recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Joe McDonnell** (irsk **Seosamh Mac Domhnaill**, født 14. september 1951, død 8. juli 1981) var et nordirsk medlem av Den provisoriske IRA (PIRA) som døde under sultestreiken i Nord-Irland 1981.

McDonnell ble født på Slate Street, en sidegate til den nedre delen av Falls Road i Belfast, og hadde ni søsken. Han gikk på en katolsk skole i nabolaget. I 1970 giftet han seg, og flyttet inn i sin svigerinnes hus i Lenadoon. Hennes hus var ett av bare to katolske i et protestantisk område, og det ble angrepet flere ganger.

Til tross for at han ikke var medlem av en illegal organisasjon eller hadde vært involvert i noen ulovlig aktivitet ble han internert på fangeskipet HMS «Maidstone». Der møtte han Gerry Adams, og begynte å bli involvert i militant republikanisme. Han ble senere flyttet til Long Kesh, der han satt i flere måneder. Etter løslatelsen sluttet han seg straks til PIRAs Belfastbrigade.

Under planleggingen av et brannbombeangrep på Balmoral Furnishing Company møtte han Bobby Sands. Under en skuddveksling mellom PIRA-medlemmene og sikkerhetsstyrker, Royal Ulster Constabulary og British Army, ble de to pågrepet sammen med Séamas Finucane of Seán Lavery. Alle ble dømt til fjorten års fengsel. Under rettssakene nektet de å akseptere at den britiske domstolen hadde jurisdiksjon i Irland.

Da sultestreiken begynte var McDonnell enig i aksjonistenes mål, men mente at sultestreik ikke var veien å gå, og ville heller gjennomføre en ulydighetskampanje. Han ble derfor ikke med i den første sultestreiken. Den endte etter at britene hadde gitt visse løfter, og da disse ikke ble fulgt opp begynte en ny runde. McDonnell var frustrert over det han så som løgner fra britene, og ble med. Under sultestreiken stilte han til valg for Sinn Féin til Dáil Éireann, og tapte såvidt i valgkretsen Sligo-Leitrim.

Etter 61 dager uten mat døde han den 8. juli 1981, som den femte av de sultestreikende. Han etterlot seg kone og to barn.

Bandet Wolfe Tones har spilt inn en sang om ham, «Joe McDonnell».

Referanser
----------

1. ↑   Find A Grave gravlund id 2135421, Find a Grave 112794230[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Ulster University, Conflict Archive on the Internet, «CAIN: Events: Hunger Strike of 1981 - List of Dead», besøkt 29. august 2016[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Joseph Orlando** (født 4. april 1927 i Vari i Italia, død 23. desember 1998 i The Bronx i New York City) var en italiensk-amerikansk tegneserieskaper og redaktør. Han er mest kjent for sitt arbeid som tegner for EC Comics i 1950-årene og som redaktør og visepresident for DC Comics i 1970- og 80-årene.

Orlando begynte å tegne for det katolske serieheftet *Treasure Chest* i 1949. I første halvdel av 1950-tallet tegnet han for forlaget EC Comics', der han i særlig grad gjorde seg bemerket med sitt arbeid for science fiction-heftene *Weird Science* og *Weird Fantasy* samt humorbladet Mad. Orlando var i starten av EC-perioden assistent for tegneren Wally Wood, og hans tegnestil kunne minne mye om Woods på 1950-tallet.

Fra 1956 til 1959 tegnet Orlando for *Classics Illustrated* der han laget tegneserieadapsjoner av blant annet *A Tale of Two Cities*, *Ben Hur* og *Kim*. I 1964 begynte han, som en av flere EC-veteraner, å tegne for forlaget Warrens skrekkserier *Creepy* og *Eerie*. I 1968 begynte han å arbeide som redaktør for DC Comics. Der er han særlig kjent for sitt arbeid med forlagets skrekktegneserier, blant annet antologiheftene*House of Mystery* og *House of Secrets*. Han redigerte også hefter som *Weird War Tales*, *Plop!* og *Forbidden Tales of Dark Mansion*.

I 1988 tegnet Orlando en fire hefters miniserie om *The Phantom* etter et manuskript av Peter David.

Referanser
----------

1. ↑   Artists of the World Online, AKL Online kunstner-ID 40486159[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   BD Gest', BD Gest' author ID 16254, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6766xn1, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   www.comic-con.org, besøkt 28. juli 2021[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   www.comic-con.org, besøkt 10. september 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Joe Orlando – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Joe Orlando på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
***Evangelier Sangviis forfattet udi beqvemme Melodier*** eller bare ***Evangeliesangene*** er en samling sanger skrevet av Petter Dass. Han skrev sangene til preketekstene for hver helligdag gjennom kirkeåret, og samlingen ble første gang trykket i 1723, seksten år etter at forfatteren døde. I alt har han skrevet 73 sanger til preketekstene. Dette var sannsynligvis noe av det tidligste han skrev, og man regner med at det ble skrevet på siste halvdel av 1670-tallet.

Tekstgrunnlaget er de faste evangelietekstene det skulle prekes over hver helgedag. Evangeliesangene blir regnet for å være av Dass' svakeste diktning, versene gjengir bibelteksten, men skildringene er ikke så kraftfulle som det vi kjenner fra Katekismesangene og andre vers han har skrevet.

Tekstene ble skrevet til kjente melodier, både salmemelodier og andre melodier.

Et eksempel
-----------

* **2den søndag efter H.3 konger**
* EVANGELIUM JOH. C. 2. v. 1
* **Bryllupet i Cana Galilæa**

*Mel.: Bondi, Madamm Elizabeth etc.*

I Cana stad et bryllup staar
I Galilæa land
Nærværendis Maria vaar
Og hjalp dem med en hand
Till samme thid de Jesum did
Med hans discipler bød
Men best de sad, og vaare glad
da fattis vinen sød.
---

Vor Herre bød de svenne snar:
Gaar hen og henter vand
Opfylder straxen alle kar
Det snarest' som I kand
De drog og bar i hvert it kar
Alt mens der gik en taar
Saa bød hand dem, at bære frem
Det som i øset vaar.
---

Kiøgmester raaber brudgom fiin:
Huorledis gaar det till?
I første gladtz mand beste viin
Gemeenlig skienche vill
Dernest et slag, af ringer smag
Naar folk har faat sit pas
Du tvert imod iskjenche lod
Dend beste sidst i gladtz.
Men dette verch, som nu vaar skeed
Vaar it miracel stort.
Det første vunder nogen veed
At Christus hafuer gjordt
Hans hærlighed blef saa beteed
For alle med een hast
Disciplerne det fik at see
Og tro'de paa ham fast.

Referanser
----------

1. 1 2  PETTER DASS' SKRIFTER[*død lenke*]

Litteratur
----------

* Kristian Elster *Litteraturhistorie*, Oslo 1935
* P.E. Rynning. *salmediktingi i Noreg, Oslo 1954*
* Petter Dass *Samlede skrifter* i utgåve ved A. E. Eriksen, 1877
* Digital nettutgave
**Paul Joseph «Joe» Perrault** (født 3. desember 1924 i Green Bay, død 29. juli 2010 i Ishpeming var en amerikansk skihopper som representerte Ishpeming Ski Club. Han ble nummer 15 i OL i St. Moritz i 1948.

Perrault var født i Wisconsin, men vokste opp i Ishpeming, Michigan. Under 2. verdenskrig tjenestegjorde han som soldat i Den amerikanske 10. bergdivisjon i Nord-Italia. Han ble tildelt den militære utmerkelsen Silver Star etter at han brakte sin skadde sersjant i sikkerhet.

Foruten OL-deltakelsen i 1948 ble han også tatt ut til OL i Oslo i 1952, men han skadet seg foran det mesterskapet og kunne ikke delta. I et renn i Iron Mountain i 1949 forbedret han to ganger rekorden for lengste skihopp gjort i USA, med 293 og 297 fot (89,5 og 90,5 meter). Han ble aldri nasjonal mester, men tok i 1947 tredjeplassen og ble beste amerikaner i USAs nasjonale mesterskap, som på den tida kunne vinnes av utlendinger. Han ble også nummer 3 i mesterskapet i 1948. I 1951 vant han det nordamerikanske mesterskapet.

Joe Perrault ble tatt opp i National Ski Hall of Fame i 1971.

Referanser
----------

1. ↑   www.sports-reference.com[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Sports Reference: Joe Perrault Arkivert 5. november 2012 hos Wayback Machine. (olympiaresultater, besøkt 17. februar 2015)
* Bjork & Zhulkie Funeral Home: Paul "Joe" Perrault (minneord, besøkt 17. februar 2015)
* Harold "Cork" Anson: *Jumping through time - A history of ski jumping in the United States and Southwest Canada*. Port Hole Publications, Florence, Oregon 2010. ISBN 978-0-9768107-7-3 (s. 153, 155-156 og 164-165)
* U.S. Ski and Snowboard Hall of Fame and Museum: Paul Joseph Perrault (besøkt 17. februar 2015)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Joe Perrault – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Joe Perrault – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Evangeliets røst - (Radio Voice of the Gospel)** var en radiostasjon i Addis Abeba i Etiopia.

Stasjonen ble opprettet i 1963 av Det Lutherske Verdensforbund, etter initiativ av misjonæren Sigurd Aske som ledet stasjonen til 1967. Den hadde to kraftige kortbølgesendere på 100 kW med retningsantenner som dekket store deler av Afrika og Asia. En mellombølgesender dekket nærområdet. Stasjonen sendte både på engelsk og fransk og flere afrikanske og asiatiske språk.

En del av programmene ble utarbeidet i de land hvor stasjonen hadde sitt nedslagsfelt, og sendt på lydbånd til stasjonen for kringkasting til opprinnelseslandet. Stasjonen hadde en internasjonal kristen stab som tellet 180 menn og kvinner. De høstet anerkjennelse for sin pålitelighet. Den profilerte norske radio og TV-mannen, Einar Lunde arbeidet ved stasjonen i en to-års periode 1973-1975, under permisjon fra NRK.

Etter at keiser Haile Selassie var kastet tok den militære regjeringen makten over stasjonen i 1977 uten kompensasjon til eierne og gav stasjonen navnet *Radio Voice of Revolutionary Ethiopia*

Referanser
----------

1. ↑  Einar Lunde: *Paradisveien. Dramatiske år i Afrika*.
Korsplate fra Ballaug, Man.
**Manxkors**, eller steinplater med kors, er karakteristiske kristne markører på graver og som minnesteiner på øya Man fra tidlig middelalder og fram til og med vikingtiden til den ebbet ut på 1100-tallet. Rundt 204 dekorerte steiner har blitt funnet, noe som representerer den største konsentrasjonen av slike steiner for denne perioden. Kanskje den mest bemerkelsesverdige av keltiske korsene var den såkalte «Calf of Man Crucifixion», «korsfestelsen fra Calf of Man», som antagelig var et alter eller en helligdom framfor en gravmarkør.

En steinplate med en avbildning hovedsakelig av et kors, engelsk *slab*, er en utskåret plate av lokal stein. Korset er vanligvis plassert innenfor en sirkel. De ulike typene faller hovedsakelig sammen i tre kategorier:

* *Braddan*: enkel omkrets av sirkelbue med et kors, fra 650 til 800 e.Kr. og representerte en fortsettelse av enkle kors med sirkelbue fra Britannia og Gallia.
* *Lonan*: senere og større og mer monumentale keltiske høykors fra 800-tallet til utpå 900-tallet som synes ha en større skotsk framfor irsk innflytelse.
* *Runesteiner*: Den siste blomstringen kom på 900-tallet og tidlig på 1000-tallet med norrøne kors, dekorert med flettverk og menneskelige figurer som illustrerte en blanding av norrøn mytologi og kristne emner. Se manske runesteiner.

De tidligste steinene hadde enkel formgivning som etterhvert ble mer kompleks. Inskripsjonene var på ogham, keltiske bokstaver og tidvis latin. I siste fase fikk korsene også norrøne runetekster. Enkelte av runemesterne markerte seg med navn, eksempelvis en som het Gaute.

Mange av korsene er fortsatt på sitt opprinnelige sted som Kirk Maughold, Jurby, Michael, Old Kirk Lonan, Old Kirk Braddan og sognekirken i Onchan, men enkelte foruten avstøpninger er tatt vare på i Manx Museum i hovedstaden Douglas.

Litteratur
----------

* Cubbon, A. M.: *The Art of Manx Crosses*, Manx National Heritage, 3. utg. 1983, opptrykk 1996.

Eksterne lenker
---------------

* The Manx Stone Cross Collection
* Crosses and Cross-slabs
**Manus lover** (sanskrit: मनुस्मृति, **Manusmṛti**), og kjent som **Mānava-Dharmaśāstra** (मानवधर्मशास्त्र) er en lærebok i riktig livsførsel – dharma, og er en av de tidligste tekstene i Dharmashastratradisjonen i hinduismen.

Teksten har form av undervisning gitt av Manu, hinduismens «første menneske», til en gruppe lærde. Teksten ble et standardverk som alle senere bøker i Dharmaśāstratradisjonen forholdt seg til. Ifølge hinduistisk tradisjon skal teksten være Brahmas egne ord. Vanligvis dateres teksten til en gang mellom 200 f.Kr. og 200 e.Kr.

I tillegg til etikk for de fire kastene, som er tekstens hoveddel, inneholder verket en kort drøfting av lovens kilder, og et åpningskapittel som skildrer verdens skapelse.

Avsnittet om skapelsen er oversatt til norsk og utgitt i antologien *I begynnelsen*, 2000. I denne hinduistiske skapelsesberetningen skildres skapelsen som en komplisert prosess i flere trinn.

Referanser
----------

1. ↑  Færøvik, Torbjørn (1999). *India: stevnemøte med skjebnen*. Oslo: Cappelen. s. 38-39. ISBN 8202185904.
2. ↑  Per Kværne og Kari Vogt (1992). *Kunnskapsforlagets religionsleksikon: religion og religiøsitet i vår tid*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 70 og 292. ISBN 8257304301.
3. ↑  *I begynnelsen: skapelsesmyter fra hele verden*. [Oslo]: De norske bokklubbene. 2000. s. 262. ISBN 8252540996.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NDL
 |
Manx museum, forsiden av den gamle bygningen.
**Manx museum** er det nasjonale museum for Man og ble etablert ved lov av Tynwald i 1886 med den hensikt å bevare øya kulturelle og historiske arv. Ved tilfeldighet ble det hus i hovedstaden Douglas som i dag huser museet bygget det samme året, men det var ikke før i 1922 at denne bygningen ble overlevert til museets stiftelse som dets endelige hjem.

I dag er Manx museum ett av det aller beste små museum i Europa med en rekke utstillinger som viser øyas norrøne og keltiske fortid, foruten også begivenheter som tilhører moderne tid, som øyas årlige motorsykkelløp. I tillegg huser museet også Mans nasjonale kunstgalleri.

Museets historie
----------------

Museets første kurator var P. M. C. Kermode som fungerte fra 1922 og fram til 1932. Han hadde allerede tilbrakt livet som fortidsminneforsker og hadde vært sekretær for Manx Museums stiftelse siden 1905. Det var særlig Kermodes entusiasme som førte til at samlingene fra det samtidige museet i Castle Rushen, hva som var lagret ved Peel, Ramsey og flere andre steder ble ført til det nye museet. I tillegg sørget han for etableringen av den første kunstsamlingen med lokale trykk og bilder og verkene av Man-kunstneren John Miller Nicholson (1840–1913). Før Kermode døde i 1932 hadde han lagt en akademisk standard som hans etterfølgere har bygd videre på.

Med feiringen av museets hundreårsjubileum i 1986 avslørte stiftelsen planene for et ambisiøst utviklingsprogram som omfattet en betydelig utvidelse på 1,3 millioner pund. I løpet av de neste to årene ble det åpnet et nytt førhistorisk arkeologisk galleri og et galleri for samtidskunst. Den nye utvidelsen ble åpnet av dronning Elizabeth II av Storbritannia i 1989, da med et forelesningsrom og kinosal for 200 mennesker.

Severdigheter og faste gallerier
--------------------------------

keltisk fortidsminne, stein med oghamskrift.
* Filmen *Story of Mann*
* Nasjonalgalleriet for kunst
* Vikinggalleri
* Historien om Tywald, verdens eldste vedvarende parlament
* Mans landskap, flora og fauna
* Mans kultur, tradisjonelle industrier og historien om interneringen under verdenskrigene
* De årlige motorsykkelløpene, de mest berømte sjåførene og deres sykler
* Nasjonalbiblioteket og arkiver
* Museumsbutikk og kafe

I løpet av 2010 vil et eget senter for mansk slektsforskning åpnes.

Beliggenhet
-----------

Manx museum ligger ved Kingswood Grove i Douglas, både fotgjengere som bilister bør dra til parkeringshuset i Chester Street, og ta heisen til 8. etasje og gå over en viktoriansk gangbro, og videre 170 meter til inngangen.

Referanser
----------

1. ↑  Manx National Heritage: The Manx Museum – Visitor Information
2. ↑  John Miller Nicholson

Eksterne lenker
---------------

* Manx National Heritage, offisiell nettside, inkludert Manx museum

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISNI
 |
**Joseph «Joe» P. McCluskey** (født 2. juni 1911 i South Manchester i Connecticut, død 31. august 2002) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.

McCluskey vant en olympisk bronsemedalje i friidrett under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han kom på tredjeplass på 3000 meter hinder bak Volmari Iso-Hollo fra Finland og britiske Thomas Evenson.

Egentlig kom McCluskey på andreplass, etter 3000 meter lå han på andreplass, men på grunn av feil telling av runder ble det løpt en ekstra runde, altså 3490 meter. Da han dagen etter fikk tilbud om å løpe distansen på nytt avslo han med ordene «A race has only one finish line».

OL-medaljer
-----------

* 1932 USAs flagg Los Angeles - Bronse Bronse i friidrett, 3000 meter hinder

Referanser
----------

1. ↑   web.archive.org[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Joe McCluskey – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Joe McCluskey – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Joe McCluskey – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Joe McCluskey – National Track & Field Hall of Fame Rediger på Wikidata

* (en) Joe McCluskey – Track and Field Statistics Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
***Hjertetyven*** er en kort dansk stumfilmkomedie i regi av Lau Lauritzen sr. Manuset ble skrevet av Poul Gregaard. Norske Erna Schøyen spiller den kvinnelige hovedrollen som Elva Marja.

Filmen ble vurdert av Statens Filmkontroll 11. november 1916 og gikk på norske kinoer i 1917, men fikk først dansk premiere 31. januar 1919.

Fra en kinoannonse:

> Dette første Erna Schøyen-Lystspil vil bli en straalende sukces. Handlingen er vittig og original, Instruktøren har faat Fart og Liv over de muntre Situationer og Utførelsen er saa perfect at alle maa gi sig over og bli beseiret av «hjertetyven» - den berømte Danserinde Elva Marja.
> 
> 
>

Handling
--------

Danserinnen Elva Marja har en meget trofast og energisk beundrer i Henry Corner, som er kjent for sin rikdom og eksentrisitet. Umiddelbart etter forestillingen skriver han i et brev at han har fulgt etter henne fra by til by i tre måneder og håper at det snart må ha gått opp for henne at hun ikke lenger kan unngå ham. Corner avslutter med at han vil vente på Elva Marja i vestibylen. Han ber en teateransatt om å gi henne brevet. Elva Marja sitter i omkledningsrommet, omsvermet av flere menn. Hun leser opp brevet for dem og de ler alle sammen. Elva Marja ber den teateransatte om å si til «den innbilske herren» at han ikke skal forspille tiden med å vente på svar. Corner venter likevel på henne i vestibylen som avtalt. Når Elva Marja passerer ham med sitt mannlige følge kommer hun med en sårende bemerkning.

Neste aften har Corner kjøpt opp alle billettene til Elva Marjas forestilling og er eneste tilskuer i parketten. Hun nekter å opptre for ham, fordi hun mener at han har arrangert alt sammen bare for å ergre henne. Direktøren overtaler Elva Marja til å opptre allikevel og hun gjør stor suksess hos den ensomme tilskueren. Etter forestillingen sender Corner henne en blomsterbukett med en lapp. Der står det at han venter på henne i vestibylen og at han gleder seg usigelig til å tilbringe aftenen sammen med henne. Corner står tålmodig og venter enda en gang. Elva Marja slenger fra seg buketten til ham idet hun går forbi og reiser hjem. Etter at hun har kommet hjem forteller tjenestejenta at et bud har levert en praktfull blomsterbukett. Den er, i likhet med den første, gitt av Corner.

Innbruddstyven Søren Svup interesserer seg for danserinnens villa. Han klatrer opp en stige til andre etasje. Elva Marja hører lyden av ham og ringer politiet. Politimannen svarer at hun bor så langt ute at det minst vil ta et kvarter før de kan være hos henne. Corner befinner seg utenfor hennes villa og oppdager stigen.

I rollene
---------

* Frederik Buch - Henry Corner
* Carl Schenstrøm
* Gerhard Jessen
* Erna Schøyen - Elva Marja
* Peter Jørgensen

Merknad
-------

Filmen er bevart og kan beskues i DFIs filmdatabase

Referanser
----------

1. 1 2  «Hjertetyven» **(dansk)**. Dansk Filminstitutt. Besøkt 7. juni 2016.
2. ↑  «Hjertetyven» **(norsk)**. Medietilsynet. Besøkt 7. juni 2016.
3. ↑  «Carl Johan Teatret : Hjertetyven». *Aftenposten* **(norsk)**. 15. april 1917. s. 9. Besøkt 7. juni 2016.
4. 1 2 3  Handlingsreferat etter gjennomsyn av filmen 7. juni 2016
Hjortahammar gravfelt sett fra nord. Nærmest sees rundgraver fra jernalderen. Til høyre skipssetning og bakerst gravsteiner fra vikingtid. Foto: Erlend Bjørtvedt 
**Hjortahammar** er et stort gravfelt på en odde på fastlandet like innenfor Hasslö i Karlskrona kommune i Blekinge i Sverige.

Skipssetning med baugen i forgrunnen. Foto: Erlend Bjørtvedt 
De eldste gravene ligger under en gruppe rundstrukturer og firkanter i rundstein fra romersk jernalder (0-400 e.Kr) i nord. De nyeste gravene ligger under reiste stener og skipssetninger fra vikingtiden (800-1050) i sør. Utgravingene har pågått siden 1800-årene, og området er i dag fredet.

I vikingtiden var det havn ved Hjortahammar, og funn av Blekinge-gjenstander sør for Østersjøen vitner om livlig handel med Tyskland og Polen. På denne tiden ble de døde her oftest kremert sammen med personlige eiendeler i graven. Det antas at gravene var knyttet til en bosetning som nå er borte.

På Hjortahammar var det bondehavn på 1600-tallet, og et steinkapell – trolig for sjøreisende – var synlig så sent som på 1700-tallet.
**Kim Kyung-soon** (født 10. desember 1965) er en sørkoreansk tidligere håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles og 1988 i Seoul

Kyung-soon ble olympisk mester i håndball under Sommer-OL 1988 i Seoul. Hun var med på det sørkoreanske laget som vant håndballturneringen for damer foran Norge og Sovjetunionen

I finalerunden som besto av fire lag, vant de to kamper, de slo Norge med 23-20 og Sovjetunionen med 21-19 men tapte kampen mot Jugoslavia med 19-22. De vant finalegruppen med fire poeng foran Norge og Sovjetunionen som begge fikk tre poeng.

Fire år tidligere, under sommer-OL 1984 i Los Angeles, vant hun en sølvmedalje i håndball med det Sørkoreanske damelaget.

OL-medaljer
-----------

* Gull 1988 Sør-Koreas flagg Seoul - **Gull** i håndball, damer Sør-Koreas flagg Sør-Korea
* Sølv 1984 USAs flagg Los Angeles - Sølv i håndball, damer Sør-Koreas flagg Sør-Korea

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kim Kyung-soon – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Kim Kyung-soon – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

Portal: Korea
**Sigrun Espe** (født 3. november 1980 i Leikanger) er tidligere daglig leder i Slett U-landsgjelda (2010–2011), og leder av Studentenes og Akademikernes Internasjonale Hjelpefond, SAIH (2009).

Espe har mastergrad i sosialantropologi fra Universitetet i Bergen og har tidligere vært leder av SAIH-Bergen, og nestleder i SAIH. Hun har hatt en rekke ulike styreverv som leder for fredspriskomiteen for Studentenes fredspris i 2009, og som nestleder av Støttekomiteen for Vest-Sahara (SKVS). Hun var styreleder i Wikimedia Norge fra 2020 til 2022. 

Espe arbeider per 2023 som fagleder for arkiv i Vestland fylkeskommune.

Referanser
----------

1. ↑  Slettgjelda.no: Daglig leder
2. ↑  SAIH.no: Nytt om navn i SAIH[*død lenke*]
3. ↑  september 2022, Postet av Elin Storøstevik Publisert | Oppdatert 19. «Sigrun Espe - Fylkesarkivet i Vestland». *www.fylkesarkivet.no* **(norsk)**. Besøkt 18. mars 2023.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Jonas Holmqvist** | **Leder i Studentenes og Akademikernes Internasjonale Hjelpefond**(2009–2009) | Etterfølger:**Runar Myrnes Balto** |

Portal: Vest-Sahara
**SuperOffice** (tidligere SuperOffice ASA) er et norsk IT-selskap som ble grunnlagt i 1990 av Une Amundsen. Han har internt omdøpt selskapet til «Superland» og omtaler seg selv som «Kongen av Superland».. Une Amundsen gikk bort i 2017 på tjenestereise til Madagaskar.

Selskapet leverer Customer Relationship Management-løsninger til bedrifter i Europa, USA, Japan og Australia, og har hovedkontor i Oslo.

Børsnotering og delisting
-------------------------

Selskapet har vært notert på Oslo Børs med tickeren *SUO*, og konsernsjef er Gisle Jentoft. I 2008 ble selskapet delistet fra Oslo Børs.

Merket for god design
---------------------

SuperOffice CRM 5 ble anerkjent med Merket for god design i 2002.

eJournal
--------

I juli 2007 kjøpte SuperOffice ASA alle aksjene av selskapet eJournal. eJournal AS ble startet i februar 1998 i Forskningsparken i Oslo av Anders Kjersem, Trygve Bauer-Nilsen, Karsten Ersland, Christian Løverås og Sverre Hjelm, som tidligere arbeidet for EUnet Norge.

Produktet til eJournal var et webbasert saksbehandlingssystem for å motta, behandle og følge opp henvendelser, oppgaver, prosjekter og arbeidsprosesser, som kobler seg direkte opp mot bedriftens e-postkasser (feks support@, info@) og henter denne e-posten. All kommunikasjon legges i en sentral database, og systemet har funksjonalitet som kvalitetssikrer at alle henvendelser håndteres av rett medarbeider til rett tid. Løsningen har også funksjoner for prosjektstyring og automatisert arbeidsflyt (Workflow).

Systemet ble benyttet av kunder primært i Norge, for administrasjon av kundesentre (Norwegian, Vy og Posten Norge) og for intern IT-Drift/Helpdesk (Troms Kraft, Ernst & Young og Intility). Andre kunder var GAT Soft. 

Idag er eJournal fullstendig integrert i SuperOffice og omtales som modulene kalt «Service» og «Marketing».

Hugo
----

Selskapet har maskoten Hugo, en ugle.

Referanser
----------

1. ↑  «DN: Det var game, set, match». Arkivert fra originalen 29. september 2009. Besøkt 22. oktober 2009.
2. ↑  Stalsberg, Farid Ighoubah, Trine (3. mars 2017). «Gründer og forretningsmann Une Amundsen er død». *Nettavisen* **(norsk)**. Besøkt 31. januar 2023.
3. ↑  Superoffice ASA delisting from Oslo Børs[*død lenke*]
4. ↑  Norsk Designråd Arkivert 9. desember 2011 hos Wayback Machine.
5. ↑  «Historien til Hugo».

Eksterne lenker
---------------

* Norske hjemmeside
* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Artikkel om Une Amundsens bortgang

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
*Doña Paz* i Tacloban, 1984
**MV Doña Paz** var en filippinsk registrert passasjerferge bygget av Onomichi Zosen i Hiroshima, Japan. Skipet ble sjøsatt 25. april 1963 under navnet Himeyuri Maru, med en passasjerkapasitet på 608. I oktober 1975 ble Himeyuri Maru kjøpt av Sulpicio Lines og omdøpt til Don Sulpicio. Etter en brann om bord i juni 1979 ble skipet pusset opp og omdøpt til Doña Paz.

20. desember 1987 dro Doña Paz ut fra øya Leyte på vei til den filippinske hovedstaden Manila, fartøyet var overfylt med minst 2000 passasjerer som ikke var oppført på passasjerlisten. Doña Paz kolliderte med oljetankeren Vector og sank. Det er blitt hevdet at skipet ikke hadde radio i orden og at redningsvestene var låst inn. Imidlertid ble den offisielle skylden rettet mot Vector, som ble funnet å ikke være sjødyktig, ikke hadde gyldige dokumenter, kaptein og offiser var heller ikke kvalifisert.

Med en estimert dødstall på 4 386 mennesker og bare 25 overlevende, er den ulykken fortsatt historiens dødeligste maritim katastrofe.

Referanser
----------

1. ↑  «Hazard Cards - Doña Paz». *www.hazardcards.com*. Besøkt 3. juni 2021.
2. ↑  «Ferry collides with oil tanker near Manila - HISTORY». *web.archive.org*. 1. april 2019. Archived from the original on 1. april 2019. Besøkt 3. juni 2021. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
3. ↑  «7 of the World’s Deadliest Shipwrecks». *Encyclopedia Britannica* **(engelsk)**. Besøkt 3. juni 2021.
4. ↑  «Asia's Titanic | Programmes | National Geographic Channel Asia». *web.archive.org*. 20. august 2009. Arkivert fra originalen 20. august 2009. Besøkt 3. juni 2021.
**dpkg** (kort for **Debian package**;engelsk for Debian pakke) er basen i Debians pakkehåndtering. Det ble laget av Ian Jackson i 1993. `dpkg` er et lignende format som rpm, siden det brukes til å installere, fjerne, og tilby informasjon om .deb pakker.

Selve `dpkg` er et undernivå-verktøy; verktøy i høyere nivåer, slik som APT brukes til å hente pakker fra fjerne kilder eller håndtere komplekse pakkerelasjoner.

Debianpakken «dpkg» tilbyr `dpkg`-programmet, så vel som flere andre pakker som er nødvendige for kjøretidsfunksjonaliteten til pakkesystemet, inkludert `dpkg-statoverride`, `dpkg-divert` og `update-alternatives`. Det inkluderer også programmer slik som start-stop-daemon og install-info, den siste beholdes mest for bakoverkompatibilitet (den utvikles og distribueres separat i dag).

Debianpakken *dpkg-dev* inkluderer verktøyene som kreves for å lage .deb-pakker og beskrives under:

ipkg er en dpkg-inspirert pakkehåndteringssystem for Linux-installasjoner med begrenset harddiskplass.

Å lage .deb-filer
-----------------

.deb-filer bygges vanligvis ved å kalle *dpkg-buildpackage*. dpkg-buildpackage leser flere filer for å finne ut hvordan pakken skal bygges. Disse filene finnes i *debian* underkatalogen av kildetreet.

Det er fire filer som kreves, *copyright*-filen inneholder lisensbetingelsene. *control*-filen inneholder pakkenavnet, -beskrivelse, og avhengigheter. *rules*-filen er en Makefile som har regler for å bygge debianpakken. Programmer fra debhelper programpakken blir ofte kalt i '*rules*-filen. I tillegg inkluderer noen pakker *Makefile*-linjer fra CDBS, for å forenkle *rules*-filen. Til slutt er *changelog*-filen, som burde inneholde en logg over forandringene. Det fleste pakkene inkluderer også andre filer for å gjøre forskjellige ting.

Så snart en debianpakke blir bygget, kan den bli sjekket for vanlige problemer ved hjelp av et lintian verktøy.

dpkg kompileringsverktøy
------------------------

Debian har en rekke verktøy som kalles for å bygge en pakke. De er følgende: 

* **dpkg-source** pakker og pakker ut kildekode filene fra en debianpakke.
* **dpkg-deb** pakker og pakker ut binærpakker.
* **dpkg-gencontrol** leser informasjon fra en ikke utpakket debian-trekilde og generer en binær pakke-kontroll pakke, som lager en innføring i Debian/files.
* **dpkg-shlibdeps** kalkulerer avhengighetene og kjører med hensyn til bibliotekene.
* **dpkg-genchanges** leser informasjon fra et utpakket Debian-trekilde som med en gang den er laget, lager en kontrollfil. (.changes).
* **dpkg-buildpackage** er et kontrollskript som kan brukes til å konstruere pakken automatisk.
* **dpkg-distaddfile** legger en fils input til debian/files.
* **dpkg-parsechangelog** leser *changes*-filen (endringsloggen) til et utpakket Debian-trekilde og lager passelig forberedt utdata med informasjon for disse endringene.

Se også
-------

* RPM Package Manager
* alien (programvare)
* Linux
* APT
* Ubuntu
* Debian

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Dpkg – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Debian's dpkg package
* Debian dpkg epostliste
En **Avansert og vedvarende trusselaktør** (**APT**) er en skjult og snikende trusselaktør, vanligvis innen en nasjonalstat eller statsautorisert gruppe, som får uautorisert tilgang til fremmende datamaskin-nettverk og forblir uoppdaget for en lengre periode. I nyere tid kan begrepet også referere til ikke-statlige sponsede grupper eslet til å gjennomføre en målrettet innblanding i stor skala for bestemte mål.

Levesyklus
----------

Diagrammet viser livssyklus trinnvis tilnærming til en advanced persistent threat (APT) som gjentar seg når du er ferdig.
Aktørene bak avanserte vedvarende trusler skaper en voksende og skiftende risiko for organisasjoner ved typisk å angripe finansielle ressurser immaterielle ressurser og omdømme i en kontinuerlig prosess.

Referanser
----------

1. ↑  «What Is an Advanced Persistent Threat (APT)?». Besøkt 11. august 2019.
2. ↑  «What Is an Advanced Persistent Threat (APT)?». Besøkt 11. august 2019.
3. ↑  Maloney, Sarah. «What is an Advanced Persistent Threat (APT)?» **(engelsk)**. Besøkt 9. november 2018.
4. ↑  «Outmaneuvering Advanced and Evasive Malware Threats». Secureworks Insights. Arkivert fra originalen 7. april 2019. Besøkt 24. februar 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Edvard Rosenlund** (født 5. januar 1895 i Ekenäs, død 28. oktober 1939 i Stockholm) var en finsk misjonær og frelsesoffiser.

Rosenlund gjennomgikk Frelsesarmeens krigsskole i Helsingfors og ble i 1914 sendt som 19-åring ut til Nederlandsk Ostindia, der han så frem til 1939 virket som misjonær på Java, Sumatra og Celebes, med avbrudd for noen kortere opphold i hjemlandet. På Celebes kom han i berøring med mange stammer, som han studerte både etnologisk og lingvistisk. Særskilt interesserte Rosenlund seg for en stamme som ble kalt siglier og som talte en toradjadialekt, idja. For denne stamme skapte han et skriftspråk og utgav en bibelhistorie, som i 1935 ble trykket på det nederlandske bibelselskaps forlag i Amsterdam. Han samlet inn og beskrev en gedigen kolleksjon etnografiske gjenstander, gitt i to omganger (1922 og 1930) til Finlands nationalmuseum. 

Rosenlund dokumenterte folkelivet også på film, blant annet religiøse riter på de steder der han arbeidet. På besøk i hjemlandet 1922 og 1931–1932 holdt han populære forelesninger for allmennheten og viste skioptikonbilder og filmer som vakte stor interesse.[]

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Edvard Rosenlund, uppslagsverket.fi[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* «Edvard Rosenlund» i *Uppslagsverket Finland*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Uppslagsverket Finland **·** Geni
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Sveits Sveits’ flagg |
| Orientering |
|  Seiere sammenlagt i Verdenscupen: 0
(én sjuendeplass) |
| Verdensmesterskap |
| Gull | 1991 Tsjekkoslovakias flagg Marienbad |  Stafett |
| Gull | 1993 USAs flagg West Point |  Stafett |
| Sølv | 1987 Frankrikes flagg Gérardmer |  Stafett |
| Bronse | 1985 Australias flagg Bendigo |  Stafett |
| Bronse | 1987 Frankrikes flagg Gérardmer |  Klassisk |

**Urs Flühmann** (født 1962) er en tidligere sveitsisk orienteringsløper. Flühmann er to ganger verdensmester i stafettorientering.

Karriere
--------

Urs Flühmann debuterte i VM i orientering i ungarske Zalaegerszeg i 1983. Da ble han nummer 23 på den klassiske distansen. Medalje ble det i australske Bendigo i 1985 da han som en del av det sveitsiske laget tok bronse i stafett. Flühmann tok sin første og eneste individuelle VM-medalje i franske Gérardmer i 1987. Bak gullvinner Kent Olsson og nordmannen Tore Sagvolden tok sveitseren bronse på den klassiske distansen. Han var også med på Sveits' sølvlag på stafetten i Frankrike. Urs Flühmann løp tredje etappe på Sveits' stafettlag som tok VM-gull i Marienbad i Tsjekkoslovakia i 1991. Sammen med Thomas Bührer, Alain Berger og Christian Aebersold sørget Flühmann for det første sveitsiske gullet i stafett gjennom VM-historien. Sveits fulgte opp i West Point i USA to år senere og vant stafetten for andre gang på rad. Berger var byttet ut med Dominik Humbel, ellers var laget det samme som i Marienbad. 

I 1999 var han en del av laget da Halden Skiklubb gikk til topps i en av orienteringsverdens største klubbstafetter, Tiomila.

Personlig
---------

20. mai 2006 giftet Urs Flühmann seg med orienteringsløperen Kähti Widler. De giftet seg i Weisslingen i Sveits.

Referanser
----------

1. ↑  World of O: Käthi Widler und Urs Flühmann: OL-Hochzeit in… (21. Mai 2006)

Kilder
------

* Resultater VM i Orientering - Det internasjonale orienteringsforbundet (IOF) Arkivert 24. april 2013 hos Wayback Machine. Storbritannias flagg
NISMF anlegget i Philadelphia i 1995
**Naval Inactive Ship Maintenance Facility** (NISMF) er anlegg som er eid av Den amerikanske marinen for oppbevaring av maritime fartøy som er tatt ut av tjeneste, mens det blir avklart hva som skal bli deres endelige skjebne. Fartøyene i anleggene er inaktive. Noen er fortsatt registrert i NVR, mens andre er strøket.

Fartøy som er strøket fra NVR kan avhendes på flere måter: militært salg til utlandet, donering til bruk som museum eller minnesmerker, opphugging, senking som kunstig rev eller dykkemål eller senking som målfartøy. Andre fartøy blir klargjort for langsiktig oppbevaring med mulighet for reaktivering senere. Disse fartøyene får et minimum av vedlikehold (fuktighetskontroll, korrosjonskontroll og lekkasje/brann varsling) for å kunne settes i tjeneste igjen ved behov.

Naval Sea System Command (NAVSEA) sin avdeling for kontroll med inaktive skip (Inactive Ships Managment Office (INACTSHIPOFF)) er lokalisert i Portsmouth i delstaten Virginia.

NISMF har anlegg i Bremerton i Washington, Pearl Harbor på Hawaii og i Philadelphia i Pennsylvania. I tillegg er deler av Norfolk Naval Shipyard og Puget Sound Naval Shipyard i bruk for oppbevaring av inaktive atomdrevne fartøyer.
MARAD, som er underlagt transportdepartementet i USA, eier og driver tre anlegg for inaktive skip i Suisun Bay, James River og Beaumont i Texas.

Referanser
----------

1. ↑  NAVSEA aktiviteter Arkivert 27. september 2014 hos Wayback Machine. - besøkt 23. april 2014
2. ↑  NVR om NDRF (National Defense Reserve Fleet) Arkivert 25. desember 2011 hos Wayback Machine. - besøkt 23. april 2014
**Valget i Australia i 2010** var et valg til det 43. australske parlament. Det ble avholdt 21. august 2010. Den sittende statsministeren Julia Gillard fra Australian Labor Party vant valget mot opposisjonslederen Tony Abbott. Den tredje utfordreren, Australian Greens, endte opp i vippeposisjon i parlamentet sammen med fire uavhengige kandidater.

Valget resulterte i at arbeiderpartiet fikk 72 seter i parlamentet, en nedgang på 11 seter siden valget i 2007. Den borgerlige opposisjonen fikk 72 seter, en økning på 7 seter sammenlignet med valget i 2007. Det kreves 76 seter for majoritet. Etter forhandlinger dannet arbeiderpartiet en mindretallsregjering, den første i Australia siden 1940, med støtte fra Greens og tre andre uavhengige representanter. To av de uavhengige representantene valgte å støtte den borgerlige opposisjonen.

Referanser
----------

1. ↑  Stephanie Peatling og Heath Aston: «It's good to be Greens, as balance of power tipped», *Sydney Morning Herald*, 18. juli 2010. Besøkt 19. august 2010.
2. ↑  Sid Maher: «Greens set to grab balance of power», *The Australian*, 18. juli 2010. Besøkt 19. august 2010.
3. ↑  «Australia count begins after tight election race», *BBC News*, 21. august 2010.
Taq-e Kasra, Ktesifon
**Ktesifon** (persisk: تیسفون / *Tisfun*), også kalt **Seleukia-Ktesifon**, er en ruinby som ligger på østsiden av elven Tigris, ca. 30 km sørøst for Bagdad i Irak. Den mest iøynefallende bygningsstrukturen som gjenstår i dag er Ktesifons store buegang (Taq-e Kasra), Hvelvingen (Ktesifonporten) er den største buegangen i enkeltspenn av uarmert murstein i verden.

Byen ble bygget i det første århundre e.Kr. nær restene av en tidligere by – Opis. Ktesifon var hovedsete for de persiske rikene Partia og dets etterfølger Sasanideriket. På motsatte side av Tigris lå den greske byen Seleukia. Ktesifon var en av de største byene i oldtidens Mesopotamia, og i 570 e.Kr. var byen den største i verden, inntil den ble erobret av muslimene i 637 under de islamske erobringene og dens betydning var over.

Under felttoget i Mesopotamia under første verdenskrig fant et stort slag mellom engelskmenn og tyrkerne sted i Ktesifon 22.–25. november 1915, som endte uavklart da begge parter trakk sine styrker ut fra slagstedet. Det endelige utfall av krigen ble Iraks løsrivelse fra Det osmanske rike, og senere landets selvstendighet.

Etymologi
---------

Romernes latinske navn *Ctesiphon* er overtatt fra det greske *Ktēsiphôn* (Κτησιφῶν), en hellenistisk utgave av et lokalt navn som har blitt rekonstruert som *Tisfōn* eller *Tisbōn*. I iranskspråklige tekster fra Sasaniderikets tid er det stavet som *tyspwn* (noe som kan bli lest som *Tīsfōn*, *Tēsifōn*, etc.) i partisk, på mellompartisk og i kristneKristendom| sogdiske tekster (på syrisk alfabet). Nypersisk form er *Tīsfūn* (تیسفون).

Referanser
----------

1. ↑  Ikke mindre enn fire herskere fra Sasanideriket har blitt sitert som buegangens byggherre: Sjafur I (241–273), Sjafur II (310–379), Khosrau I Anushirvan (531–579) og Khosrau II Parvez (590–628).; jfr. Kurz, Otto (1941): «The Date of the Ṭāq i Kisrā» i: *The Journal of the Royal Asiatic Society of Great Britain and Ireland*. (New Series) **73** (1): 37–41.
2. ↑  «Taq-I-Kisra (Arch of Ctesiphon)». *Worldheritagesite* 30. juli 2008
3. ↑  Rosenberg, Matt T.: Largest Cities Through History Arkivert 18. august 2016 hos Wayback Machine. About Geography
4. ↑  *E.J. Brill's First Encyclopaedia of Islam 1913–1936*, Vol. 2, Brill, 1987: ISBN 90-04-08265-4, s. 75.

Litteratur
----------

* Streck, M. (1917): «Seleucia und Ktesiphon» i: *Der Alte Orient*, **16**, 1–64.
* Morony, Michael (2009): «MADĀʾEN» i: *Encyclopaedia Iranica*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
**Minardil Voronwë** er en figur fra J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard. Han var den første regjerende riksforstander av Gondor.

Mardil ble født i år 1960 i tredje tideverv, og etter at hans far Vorondil døde i år 2029 overtok han embetet som riksforstander. På dette tidspunktet hadde stillingen blitt arvelig, men den gikk fortsatt ut å å være hovedrådgiver til Gondors konge. Han tjenestegjorde først i de siste leveårene til kong Eärnil II, og dermed til hans sønn, kong Eärnur.

Mardil måtte dessverre ta på seg den vanskelige oppgaven om å kontrollere Eärnur, som ble terget av Heksekongen av Angmar, som nå holdt til i Minas Morgul. Kort tid etter kroningen i år 2043 ble Eärnur utfordret til duel av Heksekongen, som anklaget Gondors konge for feighet etter at han ikke jaget Nazgûlenes herre etter Slaget ved Fornost i 1975. Mardil klarte å overbevise Eärnur om å ignorere utfordringen, men syv år senere i 2050 ble utfordringen gjentatt, og det var ingenting som kunne stoppe kongen. Til tross for at han var ugift og ikke hadde noen arvinger dro Eärnur til Minas Morgul, og ble aldri sett eller hørt fra igjen.

Det ble ikke valgt noen ny konge, og derfor gikk Gondors styre over til riksforstanderne, og begynte med Mardil. I begynnelsen var det uklart om den siste kongen var død, og derfor sverget Mardil på at han skulle styre *fram til kongen returnere,* en ed som hans etterkommere også sverget på da de overtok som riksforstandere. Selv om mange andre i Gondor hadde et slags krav på tronen, hadde de fleste av disse kravene noe tvil ved seg, og ingen ønsket å risikere enda en borgerkrig som Ættefeiden, som hadde påført Gondor store ødeleggelser. I tillegg var den kongelige slektslinjen i Arnor regnet som brutt, så ingen visste om det var noen som kunne regnes som en sann etterkommer av Isildur. Siden embetet som riksforstanderne var arvelig, ble de konger i gavnet, men ikke i navnet.

Mardil styrte Gondor stødig, og fikk tilnavnet '*Voronwë'*, som betyr "den standhaftige" i alvespråket Quenya. I hans regjeringstid infiltrerte Gandalv festningen Dol Guldur for første gang i 2063, noe som førte til at Sauron, eller *Åndemaneren* som han var kjent som, flyktet østover. Dette markerte begynnelsen på en relativ fredelig tidsperiode, kalt '*Våkent fred*'.

Mardil styrte Gondor frem til han døde i 2080, 120 år gammel. Han ble etterfulgt av sin sønn, Eradan.

Navnet til Mardil er fra Quenya, og betyr "*Venn av det kongelige hus".*
**Valget i Brandenburg 2014** var det sjette valget til Brandenburgs landdag og fant sted 14. september 2014. Valgdeltakelsen på 47,88 % var den laveste i Brandenburg siden Tysklands gjenforening. Valget foregikk i 44 valgkretser hvor det ble avgitt stemmer ved personvalg («førstestemmen») og listevalg («andrestemmen»). 

Utgangsposisjonen etter landdagsvalget i 2009 var at SPD hadde 30 mandater, Die Linke 26, CDU 19, FDP 7, De grønne 5 og Brandenburger Vereinigte Bürgerbewegungen / Freie Wähler ett mandat.

Valget i 2014 medførte en tilbakegang den sittende regjering som var basert på en koalisjon mellom SPD og Die Linke. FDP klarte ikke å komme over sperregrensen på 5 % og falt ut av landdagen. Alternativ for Tyskland kom for første gang inn i Brandenburgs landdag. Freie Wähler oppnådde ikke mer enn 2,8 % av stemmene, men da partiet også oppnådde et direktemandat, fikk det tre representanter i landdagen.

Valget fant sted samme dag som landdagsvalget i Thüringen.

Referanser
----------

1. 1 2  Deutsche Welle besøkt 16. september 2014
2. ↑  Bundeswahlleiters internettside besøkt 8. september 2014
**Birkebeineren skistadion** er et skistadion som ligger i Lillehammer kommune, Innlandet fylke, ca. 5 km øst for Lillehammer sentrum ved Skihytta. Skistadionanlegget har adressen Sjøsetervegen 29, 2618 Lillehammer. Anlegget består av langrennsstadion og skiskytterstadion. 

Anleggene ble bygget til Vinter-OL 1994, og ble brukt som arena for langrenn og skiskyting. I tillegg ble anlegget benyttet under de etterfølgende Paralympics-lekene i mars samme år, da øvelsene langrenn og langrennspigging ble avviklet her.

Før det ble bygget trasé fra stadionet ned til Stampesletta, var stadionet målområde for Birkebeinerrennet og Birkebeinerrittet. På anlegget arrangeres årlig blant annet kvinnerennet Inga-låmi, Kristin og Håkon-rennet for barn samt russefeiring i mai.

Anleggene ble også benyttet under Ungdoms-OL på Lillehammer i 2016.

På området mellom de to stadionene ligger Skistua Kafe, som har kapasitet til 50 personer.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Offisiell arenaomtale for langrenn og kombinert under Vinter-OL for ungdom 2016 på Lillehammer
2. ↑  Offisiell arenaomtale for skiskyting under Vinter-OL for ungdom 2016 på Lillehammer

Eksterne lenker
---------------

* «Birkebeineren Cross-Country Stadium (BCC)» **(engelsk)**. Lillehammer2016.com. Besøkt 21. februar 2016.
* «Birkebeineren Biathlon Stadium (BBB)» **(engelsk)**. Lillehammer2016.com. Besøkt 21. februar 2016.
Delstatsparlamentet, kalt landdagen, holder til i Schwerin slott.
**Valget i Mecklenburg-Vorpommern 2016** var det sjuende valget til Mecklenburg-Vorpommerns landdag. Det ble avholdt 4. september 2016.

Valgsystem
----------

Delstaten har et personalisert, blandet flertallsvalg, tilsvarende som ved valget til Forbundsdagen. Det skal i utgangspunktet velges 71 medlemmer av landdagen. Velgerne får to stemmesedler. Den ene stemmen (førstestemmen) går til en person i valgkretsen, mens den andre stemmen går til et parti. Vinneren av personvalgene i de 36 valgkretsene (direktemandater) kommer alltid inn i delstatsforsamlingen. Dersom et parti vinner flere valgkretser enn det partiets andel av andrestemmene skulle tilsi, beholder partiet disse mandatene (overskuddsmandater). Partienes styrkeforhold i parlamentet avgjøres imidlertid av andrestemmen. Overskuddsmandater vil derfor bli kompensert de øvrige partiene med utjevningsmandater. 

Sperregrensen for å bli representert i landdagen er fem prosent av andrestemmene. Det gjelder intet vilkår om at partiet vinner et bestemt antall valgkretser (direktemandater). 

Valgperioden er fem år. Stemmeretten og valgbarheten gjelder alle voksne statsborgere, som i minst 37 dager har hatt hovedbosted i Mecklenburg-Vorpommern.

Utgangsposisjon
---------------

Ved valget i 2011 oppnådde SPD 36,5 % av stemmene, CDU 23 %, Die Linke 18 %, Die Grüne 8,7 % og NPD 6 %. De 71 setene ble fordelt slik: SPD 27, CDU 18, Die Linke 14, De grønne 7 og NPD 5.

Resultat
--------

Resultatet ble at SPD fikk 26 medlemmer, Die Linke 11, AfD 18 og CDU 16 medlemmer av landdagen. Erwin Sellering og SPD kan dermed, ved koalisjon med enten Die Linke eller CDU, beholde regjeringsmakten. AfD ble for første gang delstatens nest største parti. De Grønne og NDP gikk ut av delstatsparlamentet.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Landeswahlleiterin Mecklenburg-Vorpommern». *www.statistik-mv.de* **(tysk)**. Besøkt 14. april 2016.
2. ↑  Wilhelm, Torsten. «Landtagswahl-in-MV-2016». *service.mvnet.de*. Besøkt 5. september 2016.

Portal: Tyskland

| * v
* d
* r
Valg til delstatsparlamenter i Tyskland 2016 |
| --- |
| Våpen |  Valget i Baden-Württemberg 2016 ‎ •  Valget i Sachsen-Anhalt 2016 • Valget i Rheinland-Pfalz 2016  • Valget i Mecklenburg-Vorpommern 2016  • Valget i Berlin 2016  | Tysklands flagg |