recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Liang Wenbo** (født 5. mars 1987 i Heilongjiang, Kina) er en kinesisk profesjonell snookerspiller. Wenbo er venstrehendt og rangeres som den nest beste kinesiske spilleren, etter Ding Junhui. 

Wenbo ble den tredje kinesiske spilleren i historien som kvalifiserte seg til VM. Dette gjorde han etter å ha vunnet fire kvalifiseringskamper. I første runde møtte han den tidligere verdensmesteren Ken Doherty, som han slo 10–5. I andre runde møtte han Joe Swail i en kamp som ble avgjort i siste parti. På stillingen 12–10 jublet Wenbo for seier, selv om Swail kunne ta han igjen ved å påføre Wenbo straffepoeng. Dette klarte Swail og Wenbo hadde jublet for tidlig. Swail vant også det neste partiet og sørget dermed for at det ble et siste og avgjørende parti. Etter at Wenbo i dette partiet hadde bommet på den gule kulen én gang ba Swail om at hvit ble replassert slik at Wenbo måtte prøve å treffe på nytt. Hvit ble ikke replassert nøyaktig likt som der den hadde vært, Wenbo klarte på en enklere måte å treffe den gule kulen og vant senere partiet og dermed kampen. Swail klaget etter kampen over at det var uprofesjonelt av Wenbo at han ikke hadde påpekt overfor dommeren at kulen var plassert feil. Samtidig hadde Swail godkjent replasseringen, som er vanlig, men uten at han hadde sett grundig på hvordan kulene lå.

I kvartfinalen ble Wenbo slått av 7–13 av Ronnie O'Sullivan, som til slutt vant hele turneringen. De gode resultatene fra verdensmesterskapet første til at Wenbo foran 2008/2009 sesongen klatret fra en 66.-plass til en 40.-plass på verdensrankingen. 

Foran 2009/2010 sesongen klatret han ytterligere til en 27.-plass. Han startet sesongen med å spille seg frem til finalen i Shanghai Masters, men tapte denne med 5–10 for Ronnie O'Sullivan.

Referanser
----------

1. ↑   sports.sohu.com, utgitt 2. november 2008, besøkt 11. juli 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.g147.cn, besøkt 11. juli 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (cn) Liang Wenbo – Kinas olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Liang Wenbo – AZBilliards Rediger på Wikidata

* (en) Liang Wenbo – CueTracker Rediger på Wikidata
**Norsk Psoriasisforbund** (**NPF**) ble stiftet 9. april 1962 som *Internasjonalt Selskap til Utforskning av Psoriasis*. I 1964 endret organisasjonen navn til *Norsk Psoriasis Forbund*, mens skrivemåten ble endret i 1994 til dagens. NPF er en landsomfattende interesseorganisasjon for personer med psoriasis, psoriasis artritt, atopisk eksem og andre hudsykdommer. Organisasjonen er religiøst og partipolitisk uavhengig.

Forbundet har vel 5500 medlemmer fordelt på 19 fylkeslag og 44 lokallag rundt omkring i landet.

PSO-ung er forbundets ungdomsorganisasjon, og har ansvaret for barne- og ungdomsarbeidet.

Norsk Psoriasisforbund arbeider blant annet med informasjon og økt kunnskap for å skape forståelse og aksept for det å ha en hudsykdom, det å sørge for et godt lokalt behandlingstilbud, sikre klimabehandlingsreisene, medvirke til økt forskning på hudsykdommer, medvirke til å begrense bruken av egenandeler i helsetjenesten og fremme nasjonalt, nordisk og internasjonalt samarbeid.

Norsk Psoriasisforbund har landsmøte hvert tredje år, og der velges et sentralstyre som er ansvarlig for den daglige virksomheten i forbundet. Organisasjonen har et sekretariat i Oslo som ledes av en generalsekretær. Forbundet gir ut medlemsbladet Psoriatikeren.

Formenn og ledere
-----------------

* Ragnar Akre-Aas 2009- pt
* Owe L. Stangeland 2006-2009
* Aase Marit Waage 2003-2006
* Thor Sætherø 2000-2003
* Anne-Lise Tornes 1997-2000
* Arne H. Jenssveen 1985-1997
* Knut Fongen 1974-1985
* Elsa Rønning 1968-1974
* Knut H. Wikstrøm 1964-1968
* Else Bohnstedt 1963-1964
* Hans Nobel Coucheron Aamodt 1962-1963

Eksterne lenker
---------------

* Norsk Psoriasisforbund Arkivert 10. september 2015 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Brugata 11 fotografert i 2016.  Foto: Jan-Tore Egge 
**Brugata 11** er en bygård i Oslo sentrum. Den er bygget i nyrenessansestil, og stod ferdig i begynnelsen av 1900-tallet. Bygningen er tegnet av arkitektene Ove Ekman og Einar Smith.

Den nåværende bygningen erstattet en eldre bygning, hvor Peder Schøyen (1836–1913) etablerte en vinforretning i 1866.

I *Christiania Adressebog* står det i 1880 følgende oppføring på adressen:

> *P. Schøyen, Kolonial-, Vin & Brennevinsforretning. Brogaden 11*.
> 
> 

I 1899 leverte kjøpmann Peder A. Schøyen inn en byggemelding for å reise et nytt bygg i Brugata 11. Arkitekter var Ove Ekman og Einar Smith. Den nye bygningen fikk fasade i pusset tegl, og var tre etasjer høy.

Særlig første etasje har blitt kraftig endret siden bygningen stod ferdig tidlig på 1900-tallet, men per 2021 er annen og tredje etasje omtrent slik som da bygningen var ny.

Bygningen hadde i 1910 tre etasjer, og omtales i folketellingen som et «Vaaningshus med Butikker». En sidebygning som ble brukt som lager. Dengang bodde det 11 personer der: i første etasje femti år gamle Emma Kristine Grepperud, født i Høland, ugift og ansatt i bakerfilial.

I andre etasje bodde Emilie Christenson. Hun var «Opsynsdame ved Landfængslet for kvinder», som på dette tidspunktet holdt til i tukthuset i Storgata, og forsørget sin tyve år yngre søster. I den andre leiligheten på samme etasje bodde kjøpmann Peder Schøyen med sin kompanjong Iver M. Iversen og to tjenestefolk - en husholderske og en gårdsgutt. Schøyen eide fortsatt bygningen.

I tredje etasje var det også to leiligheter: i den ene bodde ekteparet Eriksen, og i den andre enken Hanna Olsen, med sin datter Sigrid Olefine Emilie Olsen. Også disse kvinnene arbeidet ved Landsfengselet.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
Diagram 1. Etter 1.d4 d5 2.c4 e5

**Albins motgambit** er et spekulativt offer fra svart i den ellers solide sjakkåpningen dronninggambit. Åpningen defineres av trekkene 

* 1.d4 d5
* 2.c4 e5 (diagram 1).

Åpningen ble første gang spilt mellom Cavollotti og Salvioli i en turnering i Milano i 1881. Likevel er åpningen oppkalt etter Adolf Albin som spilte dette forsvaret som svart i New York i 1893 mot Emanuel Lasker (hvit).

Idéen bak bondeofferet er at etter 

* 3.dxe5 d4

har svart en fremskutt bonde på d4, (som er sterkere enn det kan se ut til) som tar viktige felt som c3 og e3, og gir sjanser for et angrep. Ofte må hvit gi tilbake bonden, men oppnår gjerne en utmerket posisjonell stilling, og Albin spilles ikke så veldig ofte. Men selv om åpningen spilles sjelden av mesterspillere, synes den å være bedre enn sitt rykte. Aleksandr Morozevitsj har av og til brukt åpningen i verdensklasseturneringer, inkludert Wijk aan Zee
og Melody Amber

Varianter
---------

### Lasker-fellen

 Diagram 2. Lasker-fellen. Etter femte trekk.

 Diagram 3. Lasker-fellen. Etter niende trekk. (Svart har nå tre springere, etter den helt korrekte minorforvandlingen!)

En variant hvit bør unngå er forsøket på å bytte vekk den fremskutte d4-bonden med 

* 4.e3. Dette er et uforsiktig trekk. Vanligere og bedre er 4.Sf3.
* 4. ... Lb4+
* 5.Ld2 dxe3 (se diagram 2).
	+ I databasen til Chessbase finnes det et parti som Lasker spilte (med svart) i 1899 i Moskva mot Blumenfeld, Boyarkow og Falk i konsultasjon som gikk slik videre: 6.Da4+ Sc6 7.Lxb4 Dh4 8.Se2 Dxf2+ 9.Kd1 Lg4 10.Sbc3 O-O-O+ 11.Ld6 cxd6 12.e6 fxe6 13.Kc1 Sf6 14.b4 d5 15.b5 Se5 16.cxd5 Sxd5 17.Dc2 Sb4 18.Sd1+ Sxc2 19.Sxf2 Td1 og hvit gir opp. Relativt best for hvit nå er 6.fxe3, som gir sort en liten fordel.

Hvit kan ikke spille

* 6.Lxb4?? fordi han da faller i Lasker-fellen, (oppkalt etter Emanuel Lasker),
* 6. ... exf2+
* 7.Ke2 (Etter 7.Kxf2 vinner svart dronningen med 7...Dxd1.)
* 7. ... fxg1=S+! (det er viktig at forvandlingen skjer til springer slik at det kommer med sjakk, fordi etter
	+ 7. ... fxg1=D? kunne hvit slippe unna med 8.Dxd8+)
* 8.Ke1 (tvunget fordi 8.Txg1 Lg4+ vinner dronningen)
* 8. ... Dh4+
* 9.Kd2 Sc6 (se diagram 3) som vinner for svart. Dette er en svært uvanlig åpningsfelle da den inneholder en minorforvandling.

Hvit er i en håpløs situasjon. Trekkene 

* 10.Lc3 Lg4 fulgt av
* 11. ... 0-0-0+ er knusende.

Tilbake til flere åpningsfeller

### Spasskij-varianten

I stedet kan hvit forsøke seg på Spasskij-varianten 4.e4 da et en passant-slag må skje i neste trekk (etter 4...Lb4+ 5.Ld2 kan ikke svart spille 5...exf3). Trekket tillater imidlertid svart å beholde sin fremskutte bonde. Også mulig er 4.a3 for å stanse løpersjakken på b4.

Den vanligste fortsettelsen er 4.Sf3 der hvit satser på å legge press på den fremskutte, men også noe utsatte d4-bonden med håp om å vinne den en gang i fremtiden.

Referanser
----------

1. ↑  Striking with the Albin Counter Gambit Chessbase
2. ↑  Anand loses to tail-ender Bareev Chessbase.
3. ↑  *Encyclopedia of Chess Openings* vol D.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN
 |
**Liang Shan** (kinesisk: 梁山, pinyin: *Liáng Shān*, også kalt 水泊梁山 *Shuǐ Bó Liáng Shān*) er et 197,9 meter høyt fjell i fylket Liangshan i provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina.

Det er kjent i kinesisk litteratur som tilholdsstedet til de 108 legendariske røverheltene fra Songdynastiet som omtales i den kinesiske romanen *Fortellinger fra myrlandet*.

Fjellet ble oppkalt etter sønnen av keiser Wen, kongen av Liang, som ble begravd på fjellet. Området var fra gammelt aqv omgitt av det nordligste Kinas største myrområder, kalt Daye-myrlandet, senere Liangshan-myrlandet. På Songdynastiets tid rant Huang He sør for myrene. På grunn av myrene var området ikke særlig effektivt kontrollert av myndighetene, og ble et tilholdssted for lovløse bander. 

Da elven Huan He endret kursen litt i 1289 skrumpet Liangshan-myrlandet kraftig inn. Under Ming-dynastiet var de redusert til fem mindre myrområder. Etter at elven skiftet helt tilbake til sitt nordligere leie i 1853, ble myrene langsomt, men sikkert tørret ut. Idag gjenstår bare den relativt lille Dongpingsjøen av de en gang så mektige våtmarkene.
Sir Gawain og den grønne ridder (fra det opprinnelige manuskript, ukjent tegner).
**Mellomengelsk litteratur** refereres til den litteratur som ble skrevet i det engelske språk som kalles for mellomengelsk, en form for overgangsengelsk mellom angelsaksisk (gammelengelsk) og moderne engelsk. 

Tiden strekker seg fra tiden fra den normanniske erobringen av England i 1066 og fram til 1470-tallet da «Chancery Standard» var virksom. Det vil si den form for skriftlig engelsk i London og som ble benyttet av de engelske myndighetene på slutten av 1300-tallet. På grunn av de ulike regionale forskjellene og dialekter over hele England ble det behov for en klar og entydig skriftlig form på offisielle dokumenter, og med trykkeripressene ble denne språkvarianten spredt.

I løpet av denne perioden av engelsk litteratur skrev Geoffrey Chaucer (1340–1400), periodens eneste store forfatter, *Canterbury-fortellingene*. Den ukjente Perle-poeten («Pearl Poet») skrev *Sir Gawain og den grønne ridder*, William Langland (som vi heller ikke vet noe særlig om) skrev det allegoriske drømmevisjonen *Piers Plowman* en gang på slutten av 1300-tallet. Det ble også skrevet mange moralskuespill som i samtiden også var kjent som «interluder», en bredere betegnelse gitt til drama med eller uten et moralsk tema. Mysteriespill og mirakelspill er blant de tidligste formelt utviklede teaterspill i middelalderens Europa og i England. Disse fokuserte på fortellinger fra *Bibelen* i kirkene foruten på offentlige steder fremført av amatører.

De tre hovedkategorier i mellomengelsk litteratur var religiøse, høvisk kjærlighet, og ridderfortellinger rundt mytene om kong Arthur.

Eksempel på mellomengelsk kan være åpningsprologen i Chaucers tekst:

*Whan that Aueryłł wt his shoures soote,*
*The droghte of Marcħ, hath perced to the roote;*
*And bathed euery veyne in swich lycour,*
*Of which vertu engendred is the flour;*
En versjon på moderne engelsk (oversatt av Nevill Coghill):

When in April the sweet showers fall
And pierce the drought of March to the root, and all
The veins are bathed in liqueur of such power
As brings about the engendering of the flower;
Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
Mellomfransk tekst på tittelbladet av *Les Hermaphrodites* fra 1605. Teksten lyder:

> Ie ne ſuis masle ny femelle  
> 
> Et ſi ie ſuis bien ceruelle  
> 
> Lequel des deux ie doibs choiſir  
> 
> Mais qu’importe à qui on reſſamble  
> 
> Il vault mieulx les avoir enſemble  
> 
> On en reçoit double plaiſir.
> 
> 

**Mellomfransk** (fransk: *moyen français*) er et trinn i fransk språkutvikling som fant sted fra 1300-tallet til rundt 1600. Dette var en overgangsperiode fra gammelfransk der fransk skilte seg klart fra andre oïl-språk. Språket fikk offisiell status i Frankrike til fordel for latin, frankoprovençalsk, oksitansk og de andre oïl-språkene, og ble utviklet som litterært språk.

I denne språkperioden forsvant kasus helt fra språket. Det tidligere skillet mellom nominativ og oblik forsvant, og flertall ble kun markert med en -s. Dette medførte at ordrekkefølgen i setningen ble viktigere og mer fastlagt.

Diftonger ble forenklet, eksempelvis ble /oi/ til /we/. Schwalyden [ɘ] forsvant etter vokaler, først inne i ord, senere også i slutten av ord. Man begynte også å utelate endekonsonanter fra uttalen.

Skriftspråket endret seg til en viss grad for å speile endringene i talespråket, men hang gjerne etter. Man finner typisk en rekke ulike grammatiske former og stavemåter i tekster fra denne tiden. Det var i den mellomfranske perioden den første franske grammatikkboken ble utgitt. I 1539 kom Robert Estiennes fransk-latinske ordbok ut, og latin ble forbudt ved domstolene. Fransk fikk et større domene da det også ble tatt i bruk innen vitenskapelige arbeid og som litterært språk. Språket fikk nytt ordtilfang gjennom lånord og nyord fra latin, italiensk og en del andre språk, som engelsk, spansk og tysk. Også rettskrivningen generelt ble noe latinisert.[]

Den mellomfranske perioden falt sammen med renessansen. Språket ble brukt av forfatterne Villon, Marot, Rabelais, Montaigne, Ronsard og Pléiade-dikterne. Pléiade-verket *Défense et illustration de la langue française* (1549) fremhevet fransk som et litterært språk som kunne opphøyes gjennom etterligning av litteratur fra antikken. Mange klassiske verk ble oversatt.

Referanser
----------

1. ↑  Zsuzsanna Fagyal, Douglas Kibbee, Fred Jenkins (2006), *French: a linguistic introduction*, Cambridge University Press,
2. ↑  Wendy Ayres-Bennett (1996), *A history of the French language through texts*, Routledge

Eksterne lenker
---------------

* Dictionnaire du Moyen Français (1330–1500)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**«På låven sitter nissen»** er en julesang med tekst av Margrethe Munthe. Den ble første gang trykt 1911 i *Saa leker vi litt! Sang- og Gymnastikleker* av Margrethe Munthe. Hun var lærerinne og diktet denne sangen, og Den gamle nissen satt så trist, som en av våre første konfesjonsfrie julesanger. I førsteutgaven var tittelen: «Nissen og rotterne» Sangen er også blitt oversatt til dansk: «På loftet sidder nissen med sin julegrød». En oversettelse til engelsk (*The nisse in the barn has got his Christmas treat*) ved Mike Sevig finnes i *Mike and Else's Norwegian Songbook*, Minneapolis 1985.

Norske sangbøker opplyser oftest at melodien er tradisjonell, men noen få oppgir Otto Teich. Melodien var i sin tid så kjent og utbredt at det egentlige opphavet gikk i glemmeboka. Originalen er faktisk en Berliner-slager (Gassenhauer) fra 1892, «Im Grunewald ist Holzauktion», en rheinlender komponert av Franz Meißner til tekst av Otto Teich. Melodien består av tre deler, hvorav Margrethe Munthe benytter den første og den tredje i sin julesang. I Sverige anvendes første del av melodien i den svenske julesangen «Två Små Röda Luvor».[]

Over den samme melodien komponerte den polsk-tyske komponisten Moritz Moszkowski i 1896 et sett med parodiske «Variationen im Stile moderner Komponisten von Czerny bis Liszt» (MoszWV 205). De åtte variasjonene er komponert i Czerny-, Clementi-, Bach-, Brahms-, Weber-, Chopin-, Rubinstein- og Liszt-stil.

Innspillinger (i utvalg)
------------------------

* John Weyer Larsen med kor og orkester (Fritz Austins orkester). Dir.: Dag Kristoffersen. Arr.: Dag Kristoffersn. Inngikk i *Juletoner – 2. del* sammen med «Den gamle nissen» og «Det kimer nu til julefest». Utgitt på 78-platen Philips P 53002 H i 1953
* Berg-jentene og Rolf Just Nilsen
* Dizzie Tunes. Utgitt på albumet «...i juleselskap med Dizzie Tunes» (Troll TRLP 804) i 1975
* Sputnik. Utgitt på albumet *Romjulsmusikken til Sputnik* (Busk Records BCD 157) i 1989
* Teencats sang den med endret tekst (julegrøten var blitt til juledram). Utgitt på albumet *Når nettene blir lange* (NRK CD 1) i 1991

Referanser
----------

1. ↑  Else Larsen og Bo Bramsen (red.) Lystige viser for børn, København 1964: Politikken
2. ↑  Lukas Richter: Der Berliner Gassenhauer; Darstellung - Dokumente - Sammlung, Münster 2004: Waxmann Verlag Gmbh, med omtale og noteeksempel side 445.   
Se også
3. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | På låven sitter nissen – originaltekst fra Wikikilden |

Portal: Litteratur
**Albin Morariu** (født 1905 i Košice, Kongedømmet Ungarn, død 1974 i Cluj-Napoca, Romania) var en rumensk allsidig idrettsutøver, trener og idrettsorganisator.

Han ble født i Košice av rumenske foreldre. I 1919 flyttet familien til Cluj.

Morariu var utdannet ingeniør og var også en allsidig idrettsutøver. Han ble flere ganger rumensk landsmester i gymnastikk, var gymnastikk- og bordtennistrener og idrettsforeningsstifter.

I 1928 stiftet han idrettsorganisasjonen «Șoimii Carpațiilor». Sammen med Iuliu Hațieganu var han initiativtaker til idrettsparken til Universitetet i Cluj, hvis skisser og fotografier fikk bronsemedaljen ved Museenes forolympiske kongress i 1936.

Han var initiativtakeren til idrettsforeningen UEC («Uzinele Electrice Cluj») i 1933.

Morariu var trener for det rumenske bordtennislandslaget som vant sølvmedalje ved verdensmesterskapet i 1936 i Praha og bronsemedaljen ved verdensmesterskapet i 1939 i Kairo.

Han er bestefaren til Corina Morariu.

Bøker
-----

* Albin Morariu, *Cincizeci de ani în sport: 1918-1968*, Editura Consiliului Național pentru Educație Fizică și Sport, București, 1968
* Albin Morariu, *Iuliu Hațieganu și ideea educației fizice în România* (sammen med Dorin Almășan), monografi, 1969

Referanser
----------

1. ↑  Octavian Vidu, Dorin Almasan. «The Memory of the Photographic Eye» (PDF). pme.ro. Arkivert fra originalen (PDF) 3. juni 2016. Besøkt 9. mai 2016.
2. ↑  «Federatia romana de tenis de masa» (PDF). Det rumenske bordtennisforbundet. Arkivert fra originalen (PDF) 3. mars 2016. Besøkt 9. mai 2016.
3. ↑  Corina Morariu (med Allen Rucker), *Living Through the Racket*, Hay House, Inc. 2010, p. 7

Bibliografi
-----------

* Corina Morariu (med Allen Rucker), *Living Through the Racket*, Hay House, Inc. 2010, ISBN 978-1-4019-2649-6
*
**Symmetrisk kryptering** er en av tre hovedkategorier innen databasert kryptografi, ved siden av asymmetrisk kryptering og blokkchiffer. Symmetrisk kryptering bruker samme nøkkel for både kryptering og dekryptering. Nøkkelen som brukes kalles symmetrisk nøkkel, hemmlig nøkkel eller sesjonsnøkkel, og må være tilgjengelig både hos den som krypterer og den som skal dekryptere.
Siden samme nøkkel brukes for både kryptering og dekryptering er det store sikkerhetsmessige utfordringer knyttet til distribusjon og hemmelighold av nøkkelen. Dette er en av de ulempene med symmetrisk kryptering, sammenlignet med asymmetrisk kryptering.

**Noen vanlige algoritmer:** 

* DES
* 3DES
* AES

Fem elementer
-------------

Symmetrisk kryptering består av fem ulike elementer:

1. Klartekst: Den originale meldingen eller informasjonen som skal krypteres.
2. Krypteringsalgoritmen: Algoritmen styrer selve krypteringsprosessen, bytter om og endrer klarteksten.
3. Hemmelig nøkkel: Den hemmelige nøkkelen brukes som en del av krypteringsalgoritmen, og ligger til grunn for byttene og endringene i krypteringsprosessen. Nøkkelen er nødvendig for å dekryptere meldingen.
4. Kryptert tekst: Dette er den forvanskede teksten etter at krypteringsalgoritmen er kjørt. Denne teksten vil variere ut i fra hvilken krypteringsalgoritme som brukes. Man kan bruke samme krypteringsalgoritme, men forskjellige nøkler. Dette vil endre resultatet av den kryptere teksten.
5. Dekrypteringsalgoritme: Dette er i praksis krypteringsalgoritmen reversert. For at reversering skal være mulig, er man avhengig av den hemmelige nøkkelen og den krypterte teksten.

Ulike typer symmetrisk kryptering
---------------------------------

Block cipher brukes til å kryptere klartekst ved hjelp av en hemmelig nøkkel og en krypteringsalgoritme. Den krypterer data i blokker, det vil si at deler av teksten deles opp i blokker for så å bli kryptert. Størrelsen på blokkene varierer, det er vanlige å bruke 64-bits blokker. AES, som er blitt svært utbredt, krypterer med 128-bits blokker. 

Det vanligste alternativet til *Block cipher* er Stream cipher, som riktignok blir brukt i mindre grad i moderne kryptografi. *Stream cipher* krypterer bit for bit, og krever mindre maskinkraft enn block cipher.

Referanser
----------

1. ↑  Delfs, Hans & Knebl, Helmut (2007). «Symmetric-key encryption». *Introduction to cryptography: principles and applications*. Springer. ISBN 9783540492436. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
2. ↑  Mullen, Gary & Mummert, Carl (2007). *Finite fields and applications*. American Mathematical Society. s. 112. ISBN 9780821844182. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Brukdown** er en sjanger innen belizisk musikk.

Den mest kjente utøveren og innovatøren innen brukdown er Wilfred Peters, som ses på som noe av et nasjonalikon i Belize. Ordet brukdown kan komme fra «broken down calypso», en referanse til likhetene mellom brukdown og kalypsomusikken fra Trinidad og Tobago. De nære båndene mellom Jamaica og Belize har også ført til påvirkning fra mentomusikken.

Brukdown er en kreolsk blanding av europeiske harmonier, afrikanske rytmer med mange synkoper og et *call and response*-format og lyriske elementer hentet fra urbefolkningen i området. I sin moderne form er brukdown en landlig folkemusikk, spesielt knyttet opp mot tømmerhogstleirene i innlandet. Musikken er sjelden innspilt.

Tradisjonelle instrumenter i brukdown er banjo, gitar, trommer, *dingaling bell*, trekkspill og et kjevebein fra esel som spilles ved at man fører en pinne opp og ned langs tannrekken.

Eksterne lenker
---------------

* Wilfred Peters spiller *Run fu yu life* i en TV-opptreden (YouTube)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
***The Undertow*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Frank Thorne.

Handling
--------

James King har dessverre giftet seg med en kvinne som er fullstendig blottet for ambisjoner. King advarer sin kone mot hennes tvilsomme medarbeidere, men hun tar ikke hensyn til hans advarsler. Han blir sjef for en stor fabrikk med mange ansatte. Hammond, hans formann, er uærlig og slem mot deres ansatte - som hater ham. Morden, en annen formann ved fabrikken, er derimot veldig rederlig og pålitelig. Han har adoptert David Strong, en annen ansatt ved fabrikken - og tar senere Esther, brorens datter, inn i hjemmet deres.

Den unge kvinnen har tidligere vært vant til sstor rikdom og velstand. Men hun venner seg etter hvert til de nye omgivelsene sine, og skaffer seg også jobb ved den samme fabrikken. King, som ikke lenger er i stand til å holde ut sin kones handlinger, betaler en god sum til henne før hun reiser til England for å skaffe seg en skilsmisse. Men skipet hun seiler med forliser, og hun mister livet.

Skuespillere
------------

* Franklin Ritchie som James King.
* Helene Rosson som Esther Strong.
* Eugenie Forde som Mrs. King.
* Orral Humphrey som Hammond.
* Harry von Meter som John Morden.
* George Ahearn som David Strong.

Referanser
----------

1. ↑  The Undertow
2. ↑  THE UNDERTOW

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Undertow* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Undertow* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Undertow* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Hradčany** er en av Prahas bydeler. Den ligger på et høydedrag vest for elva Vltava, like nord for Malá Strana. Det er i Hradčany at borgen i Praha ligger, og navnet betyr også «Borgkvarteret». Tsjekkias president residerer i Prahas borg.

Historie
--------

Borgen i Praha ble grunnlagt på 900-tallet, og bebyggelsen rundt oppstod på 1300-tallet. Kvarteret ble delvis ødelagt under Husitterkrigene på 1400-tallet, samt en voldsom brann i 1541. Deretter foregikk omfattende nybygging som gjør at kvarteret fremstår som det gjør i dag.

Bygninger
---------

Hradčanys altdominerende sentrum er borgen, som ligger med utsikt over store deler av elva og byen. Men i kvarteret finnes også andre bemerkelsesverdige bygninger, herunder Šternbergpalasset, som er en avdeling av Nasjonalgalleriet i Praha og inneholder en samling av eldre europeiske kunstverk av blant andre Rembrandt, Dürer og Goya. Også den store St. Vituskatedralen finnes i Hradčany. Et annen markant bygg er Loreta, en helligdom oppført av katolikker under tredveårskrigen, som en motvekt mot den protestantiske fremgang. Helligdommen har vært et yndet pilegrimsmål, og har et klokkespill fra 1694 som fortsatt spiller hver time.

Referanser
----------

1. ↑  ; *ČZÚK-database*; besøksdato: 17. desember 2021.
2. ↑  ; *Výsledky sčítání 2021 – otevřená data*; besøksdato: 1. november 2022; sist oppdatert: 8. september 2022.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hradčany – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
Tarabya, med H.M.S. Antelope i forgrunnen, 1895
Tarabya: Sommerhuset til den tidligere tyske Istanbul-ambassade til det osmanske rike.
**Tarabya** (osmantyrkisk: *Tarabiye*) er et gammelt stasområde i det istanbulske distrikt Sarıyer, på den europeiske bredd mot Bosporos, ved Yeniköy og Kireçburnu. 

Sultan Selim II likte å nyte fiskeretter i dette området og bad sin storvesir, Sokollu Mehmed Pasha, om å bygge et palass der som han kunne tilbringe somrene på. Det antas at sultan Selim II var den som kalte sitt palass *Tarabiye*, som er et tyrkisk innlånt ord fra gresk (*Therapia*, θεραπεία) og betyr «behag, nytelse», og navnet gikk så over til nabolaget (*Tarabya*).

Diverse monumentale bygninger huset ambassader og diplomatresidenser og sommerhus fra den tid Konstantinopel var rikets hovedstad. Mange er fremdeles på diplomatiets hender, tilknyttet de samme landenes konsulater i Istanbul. 

Her var det også mange *yalıer*, gjerne av tre, mede ved stranden mot Bosporos.

Litteratur
----------

* Martin Bachmann: *Tarabya: Geschichte und Entwicklung der historischen Sommerresidenz des deutschen Botschafters am Bosporus.* Deutsches Archäologisches Institut, Istanbul 2003, ISBN 975-8070-65-7.
* Klaus Wolf: *Gallipoli 1915. Das deutsch-türkische Militärbündnis im Ersten Weltkrieg.* Report, Sulzbach/Ts. Bonn 2008, ISBN 978-3-932385-29-2, S. 206–232.
* Bachmann, Martin: *Tarabya. Alman Büyükelçisi'nin Boğaziçi'ndeki Tarihi Yazlık Rezidansının Tarihçesi ve Gelişimi.* Alman Arkeoloji Enstitüsü ve Ege Yayınları, Istanbul 2003. ISBN 975-8070-65-7
* Türker, Orhan: *Therapia´dan Tarabya´ya. Boğaz´ın Diplomatlar Köyünün Hikayesi.* Sel Yayıncılık, Istanbul 2006. ISBN 975-570-275-X

Referanser
----------

1. ↑  «Tarabya Istanbul Info». Arkivert fra originalen 20. juli 2019. Besøkt 25. oktober 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tarabya – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Saint Marc-demningen** er en demning med vannkraftverk i Frankrike. Den er anlagt øverst i sideløpet Taurion oppe ved kildene til elva Vienne, som er ei stor sideelv til vasdraget Loire. Demningen leverer kraft til eget vannkraftverk knyttet direkte til damanlegget.

Demningen er en 40 meter høy og 166 meter lang barrieredam i betong. Den demmer op pet reservoar som er 127 hektar stort (1,27 km²), og har et største vannvolum på 20 millioner m3.

Anlegget ligger øst for storbyen Limoges, sørvest i departementet Haute-Vienne og samtidig nær grensen til nabodepartementet Creuse i nordøst, beliggende i regionen Nouvelle-Aquitaine.

Elva Viennes øvre løp (Maulde) har 17 demninger ovenfor byen Limoges, og ytterligere 4 nedenfor. Dessuten er det 7 damanlegg i sideelva Creuse i øst. I alt har de beskjedne damanleggene i Limoges-regionen en installert, samlet kapasitet på 262 MW, og mange av dem er fra første halvdel av 1900-tallet. De eies av Electricite de France (EDF). I tillegg er det også en uavhengig eid demning i sideelva La Couze mellom Vienne- og Creuse-vassfarene.

Se også
-------

* Liste over verdens største vannkraftverk

Eksterne lenker
---------------

* Demningene i Limoges – EDF. Besøkt 14. januar 2012.
* Rapport om flomrisiko fra demninger[*død lenke*] – lokalregjeringen i Haute-Vienne dept. Besøkt 14. januar 2012.

| * v
* d
* r
Anlegg i Vienne-elva |
| --- |
| Kildeelva Vienne | Servierès **·** Chammet  **·** Bussy |
| Kildeelva Maulde | Faux-la-Montagne  **·** Vassivière  **·** Mont Larron  **·** Martineix  **·** Fleix  **·** Bujaleuf  **·** Langleret  **·** Villejoubert  **·** L'Artige |
| Kildeelva Taurion | Lavaud-Gelade  **·** (La-Roche) Talamie **·** L'Etroit  **·** Saint-Marc **·** Chauvan |
| Vienne nedenfor Limoges | Jousseau  **·** La Roche  **·** Chardes  **·** Chatellerault |
| Sideelva Gartempe-La Couze | Saint-Pardoux **·** Mazeaud |
| Sideelva Creuse | Confolent  **·** Champsanglard  **·** (Les) Chezelles  **·** L'Age  **·** Eguzon  **·** (Roche au) Moine  **·** (Roche) Bat L'Aigue |
**Alva** (skotsk-gælisk: *Allamhagh*) er en by (*town*) i regionen Clackmannanshire i Skottland. Byen ligger i det sentrale lavlandet og er en av en rekke byer som ligger rett sør for fjellene Ochill Hills, samlet referert til som Hillfoots Villages («landsbyene ved foten av fjellene»). Alva ligger like nord for Alloa, mellom landsbyene Menstrie i vest og Tillicoultry i øst. Alva hadde en bosatt befolkning på 5 181 ved folketellingen i 2001, men dette har siden blitt revidert til 4 600 i 2016.[3] Det har mange funksjoner som en park med en eventhall og et nyåpnet utendørs treningsstudio, og er hjemmet til Alva Academy. Folketallet er for 2020 beregnet til 4 630 innbyggere.

Etymologi
---------

Stedsnavnet hvor ortografien suksessivt har gått gjennom de forskjellige skriveformer som *Alueth*, og *Alvath* eller *Alveth* til det har endt med Alva, er av gælisk opprinnelse, og antas å være avledet fra begrepet *Ailbheach*, som betyr «steinete».

Historie
--------

Utsikt over Alva fra Myreton Hill vest for byen.
Gamlebyen er sentrert om Alva House, et tårnhus fra 1542 og utvidet og ombygd i 1636 av Charles Erskine. Den forble i adelsfamilien Erskine fram til rundt 1800 da den gikk over til mølleeieren James Johnstone.

Under den industrielle revolusjonen utviklet Alva seg som et senter for tekstilproduksjon; ullfabrikkene, opprinnelig vanndrevne, ga sysselsetting for lokalbefolkningen og innvandrere til området. Det tidligere Mill Trail Center ligger ved siden av Cochrane Park, som ligger i den gamle Glentana Mill, bygget i 1887. Den huset permanente utstillinger om historien til den gamle ullindustrien og erfaringene til de mange menneskene som er ansatt i industrien. Dalmore Works ble bygget i 1874 for Wilson Brothers, som produserte tekstilprodukter inkludert tweed,ullstoff og mohair- og ulltepper. Verkene ble drevet av Wilsons til 1964, da problemer førte til tapte arbeider.

Alva var historisk sett i en eksklave i Stirlingshire, men den ble overført til Clackmannanshire i 1891.

Referanser
----------

1. ↑   «Mid-2020 Population Estimates for Settlements and Localities in Scotland». *National Records of Scotland*. 31 mars 2022
2. ↑  Mac an Tàilleir, Iain (2003): «Placenames» (PDF), *Pàrlamaid na h-Alba*. Arkivert fra originalen (PDF) den 23. september 2011.
3. ↑   Swan, Adam (1987): *Clackmannanshire and the Ochils - An Illustrated Architectural Guideby*, Scottish Academic Press, Royal Incorporation of Architects in Scotland. 1. utg. ISBN 07073 0513 6
4. ↑  «MS 82WB Wilson Bros (Alva) Ltd». Archive Services Online Catalogue. University of Dundee
5. ↑   «Alva ScoP through time», *Vision of Britain*. University of Portsmouth.

Eksterne lenker
---------------

* Alva på Undiscovered Scotland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
***The U.P. Trail*** er en amerikansk stumfilm-western fra 1920, regissert av Jack Conway. Den er basert på en roman fra 1918 av Zane Grey.

Handling
--------

Warren Neale, en dyktig sivilingeniør, skaffer seg arbeid på den første transkontinentale jernbanen hvor han redder Allie Lee etter at familien hennes ble drept. Gjennom Warrens omsorg blir den unge kvinnen snart frisk, og vennskapet deres modnes til kjærlighet. Warren forlater Allie ved jegeren Slingerlands hytte, når han reiser til den nærliggende byen Benton for å kjøpe mer proviant. I hans fravær går Jose Durade, som påstår at Allie er datteren hans, til Slingerlands hytte. Han dreper Slingerland, og bortfører den unge kvinnen.

Når hun vender tilbake, men oppdager at Allie har forsvunnet, leter Neale, etter henne helt til han kollapser av utmattelse. Han blir deretter funnet og tatt hånd om av Beauty Stanton, som er forelsket i ingeniøren. Men Beauty oppdager snart hvor Durade holder Allie fanget. Han redder kvinnen, og bringer henne til Neale. Men Durade ønsker hevn, og samler gjengen sin for å gå etter både Durade og Beauty.

Skuespillere
------------

* Kathlyn Williams som Stanton
* Roy Stewart som Warren Neale
* Marguerite De La Motte som Allie Lee
* Robert McKim som Jose Durade
* Joseph J. Dowling som Hough
* Fred Starr som Fresno
* Charles Murphy som Larry
* Virginia Caldwell som Ruby Cortez
* Walter Perry som Casey
* George Berrell som Slingerland

Referanser
----------

1. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 26. mai 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) The U.P. Trail – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) *The U.P. Trail* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The U.P. Trail* på AllMovie Rediger på Wikidata
**Marie-Georges Picquart** (født 6. september 1854 i Strasbourg i Alsace i Frankrike, død 18. januar 1914 i Amiens) var en fransk offiser og general i infanteriet, mest kjent for sin rolle i Dreyfus-saken.

Tidlig karriere
---------------

Picquart tok sin offisersutdannelse ved den prestisjefylte École spéciale militaire de Saint-Cyr og avla endelig eksamen i 1872 som den femte beste i sitt kull. Han tjenestegjorde så i franskokkupert Algerie som offiser for Tirailleur (innfødte soldater), deretter tok han stabsskolen (l'école d'État-major) og gikk ut som nest best i sin klasse. Etter stabsskolen begynte han å undervise ved krigsskolen (l'École supérieure de guerre), en av hans elever der var Alfred Dreyfus.

Picquart og Dreyfus-saken
-------------------------

Picquart ble så beordret til å tjenestegjøre ved generalstaben i Paris og som stabsoffiser var han referent for krigsministeren og generalstabssjefen ved den første krigsrettssaken mot Alfred Dreyfus. Piquart avanserte til oberstløytnant i april 1896. Samme år ble han beordret til sjef for generalstabens etterretningsseksjon (Deuxième Bureau, service de renseignement militaire) og der ble han pålagt å finne ytterligere bevis mot Dreyfus.

Oberstløytnant Marie-Georges Picquart oppdaget imidlertid under forsøket på å finne mer informasjon som kunne underbygge kaptein Alfred Dreyfus skyld at sakens viktigste bevis ikke var skrevet av Dreyfus men av major Ferdinand Walsin Esterhazy. Flere høytstående offiserer advarte Picquart mot å avsløre sine funn, men Picquart fortsatte sine undersøkelser. I arbeidet med å finne ut av saken ble han motarbeidet av sine underordnede, spesielt major Hubert-Joseph Henry. Som en konsekvens ble Picquart frabeordret sjefstillingen ved Deuxième Bureau og i desember 1896 beordret til tjeneste i Tunis.

Etter rettssaken mot Émile Zola ble Picquart også anklaget for å ha forfalsket notatet som hadde overbevist han om major Esterhazys skyld. Han ble arrestert og ventet på krigssrettssak mens Frankrikes høyesterett vurderte saken mot Dreyfus. Etter den andre krigsrettssaken, avholdt som en følge av dommen fra høyesterett, søkte Picquart avskjed fra hæren. Rehabiliteringen av Dreyfus i 1906 gjaldt også Picquart og han ble forfremmet til brigadegeneral. General Picquart gikk deretter inn i Georges Clemenceaus første regjering som krigsminister, en stilling han hadde inntil regjeringen falt i 1909.

Picquart var en ivrig amatørpianist og besøkte ofte familien Chaigneau, hvis døtre dannet Trio Chaigneau, og han hjalp til med å organisere konserter for de.

Fremdeles i tjeneste i hæren så døde Marie-Georges Picquart den 18. januar 1914 etter et fall fra en hest.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Om Marie-Georges Picquart Arkivert 30. januar 2020 hos Wayback Machine. fra nettstedet  Arkivert 25. februar 2013 hos Wayback Machine. (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Tara Anne Cassandra Fitzgerald** (født 18. september 1967 i Essex, England) er en britisk skuespiller som har dukket opp både i spillefilmer, fjernsyn, radio og på teater.

Fitzgerald vant New York Drama Desk Award i 1995 og hun ble tildelt prisen for beste skuespillerinne under Reims International Television Festival i 1999 for sin rolle som Lady Dona St. Columb i *Frenchman's Creek*. Fitzgeralds siste rolle har vært i en West End-oppsetning av Misanthrope som ble satt opp ved Comedy Theatre sammen med skuespillerne Damian Lewis og Keira Knightley. Siden 2007, har Fitzgerald dukket opp i mer enn 30 episoder av BBC-serien Waking The Dead (på norsk Kalde spor).

Fitzgerald var datter av den irske portrettfotografen Sarah Geraldine Fitzgerald og den italienske kunstneren Michael Callaby. Som barn flyttet familien til Freeport på Bahamas, hvor hennes bestefar, David Fitzgerald var bosatt. Da familien var tilbake i England, skilte hennes foreldrene seg da hun var tre år gammel. Fitzgerald og hennes mor bodde deretter i en kjellerleilighet utenfor Old Brompton Road i Kensington. Da Tara var seks år gammel giftet moren seg med skuespilleren Norman Rodway fra Irland, og familien brukte flere år på å reise over store deler av De britiske øyer.

Fitzgerald gikk på barneskoler i London, Glasgow, Dublin og Stratford-upon-Avon i Warwickshire. Som tenåring returnerte Fitzgerald og hennes familie til Sør-London. Hun var student ved Walsingham Girls 'School i Clapham (nå Thomas' Preparatory School), men sluttet da hun var seksten år. Fitzgerald gjennomgikk en audition for Royal Academy of Dramatic Art og ved Guildhall School of Music og Drama, men hun ble ikke akseptert noen av stedene. Hun tilbrakte de neste to årene som servitør før hun begynte ved en drama-skole. Fitzgerald ble uteksaminert fra dramaskolen i London i juli 1990.

I 2001 giftet Fitzgerald seg med den amerikanske skuespilleren og regissøren John Sharian. Paret ble separert i mai 2003 og senere tok de ut skilsmisse. Fitzgerald er grand-niese av den irske skuespilleren Geraldine Fitzgerald.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tara Fitzgerald på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Tara Fitzgerald i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Tara Fitzgerald på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (da) Tara Fitzgerald på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Tara Fitzgerald på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Tara Fitzgerald på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Tara Fitzgerald hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Tara Fitzgerald hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
**Vilde Bratland Erikstad** (født 1996) er en norsk journalist og TV-programleder i NRK. Hun kommer fra Lødingen i Nordland fylke.

Erikstad startet sin journalistiske karriere i NRK Nordland i 2015. I 2017 produserte hun NRK-serien *Stortvildet* for å engasjere unge førstegangsvelgere ved Stortingsvalget 2017. Serien vant prisene «*Prix CIRCOM Regional Programme Award»* og «*Prix CIRCOM Most innovative and original»*, utdelt av den europeiske presseorganisasjonen CIRCOM i 2018

I 2018 tok hun over jobben som programleder for NRK-dokumentarserien *Innafor* etter Emma Clare Gabrielsen. Erikstad har ledet serien i tre sesonger og har blant annet tatt for seg tabubelagte temaer som dickpics, ensomhet og selvmord.

Episoden «Selvmord på instagram» ble nominert til *Gullruten 2020* i kategorien «Beste nyhet- sports- eller aktualitetsprogram».

Referanser
----------

1. ↑  NRK (24. mai 2018). «Storeslem på prisutdeling». *NRK*. Besøkt 1. september 2020.
2. ↑  Michalsen, Gard L. (6. februar 2018). «300 søkere ville bli ny programleder for «Innafor». Vilde Bratland Erikstad (21) fra Lødingen fikk jobben». *Medier24.no* **(norsk)**. Besøkt 1. september 2020.
3. ↑  «Innafor». Besøkt 1. september 2020.
4. ↑  «Nyhets-, sports- eller aktualitetsprogram - Google-søk». *www.google.com*. Besøkt 1. september 2020.
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Luxembourgs flagg Luxembourg |
| Turn: |
| VM i turn |
| Bronse | VM 1913 i Paris |  Skranke |

**Pierre Hentges** (født 3. september 1890 i Bonnevoie, død 26. desember 1975 i Luxembourg by) var en luxembourgsk turner. 

Han deltok i det sjette turn-VM som ble arrangert, i 1913, der han fikk bronse i skranke. Italienerne Guido Boni og Giorgio Zampori delte gullet med 20,0 poeng av 20 mulige, mens Hentges fikk 19,5 poeng. 

Han deltok også i turn under Sommer-OL 1912, der Luxembourg fikk 4.-plass i lagkonkurransen og 5.-plass i lagkonkurranse, fritt system. 

Hentges ble senere professor i sport, og jobbet ved Lycée de Garçons Luxembourg, en videregående skole i Luxembourg.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pierre Hentges – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Pierre Hentges – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Pierre Hentges – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Pierre Hentges – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
***De fortapte barns by*** , (fransk originaltittel: ***La Cité des enfants perdus***) er en fransk fantasy-film fra 1995 regissert av Marc Caro og Jean-Pierre Jeunet.

Handling
--------

Krank, en svært intelligent, men ondsinnet skapning ble skapt av en forsvunnet forsker. Krank holder til ved en forlatt oljerigg (som han deler med vitenskapsmannens andre kreasjoner: seks barnslige kloner, en dverg ved navn Martha, og en hjerne i et kar som heter Irvin) og bruker en spesiell maskin for å stjele drømmer fra barn. Disse barna blir kidnappet fra en nærliggende havneby av en cyborg-kult kalt Cyclops, som Krank i bytte forsyner med mekaniske øyne og ører. Blant de kidnappede barna er Denree, den adopterte lillebroren til One som var ansatt ved et karneval.

Etter at karneval-sjefen blir knivstukket av en raner, blir One ansatt av en kriminell gjeng med foreldreløse barn (drevet av et par Siamesiske tvillinger) for å hjelpe dem med å stjele en verdifull safe. Tyveriet er vellykket, men safen går tapt i en havn når One blir distrahert av å Denrees kidnappere. Han, sammen med en foreldreløs, liten jente som heter Miette. One blir reddet, men Miette faller i vannet i havnen og synker - tilsynelatende druknet.

Skuespillere
------------

* Ron Perlman som One
* Judith Vittet som Miette
* Daniel Emilfork som Krank
* Joseph Lucien som Denree
* Jean-Claude Dreyfus som Marcello
* Jean-Louis Trintignant som onkel Irvin (stemme)
* Mireille Mossé som Martha.
* Serge Merlin som sjefen for Cyclops
* Marc Caro som Ange-Joseph
* Ticky Holgado som en tidligere akrobat.

Referanser
----------

1. ↑  «filmen på filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 1. juni 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *De fortapte barns by* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *De fortapte barns by* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *De fortapte barns by* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *De fortapte barns by* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *De fortapte barns by* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *De fortapte barns by* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *De fortapte barns by* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (de) *De fortapte barns by* på filmportal.de Rediger på Wikidata

* (en) *De fortapte barns by* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *De fortapte barns by* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

Portal: Film
***An Innocent Magdalene*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Allan Dwan.

Handling
--------

Dorothy Raleigh er en ung skjønnhet som har blitt oppdratt av sin far, oberst Raleigh fra Kentucky, til å ikke ha noe å gjøre med resten av innbyggerne i den lille landsbyen Norwalk - like utenfor Louisville. Dorothy har derfor ingen andre følgesvenner enn de eldre tjenerne, dyrene hennes, og bøkene hennes. Men en dag kommer det ved en tilfeldighet inn i livet hennes en ung millionær ved navn Forbes Stewart. Han blir snart forelsket i henne, og ber obersten om hennes hånd i ekteskapet. Men obersten beordrer ham ut fra hjemmet deres. Men det unge paret velger å stikke av.

Men de opplever en rekke problemer, og Steward blir dømt til ett år i fengsel. Dorothy forsøker å være lojal mot ham i begynnelsen. Men når en annen kvinne kommer hjem til henne, og tilsynelatende beviser at hun var Stewarts kone fra et tidligere ekteskap, ønsker Doothy å reise tilbake til faren sin. Men den strenge gamle mannen har imidlertid fornektet sin egen datter, og nekter å ha noe mer med henne å gjøre.

Når Stewart blir løslatt fra fengsel skynder han seg til hjemmet sitt, for å finne igjen sin kone. Men i stedet oppdager han denne andre kvinnen, en tidligere flamme som hadde løyet til Dorothy i håp om å vinne Steward tilbake igjen. Han avviser henne imidlertid, og skynder seg til Norwalk for å møte obersten og finne igjen Dorothy. Men obersten nekter å fortelle Steward hvor datteren hans egentlig befinner seg.

Skuespillere
------------

* Lillian Gish som Dorothy Raleigh.
* Spottiswoode Aitken som oberst Raleigh.
* Sam De Grasse som Forbes Stewart.
* Mary Alden som en kvinne.
* Seymour Hastings som en geistlig.
* Jennie Lee som Mammy.
* William De Vaull som Old Joe.

Referanser
----------

1. ↑  An Innocent Magdalene
2. ↑  AN INNOCENT MAGDALENE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *An Innocent Magdalene* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *An Innocent Magdalene* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *An Innocent Magdalene* på Silent Era Rediger på Wikidata