recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Sins of Her Parent*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Frank Lloyd.

Handling
--------

Misfornøyd med ekteskapet sitt med aristokraten Arthur Heatherway, forlater Valerie Marchmont sin nye ektemann. Etter å ha gitt sin spedbarnsdatter til en familie fra Virginia, reiser hun til Alaska for å finne seg arbeid. Flere år senere ønsker datteren, Adrian Gardiner, å gifte seg med Richard Carver. Men Richards far Robert, nekter imidlertid å la dem gifte seg - fordi Adrian ikke kan gi noen informasjon om de biologiske foreldrene hennes.

Richard reiser til Alaska, for å finne moren som Adrian aldri kjente. Men like etter å ha lokalisert Valerie, blir han skutt av Jim McNeil. Adrian og Robert reiser deretter til Alaska, for å være sammen med Richard under restitusjonen hans. De møter derfor igjen Valerie, og som et resultat godkjenner Robert endelig ekteskapet deres. Men feiringen av denne nyheten blir snart avbrutt, når Valerie og Jim dreper hverandre i en konfrontasjon.

Skuespillere
------------

* Gladys Brockwell som Adrian Gardiner / Valerie Marchmont.
* William Clifford som Robert Carver.
* Carl von Schiller som Richard Carver.
* George Webb som Arthur Heatherway.
* Herschel Mayall som Jim McNeil.
* Jim Farley som Shorty.

Referanser
----------

1. ↑  SINS OF HER PARENT

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sins of Her Parent* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Sins of Her Parent* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Sinovac Biotech Ltd.** (forenklet kinesisk: 北京科兴生物制品有限公司) er et kinesisk legemiddelselskap etablert i 1999, som siden 2010 har vært notert på Nasdaq-børsen i New York City i USA.

Sinovac har hovedkontor og produksjon av hepatitt- og influensavaksiner i Beijing. Selskapet har også en fabrikk i Dalian med produksjon av kusmavaksine og en i Tangshan for rabiesvaksine for dyr. 

Sinovac kjøpte i 2004 vaksineselskapet Tangshan Yian Biological Engineering i Tangshan.

Koronavaksine
-------------

Sinovac begynte i slutten av januar 2020 å utvikle covid-19-vaksinekandidat, kalt CoronaVac, og hsar gjennomført kliniske fase II-tester for denne. Det er en vaksine framstilt etter tradisjonell metode på inaktivert virus. Selskapet har avtalt med den brasilianske vaksineprodusenten Instituto Butantan i São Paulo om å gjennomføre en fase III-test i Brasil.

Sinovac har informert om at selskapet i løpet av 2020 aktet å ferdigstille en vaksinefabrikk i Kina med en årskapasitet på 100 millioner doser.

I Kina begynte man i juni 2020 å ta i bruk vaksinen under en nødforordning. Den 14. desember 2020 sa den brasilianske autorisasjonsmyndighet, Anvisa, at Kina ikke er transparente i sine opplysninger om dette.

Referanser
----------

1. ↑  *Sinovac Biotech Ltd.: Updates Further on the Completion of the Acquisition of Tangshan Yian Biological Engineering Co. Ltd.* på www.businesswire.com den 3. februar 2004
2. ↑  *China's Sinovac starts late-stage trials for COVID-19 vaccine – Study will recruit nearly 9,000 healthcare professionals working in COVID-19 specialised facilities in Brazil* på www.aljazeera den 7. juli 2020
3. ↑  *China's Sinovac plots pivotal COVID-19 vaccine trial in Brazil after positive phase 2* på www.fiercepharma.com den 15. juni 2020
4. ↑  Chang, Rachel; Iglesias, Simone (10. november 2020). «China Vaccine Trial Halted in Brazil After Serious Adverse Event». *Bloomberg News*.
5. ↑  «Uso emergencial de vacinas: Anvisa estabelece prazo de até 10 dias para dar decisão» **(portugisisk)**. 14. desember 2020. Arkivert fra originalen 14. desember 2020. Besøkt 16. desember 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Sinovac Biotechs nettsted Arkivert 30. desember 2020 hos Wayback Machine.
**Celeste Van Exem** (født 4. oktober 1908 i Elverdinge nær Ieper i Flandern i Belgia, død 20. september 1993 i Calcutta i India) var en belgisk katolsk prest tilhørende jesuittordenen som levde i Calcutta fra 1944 til sin død der.

Biografi
--------

### Bakgrunn

Van Exem tok eksamen fra universitetet i Louvain i Belgia og studerte også i Libanon (Beirut), Syria og Egypt.

Han ble bestemt for de katolske misjoner i Bengal i Britisk India og ankom Calcutta i 1938. 

### Prest i India

Etter å ha gjennomført de teologiske studier ved jesuittenes teologat i Kurseong ble han presteviet den 21. november 1940. Jesuittene hadde grunnlagt et institutt, Oriental Instutute, i Calcutta, for en bedre forståelse av og dialog med ikke-kristne religioner. Planen var at han skulle inngå i dette og arbeide tett på indiske muslimer, blant annet på bakgrunn av hans beherskelse av arabisk og kunnskaper on islam.[] De andre med tilsvarende områder og oppgaver var patrene Julien Bayart (buddhismen), Robert Antoine (hinduismen) og Victor Courtois (også han ekspert på islam). Pater Van Exem var i en periode redaktør av månedstidsskriftet *Light of the East*, en av de første publikasjoner noensinne som var viet til interreligiøs dialog mellom katolisismen og islam[]. 

I 1942 tilbrakte han ti måneder i Ranchi for sitt *tertiat*, en siste fase av jesuittenes formasjon. Året eller returnerte han til Calcutta (Boitakhana).

Ikke lenge etter, i 1944, møtte han den albanske nonnen Mary-Teresa (den senere «Moder Teresa») i Loreto School i Calcutta-forstaden Entally, der hun var stasjonert. Dette var et sted der han regelmessig feiret messe, og virket som åndelig veileder og som skriftefar. Det var derfor ganske naturlig at da denne nonnen tok det opp med ham da hun i september 1946 erfarte det «kall i kallet», om å vie hele sitt liv til de aller fattigste.[] Pater Van Exem ble overbevist om den relativt unge nonnens oppriktighet, og det ble da han som fikk den delikate oppgave å forklare at det ville være opp til den svært nølende erkebiskop av Calcutta, Ferdinand Perier, å gi henne en kanonisk eksklaustrasjon for å leve utenfor konventet, og alene i et svært fattig område av Calcutta.[]

Men slik ble det, og dette ble også en hendelse om fikk store konsekvenser for pater Van Exem. Han fikk en viktig betydning for dannelsen og organisasjonsledelsen av Missionaries of Charity, og fortsatte å være rådgiver for Moder Teresa frem til sin død.

Moder Teresa skrev i sine senere år mange brev til pater Van Exem som blant annet beskriver utviklingen av det da nylig grunnlagte religiøse institutt Missionaries of Charity og dets veldedige virksomhet, og om sine personlige kamper og sin åndelige tvil. Disse brevene er muligens «de eneste kilder som kan kaste lys over Moder Teresas indre liv, kamp og styrke, og over hennes tidligere ledsagere.».

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  Meg Greene, Mother Teresa: A Biography, Greenwood Press, 2004, page 25-26.
3. ↑  «The dark night of 'a blessed soul'». *The Baltimore Sun*. Baltimore. 19. oktober 2003. Arkivert fra originalen 21. juli 2015. Besøkt 8. juni 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Celbridge** (irsk: *Cill Droichid*) er en by og distrikt ved elven Liffey i grevskapet Kildare i Irland. Den ligger omkring 23 km vest for Dublin. Den er både et lokalt senter og en pendlerby i området Stor-Dublin, og ligger i skjæringspunktet mellom de regionale veiene R403 og R405. I henhold til folketellingen av 2016 har Celbridge en befolkning på 20 288 innbyggere. Det gjør Celbridge til tredje største byen i Kildare etter befolkning.

Etymologi
---------

Navnet Celbridge er avledet fra den irske *Cill Droichid* som betyr «Brokirken» eller «Kirken ved broen». Det irske navnet ble historisk anglikisert som Kildroicht, Kildrought, Kildroght, Kildrout.

Herregårder
-----------

Celbridge Abbey i 1900.
Castletown House regnes som Irlands fineste palladiske herregård. Det ble bygget i 1722 for William Conolly, speaker i det irske underhuset. Celbridge Abbey er en herregård bygget i 1697 for Bartholomew Van Homrigh som da var overborgermester (*Lord Mayor*) av Dublin. Det er imidlertid mer kjent som hjemmet til hans datteren, Esther Vanhomrigh, (1688–1723) som var mangeårig elsker og brevkorrespondent av forfatteren Jonathan Swift (1667–1745). Swift var kjent for å ha reist ofte til Celbridge Abbey for å se henne. Diktet der Swift fiksjonaliserte henne som «Vanessa», *Cadenus and Vanessa* ble skrevet i 1713, men først utgitt i 1726, tre år etter hennes død.

Referanser
----------

1. 1 2  Sapmap Area - Settlements - Celbridge Arkivert 5. april 2018 hos Wayback Machine. Census 2016. *CSO*
2. ↑  «Cill Droichid/Celbridge», *Logainm.ie*
3. ↑  «Celbridge - Towns & Villages» i *Lewis's Topographical Dictionary 1837*, via *Kildare.ie*
4. ↑  «Architectural History», Castletown
5. ↑  «Van Homrigh, Bartholomew», *Dictionary of Irish Biography*
6. ↑  Stephen, Leslie (1898): «Swift, Jonathan», i: Lee, Sidney (red.): *Dictionary of National Biography*. Bind 55. London: Smith, Elder & Co.; s. 215.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Celbridge – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Woqooyi Galbeed** (somali: *Woqooyi Galbeed*, arabisk: وقويي جالبيد) er det/den 17. distriktet/regionen i Somalia, og ligger i Somaliland. Woqooyi Galbeed er også kjent som **Maroodi Jeex**. 

Distriktet er en administrativ region nordvest i Somalia og grenser til Etiopia i sør, tre andre regioner i Somalia; Awdal, Sanaag og Togdheer, og Adenbukta. Det høyeste punktet i distriktet er fjellet Buuraha Wagar (2004 moh.) som ligger sørøst for Berbera. Hovedstaten i Woqooyi Galbeed er Hargeisa.

Distrikter
----------

Woqooyi Galbeed er delt oppi tre distrikter.

* Berbera
* Gabiley
* Hargeisa

Store byer
----------

* Arabsiyo
* Berbera
* Dhaboolaq
* Gabiley
* Hargeisa
* Wajaale

| * v
* d
* r
Somalias regioner |
| --- |
| Awdalland **·** Bakool **·** Banaadir **·** Bari **·** Bay **·** Galguduud **·** Gedo **·** Hiiraan **·** Jubbada Dhexe **·** Jubbada Hoose **·** Mudug **·** Nugaal **·** Sanaag **·** Shabeellaha Dhexe **·** Shabeellaha Hoose **·** Sool **·** Togdheer **·** Wooqooyi Galbeed | Somalias flagg |
| ISO 3166-2:SO |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
**Otto Furholt** (født 1921 i Vegusdal, død 2005 i Holsted, Danmark) var en norsk folkemusiker (hardingfele), kjent som en av Agders mest betydningsfulle folkemusikere.

Furholt studerte hos Georg Brobakken og hans bror Torvald Brobakken, og vant sin første kappleik i Arendal i 1935. 
Han ble æresmedlem i Landslaget for Spelemenn i 1980, og mottok Kongens fortjenstmedalje i gull seks år senere (1986). Med Halvdan Furholt og Ragnhild Furholt utkom *Agderkrullar* (1981). Han medvirket på utgivelsen *Folkemusikk fra Agder* (Grappa, 1995), *Meisterspel* (Heilo, 1997), samt *Slåtter på vandring* (Etnisk musikklubb, 2003). Kollegaen Vidar Lande utga *Otto Furholt - slåttar* (Kristiansand spelemannslag, 1984) med 124 stubber fra Setesdal, Telemark og Agder, samlet av Furholt siden 1960. Et andre bind utkom (2001).

Han var medlem i Kristiansand spelemannslag og fikk 2.-plass i sin klasse så sent som på Landskappleiken 1998. Furholt var også med på romani-treffet på Herefoss med blant annet Erik Bye, Willy Andresen og Annbjørg Lien i 2002.
Etter hans bortgang ble der avholdt en minnekonsert på Rysstad med deltakelse av Vidar Lande, Gunnar Stubseid, spelemannslaget Knut Heddis Minne, Hauk Buen, Leif Rygg, og 
Halvdan Furholt.

Referanser
----------

1. ↑  Agder-slåttar i toppklasse anmeldt av NRK (11.9.2005)
2. ↑  Ragnhild Furholt Arkivert 12. oktober 2006 hos Wayback Machine. på folknorth.org
3. ↑  Landskappleiken, Kongsberg 1998 Arkivert 10. oktober 2007 hos Wayback Machine.
4. ↑  «Sommerdag i ord og toner». Arkivert fra originalen 8. oktober 2007. Besøkt 29. mars 2007.
5. ↑  Flott minnekonsert etter Otto Furholt Arkivert 28. september 2007 hos Wayback Machine. fra aust-agder.musikk.no (12.8.05)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz
 |
«Svanøy» har flere betydninger.

Oljemaleri fra omkring 1850 med kirken.
**Svanøy** er den sørligste og frodigste øya i Flora kommune. Her finner man planter og trær man vanligvis ikke finner på Vestlandet, for eksempel kristtorn. Svanøys historie er mangfoldig og går langt tilbake. På 1800-tallet var øya det viktigste senteret i regionen, med stor aktivitet på eksport og skipsfart. Over 100 mann arbeidet i kobbergruvene, haugianerne var storprodusenter av salt, her ble det bygd skip og drevet storgård. Her finner man et steinkors reist til ære for Olav den hellige og en offerplass fra vikingtiden, da Eirik Blodøks ble født og vokste opp på øya. Navnet Svanøy har øya fått etter biskop Hans Svane som eide Svanøy hovedgård i perioden 1662–85, og var en nær venn av Fredrik III. I dag har øya ca. 40–50 innbyggere.

Ole Torjussen Svanøe fra Hallingdal kjøpte Svanøy for 12000 riksdaler i 1804. Han var en venn av Hans Nielsen Hauge som hjalp ham med kjøpet. Ifølge NRKs fylkesleksikon hadde Hauge kjøpt Svanøy og solgte den videre til Ole Torjussen. På Svanøy står en minnestein over de to. Hauge bidro blant annet til oppstart av saltkokeri på øya. Sønnen Christopher Svanøe (1810–1887) overtok og drev gården. Christopher Svanøe begynte gruvedrift med utvinning av kis.

På øya sto fra 1100-tallet til 1872 Bru kirke, som var hovedkirke for nordlige deler av Sunnfjord. Det var til 1657 en stavkirke, deretter en korskirke i tre som ble revet i 1872 og Stavang på fastlandet ble nytt kirkested.

Kunstneren Nikolai Astrup var en hyppig gjest på begynnelsen av 1900-tallet. Astrup var født i Kalvåg som ligger i Bremanger kommune. Hans far, Christian Nicolaison Astrup, var i mange år prest på kysten.

Litteratur
----------

* Nestegard, Dag H. 2022 *Svanøy Stiftelse 1972 – 2022.* ISBN 978-82-8040-200-4

Referanser
----------

1. ↑  Mardal, Magnus A. (28. februar 2019). «Hans Svane». *Store norske leksikon*. Besøkt 25. august 2022.
2. 1 2  Bratberg, Terje. «Ole Svanøe». Norsk biografisk leksikon. Besøkt 12. mars 2016.
3. ↑  Ole Torjusson Svanøe (NRKs fylkesleksikon på Allkunne.no). Besøkt 22. august 2017.
4. ↑  Hermund Kleppa (2002): Minnesteinen på Saltverkneset på Svanøy (Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane). Besøkt 22. august 2017.
5. ↑  Hermund Kleppa (2004): Spor etter gruvedrift på Svanøy (Fylkesarkivet i Sogn og Fjordane). Besøkt 22. august 2017.
6. ↑  Fjordungskykja på Svanøy (Fylkesleksikon for Sogn og Fjordane, på Allkunne.no). Besøkt 22. august 2017.
7. ↑  Jan Brendalsmo: Kildegjennomgang: Middelalderske kirkesteder i Sogn og Fjordane fylke (Riksantikvaren), s.8–9.
8. ↑  «Minnestein på grava til sokneprest Christian Astrup». *leksikon.fylkesarkivet.no* **(norsk)**. Besøkt 25. august 2022.
9. ↑  «Svanøy Stiftelse 1972 – 2022 – Norsk Hjortesenter». *www.hjortesenteret.no*. Besøkt 21. november 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Svanøyportalen
* Svanøy Segl Inn

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Svanhild Mundheim** (født 29. mars 1920 i Kvam, død 26. oktober 2014 i Oslo) var en norsk radiopersonlighet fra Mundheim i Kvam kommune i Hardanger.

Hun ble utdannet lærer og begynte ved NRK Hordaland sitt kontor i Bergen i 1946. Etter en periode ved BBCs norske avdeling i London 1949–50 startet hun sitt radiovirke. Til NRK Marienlyst kom hun i 1961 og ble til hun gikk av med pensjon i 1989. Mest kjent var hun som hallodame (programvert) og leder for Ønskekonserten, samt en del kåserier. Mundheim snakket et stødig og klingende nynorsk og mottok i 1985 Kringkastingsprisen for «framifrå innsats for nynorsken». Men språkstriden var amper den gang, også i NRK, og Mundheim mottok trusler fra enkelte lyttere fordi hun brukte nynorsk.

Det var ofte at Mundheim sa god natt i radioen.

Priser
------

* Kringkastingsprisen 1985

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   www.allkunne.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  intervju med Mundheim Arkivert 2010-03-12, hos Wayback Machine. som gjest i Middagsstunden
3. ↑  Kjente Stemmer[*død lenke*] fra NRK

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Otto Heinrich Adolf Henkell** (født 20. mai 1869 i Mainz, død 16. juli 1929 i Schwarzach im Pongau) var en tysk næringsdrivende og innehaver av Henkell & Co. Sektkellerei.

Otto Henkell var sønn av den næringsdrivende Karl Henkell og kom fra sektfabrikantfamilien Henkell, kjent over hele verden som produsent av merket Henkell Trocken. Hans mor var Freiin von Riedel. Blant forfedrene var også Emil Heinrich Freiherr von Riedel, finansminister i Bayern fra 1877.

Firmaet Henkell går tilbake til første tredel av 1800-tallet og ble etabler av Adam Henkell, født 1800. Adam lærte i unge år i Frankrike vinbransjen å kjenne og startet et firma i Mainz, som straks vokste seg større. Da han døde i 1866, overtok hans sønn Rudolf firmaet og bygget videre på det som ble kalt Mousseux-Fabrikation.

Henkells datter Anna Elisabeth, også Annelies og Anneliese, giftet seg med Tysklands riksutenriksminister under nasjonalsosialismen, Joachim von Ribbentrop.

* Sektkellerei Henkell, indre gård.  Foto: Ralf RoletschekSektkellerei Henkell, indre gård.  Foto: Ralf Roletschek
* Hallen. Foto: Ralf RoletschekHallen. Foto: Ralf Roletschek
* Reklame utført av Ernst Oppler i magasinet Jugend, 1904.Reklame utført av Ernst Oppler i magasinet Jugend, 1904.

Referanser
----------

1. ↑  «Otto Henkell - Munzinger Biographie». *www.munzinger.de*. Besøkt 19. mai 2019.
2. ↑  «Anneliese von Ribbentrop». Munzinger. Besøkt 19. mai 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** Munzinger (iba)
 |
Woolworth Building sett fra City Hall Park.
**Woolworth Building** er en av de eldste gjenværende skyskraperne i New York. Den var verdens høyeste kontorbygning fra åpningen i 1913 til 40 Wall Street sto ferdig i 1930. Med sine 241 meter er Woolworth Building fremdeles en av USAs hundre høyeste bygninger, og den 25. høyeste bygning i New York (pr. oktober 2017).

Woolworth Building er oppført som et praktbygg etter inspirasjon fra middelalderens kirker, noe som ga den tilnavnet *The Cathedral of Commerce* da den sto ferdig. Bygningen er rikt utsmykket med spir, relieffer, mosaikker og andre ornamentale detaljer i gotisk stil, og den regnes av mange som en av New Yorks vakreste og mest spektakulære bygninger. Woolworth Building er tegnet av Cass Gilbert, og konstruksjonen kostet byggherren, Frank Woolworth, 13,5 millioner dollar i årene mellom 1910 og 1913, en sum han sies å ha betalt i kontanter ned til siste penny. 

Bygningen ligger langs Broadway på nedre Manhattan, vis-à-vis City Hall. Etter angrepet på World Trade Center like ved var Woolworth uten strøm og telefon noen uker. Bygningen fikk ingen varige skader, men det rikt utsmykkede inngangspartiet ble stengt for publikum etter 11. september 2001.

De to norske ingeniørene Gunvald Aus fra Haugesund og Kort Berle fra Halden spilte en viktig rolle i byggingen av Woolworth Building, da det var disse to som designet stålrammen til skyskraperen. Mange norske snekkere, murere, malere og elektrikere arbeidet på bygget.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Study for Woolworth Building, New York». *World Digital Library*. 10. desember 1910. Besøkt 25. juli 2013.
2. ↑  Det Løfterike Landet. Odd.S. Lovoll. Universitetsforlaget 1997

Se også
-------

* Liste over skyskrapere

Eksterne lenker
---------------

* Bilder av Woolworth Building fra NYCFoto
* Greatbuildings.com
* Medieval New York

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** SkyscraperCenter
 |
**Olav Liljekrans** er en folkevise av den typen vi kaller middelalderballader. Den er typologisert som TSB A 63 i TSB katalogen, og er altså en naturmytisk ballade.

Handling
--------

Olav rir ut for å be til bryllupet sitt, men kommer til en alvedans. Alvedronningen ber ham danse med seg, men han vil ikke. Som hevn slår hun ham med sykdom og han dør etter at han er kommet hjem. Kjæresten hans dør også av sorg.

Enkelte forskere har ment at Olav tidligere har hatt et forhold til alvedronningen, og at hun nå tar hevn for å ha sviktet henne, men ingen av variantene antyder noe slikt. Drapet henger snarere sammen med den metafysiske ideen om skjebnen. I de naturmytiske balladene er det vanlig at mennesker får skade av et møte med det overnaturlige.

Utbredelse
----------

En svensk variant (1816)
I Norge er visa dokumentert i Telemark, Agderfylka og i Sogn. De eldste oppskriftene ble gjort av Olea Crøger og M.B. Landstad. Både L.M. Lindeman og Ole Mørk Sandvik har skrevet opp melodier til teksten. 
Visa finnes i alle de nordiske landene og ble også trykt i Peder Syvs Kjempeviseboka.

Dessuten finnes den i Skottland og i England som *Clerk Colvill* (Child nr.42), men der er det en havfrue som blir hans bane.

Eksempel
--------

* M.B. Landstad, Norske Folkeviser 1853, s. 355
* Gruppa Folque sang Olav Liljekrans på plata *Dans dans.*.. utgitt av PAN records 1991
* Veslemøy Solberg sang den islandske varianten, *Ólavur Liljurós* på CD The Strength of the Runes utgitt av Nordicae 1996

Referanser
----------

1. ↑  Jamie Moreira, Natur og overnatur i telemarksballaden, I *Tradisjon* 27 – 1/1996, s. 31 – 48.

Litteratur
----------

* Bengt R. Jonsson, Sir Olav and the Elves. The Position of the Scandinavian Version.
* Sabine Wienker-Piepho, Questing for Souls or never Blame supernatural Wives. The Stauffenberg Poem \*Clerk Colvil, Undine , Melusine and other Waternymphs. Alle i *The Stockholm Ballad Conference 1991*, Stockholm 1992

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Kurt Nilsen med gitaren opp-ned.
**Linksgitar** er en gitar som er bygget, eller bygget om, for å passe for venstrehendte. Vanligvis er det den dominante hånden, typisk den høyre, som plukker eller slår på strengene. Gitaren er ellers helt lik en standard gitar. Å spille «speilvendt», altså at man snur gitaren og bytter hvilken hånd som gjør hva, kalles *å spille links*.

Om
--

På grunn av strengesporenes bredde i oversadelen, og intonasjonskurven på sadelen, kan man ikke enkelt bare snu om på strengerekkefølgen. Plekterbrettet og en eventuell *cutaway* vil også være på feil side av gitarkroppen hvis man bare snur den. På elektriske og halvakustiske gitarer vil diverse lydkontroller, og uttaket for tilkobling av forsterker, gjerne havne på uhensiktsmessige steder.

Mange venstrehendte spiller likevel med gitaren opp-ned, enkelte også uten å bytte om på strengerekkefølgen, og spiller altså med en opp-ned fingersetting. Den norske popmusikeren Kurt Nilsen er et eksempel på dette (se bilde), mens britiske Paul McCartney også har snudd gitaren, men byttet om på strengerekkefølgen. Nilsen spiller altså links på en standard gitar, mens McCartney spiller links på en linksgitar.

Referanser
----------

1. ↑  «Should I Learn To Play Guitar Left Handed or Right Handed?». *leftyfretz.com*. Besøkt 6. november 2015.
2. ↑  «Left-handed Rock Stars». Besøkt 4. november 2015.
**Pål Oddvar Milford Berrefjord** (født 11. april 1977 i Bergen) er en norsk musiker, journalist og tidligere politiker (Ap).

Han har studiekompetanse fra Bergen katedralskole fra 1996 og studier i blant annet sosiologi og administrasjons- og organisasjonsvitenskap fra Universitetet i Bergen. Berrefjord har vært sportsjournalist i *Bergensavisen*, konsulent i GBM Partners AS, prosjektleder i Offshore Media Group AS og involvert i arrangementsselskaper i kultursektoren.

Han var leder i AUF i Hordaland 1997–1999, medlem av AUFs sentralstyre 1998–1999, politisk rådgiver for statsråd Grete Knudsen i Nærings- og handelsdepartementet 2000–2001 og 2. vararepresentant til Stortinget fra Hordaland 2001–2005.

Pål Berrefjord er sønn av tidligere statssekretær Ole Berrefjord og sønnesønn av tidligere justisminister Oddvar Berrefjord.

Referanser
----------

1. ↑  Jensen, Bjarne (6. juni 2000). «Ung bergenser går fra sport til politikk». *Aftenposten*: 16.
2. ↑  Nygard, Sture Trond (27. november 2001). «Lobbyvirksomhet? Ikke vi, nei!». *Bergens Tidende*: 13.
3. ↑  AP (12. oktober 1998). «Nytt AUF-styre valgt søndag». *Nordlys*: 10.
4. ↑  Rossavik, Frank (10. februar 1999). «AUF-Pål trekker seg». *Bergens Tidende*: 6.
5. ↑  Kristoffersen, Asbjørn (1. mars 1998). «Ung mann med makt». *Bergens Tidende*: 28.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Pål Berrefjord hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Pål Berrefjord hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget
 |
Må ikke forveksles med: Marrakesh-avtalen, som etablerte Verdens handelsorganisasjon i 1994
**Marrakesh-traktaten**, nærmere bestemt: «*Marrakesh-traktaten for tilretteleggelse av tilgang til publiserte verker, for personer som er blinde, svaksynte eller på annen måte alvorlig handicappet i forhold til praktisk visuell lesing av tekst fra papir eller skjerm*» (På Engelsk: «*Marrakesh Treaty to Facilitate Access to Published Works for Persons Who Are Blind, Visually Impaired, or Otherwise Print Disabled*», senere omdøpt til: «***The Marrakesh VIP Treaty***»), ble vedtatt på en internasjonal diplomatisk konferanse i Marrakesh, Marokko, 2013-07-27. Traktaten administreres av Den internasjonale opphavsrettsorganisasjonen (WIPO) og ble underskrevet av Norge 2014-06-20.

Hensikt
-------

Traktaten sikrer at en organisasjon, bemyndiget av staten, 
skal unntas vanlige opphavsrettsregler, slik at organisasjonen, uten vederlag til opphavsrettshaver, skal kunne både få tilgang til utgivers originaler av åndsverket, for direkte tilrettelegging, eller slik at den bemyndigede organisasjonen selv kan produsere en tilpasset form av materialet.  

Deretter skal organisasjonen, enten direkte eller gjennom tilsvarende bemyndigede organisasjoner i andre land, kunne distribuere disse tilpassede utgavene til bruk for personer som staten anser som ikke dyktige til å bruke den opprinnelige originale utgivelsen.

Tilpassede formater
-------------------

Tilpasset format kan typisk være Punktskrift også kalt blindeskrift eller braille, enten med digital leselist eller preget på papir, eller formatet kan være DAISY Digital Lydbok som idéelt er en kombinasjon av både spesialtilpasset lydbok og e-bok.  
Traktaten forutsetter enten bruk av kopibeskyttelse via Digital rights management eller at materialet på annen måte skal sikres mot at ikke-funksjonshemmede, ikke-kvalifiserte brukere får tilgang.

Referanser
----------

1. ↑   Lenker til full tekst og siste statusrapport for Marrakesh-traktaten. (Besøkt @ 2015-05-31).
2. ↑  «Norge underskriver traktat om tilgang til åndsverk for blinde og synshemmede». (Kulturdepartementet, Pressemelding, Dato: 2014-06-20, Nr: 68/2014) (Besøkt @ 2015-05-31)
Møre og Fjordane Heimevernsdistrikt 11 som er militærleir
**Setnesmoen** er et sted ved Veblungsnes, like sør for Åndalsnes i Rauma kommune. Stedet er dannet av avsetninger fra elven Rauma og er nesten helt flatt. Det er gresskledd med løvskog, dominert av gråor.

Setnesmoen har tradisjon som militærleir og ekserserplass. Etter det tyske angrepet på Norge i 1940 var det bare på Setnesmoen og på Bømoen ved Voss at norske avdelinger ble satt opp i henhold til planen for mobilisering. Én bataljon var ferdig mobilisert 13. april, én 14. april og den tredje 23. april.

Under den andre verdenskrig var det anlagt en flyplass på Setnesmoen. I april 1940 ble den ble flere ganger bombet av tyske fly.

En annen del av leiren ble brukt som gravplass for sovjetiske krigsfanger, og ble kalt russerkirkegården.

Setnesmoen var fast eksererplass for Møre Infanteriregiment nr. 11 (IR 11). Etter at regimentet ble lagt ned er den base for Heimevernet (HV 11). Leiren har foruten forlegningen flere skytebaner og et tidligere sykehus. 

Setnesmoen har golfbane, bygget av Rauma golfklubb. Stedet har hatt golfspill tidlig. På et fotografi fra 1907, vises engelske turister som spiller golf, med fjellet Romsdalshorn som bakgrunn. Det er også anlagt en fotballbane på Setnesmoen (Veblungsnes FK).

Setnesmoen leir er base for TV-serien *Kompani Lauritzen*.

Referanser
----------

1. ↑  Tom Kristiansen (2019). *Otto Ruge : Hærføreren*. Aschehoug. s. 47. ISBN 9788203297366.
2. ↑  Larsen, Rolf (1990). *1940*. Rauma kulturstyre. s. 21–22.
3. ↑  Mølmen, Øystein (1996). *Krigen 1940-45*. Lesjaskog: Ø. Mølmen. s. 184. ISBN 8299395801.
4. ↑  Bjørn Hafsten, Ulf Larsstuvold, Bjørn Olsen, Sten Stenersen (1991). *Flyalarm : Luftkrigen over Norge 1939–1945*. Oslo: Sem & Stenersen. ISBN 8270460583. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
5. ↑   Magne Haugland: Do svidanija - På gjensyn! Dokumentarberetninger om sovjetiske krigsfanger. 2008. s.590
6. ↑  Romsdalsferie i Kompani Lauritzens fotspor. *VG*. Besøkt 15. april 2021.

Eksterne lenker
---------------

* «Setnesmoen», fra nettsidene til forsvaret

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Bjarne Høye** (født 26. oktober 1893 i Farsund, død 3. mai 1971) var en norsk sosialøkonom, journalist og redaktør. Han var sjefredaktør for avisen *Vårt Land* i 22 år.

Høye vokste opp i Flekkefjord og tok embetseksamen som sosialøkonom i 1916. Han var engasjert i avholdssaken, 
og fikk gjennom avholdsbevegelsens publikasjoner de første erfaringer med journalistikk. Etter å ha avsluttet utdannelsen begynte han i *Norske Intelligenz-Seddeler*, den eldste avisen i landet.

I 1919 - 1920 hadde han et par utenlandsopphold, først til et Tyskland preget av keiserrikets fall og etableringen av Weimarrepublikken, deretter til USA der han forsøkte seg i flere yrker. I 1920 vendte han hjem, og begynte å arbeide i *Stavanger Aftenblad*.

I 1928 startet han i den kristne avisen *Dagen* i Bergen, og i 1933 ble han redaksjonssekretær i avisen. I 1934 deltok Høye ved den såkalte Oxfordbevegelsens samling, noe som fikk avgjørende betydning for hans kristne syn og engasjement. Etter dette knyttet han seg sterkt til Oxfordbevegelsen og dens etterfølger Moralsk opprustning (MRA).

Da tyskerne angrep Norge i april 1940 sluttet Høye seg til de norske styrkene på Voss. Det endte med at han, sammen med engelske soldater, bega seg i en fiskeskøyte fra Måløy til Skottland. På alliert side ble Høye først knyttet til den norske regjeringens etterretningstjeneste, deretter til informasjonstjenesten. Han fikk rang som kaptein.

Da kristne kretser i det okkuperte Norge våren 1945 planla en nye kristen dagsavis etter frigjøringen ble Høye spurt om å ta på seg redaktørjobben. Dermed ble han avisen *Vårt Lands* første redaktør. Høye satt i stillingen helt fram til 1967.

Referanser
----------

1. 1 2   Haugesunds Avis, side(r) 10, type referanse nekrolog, urn.nb.no, utgitt 6. mai 1971, besøkt 18. mai 2021[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Side 56 - 59. Per Voksø: *I strid siden freden : historien om Vårt Land 1945-1995*, Oslo: Vårt Land, 1994. ISBN 82-90021-40-2

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Norema** er et norsk varemerke for kjøkken- og innredningsmoduler. Norema eies av det svenske konsernet Nobia AB. Produksjon foregår ved Nobias fabrikk i Tidaholm, Sverige.

Norema er markedsleder og den mest kjente merkevaren innen kjøkken i Norge (jfr. Prognosesenteret AS) []. Norema er en landsdekkende kjede med 11 egeneide kjøkkensentra, samt forhandlernett, hvor man markedsfører og selger både via det profesjonelle nybyggmarkedet og direkte til forbrukermarkedet. Norema er heleid av svenske Nobia AB, som med sine over 20 varemerker er Europas største konsern innen kjøkken, bad og garderobe.

Trestandard AS
--------------

Selskapet het tidligere Trestandard AS, og firmaet stammer tilbake fra andre verdenskrig da selskapet ble stiftet av Alf Bakken og Gregers Kure. De produserte i starten innredningsenheter for oppvaskbenker og stålbeslag.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Norema – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Setningsledd** kan bestå av en eller flere ord eller fraser, med en bestemt grammatisk funksjon i en setning.

Norsk er et såkalt SVO-språk (Subjekt-Verbal-Objekt). Det betyr at subjektet helst kommer først i en fortellende setning, etterfulgt av verbal og objekt. Det finnes totalt fem type ledd: verbal, subjekt, objekt (indirekte, direkte), adverbial og predikativ.

  

**Forklaring** (*ikke verbal, subjekt og direkte objekt*)**:**

*Indirekte objekt* – Den som handlingen angår; for eksempel går ut over, eller er til fordel for.

*Adverbial* – Utfyller verbalet (sted, tid, årsak, hensikt osv.)

*Predikativ* – Utfyller subjektet eller objektet

  

**Eksempel:**
Faren til Hans har et basseng i hagen. Han er en svømmer. Han kaller bassenget "Plensjøen".

  

*Faren til Hans* – Subjekt

*Har* – Verbal

*Basseng* – Direkte objekt

*I hagen* – Adverbial

*Han* – Subjekt

*Er* – Verbal

*En svømmer* – Subjektspredikativ

Han - Subjekt

kaller - Verbal

bassenget - Direkte objekt

"Plensjøen" - Objektspredikativ

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN **·** NKC
 |
**Seton Howard Frederick Lloyd** (født 30. mai 1902 i Birmingham, død 7. januar 1996 i Faringdon, Oxfordshire) var en britisk arkeolog og assyriolog. 

Lloyd studerte arkitektur ved Architectural Association i London og tok eksamen der i 1926. 

Sine første arkeologiske erfaringer fikk han ved utgravningene av Tell el-Amarna i Egypt, under Henri Frankfort. 

Fra 1930 til 1937 arbeidet han for den samme ved utgravningene i Diyala-dalføret i Irak. Fra 1937 til 1939 gjennomførte han sammen med John Garstang utgravninger i Mersin. Fra 1939 arbeidet han i Iraks oldsaksdireksjon i Bagdad. Han gjennomførte i kraft av dette en rekke utgravningsprosjekter, blant annet Tell Uqair, Eridu, Tell Asmar, Ḫorsabad, og Sennacheribs akvadukt i Jerwan. Han etterfulgte Max Mallowan som president for British School of Archaeology in Iraq.

I 1948 ble han direktør for British Institute of Archaeology i Ankara, og ble i den stillingen til 1961. I Tyskia var han med på utgravningene i Beycesultan, Polatlı, Harran og Sultantepe. I tillegg ledet han arkeologiske forundersøkelsr, fremfor alt på Jabal Sinjar. 

Fra 1962 til 1969 var han professor for Det nære østens arkeologi ved Institute of Archaeology i University of London.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Babelio, Babelio forfatter-ID 155089[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Lloyd, Seton[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6xp7pbh, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Glyn Edmund Daniel, Christopher Chippindale (utg.): *The Pastmasters*. New York 1989.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NDL **·** NKC **·** ICCU **·** CiNii
 |
**Mildred Iatrou Morgan** er en amerikansk lydklipper og lydtekniker. Hun har blant annet arbeidet på filmene *The Fast and the Furious* (2001), *Catch Me If You Can* (2002), *Antwone Fisher* (2002), *Sinbad: Legenden på de syv hav* (2003), *Terminalen* (2004), *Hairspray* (2007), *Dawn of the Planet of the Apes* (2011), *Hitchcock* (2012), *Rise of the Planet of the Apes* (2014), *Wild* (2014) og *La La Land* (2016). For arbeidet i *La La Land* ble hun nominert til Oscar for beste lydklipp under den 89. Oscar-utdelingen. Morgan og Ai-Ling Lees nominasjon var første gang kun kvinner ble nominert fra en film til beste lydklipp.

Referanser
----------

1. ↑  «The 89th Academy Awards (2017) Nominees». *oscars.org*. Besøkt 25. februar 2017.
2. ↑  «10 Fun Facts About the 2017 Oscar Nominees». Variety. 24. januar 2017. Besøkt 25. februar 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mildred Iatrou Morgan på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Mildred Iatrou Morgan hos The Movie Database Rediger på Wikidata
**Bjarne Kroepelien** (født 3. mai 1890 i Bergen, død 28. april 1966 i Oslo) var en norsk vinhandler som er mest kjent for sin store boksamling om de polynesiske øyene. Det var denne boksamlingen som for alvor vekket Thor Heyerdahls interesse for Polynesia og som inspirerte de første teoriene om kontakten mellom disse øyene og Sør-Amerika.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Bjarne Kroepelien ble født i Bergen som den eldste av fire barn av foreldrene Jacob Valentin Kroepelien (1863–1926) og Dagny Gran (1867–1932). Hans far var kolonial- og vinhandler, og Bjarne skulle etterhvert også ende opp i samme bransje. 

I 1908 flyttet han til Chicago hvor han arbeidet et år som kontorist på et jernbanekontor. Da han returnerte til Bergen i 1909 fikk han jobb som kontorist ved et handelskontor. Broren Trygve Gran Kroepelien (1891–1969) ble derimot en rik forretningsmann.

### Polynesia

Som 27-åring reiste Kroepelien i 1917 til Polynesia hvor han ble boende på Tahiti i to år. Her giftet han seg med Tuimata, en av døtrene til høvding Teriieroo. Da spanskesyken kom til Tahiti i 1918 og tok livet av en tredjedel av befolkningen døde også Tuimata. Kroepeliens innsats for å hjelpe de syke ga ham senere den franske Æreslegionen. Han returnerte til Norge i 1919 og bosatte seg i Oslo.

### Samler

Kroepelien returnerte aldri til Polynesia. Han ønsket å leve i Norge med minnene om sin avdøde kone, og ville heller ikke være vitne til forandringene som den vestlige verden brakte til øyene. Han begynte i stedet på en samling av bøker fra og om sydhavet, en samling som etterhvert skulle komme til å romme rundt 5000 bøker. Denne samlingen ble testamentert til Universitetet i Oslo og befinner seg i dag på Kon-Tiki Museet.

Bibliografi
-----------

* Frankrikes vine (1922) - illustrert av Sverre Pettersen
* Kroepelien, Bjarne (1890-1966) (1944). *Tuimata*. Oslo: Cappelen.  [illustrert av Guy Krohg]
* The Tahitian Imprints of the London Missionary Society, 1810-1834 (1950)

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Folketelling 1910 for 1301 Bergen kjøpstad». Digitalarkivet. Arkivert fra originalen 2. desember 2013. Besøkt 21. november 2013.
2. 1 2  «Nordmenn i sydhavet». www.sydhav.no. Besøkt 21. november 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Bilder fra Tahiti tatt av Kropelien i 1918-1919.
* «Han høyrde konkyliane syngje». Thor Heyerdahl forteller om sitt vennskap med Bjarne Kroepelien i forskningsmagasinet Apollon.
* PDF, Catalogue of the "Kroepelien collection" or "Bibliotheca Polynesiana", Oslo University Library 2008.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
*Vann og bambusbosted* av Ni Zan 
**Wenrenhua** (kinesisk: 文人画) eller **Nanzhonghua** (南宗画) er en kinesisk malerstil. Den ble benyttet av lærde amatørmalere, gjerne av embedsmenn som beskjeftiget seg med *de fire kunster*.

*Gående på en fjellsti om våren* av Ma Yuan
Den er en meget gammel kinesisk retning innen malerkunsten, men fant sin form mot slutten av Yuandynastiets tid (1280-1368), og sitt klassiske uttrykk med malere som embedsmannen Dong Qichang (1555-1636).

Stilen kalles også *den sørlige skole* (nanzhonghua), til forskjell fra *den nordlige skole*. Men dette er ikke egentlig geografiske karakteristikker; de er uttrykk som Dong Qichang utviklet og som har sin inspirasjon i Chan-buddhismen, som også har en nordlig og en sørlig skole - av religiøs karakter. 

Den sørlige skole er strengt tatt også for meget av en paraplybetegnelse til å sier å kunne peke på en formell skoleretning. Men generelt kan man si at dens malere pleide å arbeide ensfarget med tusj, fokuserte på ekspressive penselstrøk og hadde en mer impresjonistisk tilnærming enn den nordlige skoles mer formelle innretning mot detaljer, farger og tradisjonelt bundne metoder.

Utvalgte utøvere
----------------

* Wang Wei (王維 699-759)
* Dong Yuan (董源, 900-tallet)
* Huang Gongwang (黄公望, 1269-1354)
* Ni Zan (倪贊, 1301-74)
* Wu Zhen (呉鎮, 1280-1354)
* Wang Meng (王蒙, 1308-85)
* Shen Zhou (沈周, 1427-1509)
* Wen Zhengming (文徵明, 1470–1559)

Litteratur
----------

* Farrer, Anne, in Rawson, Jessica (ed). *The British Museum Book of Chinese Art*, 2007 (2nd edn), British Museum Press, ISBN 9780714124469
* JAANUS - Nanshuuga
* Meccarelli, Marco. *"Chinese Painters in Nagasaki: Style and Artistic Contaminatio during the Tokugawa Period (1603-1868)"* in *Ming Qing Studies 2015* , pp. 175–236.
* Sickman, Laurence, in: Sickman L. & Soper A. *The Art and Architecture of China*, Pelican History of Art, 3rd ed 1971, Penguin (now Yale History of Art), LOC 70-125675
* Watson, William, *Style in the Arts of China*, 1974, Penguin, ISBN 0140218637

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Pierre Morhange** (født 1901, død 1972) var en fransk forfatter, poet og professor i filosofi.

Liv og virke
------------

Morhange ble født i en jødisk familie, han ble professor i filosofi fra 1932, sammen med Henri Lefebvre grunnla han i 1924 magasinet *Philosophies*. Han var også talsmenn for både det franske kommunistpartiet og for den surrealistiske bevegelsen. Han kunngjorde en ny-realisme i sin første samling *La vie est unique* («Livet er unikt»), utgitt i 1930. Han ble dypt forstyrret av Holocaust, noe som preget hans senere forfatterskap.

Bibliografi
-----------

* *La Vie est unique,* Gallimard, 1933
* *Bouquet de poèmes pour mes amis de Bigorre,* Tarbes, sans nom, 1948
* *Autocritique suivie de pièces à conviction*, Seghers, 1951
* *Le Blessé,* Au Colporteur, 1951
* *La Robe,* Éditions Seghers, 1954
* *Poèmes brefs,* revue Strophe, 1966
* *Le sentiment lui-même*, Pierre-Jean Oswald, 1966

Trivia
------

Hovedpersonen i den franske filmen *Les Choristes* (2004), norsk tittel *Mathieu og korguttene*, er også kjent som Pierre Morhange.

Referanser
----------

1. 1 2   deces.matchid.io[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Pierre Morhange, Personne, l'Express

  

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** CiNii
 |
Hemimorfitt fra Wenshangruven
Fylket Wenshans beliggenhet i Yunnan
 **Wenshan** (kinesisk: 文山县; pinyin: *Wénshān Xiàn*) er et fylke i det autonome prefekturet Wenshan i provinsen Yunnan i Folkerepublikken Kina.

Befolkningen var på 404 410 innbyggere i 1999.

Kultur
------

Zhuanglandsbyen A'e er viden kjent i Kina og i Japan for sine fine gravørarbeider.

Administrative enheter
----------------------

**Storkommuner:**

* Kaihua 开化镇, Gumu 古木镇, Pingba 平坝镇, Matang 马塘镇, Dehou 德厚镇, Xiaojie 小街镇, Zhuilijie 追栗街镇, Baozhu 薄竹镇

**Kommuner:**

* Dongshan for yi-folket 东山彝族乡, Lijing for yi-folket 柳井彝族乡, Xinjie 新街乡, Xigu 喜古乡, Baxin for yi-folket 坝心彝族乡, Binglie for yi-folket 秉烈彝族乡, Hongdian for hui-kineserne 红甸回族乡

Økonomi
-------

Et av fylkets største arbeidsgivere er kraftselskapet *Yunnan Wenshan Electric Power Co.*, som har sitt hovedkvarter her. Det er oppført på Shanghaibørsen. 

Wenshan har en sinkgruve som produserer dype blå hemimorfittspesimen av verdensklasse.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS
2. ↑  Wenshan Mine hos Mindat.org

Eksterne lenker
---------------

* Kart overe Wenshan Arkivert 10. mai 2008 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
På dette kortet fra 1624 er marrucinernes område synlig som en smal landstripe i midten av bildet ("MARRVCINNI").
**Marrucinerne** var en folkestamme som i oldtiden bodde i et lite område i Midt-Italia, avgrenset av elvene Aterno og Foro. Den største byen i marrucinernes land var Teate, det nåværende Chieti. Andre bosetninger lå i Ceio (det nåværende San Valentino i Abruzzo Citeriore), Iterpromium (Casauria), Civitas Danzica (Rapino), and havnebyen Aternum (Pescara), som man delte med vestinerne, uten at det tilsynelatende skapte større problemer.

Historie
--------

Marrucinerne nevnes første gang i historiebøkene i forbindelse med at de sluttet seg sammen med Romerrikets fiender, da den andre samniske krigen begynte i 325 f.Kr. Romerne vant, og fra 305 f.Kr. var marrucinerne deres allierte. Marrucinerne talte opprinnelig det italiske språket oskisk, men etter forbundsfellekrigen 90-88 f.Kr. ble området en del av selve Romerriket, og befolkningen ble anerkjent som romerske borgere og begynte å tale latin.

Litteratur
----------

Teksten er primært basert på *Encyclopædia Britannica* (1911), som ikke lengre er beskyttet av opphavsrett.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Helgrind** er et fiktivt sted i Christopher Paolinis bøker Arven.

Helgrind er et ondt, stort svart fjell med fire topper rett utenfor Dras-Leona, og byen ligger alltid i skyggen av den. I Dras-Leona, er det bygd en stor katedral som symboliserer alle de tre toppene. Prestene dedikerer seg selv til det onde og fjellet, og flere av dem mangler et lem eller to som de har ofret til fjellet. De liker også å diskutere hvilken av de tre største toppene som virkelig er høyest og mest betydningsfull, og om den fjerde og laveste toppen også skal tilbes. 

Helgrind er også bostedet til Ra'Zakene, og dit de fører Katrina etter at de har kidnappet henne.

  


| * v
* d
* r
Christopher Paolinis *Arven*-bøker |
| --- |
| Bøker | *Eragon **·** Den eldste **·** Brisingr **·** Arven* |
| Filmer | *Eragon* |
| Sentrale personer | Eragon **·** Safira **·** Brom **·** Arya **·** Galbatorix **·** Murtagh **·** Roran **·** Ajihad **·** Nasuada **·** Angela **·** Oromis **·** Andre… |
| Steder | Alagesia **·** Ryggen **·** Karvahall **·** Dras-Leona **·** Ellesméra **·** Farthen Dûr **·** Hadarakørkenen **·** Helgrind **·** Surda **·** Tirm **·** Urû'baen **·** fler… |
Sinsen kino, salen Foto: Leif Ørnelund/Oslo Museum 
**Sinsen kino** åpnet 3. oktober 1936 i Trondheimsveien 163 på Sinsen i Oslo. I etasjen over lå en restaurant og på fasaden sto «Kino» skrevet med neonbokstaver. Aftenposten skrev «Sinsen kino har vellykket åpning». Salen var fylt til siste plass og lokalene ble beskrevet som «meget tiltalende, med enkle, vakre linjer, lyse rolige farger og behagelig, indirekte belysning». Frimann Clasen, kjent som Lyktemannen, leste en prolog, før teppet gikk opp for åpningsfilmen *Kyss for betaling*, en forviklingsfarse som selvsagt endte godt. Billettprisen i 1936 var 1,25 kr. 

Sinsen kino ble også brukt til valgmøter, konserter, foredrag og kulturtilstelninger. Utover 1960-tallet sank besøkstallene og kinoen ble nedlagt 12. januar 1964. Den siste filmen som ble vist var *West Side Story*. Arbeiderbladet skrev: «Etter 21-forestillingen i morgen slukkes lysene for godt. Lokalene skal bli varemagasin». I dag er det en dagligvarebutikk i lokalene.

Litteratur
----------

* Solbakken, Tove: *Om funksjonalismens kinematografer.* I Byminner nr.4-2012, s.48-63

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |