Fra Franz Walter Stahleckers rapport til Heydrich om Einsatzgruppe As gjennomførte jødehenrettelser («durchgeführte Judenexekutionen») fra 16. oktober 1941 til 31. januar 1942. For Litauen er 136 421 drepte jøder angitt, mens Kaunas (tysk: Kauen) getto hadde 15 000 internerte.
**Holocaust i Litauen** var utryddelsen av jøder i Litauen under andre verdenskrig. Minst 95 prosent av landets 210 000 jødiske innbyggere ble massakrert under den tyske okkupasjonen fra sommeren 1941, noe som utgjør det største tap av menneskeliv i Litauens historie. I Litauen og i nabolandet Latvia ble den jødiske befolkningen nesten totalt utslettet. Drapene i Litauen ble i hovedsak utført av lokal litauisk milits under tysk ledelse.

Litauen ble tvangsinnlemmet i Sovjetunionen i juni 1940, og samtidig ble Vilnius overført fra det da oppløste Polen til Litauen. Den tyske invasjonen av Sovjetunionen i 1941 var trolig en hovedgrunn til tilintetgjørelsen av jødene.

Litauens jødiske innbyggere var holocausts første ofre. Omfattende og systematiske drap på jøder begynte i Litauen dagen etter invasjonen. Først ble voksne menn drept, senere på sommeren ble massedrapene utvidet til å omfatte jødiske kvinner og barn. Før juni 1941 var jødene i tyskkontrollerte områder utsatt for brutal forfølgelse, og i det okkuperte Polen også for enkeltstående massakrer. I juni 1941 så den tyske ledelsen fortsatt for seg at «jødespørsmålet» hovedsakelig skulle løses ved tvangsflytting. Det er uklart om massemordet i Litauen ble igangsatt etter direkte ordre fra Berlin, eller om det begynte som et initiativ av tyske ledere på stedet.

To dager etter at tyske styrker krysset grensen til Litauen (som hadde vært okkupert av Sovjetunionen siden året før), begynte massakrene på landets over 210 000 jøder. De første systematiske massakrene ble gjennomført i regi av Schutzstaffel (SS) og politi i Østpreussen og Memelland. Massakrene i Litauen var i hovedsak metodiske og i skjul for offentligheten ved at ofrene ble skutt og dumpet i massegraver i litt utenfor bebodde områder. Denne fremgangsmåten ble senere brukt over det meste av sovjetisk område, inkludert Baltikum.

Massakrene foregikk med bistand fra lokale kollaboratører. Jødene i Litauen ble som regel skutt og dumpet i massegraver nær hjemstedet og det forekom massakrer i gatene der jødene ble slått i hjel i med stokker. Fra juni til desember 1941 var 80 prosent av jødene drept.

Bakgrunn
--------

*Se også: Litauens historie*
### Polen-Litauen

En jødisk gravlund i Kaunas.
Litauen hadde hatt jødiske innbyggere siden middelalderen. I 1566 ble jøder pålagt å bruke spesielle klær, blant annet gult hodeplagg. Zaporizjakosakkenes opprør (under ledelse av Bohdan Khmelnytskyj) i 1648 resulterte i en pogrom som raserte mange jødiske institusjoner i Polen-Litauen og det gikk særlig hardt utover Vilnius. På den tiden var det omkring 30 000 jødiske innbyggere i Litauen. Jøder med bakgrunn i Storfyrstedømmet Litauen omtales ofte som *litvak*. I Israel benyttes *litvak* til dels om ortodokse jøder som følger en «litauisk» (askenasi og ikke-hasidisk) lære og livsstil.

*Litvak* var jøder med historisk tilknytning til Litauen, Latvia, Białystok og Suwałki samt deler av Hviterussland innenfor Polen-Litauen og senere tsarens rike. På 1600-1700-tallet strakk storhertugdømmet Litauen seg østover og omfattet blant annet Vitebsk, Minsk, Mahiljow og Polotsk. De fleste jøder i Litauen var fattige.

### Litauen under tsaren

Litauen ble innlemmet i tsarens russiske imperium i 1795 som det litauiske *gubernia*. I 1801 ble delt i to: Vilnius og Grodno, og i 1842 ble Kaunas (Kovno) skilt ut som eget administrativt område. På den tiden ble innbyggerne pålagte ha familienavn. Under tsaren ble litauisk språk og kultur undertrykt; for eksempel var det forbudt å skrive litauisk med latinske bokstaver. Litauen og Litauens historiske territorium var multietnisk, der litauisk, polsk, jiddisk og hviterussisk språk ble brukt. I 1897 snakket flertallet av innbyggerne i Vilnius-provinsen hviterussisk.

I det jødiske bosetningsområdet utgjorde jødene i alt 11 prosent av befolkningen på 1800-tallet, men utgjorde flertallet i flere litauiske og hviterussiske byer, blant annet i Vilnius. De fleste av disse jødene var fattige, noen av dem levde under svært dårlige kår. Vilnius (polsk: Wilna, jiddisk: Vilne/Vilna) ble blant jøder regnet som sentrum for jødisk kulturelt, intellektuelt og religiøst liv i Øst-Europa - omtalt som «Jerusalem i nord» eller «Litauens Jerusalem». Kongress-Polen hadde andre lover enn det russiske imperiet ellers. Etter det polske opprøret i 1863 fikk jødene i Polen betydelig større frihet og rettigheter enn i selve Russland noe som ble etterfulgt av omfattende jødiske utvandring til Polen.

Aleksander II av Russland døde i 1881 etter et attentat utført av gruppen «Folkeviljen», der ett av medlemmene var jødisk. Det gikk da et rykte om at «jødene hadde drept tsaren» og myndighetene tilskyndet brutal forfølgelse av jødene i riket. I 1882 ble det innført nye lover som forbød jødene å drive handel på søndager. De fikk heller ikke bosette seg utenfor byer eller *shtetl*, de fikk ikke eie eller leie jord, og antallet jødiske elever i videregående skole skulle ikke være over 10 prosent. Mange jøder i Litauen flyttet til industribyene i Polen, og bidro til at Polen fikk Europas største jødiske befolkning. Mange jøder flyttet også sørover til Ukraina.

I 1905 var det en bølge av pogromer i tsarens rike. En del jøder emigrerte også til Vest-Europa. Pogromer og diskriminering gjorde at om lag 1,85 millioner jøder forlot Russland i perioden mellom 1880-årene til første verdenskrig. Antisemittisme var utbredt og vanlig hos respekterte litauiske forfattere som Simonas Daukantas og Vincas Kudirka.:36

Litauen hadde i likhet med Polen, deler av Latvia og Hviterussland vært en del av de jødiske bosetningsområdet i tsarens Russland og hadde relativt stor jødisk befolkning. Jødiske litauere bodde ofte i byer og virket særlig som faglærte håndverkere og kjøpmenn.

### Mellomkrigstiden

Etter første verdenskrig gikk imperiene Russland og Østerrike og til dels Tyskland i oppløsning, der særlig Russland ble satt økonomisk tilbake. Tidligere russiske områder i vest ble etter revolusjonen til de nye statene Finland, Polen, Estland, Latvia og Litauen.

Sovjetiske styrker inntar Vilnius, 19. september 1939 etter Molotov-Ribbentrop-pakten. Vilnius ble kontrollert av Polen etter første verdenskrig og formelt innlemmet 1922.  Foto: Imperial War Museums 
På tampen av første verdenskrig var det kortvarige kriger mellom Litauen og Sovjetunionen og mellom Litauen og Polen. I 1918 var det en kortvarig sovjetrepublikk i Vilnius med omland. Vilnius' befolkning var for en stor del jødisk og etnisk polsk. Polen tok militær kontroll over Vilnius med omland (omkring 6000 km2), noe som ikke ble akseptert av Litauen som brøt de diplomatiske forbindelsene.

Striden om Vilnius var det vesentlige temaet i Litauens utenrikspolitikk i mellomkrigstiden og Kaunas ble betraktet som midlertidig hovedstad. Hviterussland var et kjerneområde i Polen-Litauen og det var etnisk like naturlig at Vilnius ble en del av Hviterussland. Litauen innenfor grensene i mellomkrigstiden ble kalt *Kovner Lite* (Kaunas-Litauen) av jødene selv. På grunn av en lang felles historie innenfor Polen-Litauen og Det russiske keiserriket gjorde den jødiske befolkningen i Litauen og Polen (inkludert den vestlige delen av det senere Belarus) til et felles område demografisk og kulturelt.

Litauen ratifiserte traktatene om minoritetenes rettigheter og minoritetsrettene ble tatt inn i landets grunnlov av 1922. Både regjeringen og nasjonalforsamlingen i den nye republikken hadde jødiske medlemmer. Jødisk selvstyre ble undergravd utover 1920-årene og var avviklet omkring 1930. Etter statskuppet i 1926 ble jøder nektet å arbeide blant annet i offentlige virksomheter, slik at mange gikk inn i frie yrker. Svært mange jødiske litauere arbeidet som kjøpmenn, leger eller jurister. Etniske litauere arbeidet hovedsakelig i landbrukssektoren.:41-42

«Litauiseringen» som begynte på 1920-årene førte til at de ble presset ut av disse sektorene. Jødisk kultur ble generelt tolerert og det ble utgitt flere aviser på jiddisk; i hovedstaden Kaunas var det fire dagsaviser på jiddisk. Vilnius, «Jerusalem i Litauen», ble regnet som sentrum for jødisk kultur og religion i området. I tiden under polsk styre ble Vilnius en bakevje.:41-42 Antisemittisme var vanlig i Litauen, men mindre utpreget enn i russiske og polske områder.

Ved universitetet i Vilnius var det relativt flere jødiske enn polske studenter. Den polske studentforeningen krevde kvotering slik at andelen jødiske studenter skulle gjenspeile andelen jødiske innbyggere. De polske studentene sørget også for å dele klassene slik at de to etniske gruppene satt hver for seg. I 1933 demonstrerte etniske polske studenter mot de jødiske.:47

Memelland ble i 1924 en del av Litauen etter Klaipėdaopprøret i 1923. Høyreradikale og nasjonalistiske offiserer avsatte den valgte regjeringen ved et militærkupp 17. desember 1926 og nasjonalisten Antanas Smetona ble innsatt som president. Næringslivet og den katolske kirken var tilfreds med kuppet. Nasjonalisten Augustinas Voldemaras var statsminister fra 1926 med Vilnius-striden som hovedsak. Smetona innførte trinnvis et autoritært styresett, undertrykte opposisjonen og avsatte i 1929 Voldemaras da denne mislykkes med Vilnius-saken. Smetona regjerte etter dette tilnærmet diktatorisk.

Smetonas regimet bekjempet fascistiske bevegelser (der den avsatte Voldemaras var involver) og nasjonalister som var mer ytterliggående enn Smetona selv. Da Litauen overtok Vilnius etter Sovjetunionens okkupasjon av det østlige Polen høsten 1939, innledet den litauiske regjeringen en tvungen «litauisering» av byen noe som gjorde de jødiske og etnisk polske innbyggerne skuffede og sinte. Omtrent 15 000 jøder flyktet nordover fra Polen til Vilnius. Fra Suwałki-området forsøkte tyske styrker å jage jødiske polakker over grensen til Litauen, opp mot 2000 jøder krysset grensen. Mot slutten av 1930-årene innførte polske myndigheter anti-jødiske tiltak i Vilnius.

Rett før andre verdenskrig hadde Litauen rundt 1 % av verdens jødiske befolkning. Den russiske folketellingen i 1897 viste at Kaunas-provinsen (mesteparten av Litauen) hadde 1,5 millioner innbyggere hvorav 67 % var etniske litauere og 14 % jøder; videre 9 % polske og 4 % etniske russere. En folketelling i 1897 viste at Vilnius hadde 41 % jøder (inkludert noen karaitter), 36 % katolikker, 23 % ortodokse og et mindre antall muslimer og lutheranere. Morsmål var 40 % jiddisch, 30 % polsk (noe som trolig inkludert etniske litauere som brukte polsk), 20 % russisk, 4 % hviterussisk og 2 % litauisk. Rett før andre verdenskrig hadde Vilnius 65 % etniske polske innbyggere og 28 % jøder. Ved folketellingen i 1923 hadde det uavhengige Litauen 2,03 millioner innbyggere hvorav over 80 % var etnisk litauiske og de fleste var jordbrukere, mens 7,6 % var jøder. Litauen var på den tiden hovedsakelig et jordbruksland.

Høsten 1939 kom det mange flyktninger fra Polen og Vilnius jødiske befolkning økte da fra 60.000 til 80-90.000.

#### Antisemittisme

Forfatteren Vincas Kudirka uttrykte antisemittiske holdninger i sine skrifter.:36 Her avbildet på en minnemynt i 1999.
Litauiske nasjonalister var i utgangspunktet ikke utpreget antijødiske, den polske minoriteten i landet ble av nasjonalistene oppfattet som den viktigste barrieren mot nasjonal frigjøring. Fra etableringen av staten i 1918 ble jøder stadig mer ekskludert gjennom språkpolitikk (de færreste jøder behersket litauisk) og den nye statens grenser delte opp jødenes tradisjonelle bosettingsområder. Litauiske myndigheter formulerte ikke antisemittisk politikk, men flere friheter og rettigheter jødene hadde fått ble trukket opphevet fra 1924. Tradisjonell antisemittisme (jødene som «Jesus-drepere») og lokal antisemittisme basert på skepsis til jødenes tradisjonelle næringsveier i bondesamfunnet var rotfestet i landet.

I det overveiende katolske Litauen var den katolske kirken i landet et opphav til mange antisemittiske forestillinger, blant annet myten om at jødene drakk blod fra myrdede spedbarn i sin ritualer. Landets nasjonalister anså de jødiske litauerne som et fremmedelement som ikke var lojale mot den unge republikken. Moderne rasebasert antisemittisme fantes knapt.

En utbredt antijødisk forestilling var at jødene var spesielt slue, upålitelige og griske, og at de utnyttet ærlige og hardtarbeidende litauere. Antisemittismen tiltok i mellomkrigstiden, men «jødespørsmålet» spilte ingen vesentlig rolle i litauisk politikk. Ønsket om nasjonalstat basert på litauisk etnisitet ble klart uttrykt i 1920-årene. I 1930-årene ble også den etnisk tyske minoriteten utsatt for retoriske angrep. Jødiske litauere hadde ofte jiddisk som førstespråk og polsk eller russisk som andrespråk, noe som ledet til mistenksomhet og fiendtlighet fra etniske litauere.

### Molotov–Ribbentrop-pakten

Utdypende artikkel: Molotov–Ribbentrop-pakten

Situasjonen etter oppdelingen av Polen (1939) og sovjetisk annektering av Litauen (1940). Tyskland hadde annektert Memelland i mars 1939 og vises på kartet som den nordlige delen av Østprøyssen (nord for Memel-elven.
Litauiske styrker på vei mot den tidligere polske byen Vilnius, 29. oktober 1939. Etter den tysk-sovjetiske delingen av Polen fikk Litauen Vilnius som en sovjetisk gest.  Foto: Imperial War Museums. 
Etter Molotov–Ribbentrop-pakten inntok Sovjetunionen den da polske byen Vilna (litauisk: Vilnius) i september 1939. Ved en avtale i oktober 1939 fikk Litauen overta Vilnius mot at Sovjetunionen fikk utplassere 25 000 soldater i landet. I juni–august 1940 ble Litauen annektert av Sovjetunionen som antok at Molotov–Ribbentrop-paktens oppdeling av Øst-Europa var permanent. Mange jøder og enkelte etniske litauere ønsket sovjeterne velkommen. NKVD arresterte og deporterte 35 000 personer 14. juni 1941, om lag halvparten var etniske litauere, resten var jøder og etnisk polske i likt antall. Deportasjonen var traumatisk for landet, og da tyske styrker krysset grensen en uke senere fikk jødene skylden for dette og andre tragedier landet hadde blitt utsatt for. Andre kilder oppgir at sovjetiske myndigheter deporterte 17 000 til Sibir.:27–28

Da de sovjetisk styrkene trakk seg tilbake etter den tyske invasjonen 22. juni drepte NKVD et stort antall fanger (kanskje flere tusen), til dels etter tortur blant annet i Rainiai nær Telšiai.:27–28 Omtrent 10 % av ofrene for det sovjetiske styret var jødiske. De fleste kommunister og medhjelpere for NKVD var etnisk litauere.

Etter den sovjetiske okkupasjonen forlot mange litauere landet til fordel for Tyskland eller tysk-okkupert område. Disse politiske flyktningene utnyttet til dels muligheten ved å følge etnisk tyske baltere som ble omplassert fra sovjetisk- til tyskokkupert område. Tjenestemenn i det litauiske sikkerhetspoliti hadde særlig grunn til flykte før NKVD tok over kontrollen.

Det tyske regimet anså ikke etniske litauere som tilstrekkelig «ariske» og hadde planer om å deportere et stort antall østover etter invasjonen. Frigjort land skulle gi plass til ariske kolonister, blant annet såkalte volgatyskere. I april 1941 ble en etat for germanisering av Baltikum etablert med Alfred Rosenberg som leder (*Reichsminister*).:64

### LAF (Lietuvių aktyvistų frontas)

I motstandsbevegelsen LAF (*Lietuvių aktyvistų frontas*), under ledelse av oberst Kazys Škirpa, ble litauisk nasjonalisme og arbeid for nasjonal selvstendighet slått sammen med anti-kommunisme og anti-semittisme. LAF drev også under sovjetisk styre antisemittisk propaganda der de for eksempel i mars 1941 argumenterte for at jødene måtte flykte fra landet sammen med den røde arme. «Jo flere jøder som forlater Litauen, desto lettere vil det senere bli å frigjøre landet helt fra jødene.» Den gjestfrihet som middelalderfyrsten Vytautas den store hadde vist jødene ble trukket tilbake for godt på grunn av jødenes pågående forræderi mot landet, ble det argumentert regelmessig i LAFs publikasjoner.:62-64

LAFs politiske uttalelser ble stadig mer radikale og antisemittiske holdninger stadige sterkere. En pamflett fra våren 1941 fremholdt at jødenes eiendom skulle beslaglegges og at jøder som motsatte seg dette ville bli skutt. Ifølge LAF kunne etniske litauere som hadde sluttet seg til kommunistene og Den røde armé rette opp sine feil og bli tilgitt om de skiftet side. Kommunister kunne tilgis om de hadde drept minst én jøde, het det blant annet propagandaen. LAF agiterte ikke eksplisitt for fysisk utslettelse av alle jøder i Litauen.:62-64

Det er uklart hvor store praktiske forberedelser til fordrivelse eller massemord LAF gjorde før den tyske invasjonen, men menneskerettighetsforkjemperen Robert van Voren mener at litauerne psykologisk var vel forberedt. En del litauere i eksil i Tyskland gjennomgikk der opplæring med tanke på infiltrering umiddelbart før den tyske invasjonen, og deltok deretter i massemord på jøder og kommunister.:62-64 Jødene ble beskyldt for å støtte kommunistene og dermed den sovjetiske okkupasjonen. Robert van Voren fremholder at dette forræderstempelet var en vesentlig faktor for oppslutning om anti-jødiske tiltak under tysk okkupasjon.

Tysk invasjon og okkupasjon
---------------------------

Utdypende artikkel: Den tyske invasjonen av Sovjetunionen

Sovjetisk T-28 stridsvogn ødelagt ved kampene om Kaunas, juni 1941.
Invasjonen av Sovjetunionen i 1941, «Operasjon Barbarossa», var trolig en hovedgrunn til tilintetgjørelsen av jødene.

Litauen ble invadert 22. juni som del av invasjonen av Sovjetunionen. De tyske styrkene møtte lite motstand, beveget seg raskt og kontrollerte landet etter en uke. Kaunas og Vilnius ble inntatt 24. juni, Riga ble besatt 29. juni. Sovjetiske styrker massakrerte litauere før de trakk seg tilbake. Blant annet politiske fanger i Rainiai-fengselet nær Telšiai. Tyske styrker ble tatt i mot som frigjørere og mange litauere håpet tyskerne ville gjenopprette Litauens uavhengighet. I juni erklærte anti-sovjetiske aktivister (*Lietuvių aktyvistų frontas*) en provisorisk regjering (*laikinoji Vyriausybė*) med den nasjonalistiske politikeren Juozas Ambrazevičius i spissen. Litauen ble lagt under det sivile styret i Reichskommissariat Ostland fra juli 1941 og Adrian von Renteln ble innsatt som *Generalkommissar* for Litauen.:28-29

Generalkommissaren avsatte den provisoriske regjeringen 13. august 1941 og medlemmene av den provisoriske regjeringen avslo å delta i det nazikontrollerte «rådet» ledet av general Petras Kubiliūnas. Den tyske administrasjonen av Litauen var delt i fem distrikter med en kommissær i hvert: Hans Hingst (Vilnius by), Horst Wulff (Vilnius omland), Hans Gewecke (Šiauliai), Hans Kramer (Kaunas by) og Karl Lentzen (Kaunas omland). Den tyske administrasjonen besto av 600 tjenestemenn der beslutningene ble tatt, men de ble iverksatt av 20 000 litauiske tjenestemenn på lavere nivå. Okkupasjonsmakten hadde ikke nok personell til å bemanne administrasjon og var avhengige av lokale tjenestemenn. Hvert litauisk departement ble ledet av en *Generalrat* som var litauer. Disse lederne av departementene var stort sett fra det litauiske nasjonalistpartiet, en sterkt høyreorientert og ytterliggående antisemittisk gruppe.:28-29 I mars 1942 ble en stripe land i Hviterussland administrativt lagt under generalkommissaren for Litauen, dette området hadde en jødisk befolkning på omkring 6000.

Nasjonalistene i LAF ga ut detaljerte instrukser om hvordan man skulle opptre overfor de tyske styrkene.:65

Tysk propaganda la vekt på at jødene i Sovjetunionen var en bolsjevikisk elite, bærere av bolsjevismen, og at målet med krigen var å eliminere og ødelegge den kommunistiske staten. De andre folkeslagene i Sovjetunionen ble fremstilt som undertrykte av Stalin og jødene.

Forløp
------

### Begynnelsen på holocaust

Før juni 1941 var jødene i tyskkontrollerte områder utsatt for brutal forfølgelse, og i det okkuperte Polen også for enkeltstående massakrer. I juni 1941 så den tyske ledelsen fortsatt for seg at «jødespørsmålet» skulle løses ved tvangsflytting, og selv om en slik tvangsflytting ville være brutal, ville det ikke innebære massemord på alle jøder. Heydrichs instukser til Einsatzgruppene før invasjonen innebar utslettelse av vagt definerte grupper av befolkningen i erobrede områder. Heydrich kunne trolig gå ut fra at lederne for SD og ordenspolitiet (*Orpo*, den ordinære politistyrken) ville gjøre sine egne tolkninger av hva som var nødvendig, snarere enn å følge ordlyden i direktivene. Før angrepet på Polen var instruksen at Einsatzgruppene skulle bekjempe alle stats- og tyskfiendtlige elementer i fiendeland bak fronten («Bekämpfung aller reichs- und deutschfeindlichen Elemente in Feindesland rückwärts der fechtenden Truppe»).(s252) Ifølge Ian Kershaw dikterte ikke Hitler alle aspekter av tysk politikk, i stedet arbeidet statsapparatet med å tolke og oppfylle Hitlers ønsker. Hitlers uttalelser om å «bli kvitt jødene» ble tolket på ulike måter.

De første ukene etter invasjonen av Sovjetunionen var det systematiske drap på voksne jødiske menn. I slutten av juli 1941 ble dette utvidet til å omfatte alle jøder ved at også kvinner og barn ble drept systematisk, noe som signaliserte at et fullstendig folkemord var i gang. Omfanget og opptrappingen har historikerne rekonstruert fra dokumenter gjerningsmennene etterlot seg. Det er stadig uklart hvem som ga den opprinnelige ordren om også å drepe kvinner og barn, eksakt når ordren ble gitt og hvordan ordren kom frem til drapskommandoene.

Samtidig med begynnelsen på massedrapene i Litauen var det massakrer i Iași (tysk: *Jassy*) i Romania på sivile jøder de første dagene etter at operasjon Barbarossa var i gang. Massakrene i Iaşi hadde mer preg av lite koordinerte og mer tilfeldige aksjoner der jøder ofte ble drept på stedet når soldater fant dem. Massakrene i Litauen var i hovedsak mer metodiske og i skjul for offentligheten ved at jødene ble dumpet i massegraver i skogsområder. Dette ble den vanlige fremgangsmåten i Baltikum og erobrede områder av Sovjetunionen. Jødene i Litauen ble som regel drept nær hjemstedet. Reichsführer-SS Heinrich Himmler var selv til stede ved en massehenrettelse ved skyting utført av Einsatzgruppen sommeren 1941.

### De første massakrene

Få dager etter at tyske styrker invaderte Litauen (som hadde vært okkupert av Sovjetunionen siden året før), begynte massakrene på landets over 210 000 jøder. De første systematiske massakrene ble gjennomført etter initiativ av en lokal politisjef i Øst-Preussen uten konkret ordre fra Berlin. Stapo-kontoret (*Staatspolizeistelle*) i Tilsit hadde mottatt generelle direktiver fra Heinrich Müller, sjefen for Gestapo innenfor RSHA, og disse direktivene var grunnlaget for ordrene utstedt av standartenführer Hans-Joachim Böhme. Stapo-kontoret i Tilsit var involvert i forberedelsene til operasjon Barbarossa, blant annet hadde kontoret fullmakt til å utvide sitt virkeområde over grensen inntil 25 kilometer inn i Litauen. Kontoret fikk tillatelse til å etablere en *Einsatzkommando Tilsit*, og denne krysset grensen like bak Wehrmacht. Massakrene ble kamuflert som «opprydningsaksjoner» (*Säuberungsaktionen*) eller «straffetiltak» (*Strafaktionen*).:3–5

Sivile litauere og tyske soldater ser på mens en litauisk mann energisk slår i hjel jøder med en treklubbe, Kaunas, 25. eller 27. juni 1941. En tysk offiser var vitne til hendelsen og noterte: «På gårdsplassen av betong sto en ung blond mann (omkring 25) og støttet seg på en lang treklubbe mens han tok en pause i arbeidet. Ved føttene hans lå 15-20 døde eller døende. Vann strømmet fra en slange og vasket blodet ned i et avløp. Like bak ham sto 20 menn (bevoktet av bevæpnede sivile) og ventet stille på sin grusomme henrettelse. Anvist med en brysk bevegelse gikk neste mann stille frem og ble slått i hjel med treklubben, hvert slag med klubben ble fulgt av entusiastiske tilrop fra tilskuerne.» De fleste massakrene i Litauen ble utført av lokale under ledelse eller oppfordring av tyske offiserer. Massakre som dette i full offentlighet var unntak, massedrapene skjedde som regel ved skyting.
#### Gargždai

Den første *Judenaktion* skjedde i Gargždai (litt øst for Klaipėda) da tyske styrker og politi henrettet 201 mennesker to dager etter invasjonen. Tysk infanteriregiment 176 inntok i Gargždai (tysk: Garsden) tidlig på dagen 22. juni 1941 etter 15 timers blodig kamp. Da regiment 176 rykket videre østover overlot de vaktholdet i byen til grensepolitiet fra byen Klaipėda (tysk: Memel), Memelland hadde blitt annektert av Tyskland to år tidligere. Grensepolitiet forsterket med lokale litauere skilte ut 600–700 jøder fra sivilbefolkningen. Grensepolitiet var usikre på hva de skulle gjøre videre og telegraferte til *Staatspolizeistelle* i Tilsit og Reichssicherheitshauptamt (RSHA) i Berlin. Mens hovedkvarteret i Berlin var usikre på neste skritt, ga standartenführer Hans-Joachim Böhme ved *Staatspolizeistelle* i Tilsit ordre om å velge ut 200 menn blant jødene.(s253-254) De 200 ble (sammen med en kvinne som nektet å forlate mannen sin) ført til fots til en åker der de ble bevoktet av mannskap fra tolletaten. Statspolitiet i Tilsit hadde ikke nok mannskap til å gjennomføre henrettelsene og politisjefen i Memel, Bernhard Fischer-Schweder, sendte etter forespørsel en tropp på 25 mann. Troppen øvde på henrettelse i Memel-politiets leir 23. juni og kjørte neste dag til Gargždai.(s253-254)

Først på vei fra Memel til Gargždai fikk mannskapet overraskende vite at oppdraget var å henrette jøder, og enkelte reagerte med sjokk. Politimennene deltok i avrettingen vel vitende at de drepte uskyldige sivile. I mellomtiden hadde jødene gravd sin egen grav ved å utvide en eksisterende «pansergrav». Ettermiddagen 24. juni ble jødene henrettet etter at det ble lest opp en «dom» som omfattet «forbrytelser mot Wehrmacht». Mange av jødene i Gargždai hadde flyktet fra Memel etter den tyske annektering og var i flere tilfeller gamle bekjente av politimennene som utførte henrettelsene.(s253-254) Gjerningsmennene hevdet etter krigen at ordren om å drepe hadde kommet fra Hitler selv (*Führerbefehl*) eller fra brigadeführer Walter Stahlecker (kommandant for Einsatzgruppe A), men ordren hadde kommet fra Böhme.

#### Videre massakrer

Dagen etter massakren i Gargždai var det lignende «aksjoner» i Kretinga (tysk: Krottingen) og Palanga (tysk: Polangen), henholdsvis 214 og 111 drepte de fleste var jødiske menn. RSHA hadde gitt tillatelse til organisering av en *Einsatzkommando* (en mobil drapsenhet) i Tilsit og denne krysset grensen rett etter Wehrmacht (Kretinga ble inntatt etter få timers kamp). *Einsatzkommando Tilsit* besto av personell fra SS, Sicherheitspolizei, Sicherheitsdienst og grensepolitiet samt frivillige fra Wehrmacht. De første jødene som ble henrettet ble anklaget for å være snikskyttere, banditter, forrædere eller partisaner. Tyskerne fikk bistand fra litauere hvorav noen hadde flyktet til Tyskland etter den sovjetiske maktovertakelsen i 1940. I Gargždai, Kretinga og Palanga ble likene dumpet i eksisterende hull eller groper i terrenget etter at de som skulle henrettes hadde utvidet graven. En rekke på ti menn ble stilt på kanten av gropen og den neste gruppen på ti menn måtte da sørge for at alle likene fra forrige runde havnet i massegraven.

Pogromer ble dagene etter invasjonen utført av lokale anti-sovjetiske partisaner. Ifølge Stahlecker satte Algirdas Klimaitis i gang massakrer i Kaunas fra 23. juni. Nettene 23.–26. juni ble 1500 jøder drept av militsen og flere synagoger brent, senere ble 2300 jøder massakrert ifølge Stahleckers notater. I Šiauliai ble 1000 jøder drept i slutten av juni, lignende mindre massakrer ble utført mange steder i landet. Unntaket var Vilnius der det ikke var noen pogromer de første dagene. Stahlecker kom 25. juni i Kaunas i kontakt med Algirdas Klimaitis, leder for en anti-sovjetisk og anti-semittisk milits. På oppmuntring fra Stahlecker og hans menn gjennomførte Klimatis den første massakren på 1500 jøder.

Böhme og hans mannskap møtte Heydrich og Himmler i Augustów 30. juni. Böhme fortalte Heydrich og Himmler om «tiltakene» (tysk: *Massnahmen*) iverksatt av politiet i Tilsit hvorpå Heydrich og Himmler bifalt disse fullstendig (tysk: *billigten diese in vollem Umfang*). Böhme og hans Einsatzkommando fortsatte sitt drapstokt i Litauen og hadde innen 18. juli henrettet 3302 personer.

### Sommeren-høsten 1941

Perioden til desember 1941 var den blodigste i Litauen. I denne perioden planla og organiserte Einsaztgruppen et massemord på landets jødiske befolkning. Drapene ble fra slutten av juli eller tidlig august utvidet fra voksne jødiske menn til også å omfatte kvinner, barn og eldre, noe som signaliserte at et fullstendig folkemord var i gang. Et stort antall litauisk politi og frivillige deltok som bødler. Innen utgangen av året var 80 prosent av jødene i landet drept.:61 Fra den tyske invasjonen i juni til desember 1941 ble 160 000–164 000 litauiske jøder drept. Einsatzkommando 3 under ledelse av Karl Jäger sto for 114 000 av disse drapene. I tillegg ble 5000 tyske jøder drept i Kaunas i oktober. I løpet av denne perioden drepte Einsatzkommando 3 også jøder i Daugavpils (Latvia) og i Minsk. Einsatzkommando 2 forsterket med litauisk politi og tysk politibataljon nummer 65 drepte opp til 28 000 jødet i Šiauliai og nord i landet. Einsatzkommando opererte i Vilnius-området og senere i Hviterussland. I slutten av desember var det 43 000 gjenlevende som ble holdt i gettoene.:67-68

De første dagene av okkupasjonen ble i utgangspunktet bare mannlige jøder drept. For eksempel var det 136 kvinner av blant de 3 800 drepte i Kaunas de første dagene. I første halvdel av juli inneholdt listen over de som skulle henrettes i Vilnius få kvinner. I løpet av juli fant man ut at kvinner og barn ville bli en byrde også for lokalbefolkningen («unyttig spisere» var et argument) og tyskerne bestemte seg for å kvitte seg også med disse. Til omtrent midten av august hadde Einsatzgruppen sørget for å drepe 15 000 unge og middelaldrende menn og 1000 kvinner. Jødiske menn ble grepet på gaten eller i sine boliger, fraktet ut av byen, skutt og dumpet i en massegrav. Ved Vilnius var Ponary (også kalt Paneriai) det vanlige stedet, fort 6, 7 og særlig 9 i Kaunas, Kužiai-skogen ved Šiauliai, Pajuoste-skogen ved Panevėžys, og flere hundre andre steder i Litauen. Ifølge Arad ble ordren om å drepe alle jødene overbragt muntlig fra Himmler til SS-enhetene i løpet av andre del av juli 1941. Fra midten av august ble alle kategorier jøder drept uten hensyn for eksempel til nytte som arbeidskraft. Denne politikken ble iverksatt i Rokiškis, Raseiniai, Kaunas, Ukmergė, Panevėžys og deretter i hele Litauen. Fra midten av september ble arbeidsdyktige unge og middelaldrende kvinner og menn midlertid spart, og de ble stuet sammen i gettoer i Vilnius, Kaunas og Šiauliai.:63-66

Bortsett fra fysisk kapasitet var det ingen restriksjoner på Einsatzgruppens virksomhet. Einsatzkommandoene var relativt små enheter og for å utføre drap i stor skala var de avhengige av tyske enheter (som bataljoner av Ordnungspolizei) eller lokalt frivillig politi.:62 I løpet av fire uker i august-september ble 60 000 jødiske litauere drept. Innen utangen av september var 76 000 jøder drept i Litauen, de fleste drapene i regi av Einsatzkommando 3 ledet av Jäger. Jäger utarbeidet en detaljert rapport med tid, sted og antall drepte, *Jäger-rapporten* er den mest detaljerte beskrivelsen av en Einsatzkommandos aktiviteter som er bevart.

Festningsanleggene rundt Kaunas ble brukt som konsentrasjons- og utryddelsesleirer. Av de nær 50 000 drepte var størsteparten jøder. Flyfoto av «det syvende fort» i 2013.
Fra 23. juni til 5. august var Litauens midlertidige regjering, under ledelse av Ambrazevičius, i virksomhet og begynte blant annet å reetablere hæren og politiet. Etter at Einsatzgruppen kom til landet i juli erklærte okkupasjonsmakten at de ikke ville akseptere en separat litauisk hær som da ble omgjort til politibataljoner. Den midlertidige regjeringen hadde i sine seks uker ved makten delvis kontroll over politistyrker og milits som deltok i massedrapene - regjeringen kritiserte ikke massedrapene. Den midlertidige regjeringen satte opp en konsentrasjonsleir i fort nummer 7. Jøder ble erklært som fremmede i landet, og antijødiske utspill fra fremstående litauere ble formidlet i radio og presse.:62

Einsatzkommandoene 3 ledet av Karl Jäger (i Kaunas og det sentrale Litauen), 9 ledet av Alfred Filberg (i Vilnius med omegn) og 2 i ledet av Eduard Strauch (Siauliai og nordre Litauen) var virksomme i juli 1941. Fra tidlig oktober tok Einsatzkommando 3 over kontrollen med hele Generalkommissiariat Litauen.:62

Fra gettoen i Kaunas ble 28.–29. oktober 1941 en tredjedel av de 30 000 beboerne hentet ut og henrettet i det niende fort. Rekken av mennesker på vei fra gettoen til fortet, var så lang at vandringen varte fra soloppgang til midt på dagen. En litauisk politibataljon ledet av Jonas Stelmokas, henrettet i løpet av 12 timer de over 9000 jødene – hvorav halvparten var barn. I oktober 1941 ble det laget 14 store massegraver i fortet, klare til å ta i mot lik.

På slutten av høsten krevde Wehrmacht med støtte fra den sivile administratoren Heinrich Lohse at de gjenværende jødene skulle spares. SS motsatte seg opphold i utryddelsesarbeidet, men ga etter for kravet i slutten av november. Konflikten om dette hadde pågått fra september og Wehrmachts ledelse ønsket å utnytte ressursene i erobret område for krigsinnsatsen lenger øst – utsiktene til en rask seier var langt dårligere senhøstes enn sommeren 1941. Alfred Rosenberg sendte 18. desember brev til partene der han poengterte at det ikke skulle tas økonomiske hensyn i jødespørsmålet og at SS hadde siste ordet.:72–73

#### Karl Jägers rapport

Standartenführer Karl Jäger i Einsatzkommando 3 rapporterte 1. desember 1941:

> Jeg kan i dag bekrefte at Einsatzkommando 3 har oppnådd målet om å løse jødeproblemet i Litauen. Det er ikke lenger noen jøder i Litauen unntatt de arbeidende jødene og deres familier, hvis omtrentlige samlede antall er som følger: 4500 i Schaulen [Šiauliai], 15000 i Kauen [Kaunas] og 15000 i Wilna [Vilnius]. Jeg hadde tenkt å drepe disse arbeidende jødene, så vel som deres familier, men møtte sterke protester fra den sivile administrasjonen (*Reichskommissar*); i tillegg fikk jeg en ordre fra Wehrmacht som forbød meg å drepe disse jødene og deres familier. De arbeidende jødene og jødinnene som er igjen i live er svært nødvendig arbeidskraft for tiden, og jeg antar at selv etter at vinteren er over vil denne jødiske arbeidsstyrken fortsatt være svært nødvendig.
> 
> 
> Målet om å utrydde jødene i Litauen kunne bare oppnås gjennom opprettelsen av en spesielt utvalgt mobil kommando under ledelse av SS-Obersturmführer [Joachim] Hamann, som fullt ut overtok mine mål og som var i stand til å sikre samarbeidet mellom de litauiske partisanene og de berørte sivile myndighetene.
> 
> 
> Gjennomføringen av en slik *Aktion* er først og fremst et organisatorisk problem (...) Jødene måtte konsentreres på en eller flere lokaliteter, og i samsvar med antallet deres måtte et sted velges og groper graves. Marsjavstanden fra konsentrasjonspunktene til gropene var i gjennomsnitt 4 til 5 km. Jødene ble ført til henrettelsesstedet i grupper på 500, med minst 2 km avstand mellom gruppene. (...) Alle offiserene og mennene under min kommando i Kauen deltok aktivt i *Grossaktionen* i Kauen.
> 
> 
> Jeg er av den oppfatning at de mannlige arbeidende jødene bør steriliseres umiddelbart for å forhindre reproduksjon. Skulle en jødinne likevel bli gravid, bør hun likvideres.
> 
> 
> 

Jäger leverte en supplerende rapport 9. februar 1942 der han stolt meldte at de hadde drept 136 421 jøder (samt et mindre antall kommunister og psykiatriske pasienter) hvorav 55 556 kvinner og 34 464 barn.

### «Den rolige perioden»

Fra januar 1942 til mars 1943 var en relativt rolig periode der okkupasjonsmakten forsøkte å utnytte de få overlevende jødenes arbeidskraft mest mulig og jøder fra gettoene ble brukt i stadig flere bedrifter, til skogsarbeid og i landbruket. Jødene ble holdt i gettoer i Vilnius, Kaunas, Šiauliai og Švenčionys, der okkupasjonsmakten til dels styrte gettoene gjennom *Judenrat* og eget jødisk gettopoliti. Jødisk arbeidskraft var mye billigere enn ikke-jødisk, og blant jødene var det oppfatning at den beste måten å overleve på var gjøre seg til verdifull arbeidskraft for tyskerne. Massedrap og summariske henrettelser foregikk også i denne «relativt rolige» perioden: Personer beskyldt for å bryte reglene (for eksempel å ikke bruke det gule jødemerket) eller eldre og invalide ble ofte henrettet enkeltvis eller grupper. Drapene ble utført av litauisk politi etter ordre fra den tyske okkupasjonsmakten.

### Endelig likvidering

Brenning av lik i det niende fort. Tegning av Anatoli Garnik som ble tvunget til å utføre arbeidet som skulle skjule sporene etter forbrytelsen.
Våren 1943 ble situasjonen stadig verre for jødiske litauere. Fra april 1943 til 1944 pågikk en gradvis utslettelse av gettoene ved drap eller ved deportering. De små gettoene i Švenčionys og på hviterussisk side ble «likvidert» med til sammen over 6500 beboere – 4000 ble drept i Ponari 5. april (de fikk «spesialbehandling» ifølge politiets rapport) og resten ble flyttet til andre gettoer.

Bakgrunnen for beslutningen om likvidering var tiltagende partisanvirksomhet i Hviterussland og tyskerne trodde at jødene ville forsøke å bryte ut og slutte seg til partisanene, noe som til en viss grad skjedde. Himmler ga 21. juni 1943 ordre om å likvidere gettoene i *Ostland* og i stedet lage konsentrasjonsleirer for de arbeidsføre direkte underlagt SS. Som følge av denne ordren ble barn og eldre i gettoene straks drept.

Bakgrunnen for ordren var blant annet svekket tysk stilling ved Leningrad og behov for arbeidskraft til anlegg av festninger i Estland. Gettoen i Vilnius ble «likvidert» (oppløst) og av nær 19 000 beboere ble 11 000 i september overført til Latvia og Estland, mens 3500 kvinner, barn og eldre ble drept (hvorav noen i Sobibór). Omkring tusen personer fra Vilnius flyktet til skogs og sluttet seg til partisanene. Gettoene i Kaunas og i Šiauliai ble gjort om til konsentrasjonsleirer.

Før tilbaketrekking fra Baltikum i 1944 oppløste tyskerne alle leirer i Litauen. De internerte ble drept eller deportert til Stutthof og andre leirer, dette gjaldt også jødiske litauere sendt på tvangsarbeid i Latvia og Estland. For eksempel ble 2000 henrettet i Ponary 2.–3. juli 1944 og 1500 jøder i Kaunas ble drept av tyske soldater før tilbaketrekkingen 12.–14. juli. Ved Lagedi og Klooga i Estland drepte SS-vaktene 3000 fanger 19. september, bare seks dager før sovjetiske styrker kom frem.

I 1943 gikk det ut ordre om å skjule sporene etter drapene i det niende fort i Kaunas. En kommando på 60 fanger ble satt til å grave opp og brenne likene. Noen fra denne spesialkommandoen lyktes å flykte.

Motiver og gjerningsmenn
------------------------

*Se også: Ansvar for holocaust*
De første massakrene i Litauen ble til dels motivert av ideologisk antisemittisme, dels var det personlig der noen gjerningsmenn hevnet seg på kjente – de første massakrene omfattet derfor en del ikke-jødiske personer. Drapene var dels også motivert av grådighet av folk som var ute etter jødenes eiendom. I det nordlige Litauen ble flere hundre kommunister, noen etniske russere og mange etniske litauere, henrettet i tiden juli–september 1941. Volden etniske litauere i mellom ble etter hvert så omfattende at det gikk ut instruks om at ingen skulle skytes uten skikkelig etterforskning.

Litauiske frivillige (med hvitt armbind) arresterer jøder i juli 1941. 95 prosent av landets jøder ble drept, hovedsakelig av frivillige litauere under tysk ledelse. Foto: Bundesarchiv, Bild 183-B12290 / CC-BY-SA 3.0 
Einsatzkommando 3 var med 120 mann på størrelse med et kompani. Drapene ble i hovedsak gjennomført av lokale, litauiske medhjelpere (identifisert ved hvite armbind) under tysk ledelse. På sommeren besto de flere tusen medhjelperne av bataljoner av «TDA» (litauisk: *tautinio darbo apsaugos*) opprettet av den provisoriske regjeringen fra slutten av juni. Senere besto medhjelperne av flere bataljoner av reservepolitiet.:68

Grupper av partisaner og anti-sovjetiske nasjonalister tok kontakt med tyske styrker straks de krysset grensen. Litauiske paramilitære grupper ledet av Algirdas Klimaitis begynte massakre på jøder i Kaunas etter oppfordring fra offiserer i Sicherheitspolizei og Sicherheitsdienst. Stahlecker, leder for Einsatzgruppe A, rapporterte at etter den tyske innmarsjen gjennomførte lokale «effektive progromer» med betydelig bistand fra Sipo og SD. Innen 28. juni hadde litauerne drept 3800 jøder i Kaunas og 1200 i mindre byer, ifølge Stahlecker. Propagandaradiosendinger fra Tyskland til Litauen oppfordret befolkningen til harde tiltak mot jødene. Etter at tyske styrker hadde konsolidert kontrollen over Litauen ble partisanene avvæpnet og «spontane» massakrer stanset, trolig fordi det var så blodig og kaotisk at tyske kommandanter ikke tolererte det. Litauere massakrerte på denne måte 5000–10000 jødiske litauere.

Tyske ledere ønsket å involvere lokale i masseskytingene, dels for å lette arbeidsbyrden for tyske mannskaper og dels for å gjøre lokalbefolkningen medansvarlige. Franz Walter Stahlecker i Einsatzgruppe A ønsket «å etablere som et utvilsomt faktum at den 'frigjorte' befolkningen hadde tatt i bruk de mest alvorlige tiltak mot den bolsjevikiske og jødiske fienden på eget initiativ og uten instrukser fra tyske myndigheter». Vincentas Brizgys, katolsk hjelpebiskop i Kaunas, forbød prestene å hjelpe jøder.(s41–43)

Stahleckers rapporter om Einsatzgruppens virksomhet er en særlig viktig og detaljert dokumentasjon om holocausts tidlige fase. Stahlecker baserte sin rapport dels på den sveitsiske standartenführer Karl Jägers detaljerte rapport om antall drepte menn, kvinner og barn på hvert sted og med dato. Stahlecker leverte sin første rapport 15. oktober 1941. Her noterte han at i henhold til den grunnleggende ordren ble målet om fullstendig fjerning av jødene iverksatt besluttsomt med alle midler. Stahleckers rapport underbygger «intensjonalistenes» syn om at massakrene var ledd i stort program fastsatt før invasjonen (et annet hovedsyn er «funksjonalistene» som mener holocaust vokste frem på lavere nivå i statsapparatet). Han noterte videre at utryddelsesoperasjonen ble bremset av behov for jødene som arbeidskraft og behovet for hemmelighold. Stahlecker noterte at det «for øyeblikket» ikke var mulig å utslette jødene uten spor.

I Hviterussland hadde tyskerne for lite mannskap til å utføre massedrapene og litauisk milits ble brukt som dødskommandoer der. Høsten 1941 drepte den litauiske politibataljon nummer 12 under ledelse av Antanas Impulevičius 35 000 jøder i Minsk-området.

Omfang
------

Oversikt over Europas jøder lagt frem på Wannsee-konferansen i januar 1942. For Litauen er 34 000 oppført, resten av landets over 200 000 jødiske innbyggere var allerede drept.
### Oversikt

Av landets 210 000 jødiske innbyggere ble minst 95 prosent massakrert under den tyske okkupasjonen, noe som utgjør det største enkeltstående tap av menneskeliv i Litauens historie. I Latvia og Litauen ble den jødiske befolkningen nesten totalt utslettet og andelen overlevende var den laveste blant landene berørt av holocaust. Innen utgangen av 1941 var 80 prosent av jødene i landet drept. Bortsett fra Latvia hadde ingen land gjennomgått et slikt massedrap allerede i 1941. Den hurtige og grundige utryddelsen av jødiske litauere ville trolig ikke ha vært mulig uten de litauiske drapskommandoene under tysk ledelse. Til sammenligning var drapstakten i 1941 langt lavere i Hviterussland, der tyskerne ikke hadde nok mannskap i form av «patriotiske» innbyggere til å utføre så omfattende massakrer.

Yizhak Arad anslår at i 1940 var det 225 000–228 000 jøder bosatt i Litauen, av disse var:

* Innenfor Litauens grenser før 1939: 146 000–147 000
* Vilnius med omland: 65 000–67 000
* Polske flyktninger: 14 000

Blant de polske flyktningene utvandret 6500 til Palestina. Sovjetiske okkupasjonsmyndigheter deporterte 3000 og vel 12 000 flyktet til det indre av Sovjetunionen i forbindelse med den tyske invasjonen. Da Tyskland tok kontroll over landet, bodde der 203 000–207 000. Sovjetiske myndigheter slapp bare inn jødiske flyktninger som kunne bevise at de var medlemmer av kommunispartiet.

Innenfor landets grenser overlevde bare 1700 jøder den tyske okkupasjonen, av disse overlevde 900 som partisaner og de øvrige 800 i skjul eller med «ariske» dokumenter. I tysk fangenskap utenfor grensene overlevde 6000–6500 jødiske litauere. Av de 15 000 som befant seg i det indre av Sovjetunionen, overlevde 12 000, de øvrige 3000 falt hovedsakelig i kamp. Omkring 170 000 sovjetiske soldater døde i tysk fangenskap i Litauen, 40 000 sovjetiske sivile døde i leirer i landet og 10 000 sivile litauere ble drept i løpet av krigen.

### Kaunas' niende fort

Russisk kart over Kaunas' ni nummererte festninger. Åttende og niende fort er like nord for samløpet mellom Vilia og Nemunas, byens sentrum er på tangen mellom elvene før samløpet.
De ni nummererte festningsanleggene rundt Kaunas ble brukt som konsentrasjonsleirer og til henrettelser og massegraver. I juli og august 1941 ble 6033 jøder henrettet i det sjette og det syvende fortet, deretter fant henrettelsene sted i det niende. Det niende fortet lå omkring 6 kilometer fra sentrum, og fungerte i mellomkrigstiden som anneks til sentralfengselet i Kaunas. I det niende fort ble 30 000 jøder (inkludert jøder deportert fra blant annet Frankrike og Tyskland) og 15 000 andre drept og dumpet i massegraver. Drapene ble utført av tyske styrker, litauiske politibataljoner og mannskaper fast stasjonert i fortet i utgangspunktet. Det niende fortet omtales som Litauens eneste rene dødsleir og som en av de første utryddelsesleirene under holocaust. De daglige drapene i de niende fort ble utført av fortets faste bemanning som arbeidet etter en oppsatt turnus.

I november 1941 (nærmere bestemt 25. og 29. november) ble 4 934 jøder fra Tyskland, inkludert 327 barn, henrettet i fortet. Den 11. desember ble 3 000 jøder fra Tsjekkoslovakia, Tyskland og Østerrike drept samme sted. I alt ble 10 000 jøder fra Vest-Europa avlivet der.

### Ponary

Personer ledes til henrettelsen i Ponary/Panieriai, 1941
Ponary hadde flere store massegraver. Et sted mellom 70 000 og 100 000 mennesker ble henrettet og begravd i Ponary.

Bakgrunnen for at dette området ble valgt som åsted for så omfattende misgjerninger, var at Sovjetunionen i 1940 hadde gravd flere store runde groper i skogsområdet ved Ponary (også kalt Panieriai), langs jernbanelinjen til Vilnius, for å sette opp drivstofftanker til en planlagt flyplass. Gropene ble forlatt ved den tyske invasjonen og deretter brukt som massegraver.

Ofrene ble fraktet med tog og drept av litauiske kollaboratører under ledelse av Einsatzkommando 9. En stor del av jødene fra Vilnius (50 000–70 000) ble drept i Ponary. I tillegg ble et stort antall russiske krigsfanger og en del etnisk polske krigsfanger drept og dumpet i samme massegrav..

I september 1943 ble omkring 80 jøder hentet fra Stutthof for å grave opp likene og brenne dem, for å skjule forbrytelsen. Dette holdt de på med i flere måneder. Gruppen ble kalt lik-kommandoen eller brannbrigaden. I hemmelighet gravde de samtidig en tunnel til å rømme gjennom; tunnelen ble gjenfunnet av forskere i 2016. Tolv klarte å flykte gjennom tunnelen i april 1944, og kunne etter krigen fortelle om hva de hadde sett. Ifølge en av dem hadde gruppen gravd opp 68 000 lik i Ponary.

### Gettoer

Abba Kovner og andre partisaner i *Fareynigte Partizaner Organizatsye*, Vilnius, juli 1944. Kovner var etter krigen medlem av Haganah.
Tyskerne la opp til at bare byene Vilnius (jiddisk: Vilna), Kaunas (jiddisk: Kovne) og Šiauliai skulle ha gettoer. I disse byene ble det etablert gettoer i perioden 15. august til 6. september 1941. Tyskerne lovte at gettoene skulle gi trygghet for jødene. Egne deler av gettoene ble avsatt til ettertraktede, faglærte arbeidere, som ikke fikk lov å bosette seg i gettoens øvrige deler. Gettoene ble bevoktet av vekselvis lokalt politi og tyske styrker, og det litauiske sikkerhetspolitiet *Saugumas* jaktet på jøder som forsøkte å skjule seg utenfor gettoene. Utenfor de tre byene ble Litauen raskt erklært som jødefritt. Massakrene utenfor storbyene foregikk som regel ved at åtte-ti tyske SS-menn reiste rundt sammen med opp til 200 bevæpnede litauere som sto for henrettelsene. I perioden september–november 1941 ble de fleste av gettoenes beboere drept: Eldre mennesker og andre som ikke utgjorde nyttig arbeidskraft var de første som ble henrettet. Mens mange jøder håpet at drapsraidene var over, ante dikteren Abba Kovner i den sionistiske ungdomsbevegelsen at drapene i nærområdet var del av et større, systematisk utryddelsesprogram. Det lokale *Judenrat* mente det tryggeste var å gjøre jødene i Vilnius til verdifull arbeidskraft, mens Kovner og en del andre ungdommer rømte til skogs og dannet partisangrupper. I slutten av 1941 var omkring 43 000 jøder igjen i gettoene: Vilnius (20 000), Kaunas (17 500) og Šiauliai (5500).

### Helteinnsats fra to diplomater

En side fra *Jäger-rapporten* med detaljert fortegnelse over antallet drepte dag for dag, fordelt på «Juden» (menn), kvinner og «J.kind» (barn). For eksempel 5. september 1941 i Ukmergė ble 1123 menn, 1849 kvinner og 1737 barn henrettet. På foregående sider er 47814 drepte redegjort og fra denne siden overføres akkumulert antall 66159 til neste side. Dokumentet ble lagt frem i DDRs rettssak (in absentia) mot Hans Globke i 1963.
Nederlands konsul i Kaunas, forretningsmannen Jan Zwartendijk, og den japanske diplomaten Chiune Sugihara reddet omkring 2000 jøder ved å skrive ut henholdsvis nederlandsk visum til Curaçao og transittvisum til Japan. Begge ble senere hedret med den jødiske æresbevisningen Rettskaffen blant nasjonene. Zwartendijk fikk refs av sin overordnede i utenrikstjenesten, Joseph Luns, for å ha handlet ut over sine fullmakter. Nederlands regjering kom i 2018 med en uforbeholden unnskyldning til Zwartendijks familie.

Etterspill
----------

Det bor 3 000-4 000 jøder i Litauen hovedsakelig i Vilnius. Bare 1700 jøder (mindre enn 1 %) overlevde krigen i Litauen, rundt 7000 litauiske jøder overlevde utenfor Litauen. Befolkningen i Vilnius ble minst halvert i løpet krigen fordi de ble drept eller tvangsforflyttet. I overkant av 400.000 mennesker ble drept i Litauen under krigen: halvparten jøder drept i holocaust, rundt 170.000 sovjetiske krigsfanger og 10.000 sivile etniske litauere.

Holocaust i Litauen har generelt vært lite omtalt og utforsket. Storverket *The Baltic States - years of Dependence* utgitt i 1980 nevnte spredte massakrer og erkjente at litauere hadde medvirket uten å utdype nærmere. Boken *Lithuania 700 years* utgitt i av Manyland Books (New York, 1969) brukte «jøde» en gang. Andre verk som har beskrevet omfanget av holocaust i Litauen har hatt problemer med å forklare det som skjedde.

### Under sovjetisk styre

I den sovjetkontrollerte etterkrigstiden ble andre verdenskrig vinklet som en historie om fascister og motstandskjempere, og holocaust passet ikke inn i denne store fortellingen. Andre verdenskrig ble i Sovjetunionen minnet som den store patriotiske krig og seieren over nazistene ble viktigere enn å minnes ofrene. I Sovjetunionen ble minnet om holocaust i stor grad undertrykt. De konkrete hendelsene ble ikke benektet, men sovjetiske myndigheter forsøkte å skjule jødenes lidelse for ikke å skape sympati med den nye staten Israel. Enkelte sovjetiske forfattere antydet at sionistene samarbeidet med nazistene.

Etter at Sovjetunionen gjenerobret Vilnius i 1944, ble ruinene av den store synagogen i byen jevnet med jorden. Fra 2016 ble det gjennomført arkeologiske undersøkelser som avdekket rester av synagogen under en barnehage. Før andre verdenskrig bodde det 70 000 jøder i Vilnius, i 1959 17 000 (sovjetisk folketelling) og i 2018 omkring 3000. Etter andre verdenskrig drev sovjetiske myndigheter en antisemittisk politikk. Blant annet ble gamle jødiske gravsteiner brukt synlig som bygningsmateriale, og et idrettsanlegg ble reist på en jødisk gravplass.

Noen jødiske barn overlevde holocaust i Litauen ved at de i flere år ble holdt skjult i en kjeller i et nonnekloster. Overlevende jødiske litauere ble diskriminert under sovjetisk styre, og mange benyttet muligheten til å utvandre (til Israel eller USA) etter frigjøringen i 1991. En del utvandret like etter krigen. Sidney Shachnow (født Schaja Shachnowski) var ni år gammel da han unnslapp gettoen i Kaunas like før barna der ble likvidert. Han ble skjult av en katolsk familie til krigen var over, og gikk til fots fra Litauen til det amerikansk-okkuperte Tyskland. Shachnow ble senere general i USAs hær. I sin militære karriere drev han blant annet etterretningsarbeid i Øst-Europa, og han ledet de amerikanske okkupasjonsstyrkene i Berlin. Omkring 500 litauere har blitt anerkjent av Yad Vashem som «rettskafne blant nasjonene» for deres uselviske og risikable bidrag til å redde jøder.

### Alliert rettsoppgjør

SS Brigadeführer Heinz Jost tok over som leder for Einsatzgruppe A etter at Franz Walter Stahlecker ble drept av sovjetisk partisaner i 1942. De fleste jødene i Litauen ble drept i Stahleckers tid som leder. Jost ble dømt til livstid i fengsel i 1948, straffen ble så redusert til 10 år og han slapp ut i 1951. Her til høyre for gruppenführer Otto Ohlendorf under Einsatzgruppenprosessen.
Martin Sandberger (1911–2010) reiste sammen med Franz Walter Stahlecker inn i Litauen like etter invasjonen og ledet i det baltiske området en av drapskommandoene under Einsatzgruppe A. Etter krigen meldte han seg frivillig for allierte styrker etter kort tid i dekning. Ved Einsatzgruppenprosessen ble han dømt til døden for massemord og skulle ved henges. Ifølge dommen medvirket Sandberger villig og entusiastisk i det nazistiske regimet. Ifølge aktor Benjamin Ferencz var Sandberger en aktiv, ivrig og målrettet bidragsyter til massedrapene. Straffen ble i 1951 omgjort til livstid og han slapp ut i 1958. Sandberger var en glitrende jurist og tok doktorgraden i 1935.

### Rettsoppgjør ved vesttyske domstoler

Den første store rettssaken som ble ført i Vest-Tyskland om overgrep i Litauen under krigen, var Ulm-Einsatzgruppe-prosessen (*Ulmer Einsatzkommando-Prozeß*) i 1958. Denne saken vakte stor oppsikt i Vest-Tyskland. Ti gestapo-menn fra Tilsit-kommandoen ble tiltalt for drap på over 5 000 jøder i Litauen. Noen av dem var SS-medlemmer. Saken begynte fordi en overlevende tilfeldig oppdaget Bernhard Fischer-Schweder som hadde vært politisjef i Memel. Fischer-Schweder og de ni var i 1941 involvert i drap på flere tusen uskyldige sivile. Fischer-Schweder ble dømt til ti års fengsel. Aktor Erwin Schüle oppdaget at ingen tidligere hadde blitt straffeforfulgt for holocaust i Litauen, og han satte seg som mål at saken mot de ti skulle settes i sammenheng med drapene på 200 000 litauiske jøder. Einsatzgruppesakene i Ulm omfattet var en de største og mest omtalte ført for vesttysk domstol. *Süddeutsche Zeitung*s overskrift var: «Noch sind die Mörder unter uns» («morderne er fortsatt blant oss»). Saken viste at nazistenes forbrytelser i Øst-Europa ikke var skikkelig etterforsket. Etter dommen mot Fischer-Schweder og de ni andre, ble Zentrale Stelle der Landesjustizverwaltungen zur Aufklärung nationalsozialistischer Verbrechen (Sentralkontoret for etterforskning av nazistenes forbrytelser) (Zentrale Stelle) opprettet høsten 1958, med Schüle som Sentralkontorets første leder. Forbundskansler Konrad Adenauer sørget for å opprette Zentrale Stelle i Ludwigsburg. I august 1958 ble de ti tiltalte dømt for medvirkning til mord. Blant de andre dømte var Böhme (tiltalt for over 5000 mord) og den eneste litaueren, Pranas Lukys.

SS-Standartenführer Karl Jäger ledet Einsatzkommando 3 med ansvar for størstedelen av drapene i Litauen, og skrev en utførlig rapport om ugjerningene. Han hengte seg i vesttysk varetektsfengsel i 1959 før rettssaken.
Et sentralt spørsmål i etterforskningen var om Fischer-Schweder handlet på eget initiativ eller om han skjøt jøder på ordre fra høyere hold. Hadde han bare fulgt ordre var han bare medskyldig i mord. Werner Schmidt-Hammer forklarte at Fischer-Schweder hadde opprettet en henrettelsesskvadron som Schmidt-Hammer ble satt til å lede. Fischer-Schweder ga ordre om at en oppdiktet anklage mot jødene skulle leses før de ble henrettet. Påtalemakten samlet bevis for at minst 22 massehenrettelser hadde blitt gjennomført i Litauen nær Memel (mindre enn 25 kilometer fra grensen) i juni-august 1941. Den enkelte masseskyting hadde opp til 300 ofre i hver, til sammen hadde Einsatzkommando Tilsit drept minst 5000 sivile på denne måten. Fischer-Schweder selv hevdet at Hans-Joachim Böhme ved Stapo-kontoret i Tilsit hadde gitt ordre som han bare måtte følge. Langerbein skriver at Fischer-Schweder ikke behøvde ta ordre fra Böhme som hadde lavere rang og medvirket i aksjonen i Garsden på eget initiativ. Fischer-Schweder insisterte på at hans ordinære politifolk skulle stå for vakthold og utføre henrettelsene. Fischer-Schweder, Böhme og den lokale partilederen var tilskuere til henrettelsene, og Fischer-Schweder skal ha forklart at han måtte bistå fordi Stapo og sikkerhetspolitiet hadde for lite folk. Scenen gjentok seg ved masseskytingen i Kretinga (Krottingen).

Politisjefen Pranas Lukys' historie er relativt godt kjent. Han ble i Ulm-prosessen dømt for drap på jøder og kommunister ved Tauragė. Lukys ble tiltalt sammen Böhme som fra sin base i Tilsit hadde satt i gang de første massedrapene. Lukys var litauer og flyktet til tyske side av grensen ved den sovjetisk okkupasjonen, der ble han først internert før tysk statspoliti i Tilsit ble oppmerksom på at Lukys og andre litauere i eksil kunne være nyttige ved den forestående invasjonen. Han fikk fra 1940 tysk opplæring i Tilsit, Lublin og Memel. Han ble sendt over grensen en natt før invasjonen med en styrke på 50 mann for å bistå tyske styrker med sin lokalkunnskap og for å drive undergravende virksomhet mot den røde hær.:64 Han ble dømt for sin virksomhet som politisjef i Krottingen (Kretinga). Etter krigen arbeidet han for den amerikanske okkupasjonsstyrken i Tyskland. Han forsøkte å innvandre til USA i 1952 og ble arrestert av vesttysk politi i 1957.

Stahlecker ble drept av sovjetiske partisaner i 1942.

### Uavhengig Litauen

Den nederlandske historikeren Robert van Voren (født 1959) har studert holocaust i Litauen og han har påpekt motviljen mot å erkjenne ansvaret for denne delen av landets historie. Psykiateren Jan Bastiaans til høyre, foto fra 1987.
Fra Ponary utenfor Vilnius der så mange som 100 000 jøder, krigsfanger og andre ble henrettet fra 1941. Bildet viser et sted der oppgravde lik ble brent 1943-1944 for å skjule forbrytelsen (foto fra 2009). Robert van Voren skriver at det var vanskelig å finne frem til stedet og svært få besøkende.
Holocaust har vært et ømtålig tema i Litauen, også ved universitetene, særlig på grunn av det store antallet lokal kollaboratører. Trolig medvirket flere hundre eller tusen frivillige i masseskytingene. Etter frigjøringen har den i litauisk offentlighet vært opptatt av at litauerne var offer for sovjetisk undertrykking. De fleste litauerne betrakter Sovjetunionen som den store overgriperen under andre verdenskrig. Jødene blir ofte betraktet som allierte med den sovjetiske okkupanten. Fra frigjøringen i 1990 til 2009 har bare tre blitt tiltalt og ingen har blitt dømt for medvirkning. Holocaust er et lite påaktet tema i litauisk offentlighet, og man har motstrebende erkjent litauisk medvirkning til massedrapene.

I stedet har man i Litauen fokusert på den sovjetiske undertrykkelsen etter 1944. Det er begrenset med forskning på hvorfor holocaust i Litauen var så brutalt, så raskt og nesten totalt. I det uavhengige Litauen har det vokst frem en forestilling om at «dobbelt folkemord» der overgrepene under sovjetisk okkupasjon likestilles med holocaust og andre overgrep under nazistene. Ljiljana Radonić skriver at en slik form for «holocaustmisunnelse» overfor jødene er en slags sekundær antisemittisme. Myndighetene i landet har medvirket til å bygge opp under forestillingen om at sovjetisk undertrykking og deportasjon av mange titusen litauere til andre deler av Sovjetunionen var et folkemord.

#### Rehabilitering av domfelte

Den amerikansk historikeren Efraim Zuroff ved Simon Wiesenthal-senteret har identifisert 20 000 litauere som deltok i folkemordet på jødene i Litauen. Av disse har bare 3 blitt dømt og ingen har sonet straff.

Etter oppløsningen av Sovjetunionen har litauernes medvirkning til holocaust vært et ikke-tema. Litauiske historikere har erkjent det som skjedde, men har avskrevet de litauiske medløperne som utskudd, kriminelle og fylliker, og lagt ansvar på den nazistiske okkupasjonsmakten. I 1991 begynte Litauen å rehabilitere enkelte litauere dømt som krigsforbrytere (blant annet ved medvirkning til massemord på jøder) av sovjetiske domstoler etter andre verdenskrig. Målet var dels å undergrave legitimiteten til det sovjetiske styret i Litauen etter andre verdenskrig. I det uavhengige Litauen ble omkring 1000 litauere dømt av sovjetiske myndigheter som nazikollaboratører raskt rehabilitert, etter internasjonale protester ble beslutningen reversert. Flere kollaboratører ble med uavhengigheten feiret som anti-sovjetisk helter mens deres medvirkning til holocaust ble ignorert. Da utenlandske jødiske organisasjoner gjorde myndighetene oppmerksomme på mistenkte, vegret myndighetene seg for å gjøre noe, mens de samtidig reagerte raskt overfor personer anklaget for å ha støttet det sovjetiske regimet.

#### Unnlatelser av straffeforfølgelse

Etter 1990 oppdaget amerikanske myndigheter flere titalls litauere i USA med bakgrunn som nazistenes kollaboratører. De kunne ikke straffeforfølges etter amerikansk lov; i stedet ble deres amerikanske statsborgerskap inndratt og de måtte reise tilbake til Litauen. Det var kun på grunn av internasjonalt press at litauiske myndigheter åpnet sak mot disse personene, men ingen av dem ble domfelt for sine gjerninger.

Aleksandras Lileikis ledet *Saugumas*, det hemmelige litauiske politiet, som var håndlangere for Gestapo blant annet i kontrollen med gettoen i Vilnius. Han bodde mange år i Tyskland og USA, men mistet sitt amerikanske statsborgerskap i 1996 da hans virksomhet under krigen ble kjent. Han døde i 2000 uten å bli stilt for retten; Simon Wiesenthal-senteret hadde da arbeidet i mange år for at Lileikis skulle bli gjenstand for rettergang.

Kazys Škirpa (1895–1979), antisemitt og grunnlegger av LAF, har fått gater i Kaunas og Vilnius oppkalt etter seg. Vilnius var før krigen et sentrum form jødisk kultur og utdanning. Škirpa døde i USA og graven ble flyttet til Litauen i 1990-årene med bifall fra litauiske myndigheter. Juozas Ambrazevičius' grav ble også flyttet fra USA til Litauen etter selvstendighet i 1991, han var leder av den midlertidige regjeringen som samarbeidet med den tyske okkupasjonsmakten. Personer som Škirpa og Ambrazevičius regnes som helter fordi de kjempet mot den sovjetiske okkupasjonen.

#### Jonas Noreika

Minnesmerke over den litauiske partisanen Jonas Noreika i Šukioniai. KGB, den sovjetiske etterretningsorganisasjonen, henrettet Noreika i 1947 for forræderi. Noreika var ivrig antisemitt og samarbeidet med nazistene om massedrap på jøder.
Minnesmerke over Noreika på fasaden av Litauens vitenskapsakademi, ødelagt i 2019 og erstattet samme år.
Undergrunnslederen Jonas Noreika, kjent som «general Storm» (litauisk: general *Vėtra*) under kampen mot sovjetstyrkene, var en antikommunistisk helt i hjembyen Šukioniai. I 2018 avslørte Silvia Foti, Noreikas barnebarn i USA, at Noreika var en fanatisk antisemitt og hadde medvirket i massedrap på jøder i Litauen. Trolig overtok Noreika huset etter jøder som han sørget for å få henrettet. Noreika skal «entusiastisk» ha ledet drap på jøder. Under Noreikas ledelse ble 2 000 drept i Plungė, 5500 i Šiauliai og 7000 i Telšiai ifølge barnebarnet. Noreika signerte for eksempel 22. august 1941 ordre om å samle jødene i Šiauliai-området i en getto, flere hundre ble drept med en gang. Noreikas rolle i massedrapene i Plunge ble avdekket av *Der Spiegel* i 1984. Trolig drepte han ingen jøder egenhendig. Ifølge *New York Times* var det på hjemstedet ingen hemmelighet at Noreika hadde deltatt i massakrer, men det var misnøye med at Foti hadde gjort denne private familiehistorien kjent offentlig og slikt bragt skam over Litauen. I 2015 skrev en gruppe fremstående personer i Litauen et opprop om å fjerne minnesmerker over Noreika. Det statlige senteret for forskning på folkemord og motstand avviste oppropet og uttalte at en slik forakt for litauiske patrioter var organisert av Litauens nabo i øst (det vil si Russland). Litauens utenriksminister har bedt om at minneplaten over Noreika på fasaden av Litauens vitenskapsakademi fjernes. Silvia Foti har overlatt arkivmateriale etter Noreika til United States Holocaust Memorial Museum.

Amerikaneren Grant Gochin gikk i 2018 til rettssak mot det statlige senteret for studiet av folkemord og motstand for å få fjernet minnesmerket over Noreika. Gochin er etterkommer av jødiske litauere og omkring 100 av hans slektninger ble myrdet i Šiauliai-regionen under Noreikas ledelse. Han fikk støtte av Silvia Foti. Søksmålet ble avvist av en litauisk domstol i 2019. Domstolen la til grunn at Noreika ikke var involvert i holocaust.

Den litauiske politikeren Stanislovas Tomas knuste i 2019 et minnesmerke over Noreika med slegge og overførte hendelsen på Facebook. En lokal domstol hadde tidligere tillatt minnesmerket. Tomas ble dømt til tre måneders fengsel og bot på rundt 2600 amerikanske dollar. Dommen gjaldt hærverk og la til grunn at Tomas hadde såret det litauiske folks følelser. Tomas klaget saken inn for FNs menneskerettskomite. En ny og forbedret minneplate ble satt opp høsten 2019.

Miguel Puertas, en spansk historielærer ved Vytautas Magnus-universitetet i Kaunas, ble i 2020 utvist fra Litauen etter å ha kritisert at Noreika blir minnet som en helt.

#### Folkemordsmuseet

Folkemordsmuseet i Vilnius (litauisk: *Genocido aukų muziejus*, senere endret navn til Museet for okkupasjon og frihetskamp) forteller historien om ofrene for den sovjetiske okkupasjonen, ikke om ofrene for holocaust. Folkemordsmuseet holder til i en stor bygning som tidligere ble brukt av KGB, og før det igjen av SS. Betegnelsen «folkemord» har i Litauen blitt brukt om den sovjetiske undertrykkelsen av landet. Anslagsvis 20 000 litauere ble drept i Stalins utrenskinger, og et par hundre tusen ble deportert. I 2011, etter internasjonal kritikk, innredet museet et lite rom i kjelleren tilegnet folkemordet på jødiske litauere. Den amerikanske forskeren Dovid Katz har karakterisert museet som en ny variant av holocaustbenektelse.

#### Litauisk bokutgivelse

I 2015 publiserte den litauiske journalisten Rūta Vanagaitė boken *Us: Travels With the Enemy*, en grundig studie av hvordan lokale litauere medvirket til holocaust. Dette var den første boken om temaet skrevet for et bredt publikum. Vangaites egen bestefar var offentlig tjenestemann og han laget en liste over elleve «uønskede» – de var jøder og de ble henrettet. Forfatterens onkel var politisjef under nazistenes styre. Vangaite forteller blant annet historien om yrkesskoleelever på utkikk etter sommerjobb, som fikk jobb i en dødsskvadron og som fortsatte på skolen etter sommerferien. Boken ble en bestselger, og hun arbeidet med en oppfølger. Da Vanagaite senere antydet at Adolfas Ramanauskas, en litauisk nasjonalhelt, hadde vært agent for den sovjetiske etterretningsorganisasjonen KGB, ble hun skjelt ut som «Putins jødiske hore», og forlaget avsluttet samarbeidet og makulerte boken. Per desember 2017 var hun under etterforskning og risikerte å bli bøtelagt.

#### Myndighetene

Litauiske politikere ønsket i 2018 å gjøre det straffbart å «forvrenge» fakta om landets historie. Polen og Ukraina har i 2018 vedtatt lignende lover. I 2020 arbeidet politikerne i Litauens parlament med et lovforslag som skulle erklære at verken Litauen eller landets ledere medvirket til holocaust.

Minnesmerke over de omkring 50 000 som ble myrdet i Kaunas' fort nummer 9.
Myndighetenes og offentlighetens behandling av holocaust har bakgrunn i en nasjonalistisk stemning etter uavhengighet i 1990. Det har vært et behov for å distansere seg fra ubekvemme sider ved landets nære historie.

I 1998 opprettet Litauens president, Valdas Adamkus, en kommisjon for klarlegge den historiske sannheten om okkupasjonen av Litauen fra 1940 til 1990 (litauisk: *Tarptautinė komisija nacių ir sovietinio okupacinių režimų nusikaltimams Lietuvoje įvertinti*). Kommisjonen besto av flere ledende forskere internasjonalt, inkludert Yitzhak Arad. I 2008 kom det frem at den litauiske påtalemyndigheten ville gjennomføre avhør av Yitzhak Arad og Fania Brantsovsky (begge over 80 år gamle og holocaust-overlevende) om overgrep de angivelig skulle ha begått da de var partisaner under krigen. *The Economist* beskrev dette som i beste fall påfallende, og i verste fall et utslag av historieomskrivning og forsøk på å gi nazistenes jødiske ofre skylden for at ikke-jødiske litauere ble massakrert av sovjetiske styrker etter 1944. Arad hadde 16 år gammel rømt fra en ghetto og deltok sammen med andre partisaner i 1944 angrep på landsbyen Girdenai der innbyggerne var væpnet av okkupasjonsmakten. Arad uttalte at den eneste måten å overleve på var å slutte seg til den Sovjet-kontrollerte motstandsbevegelsen. Arad mener at etterforskningen er gjengjeldelse for sakkyndig vitnemål i sak i USA mot litauer mistenkt for samarbeid med nazistene. Den britiske historikeren Martin Gilbert kalte etterforskningen sjokkerende og pervers, og trakk seg fra kommisjonen sammen med Arad. Påtalemakten innledet også etterforskning av den tidligere partisanen Rachel Margolis på bakgrunn av hennes memoarer publisert i 2005. Bakgrunnen for etterforskningen av Arad og Margolis var artikler i en høyreorientert avis som trykket utdrag av memoarene som de hevdet dokumenterte sovjetiske krigsforbrytelser mot litauere.

Det er få i Litauen som benekter holocaust og lokal medvirkning. Det undervises om ugjerningene i grunnskolen og ledende politikere fordømmer det som skjedde. Benjamin Netanyahu, Israels statsminister, besøkte Vilnius i 2018 og anerkjente der regjeringens arbeid for å minnes ofrene og for å bekjempe antisemittisme.

Juozas Lukša (1921-1951), også kjent som Juozas Lukša-Daumantas, var en leder i den anti-sovjetiske motstandsbevegelsen i Litauen. Motstandsbevegelsen støttet den nazistiske okkupanten. I 2020 foreslo politikere i parlamentet å gjøre 2021 til Juozas Lukša-Daumantas' år til minne om krigshelten. Forslaget var kontroversielt fordi vitner mente han deltok i massakren på over 50 jøder utenfor Lietūkis-verkstedet 25. juni 1941. Den israelske advokaten Joseph Melamed, holocaust-overlevende fra Kaunas, sammenstilte en liste med 4000 litauiske kollaboratører, inkludert Lukša og åtte andre litauiske nasjonalhelter, utgitt som *Crime and Punishment* i 1999. Melamed identifiserte Lukša som gjerningsmannen synlig på fotografiene fra massakren. Litauisk påtalemakt innledet i 2011 sak mot Melamed for krenking av minnet om Litauens helter. Israelsk politi oppsøkte Melamed på forespørsel fra Litauen.

#### Pavebesøk i 2018

Under sitt besøk i Litauen i september 2018 mintes pave Frans ofrene for holocaust. Han advarte mot historisk revisjonisme og antisemittisme.

Se også
-------

* Chiune Sugihara

Noter
-----

**Type nummerering**
1. ↑  Blant historikerne er det stadig strid om opphavet til holocaust. Et viktig skille går mellom «intensjonalistene» og «funksjonalistene». Intensjonalistene mener at holocaust var et resultat av en tidlig og stor plan hos Hilter og de ledende nazistene. Funksjonalistene mener at holocaust vokste frem på lavere nivå i statsapparatet. Blant funksjonalistene er Christopher Browning, Raul Hilberg og Hans Mommsen; mens Daniel Goldhagen, Richard Breitman og Andreas Hillgruber er kjente intensjonalister.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Levin, D. (2000). *The Litvaks: a short history of the Jews in Lithuania.* Berghahn Books.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26  Voren, Robert van (2011). *Undigested past: the Holocaust in Lithuania* (Vol. 31). Rodopi.
3. 1 2  Voren 2011, s. 3. sfn error: no target: CITEREFVoren2011 (help)
4. 1 2  Gaunt, D. (2010). Reichskommissariat Ostland. In *The Routledge History of the Holocaust* (pp. 230-240). Routledge.
5. 1 2 3 4 5  Bravin, Nick (2009). «Baltic Ghosts». *Foreign Policy*. 172: 163–165. ISSN 0015-7228. Besøkt 15. mai 2021.
6. 1 2  Begin, Menachem (1980). *Hvite netter: en sovjetfange forteller*. [Oslo]: Tiden. ISBN 8210018957.
7. ↑  Bush, J. A. (2016). Nuremberg and Beyond: Jacob Robinson, International Lawyer. *Loyola of Los Angeles International and Comparative Law Review*, 39, 259.
8. ↑  Kaplan-Feuereisen, Omry; Mann, Richard (2008). «At the Service of the Jewish Nation: Jacob Robinson and International Law». *Osteuropa*. 8/10. 58: 157–170. ISSN 0030-6428. Besøkt 10. oktober 2021.
9. ↑  Rosenne, S. (1978). Jacob Robinson—In Memoriam. *Israel Law Review,* 13(3), 287–297. doi:10.1017/S0021223700014291
10. ↑  Arad, Y. (2009). *The Holocaust in the Soviet Union*. University of Nebraska Press.
11. ↑  Rozett & Spector (2013) s. 5-6
12. ↑  *Det 20. århundre*. Oslo: Aschehoug. 1995. ISBN 8203170404.
13. 1 2 3 4  Seim, Jardar (1994). *Øst-Europas historie*. Oslo: Aschehoug. ISBN 8203171699.
14. ↑  Kristiansen, Tom (1992). *Det fjerne og farlige Baltikum: Norge og det baltiske spørsmål 1918-1940*. Oslo: Institutt for forsvarsstudier.
15. 1 2  Voren 2011, s. 162. sfn error: no target: CITEREFVoren2011 (help)
16. ↑  Rosenne, S. (1978). Jacob Robinson—In Memoriam. *Israel Law Review*, 13(3), 287–297. doi:10.1017/S0021223700014291
17. ↑  Kaplan-Feuereisen, Omry; Mann, Richard (2008). «At the Service of the Jewish Nation: Jacob Robinson and International Law». *Osteuropa*. 8/10. 58: 157–170. ISSN 0030-6428. Besøkt 8. august 2023.
18. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28  Arad, Y. (2005). The Murder of the Jews in German-Occupied Lithuania (1941–1944) Arkivert 14. november 2018 hos Wayback Machine.. *Zeitschrift für Ostmitteleuropa-Forschung/Journal of East Central European Studies*, 54(1), 56-79.
19. 1 2  *Cappelens verdenshistorie*. Oslo: Cappelen. 1983. ISBN 8202049571.
20. 1 2 3  Voren 2011, s. 2. sfn error: no target: CITEREFVoren2011 (help)
21. 1 2  Voren 2011, s. 166. sfn error: no target: CITEREFVoren2011 (help)
22. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  MacQueen, M. (1998). The context of mass destruction: Agents and prerequisites of the Holocaust in Lithuania. *Holocaust and Genocide Studies*, 12(1), 27-48.
23. ↑  Voren 2011, s. 35. sfn error: no target: CITEREFVoren2011 (help)
24. 1 2  Lumans, Valdis O. (18. juni 2014). «Robert van Voren, Undigested Past: The Holocaust in Lithuania». *European History Quarterly*. 3. 44: 586–588. ISSN 0265-6914. doi:10.1177/0265691414537193au. Besøkt 27. februar 2022.
25. ↑  Voren 2011, s. 48-51, 166. sfn error: no target: CITEREFVoren2011 (help)
26. 1 2  Browning (2004), s. 269
27. ↑  Snyder, T. (2012). The causes of the Holocaust. *Contemporary European History,* 21(2), 149-168. «Physical extermination was already German policy well before Auschwitz became the extermination facility with which we are familiar. Whether or not there was a camp at Auschwitz the Holocaust would have happened; indeed most of it happened before the major gas chambers at Birkenau were even on line; the same cannot be said about the German invasions of Poland and the Soviet Union – without these, the Holocaust is inconceivable.»
28. ↑  Bruland, Bjarte (2008). *Det norske Holocaust*. HL-senteret. ISBN 9788299750394.
29. 1 2  Baalsrud, Terje (1979). *40 år i lenker: Estland, Latvia, Litauen : historien om randstatene*. Oslo: Nå forlag. ISBN 8250502035.
30. 1 2 3 4 5 6 7 8  Kwiet, K. (1998). Rehearsing for murder: The beginning of the Final Solution in Lithuania in June 1941. *Holocaust and Genocide Studies,* 12(1), 3-26. «When the Nazis launched their assault on the Soviet Union in June 1941, they targeted Jews and communists in the Lithuanian border villages for immediate liquidation. The Germans carried out the mass executions, disguised as cleansing operations (Säuberungsaktionen) and retaliatory actions (Strafaktionen), smoothly and without any interference, thus signaling the beginning of the "Final Solution."»
31. 1 2 3 4 5 6 7  Matthäus, J. (2004). Operation Barbarossa and the onset of the Holocaust, June-December 1941. I Christopher R. Browning: *The Origins of the Final Solution: The Evolution of Nazi Jewish Policy*, University of Nebraska Press, Lincolcn 244-308.
32. ↑  Moss, Stephen (17. august 2011). «A life in writing: Ian Kershaw». *the Guardian* **(engelsk)**. Besøkt 9. november 2018.
33. 1 2  Kay, A. J. (2013). Transition to Genocide, July 1941: Einsatzkommando 9 and the Annihilation of Soviet Jewry. *Holocaust and Genocide Studies*, 27(3), 411-442.
34. ↑  Höhne, Heinz: *Der Orden unter dem Totenkopf. Die Geschichte des SS.* München: Bertelsmann, 1967.
35. ↑  Donskis, Leonidas. *The vanished world of Lithuanian Jews*. Vol. 1. Rodopi, 2004.
36. 1 2  «The Dark Continent: Hitler's European Holocaust Helpers». *Spiegel Online*. 20. mai 2009. Besøkt 19. oktober 2018.
37. ↑  Piekalkiewicz (1988) s. 59
38. ↑  *Norsk krigsleksikon 1940-45*. Oslo: Cappelen. 1995. ISBN 8252525490.
39. ↑  Breitman, R. (1991). Himmler and the'Terrible Secret'among the Executioners. *Journal of Contemporary History*, 26(3), 431-451.
40. ↑  Rozett & Spector (2013) s. 49
41. ↑  Bubnys, A. (2004). The Holocaust in Lithuania: An outline of the major stages and their results. NIKŽENTAITIS, Alvydas; SCHREINER, Stefan; STALIUNAS, Darius. *The vanished world of Lithuanian Jews*. Amsterdam: Rodopi, 205-222.
42. 1 2 3 4  Richmond, C. (2007). Collaboration and Resistance During The Holocaust: Belarus, Estonia, Latvia, Lithuania. *English Historical Review*, Volume CXXII, Issue 498, 1 September 2007, Pages 1066–1068
43. 1 2 3 4  Ginaite-Rubinson, S. (2011). *Resistance and Survival: The Jewish Community in Kaunas 1941-1944.* Mosaic Press.
44. 1 2  Seidler, V. J. (2014). Holocaust Ethics: Difficult Histories and Threatening Memories. *European Judaism,* 47(1), 76-98.
45. ↑  Rhodes, R. (2007). *Masters of death: The SS-Einsatzgruppen and the invention of the Holocaust.* Vintage.
46. 1 2  Rindzevičiūtė, E. (2012). INSTITUTIONAL ENTREPRENEURS OF A DIFFICULT PAST: THE ORGANISATION OF KNOWLEDGE REGIMES IN POST-SOVIET LITHUANIAN MUSEUMS. *European Studies: A Journal of European Culture,* History & Politics, 30(1).
47. 1 2  Mixon 2019, s. 85. sfn error: no target: CITEREFMixon2019 (help)
48. ↑  Mixon, F. G. Sawyer, W. C. & Treviño, L. J. (2004). Vertical and horizontal trust networks in bureaucracies: Evidence from the Third Reich. *Constitutional Political Economy,* 15(4), 371-381.
49. ↑  Bergen, D. L. (2016). *War and genocide: A concise history of the Holocaust.* Rowman & Littlefield.
50. ↑  Porat, Dina (2002). «The Holocaust in Lithuania: Some Unique Aspects». I David Cesarani. *The Final Solution: Origins and Implementation*. Routledge. s. 159–166. ISBN 0-415-15232-1.
51. ↑  MacQueen, Michael (1998). «Nazi Policy towards the Jews in Reichskommissariat Ostland, June–December 1941». I Zvi Y. Gitelman. *Bitter Legacy: Confronting the Holocaust in the USSR*. Indiana University Press. s. 97. ISBN 0-253-33359-8.
52. ↑  Fischel, J. (1998). *The Holocaust.* Greenwood Publishing Group.
53. ↑  Moses, A. D. (1998). Structure and agency in the Holocaust: Daniel J. Goldhagen and his critics. *History and Theory*, 37(2), 194-219.
54. ↑  Headland, R. (1992). *Messages of Murder: A Study of the Reports of the Einsatzgruppen of the Security Police and the Security Service, 1941-1943.* Fairleigh Dickinson Univ Press.
55. ↑  Bubnys, Arūnas (2004). "Holocaust in Lithuania: An Outline of the Major Stages and Their Results". *The Vanished World of Lithuanian Jews.* Rodopi. pp. 218–219. ISBN 90-420-0850-4.
56. ↑  Matthäus, J. (2007). Controlled escalation: Himmler's men in the summer of 1941 and the Holocaust in the occupied Soviet Territories. *Holocaust and Genocide Studies,* 21(2), 218-242.
57. ↑  Voren 2011, s. 163. sfn error: no target: CITEREFVoren2011 (help)
58. ↑  «Escape Tunnel, Dug by Hand, Is Found at Holocaust Massacre Site». *New York Times* **(engelsk)**. 29. juni 2016. Besøkt 13. oktober 2018.
59. ↑  Paul R. Bartrop and Michael Dickerman (2017): *The Holocaust: an encyclopedia and document collection* ABC-CLIO, 4 volumes ISBN 9781440840838
60. 1 2 3 4  «The discovery of a WWII-era tunnel unearths the story of Lithuania's Jews». *Newsweek* **(engelsk)**. 6. august 2016. Besøkt 14. oktober 2018.
61. 1 2 3 4  «Europas mørkeste og glemte sted – Den ukjente nazi-massakren». *VG* **(norsk)**. 26. august 2018. Besøkt 26. august 2018.
62. 1 2  Winston, V. H. (2010). Laimonas Briedis. Vilnius: City of Strangers. *Eurasian Geography and Economics,* 51(3), 402-406.
63. 1 2  Vice, S. (2018). Beyond words’: representing the ‘Holocaust by bullets. *Holocaust Studies*, 1-13.
64. ↑  Rozett & Spector (2013) s. 62
65. ↑  «Dutch diplomat was punished for saving Jews in the Holocaust, new book reveals» **(engelsk)**. Besøkt 5. november 2018.
66. ↑  «Dutch government apologizes over diplomat punished for saving Jews in WWII». *Times of Israel* **(engelsk)**. 18. oktober 2018. Besøkt 7. november 2018.
67. 1 2 3 4 5  Nordland, Rod (30. mars 2018). «Where the Genocide Museum Is (Mostly) Mum on the Fate of Jews». *New York Times* **(engelsk)**. Besøkt 7. november 2018. «And in the city, there is a huge Museum of Genocide Victims. That, however, is where the glowing picture suddenly becomes murky. Until recent years, the museum, in what was once the headquarters for the Nazi S.S. and later the K.G.B. the Soviet secret police and intelligence apparatus, did not even mention the Holocaust, in which the German Nazis used Lithuanian partisans and police to round up and kill the country’s Jews. Dovid Katz, a Jewish scholar of Yiddish and a historian with Lithuanian ancestry, called the museum "a 21st-century version of Holocaust denial." Mr. Katz, an American who lives in Vilnius, edits the Defending History website, devoted to challenging what he sees as Lithuania’s revisionist approach to the Holocaust.»
68. 1 2 3  «Excavation Of Lithuania's Great Synagogue Highlights A 'Painful Page' From History». *NPR.org* **(engelsk)**. 18. oktober 2018. Besøkt 5. november 2018.
69. 1 2 3  Shaer, Joakim Eskildsen,Matthew (november 2018). «The Words of a Young Jewish Poet Provoke Soul-Searching in Lithuania». *Smithsonian* **(engelsk)**. Besøkt 5. november 2018. «The killing of Jews had never fit comfortably with the Soviet narrative of the war, which framed it in Manichaean terms—fascists on one side, resisters on the other. Nor did it mesh with the post-Soviet Lithuanian narrative that resolutely turned its gaze from local complicity in the murder of the country’s Jews. (…) Even after independence, local historians acknowledged the atrocities but placed the blame mainly on the Nazi occupiers. Lithuanian collaborators were written off as drunks and criminals. This was something I heard often. The killers may have been our countrymen, but they were nothing like us.»
70. 1 2  Rohdewald, S. (1. april 2008). «Post-Soviet Remembrance of the Holocaust and National Memories of the Second World War in Russia, Ukraine and Lithuania». *Forum for Modern Language Studies*. 2. 44: 173–184. ISSN 0015-8518. doi:10.1093/fmls/cqn007. Besøkt 13. november 2020.
71. ↑  Rozett & Spector (2013) s. 99
72. ↑  Vogt, Judith (1978). *Historien om et image: antisemitisme og antizionisme i karikaturer*. København: Samlerens Forlag ; Oslo : J. W. Cappelens Forlag. ISBN 8756804601.
73. ↑  Guggenheimer, Paul. «Pittsburgh massacre again shakes Holocaust survivors». *TribLIVE.com* **(engelsk)**. Besøkt 8. november 2018.
74. ↑  Gotz, Elly (1. november 2018). «I’ve Known Hate, Like the Pittsburgh Murderer. I Had It for Germans After Surviving the Holocaust». *Fortune* **(engelsk)**. Besøkt 5. november 2018.
75. ↑  «Sidney Shachnow, 83, Is Dead; Holocaust Escapee and U.S. General». *New York Times* **(engelsk)**. 12. oktober 2018. Besøkt 5. november 2018.
76. ↑  Mayr, Walter (15. april 2010). «The Quiet Death of a Nazi: Martin Sandberger's Last, and Only, Interview». *Spiegel Online*. Besøkt 24. november 2018.
77. ↑  Messenger, D. A. & Paehler, K. (Eds.). (2015). *A Nazi Past: Recasting German Identity in Postwar Europe*. University Press of Kentucky.
78. ↑  «Landmark Trial Pushed Germany to Tackle Nazi Past | DW | 20.05.2008». *DW.COM* **(engelsk)**. Besøkt 14. oktober 2018.
79. ↑  Kinstler, Linda (31. august 2017). «The last Nazi hunters». *The Guardian* **(engelsk)**. ISSN 0261-3077. Besøkt 14. oktober 2018.
80. 1 2  Tobin, P. (2011). No Time for "Old Fighters": Postwar West Germany and the Origins of the 1958 Ulm Einsatzkommando Trial. *Central European History*, 44(4), 684-710.
81. ↑  Bazyler, M. (2017). *Holocaust, Genocide, and the Law: A Quest for Justice in a Post-Holocaust World*. Oxford University Press.
82. ↑  Kulish, N. & Mekhennet, S. (2014). *The Eternal Nazi: From Mauthausen to Cairo, the Relentless Pursuit of SS Doctor Aribert Heim.* Vintage.
83. ↑  Wildt, M. (2009). *An uncompromising generation: the Nazi leadership of the Reich Security Main Office.* George L. Mosse Series.
84. ↑
85. ↑  Langerbein, H. (2004). *Hitler's Death Squads: The Logic of Mass Murder* (No. 25). Texas A&M University Press.
86. ↑  Langerbein, H. (2004). *Hitler's Death Squads: The Logic of Mass Murder* (No. 25). Texas A&M University Press, s. 82.
87. ↑  Matthäus, J. (2007). Controlled escalation: Himmler's men in the summer of 1941 and the Holocaust in the occupied Soviet Territories. *Holocaust and genocide studies,* 21(2), 218-242.
88. ↑  Lumans, Valdis O. (18. juni 2014). «Robert van Voren, Undigested Past: The Holocaust in Lithuania». *European History Quarterly*. 3. 44: 586–588. ISSN 0265-6914. doi:10.1177/0265691414537193au. Besøkt 27. februar 2022.
89. ↑  Voren 2011, s. 1. sfn error: no target: CITEREFVoren2011 (help)
90. ↑  *Evaluation of research in Lithuania*. Oslo: The Research Council of Norway. 1996. ISBN 8212006247.
91. ↑  «Home Truths About Holocaust Turn Popular Lithuanian Writer Into Public Enemy No.1». *Haaretz* **(engelsk)**. 4. februar 2018. Besøkt 14. oktober 2018.
92. 1 2  «Prosecution and persecution». *The Economist* **(engelsk)**. 21. august 2008. Besøkt 14. oktober 2018.
93. ↑  Freedland, Jonathan (14. september 2010). «I see why 'double genocide' is a term Lithuanians want. But it appals me | Jonathan Freedland». *The Guardian* **(engelsk)**. ISSN 0261-3077. Besøkt 13. november 2020. «But, no matter how great an effort of empathy I make, I cannot go along with the "double genocide", especially not now that I've seen how it plays out in practice rather than in theory. For one thing, the equation of Nazi and communist crimes rarely entails an honest account of the former. The plaque at the Ninth Fort, for instance, identifies the killers only as "Nazis and their assistants". It does not spell out that those assistants were Lithuanian volunteers, enthusiastically murdering their fellow Lithuanians.»
94. ↑  Tolliver, Sandy (2. februar 2020). «Politicizing the Holocaust is a danger to us all». *TheHill* **(engelsk)**. Besøkt 13. november 2020.
95. ↑  Katz, Dovid (2. september 2017). «The Extraordinary Recent History of Holocaust Studies in Lithuania». *Dapim: Studies on the Holocaust*. 3. 31: 285–295. ISSN 2325-6249. doi:10.1080/23256249.2017.1395530. Besøkt 13. november 2020. «The current Double Genocide myth, which posits supposed equality in principle of Nazi and Soviet crimes, has come to have its own foundational document, the 2008 Prague Declaration, which boasts the word ‘same’ five times, demanding inter alia that ‘consciousness of the crimes against humanity committed by the Communist regimes throughout the continent must inform all European minds to the same extent as the Nazi regime's crimes did.»
96. ↑  Nordland, Rod (30. mars 2018). «Where the Genocide Museum Is (Mostly) Mum on the Fate of Jews (Published 2018)». *The New York Times* **(engelsk)**. ISSN 0362-4331. Besøkt 13. november 2020. «Mr. Katz, the scholar, is among those who has described the Lithuanian approach to its history as "double genocide" — meaning an effort to equate the Soviet occupations in Eastern Europe with the Holocaust by, for example, having national holidays commemorating both Nazi and Soviet evils on the same day.»
97. ↑  Radonić, Ljiljana (2. oktober 2018). «From "Double Genocide" to "the New Jews": Holocaust, Genocide and Mass Violence in Post-Communist Memorial Museums». *Journal of Genocide Research*. 4. 20: 510–529. ISSN 1462-3528. doi:10.1080/14623528.2018.1522831. Besøkt 13. november 2020. «Does "Holocaust envy" spring from the fact that "the Jews" have successfully monopolized the moral high ground and developed some kind of Holocaust industry allowing them to profit from their almost annihilation? This line of reasoning amounts to a form of secondary, post-Holocaust antisemitism....Given how well established the "double genocide" paradigm is in Lithuania and Latvia, it is hardly surprising that the relevant museums in both countries treat Holocaust memory as something that needs to be contained in order not to threaten "our" victim narratives.»
98. ↑  Budryte, D. (2004). ‘We Call It Genocide’: Soviet Deportations and Repression in the Memory of Lithuanians. *The Genocidal Temptation: Auschwitz, Hiroshima, Rwanda, and Beyond* redigert av Robert Frey, University Press of America (Dallas, New York, Oxford), s. 79-101.
99. ↑  Kinzer, Stephen (5. september 1991). «SOVIET TURMOIL; Lithuania Starts to Wipe Out Convictions for War Crimes». *New York Times* **(engelsk)**. Besøkt 18. august 2018.
100. ↑  Rozett & Spector (2013) s. 95
101. 1 2  CNN, By Paul Frysh, (3. juni 2010). «The Holocaust in Lithuania: One man's crusade to bring justice - CNN.com». *CNN* **(engelsk)**. Besøkt 18. august 2018.
102. ↑  «Nazi Collaborator Aleksandras Lileikis Dies at 93 in Lithuania». *Washington Post* **(engelsk)**. 30. september 2000. ISSN 0190-8286. Besøkt 14. oktober 2018. «Mr. Lileikis always maintained his innocence, saying he did not know what happened to the Jews he turned over to Nazi authorities and asserting that he was a member of the Resistance. But in a 1997 interview with a Vilnius newspaper, he acknowledged at least partial complicity in war crimes. "All of us were collaborators--the whole nation, since it was acting according to Nazi laws," he told the Respublika newspaper. "I needed to clothe myself and eat. I was offered a job, and I accepted it. "I got into a mess, and I got stuck.. .. So probably I made mistakes," he said. "Mistakes, or let's say the 'crimes' which I am accused of."»
103. 1 2  «Will Lithuania continue to honor Nazi collaborators?». *The Jerusalem Post | JPost.com*. Besøkt 5. november 2018.
104. ↑  «Lithuania’s shame». *The Jerusalem Post | JPost.com*. 15. mai 2012. Besøkt 7. november 2018.
105. ↑  «March Commemorates Nazi Collaborators in Lithuania». *Haaretz* **(engelsk)**. 17. februar 2016. Besøkt 8. november 2018.
106. 1 2 3 4  «Nazi Collaborator or National Hero? A Test for Lithuania». *New York Times* **(engelsk)**. 10. september 2018. Besøkt 5. november 2018. «It was also shocking for Jolanda Tamosiuniene, a teacher and librarian at the J. Noreika Basic School in Sukioniai, where Mr. Noreika was born at the end of the hamlet’s only street in 1910. What shocked her, however, was not Ms. Foti’s discovery that her grandfather was complicit in the Holocaust — that was not really news to locals — but that a member of a patriotic émigré family had gone public and turned a private family matter into a public national shame. "We have all heard things about what Noreika did during the war," Ms. Tamosiuniene said. "He obviously took the wrong path. But his granddaughter should have kept quiet. Every family has its ugly things, but they don’t talk about them. It is better to stay silent."»
107. ↑  Grossman, Ron (14. januar 2019). «She thought her grandfather was a Lithuanian hero. Research leads her to ask, was he a patriot or a Nazi?». *chicagotribune.com*. Besøkt 21. november 2020.
108. ↑  Foti, Silvia (14. juli 2018). «My grandfather wasn’t a Nazi-fighting war hero — he was a brutal collaborator». *Salon* **(engelsk)**. Besøkt 8. november 2018.
109. ↑  «Lithuanian national hero was ‘enthusiastic’ Jew killer, local Jews say». *Jewish News* **(engelsk)**. 3. august 2018. Besøkt 5. november 2018.
110. ↑  Olschwang, Leonid (23. april 1984). «„Die Mörder werden noch gebraucht"». *Der Spiegel*. 17. Besøkt 5. november 2018. «Die meisten Litauer in Stutthof aber waren ehemalige Offiziere, darunter der Hauptmann Buragas, dem als Referenten für jüdische Angelegenheiten auch das Getto von Wilna unterstanden hatte, und jener Hauptmann Jonas Noreika, der den Mord an der jüdischen Bevölkerung der Stadt Plunge angeordnet und ausgeführt hatte.»
111. ↑  «Lithuania's Foreign ministry calls for immediate removal of memorial plaque to Noreika». *Baltic Times* **(engelsk)**. 26. september 2018. Besøkt 7. november 2018.
112. ↑  «Lithuanian Holocaust Archive Protected by U.S. Federal Government - EU Today». *eutoday.net* **(engelsk)**. 26. oktober 2020. Arkivert fra originalen 14. november 2020. Besøkt 13. november 2020.
113. ↑  «The woman accusing her Lithuanian ‘hero’ grandfather of mass murder in the Holocaust». *Haaretz.com* **(engelsk)**. 02.02.2019. Besøkt 21. november 2020. «But Gochin isn’t optimistic. "I don’t believe that the court will rule for me, as this would be an admission that the government has engaged in Holocaust denial and distortion," he says. "Noreika is only one of very many Holocaust criminals they have honored, and if the deliberateness of this is openly established, the national narrative will be brought into question." Still, Gochin promises that if Noreika isn’t denounced as a war criminal, he will petition the European Court of Human Rights.»
114. ↑  Liphshiz, Cnaan (27. mars 2019). «Lithuanian court rejects lawsuit against state honors for Nazi collaborator». *www.timesofisrael.com* **(engelsk)**. Besøkt 21. november 2020. «The case is thought to be the first in which civil servants publicly defended in court the actions and good name of an alleged collaborator with the Nazis.»
115. ↑  «Plaque by plaque, Lithuania confronts its wartime past». *POLITICO* **(engelsk)**. 12. august 2019. Besøkt 21. november 2020.
116. ↑  Liphshiz, Cnaan. «Aspiring Lithuanian politician smashes plaque honoring Nazi collaborator». *www.timesofisrael.com* **(engelsk)**. Besøkt 13. november 2020.
117. ↑  Liphshiz, Cnaan. «Lithuanian court rejects lawsuit against state honors for Nazi collaborator». *www.timesofisrael.com* **(engelsk)**. Besøkt 13. november 2020.
118. ↑  «Smashed memorial plaque to Noreika to be restored in Vilnius». *www.baltictimes.com*. Besøkt 13. november 2020.
119. ↑  «Lithuanian lawyer smashes plaque honoring Nazi collaborator». *The Jerusalem Post | JPost.com* **(engelsk)**. 8. april 2019. Besøkt 13. november 2020.
120. ↑
121. ↑
122. ↑  «My grandfather wrote the ‘Mein Kampf’ of Lithuania: Here’s what it says». *blogs.timesofisrael.com* **(engelsk)**. Besøkt 13. november 2020.
123. ↑  Liphshiz, Cnaan. «Lithuania to deport activist against glorification of alleged Holocaust culprits». *www.timesofisrael.com* **(engelsk)**. Besøkt 13. november 2020.
124. ↑  «Lithuania sends "undesirable" Spaniard out of country». *www.baltictimes.com*. Besøkt 13. november 2020.
125. ↑  «How a Single Remark Stole a Lithuanian Writer’s Livelihood». *The New Yorker* **(engelsk)**. 15. desember 2017. Besøkt 5. november 2018.
126. ↑  «Home Truths About Holocaust Turn Popular Lithuanian Writer Into Public Enemy No.1». *Haaretz* **(engelsk)**. 4. februar 2018. Besøkt 8. november 2018.
127. ↑  «In new Holocaust controversy, Lithuanian law would ban books critical of country». *Times of Israel* **(engelsk)**. 3. april 2018. Besøkt 7. november 2018. «The bill, which Economy Minister Virginijus Sinkevičius submitted Monday, is widely seen as a response to the controversy in Lithuania around the publication of a 2016 book about the Holocaust titled "Our People." Viewed by some nationalists as an insult against the Lithuanian nation, it is also credited with breaking some taboos in Lithuanian society about collaboration during World War II.»
128. ↑  «Poland’s new law on death camps is divisive. That’s the point». *The Economist* **(engelsk)**. 10. februar 2018. Besøkt 7. november 2018.
129. ↑  «Lithuania's ruling party drafting bill exonerating nation from Holocaust crimes». *Jewish Telegraphic Agency* **(engelsk)**. 3. januar 2020. Besøkt 13. november 2020. «The bill will be titled "The Lithuanian state, which was occupied in 1940-1990, did not participate in the Holocaust," according to Gumuliauskas. He is a member of Prime Minister Saulius Skvernelis’ Lithuanian Farmers and Greens Union party.»
130. ↑  Liphshiz, Cnaan (15. januar 2020). «Following Poland’s lead, Lithuania proposes controversial Holocaust law». *www.timesofisrael.com* **(engelsk)**. Besøkt 13. november 2020. «"The Lithuanian state did not participate in the Holocaust because it was occupied, just as the Lithuanian nation could not participate in the Holocaust because it was enslaved," said the lawmaker, Arunas Gumuliauskas.»
131. ↑  Hoxha, A. (2015). Holocaust revisionism and obfuscation: The notion of'double-genocide'and the Lithuanian government's instrumentalisation of Timothy Snyder's' Bloodlands'. *Teaching History*, 49(4), 36.
132. ↑  «Israeli Holocaust historian a war crimes suspect». *www.baltictimes.com* **(engelsk)**. 19. september 2007. Besøkt 17. oktober 2018.
133. ↑  «Reopening Lithuania's old wounds». *BBC News* **(engelsk)**. 21. juli 2008. Besøkt 27. april 2019.
134. ↑  Gordon Brown (23. oktober 2011). «Women of courage: Rachel Margolis». *The Independent* **(engelsk)**. Besøkt 15. mai 2021.
135. ↑  «Yad Vashem in spat with Lithuania over Holocaust survivor». *The Jerusalem Post | JPost.com* **(engelsk)**. 18. september 2011. Besøkt 15. mai 2021. «"Two people came from the Ministry of Justice who usually work with the Interpol following a request by the Lithuanians," Melamed told The Jerusalem Post on Saturday. "It was not an investigation, but they asked about a list of Lithuanian murderers we had put out 15 years earlier."»
136. ↑  «In Lithuania, lawmakers want to dedicate 2021 to honoring an alleged perpetrator of Holocaust pogrom». *Jewish Telegraphic Agency* **(engelsk)**. 29. juni 2020. Besøkt 15. mai 2021.
137. ↑  Brook, Daniel (26. juli 2015). «Lithuania’s Startling Campaign to Erase Its Ugly History of Nazi Collaboration». *Slate Magazine* **(engelsk)**. Besøkt 15. mai 2021.
138. ↑  «Expelling the ambassador». *Haaretz.com* **(engelsk)**. Besøkt 15. mai 2021.
139. ↑  Kay, A. J. & Stahel, D. (2018). *Mass violence in Nazi-occupied Europe.* Indiana University Press.
140. ↑  Katz, Dovid (1. september 2016). «Is Eastern European ‘Double Genocide’ Revisionism Reaching Museums?». *Dapim: Studies on the Holocaust*. 3. 30: 191–220. ISSN 2325-6249. doi:10.1080/23256249.2016.1242043. Besøkt 15. mai 2021.
141. ↑  «Pope honours Jewish victims and oppressed Lithuanians who suffered during Soviet and Nazi occupation». *The Independent* **(engelsk)**. 23. september 2018. Besøkt 5. november 2018. «He denounced those who get caught up in debating who was more virtuous in the past and fail to address the tasks of the present – an apparently veiled reference to historic revisionism that is afflicting much of Eastern Europe as it comes to terms with the Holocaust.»

Litteratur
----------

* Browning, Christopher (2004). *The Origins of the Final Solution: The Evolution of Nazi Jewish Policy, september 1939-March 1942*. Lincoln, Nebraska: University of Nebraska Press/Yad Vashem.
* Rozett, Robert; Spector, Shmuel (2013). *Encyclopedia of the Holocaust*. New York: Routledge. ISBN 1-57958-307-5.  [with David Cesarani]
* Mixon, Franklin G. (2019). *A Terrible Efficiency. Entrepreneurial Bureaucrats and the Nazi Holocaust*. Cham: Springer/Palgrave Pivot. ISBN 978-3-030-25766-8.
* Piekalkiewicz, Janusz (1987). *Den annen verdenskrig*. Oslo: P. Asschenfeldts bokklubb. ISBN 8240105432.
* Piekalkiewicz, Janusz (1988). *Den annen verdenskrig. Bind 6: Felttoget i øst.* Oslo: P. Asschenfeldts bokklubb. ISBN 8240105238.
* Voren, Robert van (2011). *Undigested Past: The Holocaust in Lithuania* **(engelsk)**. Brill. ISBN 978-94-012-0070-7. doi:10.1163/9789401200707.


| * v
* d
* r
Holocaust (tidslinje) |
| --- |
| Bakgrunn | 
* Det jødiske bosetningsområdet
* Antisemittisme
* «Jødespørsmålet»
* Nasjonalsosialisme
* SS
* Nürnberglovene
* Éviankonferansen
* Krystallnatten
* Jødestjerne
* Nisko-planen
* Madagaskarplanen
* Aktion T4
* AB Aktion
* Wannsee-konferansen
* Sultplanen
* Den endelige løsning
* Vrba-Wetzler-rapporten

 |  |
| Massakre | 
* Odessa
* Babij Jar
* Dolina Śmierci
* Erntefest

 |
| Leirer/gettoer | 
* Warszawagettoen (opprøret)
* Litzmannstadt
* Belzec
* Kulmhof
* Sobibór
* Auschwitz
* Treblinka
* Majdanek
* Jasenovac
* San Sabba
* Theresienstadt
* Westerbork
* Stutthof
* Sajmište

 |
| Områder | 
* Danmark (redningen)
* Bøhmen-Mähren
* Frankrike
* Hellas
* Litauen
* Latvia
* Nederland
* Norge (tidslinje)
* Polen (Generalguvernementet, Warthegau)
* Romania
* Slovakia
* Tyskland
* Ungarn
* Østerrike

 |
| Gjennomføring | 
* Aksjon Reinhardt
* Gassvogn
* Zyklon B
* Einsatzgruppen
* Sonderkommando
* Sonderkommando 1005
* Arājskommando

 |
| Personer | 

|  |  |
| --- | --- |
| ledere | 
* Hitler (regjeringen)
* Himmler
* Heydrich
* Müller
* Kaltenbrunner
* Rosenberg
* Göring

 |
| utøvere | 
* Eichmann
* Daluege
* H. Frank
* Höß
* Baer
* Wirth
* Eberl
* Stangl
* Globocnik
* Katzmann
* Lerch
* Stahlecker
* Endre
* Jeckeln
* Pavelić
* Antonescu
* Greiser
* Wisliceny
* Tuka
* K.H. Frank
* Lange
* Brunner
* Liebehenschel
* Bach-Zelewski

 |
| andre | 
* Pilecki
* Karski
* Vrba
* Taylor
* Ferencz
* Lemkin
* Hillberg
* Jäckel
* Mommsen
* Braham
* Browning
* Klarsfeld
* Wiesenthal

 |

 |
| Rettsoppgjør | 
* Nürnbergprosessen
* Einsatzgruppen-prosessen
* Auschwitzprosessen i Krakow
* Treblinkaprosessene
* Auschwitzprosessen i Frankfurt
* Stutthofprosessen
* IG Farbenprosessen
* Belsenprosessen
* Pohlprosessen
* Rettssaken mot Eichmann

 |
| Ettertiden | 
* Dødsmarsjene
* Ansvar
* Kjennskap i samtiden
* Yad Vashem (Rettskaffen blant nasjonene)
* Luxembourg-avtalen
* Holocaustdagen
* Holocaust-minnesmerket
* US Holocaust Museum
* Auschwitzalbumet
* Holocaustbenektelse
* Holocaustindustrien
* *Holocaust* (TV-serie)
* Holocaustsenteret
* Wiesenthal-senteret
* Snublesteiner
* Zentrale Stelle
* Folkemord
* Myten om det rene Wehrmacht

 |
| 
* Kategori **Kategori**
* Portal **Portal: Andre verdenskrig**

 |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |