *Mashable* **(engelsk)**. Besøkt 31. juli 2018.
***The Last Sentence*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Ben Turbett.

Handling
--------

George Crosby, en advokat fra New York, har en stor lidenskap for å male. Han er lei av sine juridiske plikter, og på en seiltur møter han Renée Kerouac. Hun er allerede forlovet med Hoel Kalloc, som ofte blir misunnelig på andre menn som viser interesse for Renée. George gifter seg med henne, etter å ha reddet henne fra Hoels brutalitet. Men han sender henne snart til et kloster, slik at hun kan få en bedre utdannelse. Der føder hun snart datteren hans. Når George vender hjem, holder han ekteskapet sitt hemmelig for alle han kjenner. Men han møter senere Cynthia Ford, som han forelsker seg i. Når de får beskjed om at både Renée og babyen deres har dødd under en brann ved klosteret, blir George og Cynthia forlovet.

I løpet av den påfølgende vinteren dukker imidlertid Renée opp igjen, men George nekter for at han kjenner henne. Hun gir derfor ansvaret for datteren sin til Georges utleier, og dør den natten etter å ha sovnet utendørs i kulden. Raoul Kerouac, nå en fransk marine-offiser, kommer for å spørre etter sin forsvunnede søster Renée. Når han ser Cynthias barn, tar han feil av henne for Georgette. George skriver en tilståelse og avslører sannheten, men Cynthia ødelegger tilståelsen hans uten å lese den - fordi hun elsker George, og tror på ham. Seksten år senere er George nå en dommer, og Georgette har i all hemmelighet giftet seg med Val, sønnen til fru Lewis - som Georgette arbeider som hushjelp for.

Skuespillere
------------

* Marc McDermott som George Crosby
* Miriam Nesbitt som Cynthia Ford
* Grace Williams som Renée Kerouac
* Herbert Prior som Hoel Calloc
* Florence Stover som Mrs. Crosby

Referanser
----------

1. ↑  THE LAST SENTENCE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Last Sentence* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata