recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tiden Norsk Forlag** er et norsk forlag som ble dannet av Arbeiderpartiet i 1933. Forlaget er per 2024 heleid av Gyldendal Norsk Forlag AS, og utgir skjønnlitteratur og generell litteratur.

Historie
--------

Forlaget ble grunnlagt i 1933 av Arbeiderpartiet. I årene før krigen var de største forfatterne på forlaget Aksel Sandemose og Lars Berg. De solgte godt og bidro sterkt til forlagets økonomi og overlevelse. Etter krigen var det Alf Prøysen og Anne Cath. Vestly som overtok denne rollen.

Tiden Norsk Forlag var det eneste større norske forlaget som ble stengt av tyskerne under okkupasjonen. I april 1940 ble flere av forlagets bøker inndratt av tyskerne, og på høsten ble forlagssjef Kolbjørn Fjeld arrestert, og store bokmengder beslaglagt og makulert. Sandemose og Berg toppet listene over bøker som ble beslaglagt.

Forlaget ble omorganisert i 1947 med Arbeiderpartiet, Landsorganisasjonen (LO) og Norges Kooperative Landsforening (NKL) som de største aksjonærene. 

I 1991 ble Tiden et datterforetak av Gyldendal Norsk Forlag, der Gyldendal eide 91 % av aksjene, mens Norsk Kjemisk Industriarbeiderforbund og LO hadde de resterende 9%. 1. januar 2004 overtok Gyldendal alle aksjene, og forlaget ble organisert som en avdeling i Gyldendal-konsernet.

Tidens og Gyldendals barne- og ungdomsbokavdelinger ble slått sammen til Gyldendal Tiden ANS i 1996. Avdelinga heter fra 2004 Gyldendal Barn & Ungdom.

Forlagssjefer
-------------

* Kolbjørn Fjeld 1933–1971
* Trygve Johansen 1971–1988
* Liv Lysaker 1988–2001
* Else Pran 2001–2003
* Richard Aarø 2004–2019
* Kjetil Strømme Jørve 2019–

Se også
-------

* Tidenprisen

Referanser
----------

1. ↑  *Norsk krigsleksikon 1940-45*. [Oslo]: Cappelen. 1995. s. 420. ISBN 8202141389.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Tiden Norsk Forlag på Facebook Rediger på Wikidata

* (no) Tiden Norsk Forlag på Instagram Rediger på Wikidata

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
***Ett anständigt liv*** er en svensk dokumentarfilm fra 1979 regissert av Stefan Jarl. Filmen er nummer to i Mods-trilogien om Kenta og Stoffe.

Handling
--------

I den andre delen av Stefan Jarls Mods-trilogi møter vi ti år senere hovedpersonene fra den første filmen, *Dom kallar oss mods*. Vi blir kastet tilbake til den tiden da deres liv var fri fra samfunnets konvensjoner og normer.

I *Ett anständigt liv* tar Jarl igjen opp kontakten med Kenta og Stoffe, og hva han viser oss er langt fra hva vi husker fra første filmen. Den tildels optimistiske og bekymringsløse stemningen fra første filmen er erstattet med fortvilelse og smerte. Kenta er alkoholisert og bor sammen med sin kjæreste Eva. Sammen har de en sønn, Patric. Stoffe har også fått en sønn, men hasj og alkoholmisbruket hans er nå erstattet med heroin.

Hans mange overdoser har drevet Stoffe til kanten av stupet og Kenta er redd for å miste ham. Han tar opp igjen kontakten for å prøve å overtale ham til å slutte med misbruket, men det ender igjen med at de blir uvenner og går hver sin vei. En tid senere får Kenta vite at Stoffe har dødd etter en overdose.

Sammenlignet med første filmen er *Ett anständigt liv* et brutalt, dystert og mørkt portrett av ungdommer som har gått fra å være unge rebeller til å bli misbrukere uten noe form for fremtid.

Stefan Jarl er kjent for sitt sosiale engasjement og involverer seg sterkt for ungdommene i Mods-miljøet. Da han hørte at Stoffe flere ganger hadde vært døden nær etter en overdose bestemte han seg for å lage en oppfølger til Dom Kallar Oss Mods i et håp om at filmen ville gi Stoffe en meningsfull sysselsetting. 
Etter at Stoffe døde var det en stund usikkert om filmen noen gang ville bli distribuert, men Jarl valgte likevel å gi ut filmen og la *Ett anständigt liv* bli et slags testamente over Stoffes liv.

Skuespillere
------------

* Kenneth Kenta Gustafsson.
* Gustav Svensson
* Eva Blondin.
* Patric Gustafsson.
* Majken Gustafsson.
* Lena Löfgren.
* Jan Löfgren.
* Elisabeth Backe.
* Kenneth Bergqvist.
* Sven-Åke Dyhlen.
* Helena Höglund.
* Jan Klingryd.
* Bo Landegren.
* Erik Rosen.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Ett anständigt liv* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Ett anständigt liv* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Ett anständigt liv* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Ett anständigt liv* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Ett anständigt liv* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Ett anständigt liv* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata
**Masalit** (**masara** på masalit; arabiskماساليت) er en folkegruppe i Darfur i vestlige Sudan og i Wadai i østlige Tsjad. De snakker Masalit (språk), et Nilosaharisk språk av Mabangruppen. De talte om lag 250.000 i 1983.

Mellom 1884 and 1921 hadde de en stat som de kalte Dar Masalit.

Masalitfolket er velkjent for å være fromme muslimer.

Kamp om land og beiterettigheter mellom masalitter og andre bofaste folkegrupper og nomadiske arabisktalende grupper, har stått sentralt i Darfur-konflikten. Masalittene har sammen med furfolket utgjort kjernen i opprørsbevegelsen Sudan Liberation Movement (SLM) i Darfur, som har kjempet mot regjeringshæren og arabiskdominert Janjaweed-milits. I motsetning til andre opprørsbevegelsen, den zaghawadominerte Justice and Equality Movement (JEM), inngikk SLM en fredsavtale med regjeringa i Khartoum i 2006.

Referanser
----------

1. ↑  MSA hos ethnologue.com
2. ↑  de Waal, Alex, "Darfur's deep grievances defy all hopes for an easy solution", opinion article, *The Observer* of London, July 25, 2004, besøkt 4. september, 2007 av den som la til lenka på engelsk wp
3. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 26. mars 2009. Besøkt 27. januar 2010.

Eksterne lenker
---------------

* The Hidden Slaughter and Ethnic Cleansing in Western Sudan: An Open Letter to the International Community (1999)
* Massaleit.info Arkivert 20. august 2005 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Globusgården** er et næringsbygg i modernistisk stil som ligger i bydelen Strømsø i Drammen. Bygningen er karakteristisk på grunn av sin runde form. Den er ikke sirkelrund, men elliptisk, og består av tre etasjer som hver har en grunnflate på 2064 kvadratmeter. Globusgården er tegnet av arkitektene Arne Grenager og Ragnar Anker Nilsen.

Etter at det tidligere bygget som huset Skoger Sparebank brant ned i 1958 ble det søkt om byggetillatelse for oppføring av Globusgården. Byplansjef Per Pihl ønsket et rundt bygg som skulle forene de to torgene i byen. Søknaden ble innvilget i desember 1960, og de endelige byggetegningene ble godkjent i mars 1963. Arkitektene var inspirert av varehuset *Tortenschachtel* (Ty. = Kakeboksen) i den tyske byen Ludwigshafen. Varehuset ble revet i 2020 til fordel for et kontorbygg på 19 etasjer. I utgangspunktet var ikke bygget tegnet som en sirkel, men som en «halvsirkel» mot Tordenskioldsgate og Konnerudgata. Halvsirkelen ble oppført i 1962, og i april 1968 sto det runde (elliptiske) bygget ferdig. Byggekostnadene for oppføringen beløp seg, ifølge Drammen kommunes arkiv, til 1,6 millioner kroner. Globusgården fikk navnet sitt etter Kafé Globus, som ble etablert av IOGT på Strømsø torg i 1946. Da Globusgården var ferdig, flyttet kafeen inn der.

I 2007 skapte investor Ola Mæle debatt da han fremmet et ønske om å rive Globusgården og erstatte den med en 30 etasjer høy skyskraper. Forslaget ble senere forkastet fordi bygningen ville bryte med resten av bybildet i Drammen.

Mellom 2009 og 2012 ble Strømsø torg ombygd og utbedret. Mellom jernbanestasjonen og Globusgården ble det anlagt et åpent torg for fotgjengere samt kollektivtransport. Meningen med prosjektet, som hadde en budsjettramme på 96 millioner kroner, var å fornye området og stimulere til miljøforbedringer og sentrumsvekst i området som tidligere var dominert av gjennomgangstrafikk.

Referanser
----------

1. 1 2  Inger Boldvik (13. juli 2012). «49 år som midtpunkt». *Drammens Tidende*. CS1-vedlikehold: Dato og år (link)
2. ↑  «Nilsen og Grenanger». Drammens museum. Arkivert fra originalen 11. november 2013. Besøkt 29. november 2013.  *(Drammens museum skriver at bygningen lå i Mannheim, men dette er feil. Se f.eks. presentasjonen av Tortenschachtel Ludwigshafen på nettsidene til Timon Gruppe.)*
3. ↑  Hanne M Austad. «Vil bygge høyhus». Besøkt 21. desember 2010.
4. 1 2  «Siste del av Strømsø torg åpnet». Drammen kommune. 26. juni 2012. Besøkt 14. juli 2012. [*død lenke*]
5. ↑  «Slik blir Nye Strømsø torg». Besøkt 21. desember 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Digitalt fortalt: «Skal vi frede UFOen?» (skrevet av Dag Erlend Lohne Mohn, Buskerud fylkesbibliotek) (besøkt 16. februar 2012)
* Billedspillet Nilsen og Grenanger Arkivert 11. november 2013 hos Wayback Machine. (laget av Åsmund Thorkilsen og Ida Klingvall, Drammens Museum 2011) (besøkt 29. november 2013)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Drammen byleksikon
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.

**Olav Eikeland** (født 10. oktober 1955, død 1. september 2023) var en norsk arbeidsforsker, filosof og professor. Han var professor i pedagogikk og arbeidsforskning ved OsloMet – storbyuniversitetet.

Han var ansatt ved Arbeidsforskningsinstituttet 1985–2008, som forsker III til 1993, som forsker II fra 1993 og som forskningssjef (fungerende instituttleder) 2002–2003 og daglig leder 2003–2004. I 2008 ble han professor ved Høgskolen i Akershus.

Utvalgte publikasjoner
----------------------

* *The Ways of Aristotle*, Bern: Peter Lang, 2008
* *Action research and organisation theory*, Frankfurt am Main: Peter Lang, 2008, redaktør med Anne Marie Berg
* *Erfaring, dialogikk og politikk; et begrepshistorisk og filosofisk bidrag til rekonstruksjonen av empirisk samfunnsvitenskap*, doktorgradsavhandling, 1992

Referanser
----------

1. 1 2   Våre Minnesider, «Olav Eikeland / 10.10.1955 - 01.09.2023», besøkt 12. september 2023[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
**Anne Aasheim** (født 22. april 1962 i Porsgrunn, død 30. mars 2016) var en norsk journalist og redaktør.

Aasheim startet sin journalistkarrière i avisa *Varden* i Skien som 17-åring. Hun jobbet senere i *Dagen* og *Bergens Arbeiderblad*. I 1988 ble Aasheim ansatt som programsekretær i NRK Hordaland, hvor hun arbeidet med programmet *Her og nå*. Hun fortsatte i NRK, blant annet som distriktsredaktør i Østlandssendingen (1997–2000), fungerende kultursjef (1999), stedfortredende kanalsjef i P2 og P3 og som distrikts- og nyhetsdirektør (2001–2005) med ansvar for all journalistikk knyttet til nyheter, sport og distriktsprogrammer på TV, radio og internett.

I 2006 gikk hun fra NRK til stillingen som sjefredaktør i *Dagbladet*. Tidlig i 2010 valgte Aasheim å fratre som sjefredaktør. Avisen var da inne i en omfattende omleggingsprosess, som innebar en rekke oppsigelser og en varslet nedleggelse av fotoavdelingen. I oktober samme år ble hun utnevnt til direktør i Norsk kulturråd, og tiltrådte den 1. januar 2011. Fra september 2015 var hun sykemeldt, etter å ha fått påvist lungekreft med spredning.

Hun var samboer med instituttleder Mette Tollefsrud og søster til journalist Erik Aasheim.

Referanser
----------

1. ↑   historygreatest.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   arkiveringsdato 15. april 2016, arkiv-URL web.archive.org, www.ntbinfo.no[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  «Anne Aasheim har gått bort». NTB. 30. mars 2016. Arkivert fra originalen 15. april 2016. Besøkt 30. mars 2016.
4. ↑  Børja, Maria (22. juni 2006). «Hun er Dagbladets nye sjef». *Dagbladet*. Besøkt 30. mars 2016.
5. ↑  «Anne Aasheim ny direktør i Kulturrådet». Kulturdepartementet. 15. oktober 2010. Besøkt 29. oktober 2021.
6. ↑  Ramnefjell, Geir (15. oktober 2010). «Søkte stillingen i går - ansatt i dag». *Dagbladet*. Besøkt 30. mars 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Anne Aasheim – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Anne Aasheim på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

  

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Geni
 |
**Laurentius** (død 3. februar 619 i Canterbury) var andre erkebiskop av Canterbury.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn, misjonær

Han ankom til Thanet i kongedømmet Kent (dagens Kent i England) i 597, sammen med Augustin av Canterbury og andre misjonærer. Etter at kong Æthelbert av Kent hadde latt seg døpe ble han sendt tilbake til Roma med bud til pave Gregor den store, og vendte tilbake våren 601 med palliet, tegnet på erkebispeverdighet, til Augustin.

England, men dets viktigste riker, ca 600
### Erkebiskop

Etter at Augustin døde i 604 eller 605 ble Laurentius valgt til hans etterfølger. I hans tid som erkebiskop døde Aethelbert (616, og hans sønn Eadbald vendte tilbake til den gamle troen. 

Flere av misjonærene forlot da De britiske øyer, og ifølge *Den angelsaksiske krønike* ønsket også Laurentius selv å vende tilbake til Roma. Krøniken forteller videre at han hadde en visjon av apostelen Peter, som irettesatte og pisket ham, og at han deretter bestemte seg for å bli. Merker etter denne piskingen skal ha vært synlige, og da han viste dem til Eadbald lot kongen seg omvende. 

Han ble gravlagt i kirken til Peter og Paulus' kloster utenfor Canterbury, senere gitt navnet St. Augustins kloster.

Referanser
----------

1. ↑   The Wiley Blackwell Encyclopedia of Anglo-Saxon England, side(r) 543[Hentet fra Wikidata]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**St. Augustin** | **Erkebiskop av Canterbury**(605–619) | Etterfølger:**St. Mellitus** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
**Qaanaaq** er en by i Avannaata kommune nordvest på Grønland. Det er Nordgrønlands eneste, og er en av verdens nordligste by[]. Qaanaaq hadde 628 innbyggere i 2018.

Det har alltid vært bosetninger her, men selve byen ble etablert i 1953 da USA fikk lov til å bygge Thule-flystasjonen (bygd 1951). Innbyggerne i Uummannaq (Dundas) og Pituffik ved Thulebasen ble tvunget til å flytte lenger fra basen. De ble da tvangsflyttet 130 km, med fire dagers frist. Qaanaaq kalles derfor gjerne for «Nye Thule». I Qaanaaq oppførte staten hus samt butikk, kirke, skole og sykehus til de tilflyttede familiene.

Befolkningen bor stort sett i hus, eller noen få rekkehus. Fortsatt foregår det en sentralisering i kommunen, der innbyggerne i de mindre bosettingene flytter inn til byen.[]

Referanser
----------

1. ↑  Befolkningen i lokaliteterne 1. Januar 1977-2018 Arkivert 24. juli 2018 hos Wayback Machine. Statistikbanken, Grønlands Statistik.
2. ↑  Den store danske: Qaanaaq

Eksterne lenker
---------------

* Velkommen til Qaanaaq, Grønland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Pascal Ackermann** (født 17. januar 1994) er en tysk syklist.

Meritter
--------

2015
2. etappe, Szlakiem Grodów Piastowskich
2016
 Tysk U23-mester i landeveisritt
4. etappe, Tour de Berlin
2Sølv Sølv Mennenes fellesstart (U23), VM i landeveissykling
2018
5. etappe, Romandie rundt
2. etappe, Critérium du Dauphiné
 Tysk mester i landeveisritt
London–Surrey Classic
1. og 2. etappe, Polen rundt
Brussels Cycling Classic
Grand Prix de Fourmies
2. etappe, Tour of Guangxi
2019
Clásica de Almería
Bredene Koksijde Classic
Eschborn–Frankfurt
2. og 5. etappe, Giro d’Italia
1. etappe, Tour of Slovenia
1. og 3. etappe, Polen rundt
1. etappe, Deutschland Tour
GP de Fourmies
Gooikse Pijl
3. og 6. etappe, Tour of Guangxi
2020
Clásica de Almería
1. etappe, UAE Tour
2. etappe + 3b, Sibiu Cycling Tour
1. og 2. etappe, Tirreno–Adriatico
9. og 18. etappe, Vuelta a España
2021
Etappe 0 og 3, Sibiu Cycling Tour
2. 3. og 5. etappe, Settimana Ciclistica Italiana
1. etappe, Deutschland Tour
2022
Bredene Koksijde Classic
4. etappe, Polen rundt
2023
11. etappe, Giro d’Italia

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (de) Pascal Ackermann – Munzinger Sportsarchiv Rediger på Wikidata

* (en) Pascal Ackermann – UCI Rediger på Wikidata

* (en) Pascal Ackermann – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Pascal Ackermann – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Pascal Ackermann – Cycling Quotient Rediger på Wikidata

* (en) Pascal Ackermann – CycleBase Rediger på Wikidata


| * v
* d
* r
UAE Team Emirates (2023) |
| --- |
| 
* Ackermann
* Almeida
* Ayuso
* Bax
* Bennett
* Bjerg
* Covi
* Fisher-Black
* Formolo
* Gibbons
* Groß
* Großschartner
* Hirschi
* Hodeg
* Laengen
* Majka
* McNulty
* Molano
* Novak
* I. Oliveira
* R. Oliveira
* Pogačar
* Polanc
* Soler
* Trentin
* Ulissi
* Vine
* Vink
* Wellens
* Yates

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Munzinger (sport)
 |
«Taps» spilt på et signalhorn av en i United States Army Band.
«**Taps**» er en kort melodi som spilles på signalhorn eller trompet. Den brukes til signalisere at dagen er over i USAs forsvar, i tillegg til at den spilles i milltære minnetjenester og begravelser.

Melodien er en variant av en tidligere en, kalt «Scott Tattoo», som ble brukt mellom 1835 og 1860. Den nåværende melodien ble komponert av Daniel Butterfield. Han skrev den i juli 1862, under den amerikanske borgerkrigen, for at den skulle erstatte den tidligere tradisjonen ved begravelser under slag, som var å avfyre av tre geværsalver. Få måneder etterpå var melodien vanlig på begge sider av borgerkrigen.

Det ble standard å spille melodien i amerikanske millitærbegravelser i 1891.

Referanser
----------

1. 1 2  «Air National Guard Family Guide» (PDF). *www.nationalguard.mil*. Besøkt 30. januar 2023.
2. ↑  «TAPS». *www.west-point.org*. Besøkt 30. januar 2024.
3. ↑  «Military Funeral Honors». *web.archive.org*. 14. september 2019. Arkivert fra originalen 14. september 2019. Besøkt 30. januar 2024.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Taps (bugle call) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
En korridor i den underjordiske byen.
**Derinkuyu** er en underjordisk by fra antikken som ligger i det nåværende Derinkuyu-distriktet i provinsen Nevşehir i Tyrkia. Med sine fem nivåer strekker den seg 60 meter under jorden, stor nok til å romme ca. 20 000 mennesker med buskap og et matlager. Det er den største utgravde underjordiske byen i Tyrkia, og en av en rekke underjordiske anlegg i Kappadokia.

Undergrunnsbyen ble hugget ut i den myke vulkanske tuffsteinen i Kappadokia, kanskje av frygerne rundt 700- og 600-tallet f.Kr. Den kan ha blitt utvidet under Østromerriket. Etasjene kunne stenges av fra innsiden med store steindører. Anlegget har i alt 13 etasjer, og alle kan lukkes. 

I 2014 ble passasjene i en tilsvarende by utforsket, og det ble funnet mange etasje med trapper, kapeller, lagre og kjøkkener, kvernsteiner og linfrø-presser for fremstilling av lampeolje til å lyse opp den underjordiske byen med. Som Derinkuyu var dette et selvforsynt samfunn med luftsjakter og kanaler med vann.

Derinkuyu ble forlatt på 1920-tallet da de kappadokiske grekerne som et resultat av den gresk-tyrkiske krig flyktet vestover til Hellas. Det er mulig at den er forbundet med mer enn 200 små, separate underjordiske byer som også er funnet i området.

Den ble åpnet for turister i 1969. I dag er om lag halvparten av byen åpen for publikum.

Referanser
----------

1. ↑  «Derinkuyu»
2. ↑  Jennifer Pinkowski: «Massive Underground City Found in Cappadocia», *National Geographic* 26. mars 2015
3. ↑  Geena Truman: «Turkey's underground city of 20,000 people», BBC, 11. august 2022

Litteratur
----------

* Ömer Demir: *Cappadokien: Wiege der Geschichte*. Erweiterte 3. Auflage. Ajans-Türk Publ. & Printing, Ankara 1988
* Michael Bussmann, Gabrielle Tröger: *Türkische Riviera, Kappadokien*. Michael Müller Verlag, Erlangen 2003, ISBN 3-89953-108-6
* Wolfgang Dorn: *Türkei – Zentralanatolien: zwischen Phrygien, Ankara und Kappadokien*. DuMont, 2006, ISBN 3770166167 (bei GoogleBooks)
* Peter Daners, Volker Ohl: *Kappadokien.* Dumont, 1996, ISBN 3-7701-3256-4

Eksterne lenker
---------------

* Hulebyer i Cappadocia
* Underginnsbyer imCappadocia - Myth and Truth(in German)
* Derinkuyu undergrunnsby
* Derinkuyu og undergrunnsbyer i Cappadocia *Noe av interesse*.]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**George Kingston** (født 20. august 1939 i Biggar, Saskatchewan) er en canadisk ishockeytrener. Han er mest kjent for og trenet ishockeylaget ved University of Calgary, de norske og canadiske ishockeylandslagene, i tillegg til å ha vært San Jose Sharks første trener.

Karriere
--------

Kingston startet sin trenerkarriere hos University of Calgary i 1968 der han trente laget i tre perioder på til sammen 16 år (68-76.78-83.84-88), der han hadde en kamprekke på 245 seiere og 128 tap, og ledet Calgary til to Alberta Colleges Athletic Conference championships. Han fikk i 1980 jobben som assistenttrener for Calgary Flames der han var i to sesonger. Han var også assistent for Minnesota North Stars i 88-89 sesongen. I 1989 ble Kingston ansatt som ny landslagstrener for det Norske ishockeylandslaget. Etter to mindre suksessfulle år i Norge, ble Kingston ansatt som ny trener i den nystartede NHL-klubben San Jose Sharks. Sharks under Kingston ledelse fikk kun 28 seiere på 164 matcher, noe som gjorde at han fikk sparken etter 1992-93 sesongen. Etter dette ble Kingston ansatt som ny landslagstrener for det Canadiske ishockeylandslaget, som han i 1994 ledet til gull i Ice Hockey World Championship.

Etter suksessen i turneringen signerte Kingston trenerkontrakt med det tyske ishockeylandslaget, der han var trener i 4 år fram til 1998. I 1999 signerte Kingston nok en gang klar for en nystartet NHL-klubb, denne gang som assistent for Atlanta Thrashers. Etter bare 2 år i Atlanta dro han til Florida Panthers, der han fram til 2001 var assistenttrener.

I 2007 fungerte Kingston i en kort periode som trener i Stavanger Oilers.
Kingston bor i 2008 i Norge, hvor han jobber som assistenttrener for det norske ishockeylandslaget og som hovedtrener for Norges kvinnelandslag, i tillegg til at han fungerer som rådgiver for olympiatoppen.

Referanser
----------

1. ↑   Det internasjonale ishockeyforbundet, www.iihf.com, besøkt 6. september 2023[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Records of persons of interest, svazky.cz[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Elite Prospects, Eliteprospects.com spiller-ID 2155, besøkt 27. mai 2022[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Elite Prospects, Eliteprospects.com personal-ID 2155, besøkt 27. mai 2022[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (de) George Kingston – Munzinger Sportsarchiv Rediger på Wikidata

* (en) George Kingston – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) George Kingston – Hockeydb.com Rediger på Wikidata

* (en) George Kingston – Eliteprospects.com (personale) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Munzinger (sport)
 |
**Markus Hoelgaard** (født 4. oktober 1994) er en norsk konkurransesyklist fra Ålgård, som sykler for Trek-Segafredo. 

Fra 2013 til 2014 syklet han for det tsjekkiske kontinentallaget Etixx, sammen med sin bror Daniel Hoelgaard.

Karriere
--------

Hoelgaard viste seg frem på den internasjonale scenen for første gang under Junior-VM i landeveissykling 2012. Han kom til mål sammen med favorittene og endte på en 32.-plass i massespurten som ble vunnet av Matej Mohorič fra Slovenia. Året etter signerte Hoelgaard for det tsjekkiske kontinentallaget Etixx-IHNed.

Under U23-VM i landeveissykling 2014 var Hoelgaard en del av laget Johan Kaggestad betegnet som *«...det beste U23-laget i verden»*, etter at Sven Erik Bystrøm tok gull, Kristoffer Skjerping tok bronse og Sondre Holst Enger endte på femteplass. Hoelgaard selv endte på en 24.-plass, mens Odd Christian Eiking og Sindre Lunke også var med i massespurten med henholdsvis 17. og 32.-plass.

Meritter
--------

2012
Etappeseier under Grand Prix Général Patton
Bronse under fellesstarten for junior i NM i landeveissykling 2012
Bronse under temporittet for junior i NM i landeveissykling 2012
5.-plass i juniorutgaven av Paris-Roubaix
5.-plass i Kroz Istru
5.-plass i Grand Prix Général Patton
5.-plass i Roserittet
6.-plass i Lille Fredsrittet
2014
2.-plass i Grand Prix Královéhradeckého kraje
2017
1. etappe, Circuit des Ardennes International
1. etappe, Tour Alsace
2019
4. etappe, Arctic Race of Norway
2021
1. etappe, Arctic Race of Norway

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Markus HOELGAARD, www.uci.org[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Norsk jubeldag i fransk etapperitt». Procycling.no. 13. juni 2014. Besøkt 20. oktober 2014.
3. ↑  «Kaggestad: – Det er gigantisk. Vi har det beste U23-laget i verden». TV 2. 26. september 2014. Besøkt 27. september 2014.
4. ↑  «Final Results – Men Under 23 Road Race» (PDF). UCI. 26. september 2014. Arkivert fra originalen (PDF) 3. mars 2016. Besøkt 19. mars 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Markus Hoelgaard – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Markus Hoelgaard – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Markus Hoelgaard – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Markus Hoelgaard – UCI Rediger på Wikidata

* (en) Markus Hoelgaard – ProCyclingStats Rediger på Wikidata

* (en) Markus Hoelgaard – Cycling Archives Rediger på Wikidata

* (en) Markus Hoelgaard – Cycling Quotient Rediger på Wikidata

* (en) Markus Hoelgaard – CycleBase Rediger på Wikidata


| * v
* d
* r
Lidl-Trek (2024) |
| --- |
| 
* Bagioli
* Bernard
* Cataldo
* Ciccone
* Consonni
* Declercq
* Felline
* Geoghegan Hart
* Ghebreigzabhier
* Gibbons
* Hoole
* Kirsch
* Konrad
* López
* Milan
* Mollema
* Mosca
* Nys
* Oomen
* Pedersen
* Simmons
* Skjelmose
* Skujiņš
* Stuyven
* Tesfatsion
* Theuns
* Vacek
* Vergaerde
* Verona

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Bispedømmene på Island i middelalderen
**Jón Halldórsson** (født i 1275 i Norge; død 2. februar 1339 i Björgvin) var katolsk biskop av Skálholt på Island.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han anses generelt for å ha vært norsk, men det er kjent at moren hans het Freygerður og det navnet er kun kjent fra islandske kilder, noe som kan tyde på at han var av islandsk avstamning men oppvokst i Björgvin i Norge, hvor broren Kári var, også han en munk.

### Dominikanerprest

Han vokste opp i dominikanerklosteret i Björgvin, sluttet seg til deres orden i ung alder og studerte teologi i Paris og kirkerett i Bologna ble ansett som svært godt utdannet og talte i henhold til Lárentíus saga flytende latin som om det var hans morsmål.

### Biskop av Skálholt

Han ble valgt til biskop etter Grím Skútusons død og ble bispeviet den 1. august 1322. Han satt i Norge om vinteren men kom til Island i 1323; «Biskop Jón Freygerðarson kom ut», sier Flateyjarannáll, siste delen av Flatøybok.

Han fikk gjort en rekke viktige reformer i kirkeretten på Island, men ble hovedsakelig husket som en predikant og en historieforteller. Innledningen til Klári saga sier at den bygger på latinske romanser funnet av ham i Frankrike; mange av dem er beslektet med goliathistoriene i Sør-Europa som finnes i verkene til Francesco Petrarca og Giovanni Boccaccio. Vinteren 1338-1339 var han i Björgvin og oppholdt seg i klosteret hvor han hadde vokst opp. Han ble syk der og døde ved kyndelsmesse i 1339. Han ble ansett for å ha vært en av de mest resolutte av de utenlandske biskopene som var på Island.

Referanser
----------

1. ↑  Biskupa sögur, ed. Guðrún Ása Grímsdóttir et al. 3 vols. Íslensk fornrit 15–17 (Reykjavík: Hið íslenzka fornritafélag, 1998–2000), I ss. 383, 405–6.

Litteratur
----------

* *Saga Biskupsstólanna.* Hólar 2006.
* *Islendzk Aeventyri.*; H. Gering, 1882, Bd. II forord
* Shaun F. D. Hughes, 'Klári saga as an Indigenous Romance' í *Romance and Love in Late Medieval and Early Modern Iceland*, ritstj. Kirsten Wolf og Johanna Denzin, Islandica 54 (Ithaca, NY: Cornell University Library, 2008), bls. 135-164.
* Gottskálk Jensson: «Bishop Jón Halldórsson and 14th-Century Innovations in Saga Narrative: The Case of Egils saga einhenda ok Ásmundar berserkjabana.» I *Dominican Resonances in Medieval Iceland*. Brill, 2021. 59-78.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Catholic-Hierarchy **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC
 |
**Microcerinae** er en gruppe biller som hører til overfamilien snutebiller (Curculionoidea). Noen inndelinger regner dem som en underfamilie av snutebiller (Curculionidae). Brachyceridene er korte, brede, høyt hvelvede snutebiller som vanligvis har påfallende knøler eller pigger på oversiden. De kan også kjennes på at antennene er forkortet, og ikke knebøyde. Noen taksonomer regner den artsrike gruppen bredsnutebiller (Entiminae) til Brachyceridae. Dersom man ikke inkluderer disse er Brachyceridae en artsfattig gruppe som mangler i Nord-Europa.

Utseende
--------

Middelsstore, avlange snutebiller, gjerne dekket av et lysgrått støvlag. Antennene er korte og kraftige.

Levevis
-------

Utbredelse
----------

Gruppen er utbredt i det sørlige Afrika.

Systematisk inndeling
---------------------

Noen ganger blir den artsrike gruppen bredsnutebiller (Entiminae), med blant annet slekten rotsnutebiller (*Otiorhynchus*), regnet til Brachyceridae. Noen inndelinger regner Brachyceridae som en underfamilie av snutebiller (Curculionidae).

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien **Brachyceridae**
					- Underfamilien Microcerinae Lacordaire, 1863
						* Slekten *Episus* Billberg, 1820 - 58 arter
						* Slekten *Gyllenhalia* Aurivillius, 1885 - to arter
						* Slekten *Microcerus* Schönherr, 1833 - 40 arter

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Microcerinae* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Microcerinae* hos NCBI Rediger på Wikidata

* *Microcerinae* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Jan Boris Stene** (født 1978) er en norsk onkolog og kriminalforfatter. Pr. 2022 er han overlege ved St. Olavs hospital i Trondheim, og regner skrivingen som en hobby.

Han debuterte som forfatter i 2015 med kriminalromanen *Nådegiveren*, og ble dermed én av flere leger som skriver kriminallitteratur. En av de mest kjente, Arthur Conan Doyle, som skapte Sherlock Holmes, har hatt stor innflytelse på Stenes skriving. Agatha Christies bøker er også en stor inspirasjonskilde.

*Nådegiveren* ble den første boken i en serie der forfatteren har gitt alle bøkene undertittelen «et Falkener & Wilberg-mysterium». Boken ble i 2016 nominert til Maurits Hansen-prisen – Nytt Blod for beste krimdebut. Den ble da omtalt som en vellykket Sherlock Holmes-pastisj, og Stene ble karakterisert som «Norges Arthur Conan Doyle».

Handlingen i bøkene i Falkener & Wilberg-serien er lagt til Trondhjem fra 1916 og fremover. Stene legger vekt på å få det historiske bakteppet i bøkene korrekt, når det gjelder bygninger, gater, klesdrakt, etikette og de historiske hendelsene. Han ønsker at leseren skal føle at «han trer inn i Trondhjem» i det året handlingen er lagt til.

De fiktive hovedpersonene i bøkene er kjemikeren Astor Falkener, professor ved NTH og dyktig «privatoppdager» – og hans makker Thorvald Wilberg, som er lege. Wilberg er den som nedtegner parets opplevelser og mysterieløsninger, på samme måte som doktor Watson er Sherlock Holmes’ kronikør i Conan Doyles bøker.

I 2020 utga Stene en kriminalroman fra vår tid og sin egen arbeidsplass, St. Olavs hospital: *Med døden som følge,* men han skriver fortsatt i hovedsak historiske kriminalromaner.

Bibliografi
-----------

Stene kledd som Sherlock Holmes  Foto: Hanne Stene 
Falkener & Wilberg-mysterier:

* *Nådegiveren* (2015)
* *I djevelens klør* (2017)
* *Lucifers fall* (2018)
* *Så dyrt et liv* (2019)
* *Inn i natten* (2021)

Frittstående bøker:

* *Med døden som følge –* kriminalroman (2020)

Referanser
----------

1. ↑   forfatterkatalogen.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  «Intervju med Jan Boris Stene – onkolog og krimforfatter». *OnkoNytt*. Besøkt 26. april 2022.
3. ↑  Nylenna, Magne (4. april 2022). «Norske leger som kriminalforfattere». *Tidsskrift for Den norske legeforening*. ISSN 0029-2001. doi:10.4045/tidsskr.21.0665. Besøkt 26. april 2022.
4. ↑  Sandviken, Mona (27. august 2016). «Tre svært ulike forfattere er nominert». *Laagendalsposten*: 8–9.
5. ↑  Johannessen, Lise B. (19. mars 2018). «Krimonkologen». *Tidsskrift for Den norske legeforening*. ISSN 0029-2001. Besøkt 26. april 2022.

Eksterne lenker
---------------

* «Jan Boris Stene - Krimforfatter». Besøkt 27. juni 2023.  *Stenes forfatterside*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Namsos hadde mellombølgesender til 1978. Foto fra 1957 fra Nasjonalbibliotekets bildesamling. Fotograf:L.S.
**Mellombølgen** (**MF**) dekker radiofrekvensområdet mellom 300 kHz og 3000 kHz. Om kvelden og natten reflekteres signalene i ionosfæren og kan rekke langt, ofte over det meste av kontinentet det sendes fra. Mellombølgen har derfor vært mye brukt til kringkasting og til skipsradiosamband.

Mellombølgen blir ofte referert til den delen av MF-frekvensområdet (300–3000 kHz) hvor vi finner kommersiell AM-kringkasting. Disse kringkasterne har konsesjon på frekvensene mellom 525 kHz til 1615 kHz (1705 kHz i Nord-Amerika, Australia og deler av Syd-Amerika.)

Bølgelengde: 100–1000 meter.

Fram til slutten av 1970-årene hadde mange norske byer mellombølgesendere som sendte NRKs programmer. De eneste norske mellombølgesendere i 2023 er Longyearbyen som sender på 1485 kHz og Bergen Kringkaster på 1314 kHz.

Referanser
----------

1. ↑  Norske kringkastningsendere. la9dl.no. Besøkt 23. september 2021.
2. 1 2  Stokke, Knut N. (1994). *Fra sender til mottaker: innføring i radiotransmisjon*. Stabekk: Vett & Viten. s. 3,37. ISBN 8241201796.
3. ↑  «Norske AM kringkastningsendere 1923–2016». Besøkt 11. januar 2017.
4. ↑  Bjarne Andre Myklebust (11. juni 2019). «Vedrørende AM-sendinger fra Ingøy og Longyearbyen» (PDF). NRK. Besøkt 5. april 2022.

| * v
* d
* r
Frekvensområder |
| --- |
| ELF **·** SLF **·** ULF **·** VLF **·** LF **·** MF **·** HF **·** VHF **·** UHF **·** SHF **·** EHF |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Synnøve Gleditsch** (født *Synnøve Tanvik* 16. juni 1908 i Agdenes, død 7. desember 1980) var en norsk skuespillerinne.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Synnøve Gleditsch var datter av arsenalforvalter Nils Tanvik (1872–1969) og Kristine Eian (1875–1925). 

### Karriere

Hun debuterte ved Den Nationale Scene i 1928, hvor hun var ansatt til 1932. Gleditsch var deretter engasjert ved Søilen Teater 1934–1935, Trøndelag Teater 1937–1942, Edderkoppen Teater 1949–1953 samt i gjestespill ved flere teatre. Hun virket også som kabaret- og revyartist, blant annet ved Chat Noir.

Annen verdenskrig
Synnøve Gleditsch skulle framføre visa «Det skal lyse igjen over byen» som avslutningsnummer i Chat Noir-revyen *Fra tid til annen* i 1941. Det statlige sensurorganet Teaterdirektoratet, opprettet av okkupasjonsmakten, grep inn etter generalprøven og stoppet videre fremføring av nummeret. Visa ble senere kjent under den nye tittelen «Norge i rødt, hvitt og blått».

Hun var gift med Henry Gleditsch 1932-1942, da han ble henrettet av tyskerne.

### Etterkrigstiden

I 1960-årene virket hun ved Fjernsynsteatret. Hun gjorde seg bemerket i roller som Lady Teazle i *Baktalelsens skole*, Svanhild i *Kjærlighetens komedie*, Liza i *Pygmalion*, Lavinia i *Det lykkelige valg* og Adele i *Flaggermusen*.

Ved siden av teater medvirket hun i 13 film- og TV-produksjoner 1949–1970. Hun filmdebuterte i den norske versjonen av *Vi flyr på Rio*.

Filmografi
----------

* 

* 1949 – *Vi flyr på Rio*
* 

* 1954 – *Aldri annet enn bråk*
* 

* 1954 – *I moralens navn*
* 

* 1956 – *Ektemann alene*
* 

* 1960 – *Venner*
* 

* 1960 – *Veien tilbake*
* 

* 1962 – *Tonny*
* 

* 1965 – *Skjær i sjøen*

Fjernsynsteatret
----------------

* 1961 - *Den store barnedåpen*
* 1961 - *Mester Pierre Pathelin*
* 1963 - *Kranes konditori*
* 1969 - *Huset på grensen*
* 1970 - *Selma Brøter*

Referanser
----------

1. ↑   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  «Synnøve Gleditsch». Store norske leksikon. Besøkt 10. juni 2016.
3. ↑  «Norge i rødt, hvitt og blått». *Store norske leksikon*. Arkivert fra originalen 4. august 2016. Besøkt 10. juni 2016.
4. ↑  Berg, Thoralf. «Henry Gleditsch». *Norsk biografisk leksikon*. Besøkt 10. juni 2016.
5. ↑   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Synnøve Gleditsch – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Synnøve Gleditsch på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Synnøve Gleditsch hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (en) Synnøve Gleditsch hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Synnøve Gleditsch på Discogs Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** KulturNav **·** Discogs
 |
**Ingvald Tøndel** (født 7. januar 1887, død 28. september 1952) var en norsk bonde, emissær, stortingsrepresentant (KrF) og ordfører fra Hemne i Trøndelag.

Han vokste opp i en fremtreden haugianerslekt i Lensvik, den gang en del av Rissa, nå i Agdenes kommune. Faren var gårdbruker og ordfører Ole Nilsen Tøndel. Han fikk sin utdannelse ved Fredly Folkehøgskole og Hylla hagebruksskole. Han var gårdbruker i Hemne fra 1913 til 1950, og deltidsansatt i Trøndelag indremisjonskrets fra 1923. Han var medlem av Hemne kommunestyre 1922-1934 og 1947-51, og ordfører i fire perioder for Bondepartiet (1924–1934). Han var medlem av Nidaros bispedømmeråd 1941-1949, og hadde flere andre offentlige og kirkelige verv.

Tøndel døde i løpet av sin siste stortingsperiode. Johannes Wigum møtte som representant ut perioden.

Referanser
----------

1. ↑  Singstad, Knut N. (1991). *Lensvik indremisjon 100 år: 1891–1991*. Lensvik. s. 6ff.
2. ↑  Andersen, Thor M. (1931). *Norges ordførere 1929–1931*. Kristiania: A.M. Hanches Forlag. s. 216.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Ingvald Tøndel hos Stortinget Rediger på Wikidata

  


| * v
* d
* r
KrFs stortingsrepresentanter fra Sør-Trøndelag |
| --- |
| 
* Tøndel (1945–52)
* Wigum (1952–54)
* Sæter (1954–61)
* Rein (1961–73)
* Flå (1973-85)
* Gjønnes (1985–93)
* Lånke (1993–2009)
* Håbrekke (2009–13)

 |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Stortinget **·** Geni
 |
**Rauerfjorden marine verneområde** utgjøres av sjøområdet rundt øyene Rauer, Nordre og Søndre Missingen i Fredrikstad kommune. Området når inn til Teineholmen naturreservat og Garntangen naturreservat i nord. I sør henger verneområdet sammen med Ytre Hvaler nasjonalpark.

Formålet med verneområdet er å bevare et område som inneholder truet, sjelden og sårbar natur. Området omfatter en grunn opprevet fjellrygg med spesielle bergarter fra Oslofjordfeltet som går ned til 20-30 meters dyp, og intakte dype bløtbunner ned til 120 meter. Området er ikke påvirket av vesentlige inngrep, og funn av koralldyret sjøfjær indikerer trålfrie områder med lang kontinuitet.

Plante- og dyrelivet er vernet mot skade og ødeleggelse. Videre er det ikke tillatt med anlegg av ulike slag, også tømming av kloakk er forbudt.

Referanser
----------

1. ↑  «Norgeskart». Kartverket. Besøkt 25. september 2021.
2. ↑  (no) Rauerfjorden marine verneområde i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
3. ↑  «Forskrift om vern av Rauerfjorden marine verneområde i Fredrikstad kommune, Viken fylke». Lovdata. Besøkt 25. september 2021.
**Lennart August Nordløf Knudsen** (født 2. september 1913 i Christiania, død 27. september 2006 på Nesbru) var en norsk musiker og kapellmester. Han spilte orgel og fagott. 

Knudsen debuterte som sekstenåring i 1929. Han var organist ved Bach-festivalen i Oslo i 1935, og ansatt i fem år som fagottist ved Harmonien i Bergen på slutten av 1930-tallet. Han var elev av Arild Sandvold, men fikk i 1939 stipend for å reise til New York City, der han fikk Benjamin Kohon som lærer.

Han var dirigent for Musikkonservatoriets Orkester da Kjell Bækkelund hadde sin debut på våren i 1938. Han var på begynnelsen av 1940-tallet direktør for Harmoniens kinoorkester i Oslo, og dirigerte og spilte fagott tidvis i Nationaltheateret. Han høstet meget ros da han i 1943 var gjestedirigent i Oslo-Filharmonien, og ytterligere anerkjennelse da han i januar 1946 oppdtrådte i aulaen med sitt eget orkester med medlemmer fra Oslo Musikerforening. På 1950-tallet ble han dirigent for Kringkastingsorkesteret.

Knudsen engasjerte seg i den nasjonale kulturpolitikken, og var en av stifterne av Nordisk Ungdomsorkester. Han var også en nær venn av Aslaug Vaa.

Privatliv
---------

Foreldrene var grosserer Arthur Wilhelm Knudsen og Doris Camilla Nordløf. Nordløf Knudsen var enebarn og mistet moren allerede som femåring, og faren arbeidet som handelsreisende inntil han giftet seg på nytt i 1923, så derfor vokste han opp hos sin mors slektninger. Faren gikk konkurs i 1928.

Knudsen giftet seg i 1936 med Mona Schanche, og ble således svigersønn av Ingolf Schanche. I 1955 giftet han seg på nytt med kulturjournalisten Birgit Gjernes.

Referanser
----------

1. ↑  Kirkebok Rikshospitalet prestekontor Levende fødte 1913, side 77.
2. ↑  Aftenposten, 04.10.2006
3. ↑  Bergens tidende, 1939
4. ↑  Nekrolog, Aftenposten, sept. 2006
5. ↑  Nesheim, Elef (1999). *En fullblods musikant, pianisten Kjell Bækkelund*. Orion.
6. ↑  Dødsannonse Aftenposten okt.1918
7. ↑  Arbeiderbladet 7.juni 1923
8. ↑  Norges handels- og sjøfartstidende, 1928
**Risør og Tvedestrand Bilruter** (RTB) var et rutebilselskap med historie tilbake til 1919. Selskapet ble etablert da *AS Risør og Oplands Automobilselskap* og *Tvedestrand Dampskipsselskap AS* ble fusjonert. RTBs rutenett lå for det meste i kommunene Gjerstad, Risør, Tvedestrand og Vegårshei, som også var hovedaksjonærene i selskapet.

I desember 2002 kjøpte RTB og Setesdal Bilruter (SBR) hver sin halvpart av selskapet Høvågruta fra Høvåg i Lillesand. Høvågruta hadde en bussrute mellom Lillesand og Kristiansand og en turbussavdeling. I juni 2005 solgte SBR sin halvpart til RTB.

Mellom desember 2007 og september 2008 kjørte selskapet ekspressruten MiljøXpressen mellom Kristiansand og Oslo, i konkurranse med Sørlandsekspressen, Konkurrenten.no og Lavprisekspressen. RTB hadde tidligere vært med på Sørlandsekspressen.

RTB ble i 2008 overtatt av Nettbuss-konsernet gjennom Nettbuss Sør i Arendal. 1. mars 2009 ble RTB og datterselskapene innlemmet i Nettbuss Sør.

Referanser
----------

1. ↑  «Om oss». Risør og Tvedestrand Bilruter. Arkivert fra originalen 16. februar 2008. Besøkt 6. september 2015.
2. ↑  «Oppkjøp og fusjoner i bussbransjen 2014–1995» (PDF). NHO Transport. 10. februar 2014. Arkivert fra originalen (PDF) 27. januar 2016. Besøkt 6. september 2015.

Litteratur
----------

* Bjorvatn, Ø.(1994). Fra bygderute til trafikkselskap : Risør og Tvedestrand bilruter 1919–1994 : jubileumsbok. Tvedestrand: Tvedestrand boktr.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Martine Marbel** (født 6. juni 1986) er en norsk sanger og låtskriver. Martine Marbel er
oppvokst i Sandefjord, hvor hun fra tidlig alder fattet interesse for musikk, og hun valgte seg inn på musikklinjen på Sandefjord videregående skole da hun var 16 år. Etter endt videregående dro hun til England og startet på The Liverpool Institute for Performing Arts (LIPA), hvor hun ble i tre år og fullførte en bachelorgrad i musikk.

I 2008 returnerte Martine Marbel til Norge og begynte å jobbe aktivt med musikk. I 2009 utga hun singelen *Soul Searching* på sitte eget selskap, Neo Records, som blant annet ble B-listet på P3. Dette førte til at hun signerte kontrakt med Universal Music. Marbel relanserte seg selv tilbake til Neo Records i 2012 med singelen *Get You*. Marbel slapp sitt debutalbum *Girl Can’t Swim* i 2013. 

I mars 2014 deltok Marbel i den andre semifinalen i Melodi Grand Prix med melodien *Right Now*, skrevet av henne selv, Goran Obad og Anders Kjær. Sangen ble ikke blant de tre med flest SMS-stemmer, og kvalifiserte seg derfor ikke til finalen.

Diskografi
----------

### Singler

* Soul Searching (2009)
* Hypocrisy (2010)
* Fix This (2011)
* Get You (2012)
* Happy (2013)
* Painkiller (2013)
* Right Now (2014)

### Album

* Girl Can't Swim (2013)

Referanser
----------

1. 1 2  NRK, Melodi Grand Prix 2014: Bli kjent med artistene. Besøkt 9. mars 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Martine Marbel på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* Marbels hjemmeside Arkivert 9. mars 2014 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** MusicBrainz
 |
**Språkvask:** Teksten i denne artikkelen kan ha behov for språkvask for å oppnå en høyere standard. Om du leser gjennom og korrigerer der nødvendig, kan du gjerne deretter fjerne denne malen.

**Stefanas** (gresk: Στεφανᾶς, *Stephanas*, som betyr «kronet», fra *stephanoó*, «å krone»)  var medlem av den urkirkelige menigheten i Korint, og familien hans var blant de få troende som apostelen Paulus personlig døpte der,  og som Paulus omtaler som "Akaias førstegrøde".

Han nevnes av Paulus i Første korinterbrev 16,17:

*Jeg er glad for at Stefanas og Fortunatus og Akaikus er kommet. De har oppveid savnet av dere...* 
De tre æres som helgener og skal alle ha lidd martyrdøden; minnedagen deres er 15. juni.

Teignmouth Shore foreslår i Ellicotts *Commentary for Modern Readers*, at Stefanas, Fortunatus og Akaikus var kommet fra Korint til Efesos, og hadde antagligvis med seg brevet fra korinterne (se 1 Kor 7,1) som Paulus skulle besvare. Paulus oppfordret kirken i Korint til å "*underordne dere under slike som dem og under enhver som er medarbeider og står i arbeidet* og *slike som dem skal dere vise anerkjennelse*."

Stefanas har også blitt tolket som den angrende fangevokteren i Filippi (jfr. Apostlenes gjerninger 16,33). Første korinterbrev ble skrevet fra Efesos omtrent seks år etter fangevokterens omvendelse, og han hadde ha vært sammen med apostelen.

Referanser
----------

1. ↑  Mal:Strong Greek Concordance
2. 1 2   Easton, Matthew George. "Easton's Bible Dictionary" (aogså kjent soms "Illustrated Bible Dictionary"), 1897; Hitchcock, Roswell D. Hitchcock's Bible Names Dictionary
3. ↑  1 Kor 1,14-17
4. ↑  1 Kor 16,15-17
5. ↑  Smith, William, Smith's Bible Dictionary
6. ↑  Ellicotts Commentary for Modern Readers - til 1 Corinthians 16, lest 14. april 2017
7. ↑  1 Kor 16,15-18
**Strubro** eller **Stru bru**, er ei bru på Rykeneveien, fylkesvei 407, den indre vei mellom Arendal og Grimstad der veien passerer Nidelva nedenfor Rygene.  Her har det vært bru over elva siden middelealderen, her passerte presten på sin reise mellom Øyestad kirke og Fjære kirke. Elveløpet under brua var bare 7,5 meter bredt.

|  |
| --- |
| Strubru på Vestlandske hovedvei- midt på 1800-tallet. Oljemaleri av Thomas Fearnley i Nasjonalmuseet, Oslo |

Vestlandske hovedvei hadde sin trase her fra 1805. På slutten av 1800-tallet fikk Vestlandske hovedvei en alternativ "ytre trase" mellom Arendal og Grimstad da Strømbrua over Nidelva ble åpnet og en veitrase ble lagt over Hisøy-Nedenes-Fevik, mens den gamle traseen over Strubru omtales som "indre trase". 
På 1970-tallet ble igjen indre trase tatt i bruk som hovedvei og E18.

Referanser
----------

1. ↑  www.norgeskart.no
2. ↑   Vegsystemreferanse:FV407 K S3D1 m186
3. ↑  Rygh: Norske gaardnavne 12.bind. Kristiania 1919
4. ↑  Karl Ragnar Gjertsen (2016): Kommunikasjon i Grimstad. I "Grimstad 1816-2016. Med vind i seilene.".