recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Oy Loppo Production Ltd** er en finsk våpenprodusent i Savonlinna grunnlagt i 1976 som er kjent for sine silhuettpistoler, deriblant basert på ombygde Tikka M55 stålkasser eller egentilvirkede kasser av aluminium og stål. Silhuettpistolene til Aseseppä Löppönen eller "Børsekamer Loppo" har vært foretrukket av tre ganger verdensmester i metallsilhuett Rauno Ärväs. Loppo var den andre pistolen som kom på IMSSU sin produksjonsliste etter Excalibur-pistolen.

Historie
--------

Loppo-selskapet ble grunnlagt av Martti "Myrä" Löppönen som begynte sin karriere i 1976 ved å bygge revolvere og pistoler til silhuettskyting samt andre tilpassede våpen på bestilling. Blant kamringene brukt i disse pistolene er villkattpatronen 30-39 som er en 7.62×39 mm med en 7.82-mm kule (0.308 toms) i stedet for 7.9 mm. Loppo er også kjent for å ha utviklet riflen Loppo-Petran (som har likheter med Valmet Hunter M83) hvilket det ble produsert rundt 300 stykk av, og Loppo Super 2000. Ifølge Loppo sine hjemmesider har han hatt en sterk innflytelse på utviklingen av dynamisk og silhuettskyting som sport i Finland. I 1996 ble det nåværende selskapet Oy Loppo Production Ltd grunnlagt. I 2007 fokuserte Löppönen på konvertering av militære våpen for jaktbruk og deaktivering av våpen på bestilling. Martti har også drevet våpenfaglig rådgivning, og har stilt ut og presentert historiske våpen og samlervåpen.

Se også
-------

* Jalonen, en annen finsk våpenprodusent
* Thompson/Center Contender
* Remington XP-100

Referanser
----------

1. ↑  «Sivun otsikko». *www.asepuoti.fi*. Besøkt 8. mai 2023.
2. ↑  «Gunwritersin Tokko tietoa on - osa 38». *195.156.97.35*. Besøkt 8. mai 2023.
3. 1 2 3  Suuronen, Pekka (22. november 2007). «Suomalaisia aseita (1) - P.S. (Pekka Suuronen)». *Erä* **(finsk)**. Besøkt 6. mai 2023.
4. ↑  «Tabelle Zylinderverschlüsse». *www.silhouetten.org*. Besøkt 8. mai 2023.
5. ↑  «Rauno Ärväs – kolminkertainen maailmanmestari». *Yle Uutiset* **(finsk)**. 11. oktober 2010. Besøkt 8. mai 2023.
6. 1 2  «Lopponen - Article originally published in Deutsches Waffen-Journal No. 8 1995». *www.silhouetten.org*. Besøkt 10. mai 2023.
7. ↑  «Ase-lehti: Ase-lehti 6/2012». *www.aselehti.fi*. Besøkt 8. mai 2023.
8. ↑  «Sivun otsikko - Aseseppa Löppönen - Osaamista vuodesta 1976».
9. ↑  «Aseseppä Loppo Production Oy Ltd - taloustiedot, Y-tunnus ja päättäjät - Finder.fi». *www.finder.fi* **(finsk)**. Besøkt 8. mai 2023.
10. ↑  Suuronen, Pekka (22. november 2007). «Suomalaisia aseita (1) - P.S. (Pekka Suuronen)». *Erä* **(finsk)**. Besøkt 8. mai 2023.
11. ↑  «Keräilyaseita koskeva laki muuttui - perintöaseen säilyttämisestä joutuu maksamaan isot rahat». *Länsi-Savo* **(finsk)**. 14. juni 2016. Besøkt 8. mai 2023.
12. ↑  «Talvisodan päättymisen muistotilaisuus Uukuniemellä». *www.uukuniemi.info* **(finsk)**. Arkivert fra originalen 8. mai 2023. Besøkt 8. mai 2023.
**George Taylor** (født 1716, død 23. februar 1781) var en av delegatene som signerte den Amerikanske uavhengighetserklæring som en representant for delstaten Pennsylvania.

I dag er hans tidligere hjem, George Taylor House som ligger i Catasauqua, Lehigh County i Pennsylvania, et nasjonalt historisk landemerke som eies av bydelen Catasauqua. Taylor ble født i Irland og innvandret til de amerikanske koloniene da han var 20 år gammel, og kom frem til Philadelphia i 1736. Nesten ingenting er kjent om George Taylors liv før hans ankomst i Philadelphia i 1736, men det er generell enighet om Nord-Irland (muligens Ulster) er hans fødested.

Han var sønn av en protestantisk prest og i USA begynte han å arbeide som regnskapsfører. I 1742 giftet Taylor seg med Ann som var enke. I 10 år var Taylor ansvarlig for to jernverk frem til sønnen, Samuel, til den tidligere eieren nådde myndig alder i 1752, og da overtok sønnen eierskapet av fabrikkene i henhold til betingelsene i hans fars testamente. Taylor kjøpte 331 hektar (1,34 km²) i det som i dag er bydelen Catasauqua i Pennsylvania. På denne tomten bygde han en imponerende toetasjes steinhus i som hadde utsikt over Lehigh River. Huset stod ferdig i 1768, men kort tid etter at Taylor flyttet inn, døde hans kone Ann. Taylor fortsatte å bo i dette huset for de neste årene, og for en tid, brukte han halvparten av eiendommen til oppdrett.

I 1776, to år etter å ha flyttet tilbake til Durham, solgte han gården. To århundrer senere, den 17. juli 1971 ble dette huset utpekt som et nasjonalt historisk landemerke. Taylor ble valgt til medlem av den føderale forsamlingen i Pennsylvania i 1775. På denne tiden forberedte de koloniale styrkene seg på krig og Taylor begynte som oberst i den tredje bataljonen i militsen fra Pennsylvania. En av hans første oppgaver som medlem av kongressen var å påføre sin signatur til den amerikanske uavhengighetserklæringen, som han gjorde den 2. august, sammen med de fleste andre delegatene. Av de 56 delegatene som underskrev erklæringen, var han en av kun åtte som var født i utlandet. Taylors tjeneste i den amerikanske Kongressen var kort og varte bare i litt over syv måneder.

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, «George Taylor (delegate)», SNAC Ark-ID w6jh3zmr[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Taylor, George (01 January 1716?–23 February 1781), ironmaster and signer of the Declaration of Independence, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Find a Grave, Find a Grave-ID 2778, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) George Taylor hos Amerikas forente staters kongress' biografiske kartotek Rediger på Wikidata

* (en) George Taylor hos American National Biography Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dictionary of Irish Biography **·** Prabook **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** LCCN **·** US Congress
 |
**Egil A. Braathen** (?–2009) var en norsk investor og eiendomsutvikler. Han var grunnlegger og eier av Braathen Eiendom, og var i 1980-årene Norges tredje største eiendomsmagnat.

Liv og virke
------------

Braathen vokste opp i Oslo, og sluttet på skolen som trettenåring. Han begynte å jobbe i butikk, og som 22-åring åpnet han sin egen landhandel på Lørenskog. I 1947 startet han sitt eget eiendomsselskap.

Igjennom 1950- og 1960-årene bygget Braathen opp eiendomsimperiet sitt, og han så tidlig potensialet i kjøpesentre. I 1967 åpnet han Linderud senter, som var Norges første senter rettet mot kunder som ville kjøre bil helt til døra. Han stod også bak Linne Hotell like i nærheten.

Senere ble Braathen en mer rendyrket finansmann, og han kjøpte seg opp i Christiania Glasmagasin og i Kværner. I 1985 var han Norges tredje største eiendomsmagnat, etter Olav Thon og Andenæs-familien. Formuen hans ble i 1982 anslått av *Økonomisk Rapport* til å være i milliardklassen, og han eide 20 selskaper og 40 eiendommer. I 1980-årene satset Braathen også tunggt i eiendomsmarkedet i Florida.

En periode bodde Braathen på Gran Canaria, før han av skattemessige årsaker bosatte seg i Appenzell i Sveits. Han forble imidlertid norsk statsborger fram til sin død i 2009.

Braathen var gift to ganger, sist med britiske Pauline (1930–).

Ettermæle
---------

Egil A. Braathen hadde Alzheimers sykdom mot slutten av livet, og enka Pauline Braathen har etter hans død donert betydelige pengesummer til forskning på denne sykdommen.

Arven etter Egil A. Braathen førte til en 14 år lang strid i rettssystemet, der sørafrikaneren Raymond Kalley kjempet mot de øvrige arvingene for å få ta del i milliardarven. Kalley tapte sakene, både i det sveitsiske og norske rettssystemet.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  «Ukjent eiendomsmagnat døde i 2009 – nå skal Høyesterett avgjøre milliardarvens skjebne». E24.no. 6. februar 2022. Besøkt 21. januar 2024.
2. 1 2 3 4  «Norges rikeste kvinner». *Dagbladet Magasinet*, 3. november 2012.
3. 1 2  «Lykkelig over å bidra til Mosers forskning». Adresseavisen. 26. juni 2016. Besøkt 21. januar 2024.
4. ↑  «Mosers, Kavli Institute given multimillion grant to establish a new centre of excellence». NTNU Helse. 8. september 2015. Besøkt 21. januar 2024.
5. ↑  «Endelig punktum i 14 år gammel arvekonflikt etter eiendomsmilliardær». E24. 21. desember 2022. Besøkt 21. januar 2024.
Fra havnen i Türkmenbaşy
**Türkmenbaşy** (tidligere kjent som **Krasnovodsk**, fra russisk Красноводск) er en by i Turkmenistan. Byen ligger i provinsen Balkan vest i landet, ved Det kaspiske hav.

Historie
--------

Byens historie strekker seg tilbake til 1717, da den russiske fyrsten Aleksandar Bekovitsj-Tsjerkasskij etablerte en utgangspunket hemmelig befestning her ved Kaspihavet, hvor det tørre elveleiet til det tidligere utløpet av Amu-Darya (frem til 1600-tallet rant elven ut her, i alle fall så lenge Aralsjøen var vesentlig større). Det var hans plan å føre sine hærstyrker opp det tørre elveleiet og erobre khanatet Khiva. Ekspedisjonen slo feil, og russerne oppgav bosetningen.

### Krasnovodsk

Jernebanestasjonen i Krasnovodsk, 1902
Det tok 150 år før russerne på nytt forsøkte å etablere en fast bosetning på stedet. I 1869, invaderte de på nytt. De kalte sitt fort her **Krasnovodsk** (Красноводск), som er den russiske oversettelse av det opprinnelige stedsnavn, **Kyzyl-Su** («rødt vann»). Krasnovodsk var Tsarrusslands base for ekspedisjoner mot Khiva, Bukhara og de nomadiske turkmenske stammer.

Jernbanen, det vil si det som nå er den transkaspiske jernbane, hadde opprinnelig sitt startpunkt i Uzun-Ada ved Kaspihavet, men dette ble senere endret nordover, til havnen ved Krasnovodsk.

Byen ble inntatt av Den røde armé i februar 1920. 

### Türkmenbaşy

I 1993 ble byen omdøpt til ære for den turkmenske livstidspresident Saparmurat Nijazov, som titulerte seg *Türkmenbaşy* («alle turkmeneres leder»). Byen har fortsatt overvekt av etniske russere.

Niyazovs etterfølger Gurbanguly Berdimuhamedow lovet i juli 2007 å investere en milliard dollar i et prosjekt som skulle gjøre Türkmenbaşy til et stort turistmål, som sentrum for turistsonen Avaza med 60 moderne hoteller som skulle bygges langs en 16 km (16 000 m) strekning av stranslinjen mot Kaspihavet.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑
3. ↑  «Turkmenistan starts tourist drive». BBC News. 23. juli 2007. Besøkt 23. juli 2007.
4. ↑  Avaza Tourist Zone around Turkmenbashi Arkivert 6. juni 2011 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Turkmenbashi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
Et ortodoks ikon av de syv erkeenglene. Fra venstre til høyre: Jegudiel, Gabriel,  Selafiel, Mikael, Uriel, Rafael, Barakiel. I midten er Kristus i en mandorla; under ham to blå kjeruber og en rød seraf.
**Uriel** (אוּרִיאֵל, hebraisk «Guds flamme» eller «Guds lys», *Auriel/Oriel*) er i henhold til den rabbanittiske tradisjonen og noen kristne tradisjoner en av erkeenglene. I katolsk liturgi og hagiografi har han en egen minnedag.

Historie
--------

Uriel nevnes første gangen på 100-tallet e.Kr. i en apokryfisk boken «Fjerde Esra» hvor det fortelles at Uriel har blitt sendt til jorden for å gi Esra åpenbarelser. Hans attributt er en pergamentsrull eller en bok. Hans navn kan være analogt til Uriah. I apokryfisk, kabbalistisk og okkulte verk har Uriel vært likestilt eller sammenblandet med flere andre navn. Et eksempel på et annet navn er **Sandalfon**.

De engler som nevnes i eldre bøker i den hebraiske bibel er uten navn. Faktisk har rabbi Simeon ben Lakish av Tiberias (230-270) hevdet at alle navnene på englene var noe som jødene brakte med seg fra Babylon, og noen moderne tenkere har tendert til å være enig. Zoroastrismen er en tidlig religion som gjør bruk av fenomenet erkeengler. Av de syv erkeenglene i judaismen etter eksilet er det kun tre, Gabriel, Mikael og Rafael som nevnes med navn i de skrifter som over tid ble kanonisert.

Beskrivelse
-----------

Uriel er kjent som den frelsende erkeengel. Han står med et brennende sverd ved inngangen til det tapte Eden. Hans symbol er en åpen hånd som holder en flamme som han tilbyr som kjærlighetens flamme til alle sjeler.

I teosofisk terminologi jobber Uriel og hans guddommelig feminine medhjelper, Aurora, med et lys av purpur og gull, den såkalte sjette stråle. Denne strålens kvaliteter er tjeneste og presteskap, fred, vennskap, oppstandelse og guddommelig dømming av alt som er ondt.

Uriel og Aurora øker fred og vennskap når de blir påkalt. Trenger man hjelp til å løse en krangel eller skape større vennskap mellom mennesker, ønsker de å hjelpe. De benytter guddommeligheten som blir båret av denne strålen.

Referanser
----------

1. ↑  Per Einar Odden: De syv englene som står for Guds trone, katolsk.no, lest 14. august 2019.

Eksterne lenker
---------------

* «De syv englene som står for Guds trone» Katolsk.no
* Introduksjon til erkeengler (engelsk)
* Jødisk Encyclopedia (engelsk)

| * v
* d
* r
Engler |
| --- |
|  | 
* Barakiel
* Englene
* Erkeengel
* Erkeengelen Gabriel
* Erkeengelen Mikael
* Erkeengelen Rafael
* Erkeengelen Uriel
* Forsamlingen av erkeengler
* Fyrstedømme
* Herredømme
* Jegudiel
* Kjeruber
* Kreftene
* Lucifer
* Maktene
* Selafiel
* Serafer
* Troner

 |

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Louis-Armel Pelâtre** A.A. (født 12. mai 1940 i Pancé i Frankrike) er en fransk ordensgeistlig og katolsk biskop som var [8apostolisk vikar]] av Istanbul samt apostolisk administrator av Istanbul for grekerne, og patriarkaladministrator av Istanbul for melkittene.

Liv og virke
------------

### Prest

Louis Pelâtre gikk inn i assumpsjinistenes kongregasjon avla ordensløftene der og ble ordinert til prest den 24. mai 1969. Han virket som misjonær i Tyrkia.

### Biskopm apostolisk vikar i Istanbul

Pave Johannes Paul II og utnevnte ham til titulærbiskop av *Sasima* den 9. juni 1992 og til apostolisk vikar i Istanbul. Han ble ordinert til biskop den 13. september 1992 av den apostoliske nuntius i Tyrkia, erkebiskop Sergio Sebastiani; medkonsekratorer var Hovhannes Tcholakian, erkebiskop av Istanbul av armenerne, og Antónios Varthalítis, erkebiskop av Korfu, Zakynthos og Kefalonia.

Han var president for Den tyrkiske bispekonferanse.[1]

Pave Frans innvilget hans alderbetingede avskjedaaøknad den 16. april 2016.[2]
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
**Utdatert:** Denne teksten kan inneholde feil på grunn av informasjon som er utdatert. artikkelen Du kan hjelpe med å oppdatere artikkelen. Artikkelens diskusjonsside kan inneholde mer informasjon.

**Governor Malcolm Wilson Tappan Zee Bridge**, nesten alltid omtalt som **Tappan Zee Bridge** eller bare **Tappan Zee**, er en fritt frambygg-bro i New York over Hudsonelven på dets bredeste sted, Tappan Zee, oppkalt etter en indianerstamme fra området kalt tappanerne (mens zee er nederlandsk for «sjø»). Den knytter Nyack i Rockland County til Tarrytown i Westchester County. Byggingen av broen startet i mars 1952 og broen ble åpnet for trafikk 15. desember 1955. Broens totale lengde er på 4881 meter. Fritt frambygg-spennet er på 369 meter med en 42 meters klaring over vannet. 

I 1994 ble navnet Malcolm Wilson tilføyd til broens navn. Han var guvernør for delstaten New York. Det nye navnet har ikke slått gjennom i dagligtale.[]

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 27. februar 2010; utgiver: New York State Department of Transportation.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
**Tommaso Bernetti** (født 29. desember 1779 i Fermo i Kirkestaten, død 21. mars 1852 i Fermo) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet det pavelige diplomati og Den romerske kurie.

Da franskmennene invaderte Roma i 1809 dro han med sin onkel, kardinal Cesare Brancadoro, til Reims. I juli 1814 utførte han med stor fremgang et hemmelig oppdrag for pave Pius VII hos den østerrikske keiser.[] Han returnerte til Roma i 1814 og fikk ansvar for forhandlingene for Murat avgang etter franskmennenes nederlag, og for forberedelsene av pavens endelige hjemkomst til Roma i 1814.

Han ble kreert til kardinal i oktober 1826 av pave Leo XII. Da hadde han kun mottatt de lavere vigsler; han ble ikke presteviet før i 1839.

Han deltok ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, og ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.

Han ble presteviet i 1839 av biskop Alessandro Bernetti av Recanati e Loreto.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* The Cardinals of the Holy Roman Church

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ICCU
 |
**Andrzej Tomasz Towiański** (født 1. januar 1799 nær Vilnius, død 13. mai 1878 i Zürich) var en polsk religionsfilosof og mystiker. 

Towianski ble etter universitetsstudier assessor ved domstolen i Vilnius, men emigrerte vestover i 1837. I Paris, der han slo seg ned i 1841, han fikk en fremtredende posisjon blant de polske emigrantene som stifter av en religiøs sekt. Adam Mickiewicz, som Towianski kurerte hustruen til ved hjelp av hypnose, utviklet hans "messianisme" i sine forelesninger i Sorbonne ("L'église officielle et le Messianisme", 1842–43) og stod under hans innflytelse liksom også Juliusz Słowacki. 

Towianski anså seg å ha en guddommelig sendebud og forkynte en sosial omveltning på grunnlag av kjærlighet. Det polske folket skulle bli en Messias for alle siviliserte folk og gjennom lidelse forberedes for sitt frelserkall. Hans prekener i kirken Notre-Dame i Paris vakte stor oppsikt. Han ble utvist fra Frankrike i 1842 etter Ferdinand Filip av Orléans' død, som han hadde forutsagt, og bega seg til Brussel, Roma og Sveits. I 1848 flyttet han til Paris, ble fengslet og ble dømt til å sone i Cayenne, men ble benådet og vendte tilbake til Zürich. Hans skrifter ble utgitt i 1882 i Torino med innledning av T. Canonico.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Internetowy Polski Słownik Biograficzny, Internetowy Polski Słownik Biograficzny ID andrzej-tomasz-towianski-przywodca-religijny-mesjanista-wiesz, oppført som Andrzej Tomasz Towiański[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   CERL Thesaurus, CERL-ID cnp01318579, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Towiański, Andrzej i *Nordisk familjebok* (2. utgave, 1919)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU
 |
**Slavonski Brod** er en by ved elven Sava i Kroatia, med et folketall på rundt 53 000.

Historie
--------

Byen ble kalt *Marsonia* under Romerriket og *Brod na Savi* fra 1244 til 1934. Byen ligger i området Slavonia, og er senteret i fylket Brod-Posavina. Byen har også en havn, og ligger ca. 197 km sørøst for Zagreb.

Ordet «brod» betyr skip på moderne kroatisk, men byens navn kommer av en eldre betydning – elvekryssing.[]

Sentralt i byen finnes den barokke Brod festning.

Kommunikasjonsknutepunkt
------------------------

Fra Slavonski Brod går det bro over til byen Brod i Republika Srpska i Bosnia-Hercegovina. Byen utviklet seg i stor grad på grunn av dette strategisk viktige kryssingspunktet over elva Sava mot Bosanski Brod i Bosnia-Hercegovina.[]

I dag går motorveien Zagreb–Lipovac–Beograd (E70, A3) og jernbanen Zagreb–Vinkovci–Beograd gjennom byen. En ny og moderne motorvei er under konstruksjon, den internasjonale gjennomfartsåren 5C, som vil knytte Nord-Europa og Ungarn med Kroatia (Slavonia), Bosnia-Hercegovina og igjen Kroatia (Dalmatia). Denne motorveien vil gå om lag 16 km fra sentrum av byen. Når denne veien står ferdig vil Slavonski Brod ble ett av de store knutepunktet for motorveiene som går nord-sør og øst-vest.

Referanser
----------

1. ↑  Kroatias Statistiske Byrå besøkt 10. november 2014

Eksterne lenker
---------------

* (hr) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Slavonski Brod – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Karen Synne Groven** er en norsk fysioterapeut. Hun er professor i rehabilitering og folkehelse og prodekan for forskning ved Fakultet for helsefag ved VID vitenskapelige høgskole, og professor ved Oslomet – storbyuniversitetet. Hun ble utdannet fysioterapeut i 1995 og tok doktorgrad i helsevitenskap ved UiO i 2014. Fra 2017 har hun vært leder av forskningsgruppa Rehabilitering: Tjenester, Individ og samfunn. Hun forsker på rehabilitering, folkehelse og fysioterapi, med særlig interesse for kvinnehelse og habilitering. Groven har skrevet lærebøker og bidratt i internasjonale antologier. Hun har også bidratt aktivt i samfunnsdebatten gjennom kronikker, debatt-innlegg, intervju osv.

Referanser
----------

1. ↑  Karen Synne Groven er ny prodekan forskning ved Fakultet for helsefag
2. ↑  Disputas: Karen Synne Groven
3. ↑  Karen Synne Groven
4. ↑  Dahl-Michelsen, Tone (2018). *Profesjonsetikk i ergoterapi og fysioterapi*. Oslo: Samlaget. ISBN 978-82-521-9477-7. OCLC 1090574411.
5. ↑  Barbara. E Gibson,. *Manipulating practices : a critical physiotherapy reader*. OCLC 1257465142.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** CRIStin
 |
**Innico Caracciolo** (den yngre) (født 8. juli 1642 i borgen Martini ved Taranto i Italia, død 6. september 1730 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie og var senere biskop av Aversa 1697–1730.

Han ble kreert *in pectore* til kardinal i mai 1715 av pave Klemens XI, publisert ved konsistoriet i desember 1715.

Han deltok ved konklavet i 1721 som valgte pave Innocens XIII, ved konklavet i 1724 som valgte pave Benedikt XIII og ved konklavet i 1730 som valgte pave Klemens XII.

De andre kardinaler i samme slekt var Marino Ascanio Caracciolo (kreert 1535), Innico Caracciolo den eldre (1666), Niccolò Caracciolo (1715), Giovanni Costanzio Caracciolo (1759), Diego Innico Caracciolo (1800) og Filippo Giudice Caracciolo (1833).

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Innico Caracciolo di Martina, www.info.roma.it[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Notodden nye stasjon** er en jernbanestasjon på Tinnosbanen i Notodden i Telemark. Den ble satt i drift fra 1919 da forbindelsen til Bratsbergbanen ble åpnet. Stasjonen er utstyrt med en tømmerterminal med fire lastespor. Stasjonen er bemannet med togekspeditør og det er kafé der. I 2004 ble persontogtrafikken flyttet ned til Notodden skysstasjon (daværende Notodden kollektivterminal), men i perioden mellom 2015 og 2020 ble stasjonen igjen benyttet, inntil man fikk elektrifisert sporet til skysstasjonen.

Stasjonen var tegnet av Gudmund Hoel og var ferdig i 1917, to år før den ble tatt i bruk, og erstattet Notodden gamle stasjon som hadde vært endestasjon på Tinnosbanen siden den ble åpnet i 1909. Driften på Tinnosbanen opphørte i 1991, mens jernbanestrekningen sørfra ble forlenget 800 meter nærmere sentrum til Notodden kollektivterminal, som dermed erstattet Notodden nye stasjon i 2004.

Notodden nye stasjon er eneste bystasjon som er foreslått vernet av Jernbaneverket.

I slutten av juli 2011 ble stasjonsområdet rammet av flom med påfølgende ras. Både dreieskiven og vognhallen var svært nær å følge med rasmassene ut i båthavnen på nedsiden. Mye av den verneverdige infrastrukturen ble skadet eller ødelagt. Jernbaneverket lovet at området skulle bli bygget opp igjen.. I juni 2012 var reparasjonsarbeidet fullført og stasjonen ble åpnet 9. juni. Anledningen ble benyttet til å oppgradere signalanlegget.

10. august 2015 ble persontrafikken flyttet tilbake til Notodden nye stasjon fordi sporet til skysstasjonen ikke var elektrifisert.. 11. desember 2020 var siste togavgang fra stasjonen, mens det nyelektrifiserte sporet til skysstasjonen ble tatt i bruk fra 14. desember.


| **Forrige stasjon** |   |  |   | **Neste stasjon**
 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Lienvegen |  | Tinnosbanen |  | Tinnegrend |

Referanser
----------

1. ↑  telen.no om raset på Notodden nye stasjon
2. ↑  «Gjenåpning av Notodden stasjon 9. juni». Jernbaneverket. 6. juni 2012. Arkivert fra originalen 1. januar 2017.
3. ↑  Jernbaneverket Notodden Arkivert 1. januar 2017 hos Wayback Machine. (Besøkt 23. november 2015).

Litteratur
----------

* Thor Bjerke og Finn Holom (2004). *Banedata 2004*. Hamar/Oslo: Norsk Jernbaneklubb/Norsk Jernbanemuseum. s. 222–223. ISBN 82-90286-28-7.
* Aasmund Dahl, red. (1988). *NSBs bygningsregistrering: Drammen distrikt: Bratsbergbanen, Sørlandsbanen*. NSB Arkitektkontoret. s. 55–76.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Notodden nye stasjon i Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase
* (no) Norsk Jernbaneklubbs stasjonsdatabase: Bratsbergbanen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Network Statement
 |
**Adenbukta**, eller **Adenbukten**, er en bukt av Arabiahavet mellom Jemens sydkyst på 
Den arabiske halvøy og Somalias nordkyst i Afrika. I den vestlige enden ligger Djibouti. Adenbukta avgrenses mot Arabiahavet ved meridianen fra Ras Asir på nordøstspissen av Somalia.

Bukta er omkring 900 km lang fra øst til vest, og omkring 500 km bred ved østenden. Der er forbindelse mot nordvest til Rødehavet gjennom Bab el-Mandeb-stredet.

I de senere årene har skipsfaren i Adenbukta vært plaget av piratvirksomhet av somaliske sjørøvere som kaprer skip.

Ifølge Leger Uten Grenser flyktet 30 000 over denne bukta, fra Somalia til Jemen, i 2007, på grunn av konflikter og tørke på Afrikas horn. I de første fem månedene av 2008 flyktet 20 000 over bukta.

Referanser
----------

1. ↑  «Somali and Ethiopian Migrants Face Violence in Waters Off Yemen». Leger Uten Grenser. 19.06.2008. Arkivert fra originalen 8. juli 2008. Besøkt 08.07.2008.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gulf of Aden – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Saltfjorden** (pitesamisk: *Sálltovuodna* eller *Sálltosievva*, lulesamisk: *Sáltovuodna*) er en bred fjord som strekker seg fra Fleinvær vest til Hopen i øst i Bodø og Gildeskål kommuner. I nord er fjorden avgrenset av Bliksvær – Bodølandet, i sør Nordarnøya – Straumøya – Knaplundsøya. Bodø by ligger rett på nordsiden av fjorden.

Skrivemåten Saltenfjorden brukes også og er godkjent, men ikke anbefalt av Statens kartverk.

Beskrivelse
-----------

I Store norske leksikon er den egentlige Saltfjorden beskrevet til å gå fra Fleinvær til Saltstraumen og Godøystraumen, med en lengde av 40 km. Men at fjorden fortsetter innover i Skjerstadfjorden via Saltstraumen med sidearmene Misværfjorden og Saltdalsfjorden helt inn til Rognan. Samlet blir da fjordsystemets lengde fra Fleinvær til Rognan hele 80 km langt. Imidlertid har Farvannsbeskrivelsen «Den norske los» den beskrivelsen som er gitt i ingressen, altså at fjorden strekker seg fra Fleinvær til Hopen. Med denne beskrivelsen er lengden av fjorden også cirka 40 km, med en bredde på rundt 4 km mellom Straumøya og Bodøhalvøya. Mot sør er Fleinværfjorden og Beiarkjeften, og i nord Landegodefjorden fjordarmer.

Største dybde ytterst i Saltfjorden er 500 meter, mens dybden nord for Straumøya varierer mellom 200 og 375 meter midtfjords.

I farvannsbeskrivelsen står det videre at fjorden er meget værhard, samt at strømmen er sterk. Strømmen går som regel østover langs Straumøya og vestover på nordsiden av fjorden.

Foruten Bodø er det også en større kai ved asfaltverket i Vikan. Dessuten er det en god havn i Seivågen på Straumøya og i Valosen på nordsiden av fjorden.

Det er flere båtruter som krysser fjorden, disse har Bodø havn som utgangspunkt. Den ytre del av fjorden har mange øyer og holmer, der det største fyret som markerer leden er Tennholmen fyr.

Saltfjorden har forurensning av kadmium, uten at noen punktkilde er identifisert. Taskekrabbe fanget i et stort område nord for fjorden bør ikke spises.

Referanser
----------

1. 1 2  «Saltfjorden». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 23. februar 2017.
2. ↑  (no) «Saltfjorden» i *Store norske leksikon*
3. 1 2 3  *Farvansbeskrivelse Rørvik – Lødingen og Andenes* (PDF). 5 (6 utg.). Stavanger: Statenskartverk Sjøkartverket. 2016. s. 148. ISBN 82-90653-17-4.
4. 1 2  Saltfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk
5. ↑  «Saltfjorden og nordover». Miljøstatus.no. Arkivert fra originalen 23. desember 2016. Besøkt 23. desember 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
**Happy Meal** er et måltid rettet mot barn, produsert og solgt av restaurantkjeden McDonald’s siden juni 1979. Sammen med maten følger det vanligvis med et leketøy, og dette kommer pakket i en pappeske med McDonald’s-logoen. Emballasjen og leketøyet er gjerne del av markedsføringen og promoveringen av en ny film eller leketøyserie.

Maten i Happy Meal består av en hovedrett (typisk en hamburger, cheeseburger eller en liten porsjon med Chicken McNuggets), en siderett (pommes frites, eplebiter eller salat) og en drikk (melk, jus eller brus). Utvalget av retter varierer fra land til land, og kan også variere etter størrelsen på den enkelte restaurant.

I de fleste land har McDonald’s lansert et «sunt valg» i Happy Meal, hvor de i tillegg til melk – som alltid har vært tilgjengelig – kan velge fruktsaft istedenfor brus og poser med tørket frukt (eller hele fruktbiter eller gulrotbiter) istedenfor pommes frites.

I enkelte land har Happy Meal et lokalt navn. I Quebec er navnet *Joyeux Festin*; i Latin-Amerika er navnet *Cajita Feliz*; i Brasil er navnet *McLanche Feliz*; og i Tyskland var navnet *Juniortüte* frem til 1999.
**Donatus Edet Akpan** (født 7. august 1952 i Ikot Ada Utor i Nigeria) er en nigeriansk geistlig og katolsk biskop av Ogoja.

Liv og virke
------------

### Prest

Donatus Edet Akpan ble presteviet for bispedømmet Ikot Ekpene den 15. oktober 1985.[1]

Etter ordinasjonen var han først lærer ved gutteseminaret i Afaha Obong. Fra 1987 til 1989 studerte han ved University of Nigeria, hvor han tok et diplom i utdanning og en mastergrad i bibelteologi. Fra 1989 virket han som *fidei donum*-prest i erkebispedømmet Abuja, bådet som pastor og rektor for seminaret. Fra 2016 var han pastor i *Rosenkran*s-sognet i Wuse-distriktet i Abuja, leder av liturgikommisjonen og seremonimester i erkebispedømmet Abuja.[1]

### Niskop av Ogoja

Pave Frans utnevnte ham til biskop av Ogoja den 9. april 2017.[1] Han ble ordinert til biskop av erkebiskopen av Calabar, Joseph Effiong Ekuwem, den 7. juli samme år. Medkonsekratorer var biskopen av Uyo, John Ebebe Ayah, og biskopen av Ikot Ekpene, Camillus Raymond Umoh.
**Tromsø mineskadesenter** (TMC) er et aksjonsforsknings-senter i traumatologi som drives i samarbeid mellom Universitetssykehuset Nord-Norge HF i samarbeid med Institutt for Klinisk Medisin ved Universitetet i Tromsø. 

TMC er anerkjent som «WHO Associated Center» og har som målsetting å utvikle og utprøve behandlingsmetoder og modeller for traumesystem i fattige land. Senterets målsetting er å ikke drive dyre nødhjelpsprogram under kontroll av vestlig ekspertise – men å styrke det lokale medisinske nettverkets evne til «å stå han av» i krig og katastrofer.

TMC driver forskningsprogram på høyt internasjonalt nivå innen prehospital skadeomsorg, primær skadekirurgi, posttraumatisk rehabilitering, posttraumatisk malaria, og mødredødelighet. Programmene er av multi-sentertype og drives i nært samarbeid med helsemyndighetene og forskningsmiljø i Afghanistan, Kambodsja, Nord-Irak, Vietnam og Iran.

TMC utvikler læremodeller og læremidler for bygging av landsbybaserte skade- og rehabiliteringssystem. TMCs lærebøker er tilgjengelige på følgende språk: burmesisk, khmer, vietnamesisk, farsi, pashtun, kurdisk, spansk, portugisisk, engelsk og arabisk(under bearbeiding).

Senteret ledes av legen Margit Steinholt, mens kirurgen Hans Husum er styreleder.

Eksterne lenker
---------------

* Traumacare.no

Portal: Tromsø
**Folkehøgskolen 69 Grader Nord** er en folkehøgskole i Malangen i Troms fylke. Skolen har spesialisert seg på friluftsliv og tilbyr tre hovedlinjer: Friluftsliv Nordkalotten, Hundekjøring og Friluftsliv, og Ski og Seil. Man kan også søke halvårskurs for høst- eller vårsemesteret. Skolen er en av Norges minste folkehøgskoler med 8 ansatte og 53 elevplasser – noe som gir en unik nærhet til folka, turene, personlig utvikling og den nordnorske naturen. Det offentlige folkehøgskoleopptaket er 1. februar hvert år, men man kan søke hele året og tas opp helt frem til skolestart.

Friluftsliv-folkehøgskole
-------------------------

Skolen ble etablert i 1984 på Mortenhals Skolen er en friluftsliv-folkehøgskole som kun har linjer for tur og uteaktiviteter, med økende fokus på klima. Skolen har egen skolehundegård som driftes av elevene i samråd med linjelærer, Astrid Thomsen. Elevene bor på hytteinternat, og har undervisning og bespisning på hovedbygget. Det meste av skoletiden tilbringer elevene imidlertid utendørs, ofte på overnattingsturer. Skolen har plass til 53 elever og er en av Norges minste folkehøgskoler. Nærområdene innbyr til aktivt og variert friluftsliv året rundt, noe som gjenspeiler seg i linjetilbudet ved skolen. Skolen eies av en stiftelse der Balsfjord kommune, Den norske kirke, elevene, de ansatte og rektor er representert i styret. 

Skolen har egen havseiler (en Delphia 40,3) og 22 alaskahuskier. I sommersesongen leier skolen ut båt og overnattingsrom til turister.

Elevene på linja hundekjøring har aktivt vært med som frivillige under hundekjørerkonkurransene Troms Quest og Finnmarksløpet.

Linjetilbudet
-------------

Per 2022 har skolen følgende undervisningstilbud:

* Friluftsliv Nordkalotten
* Hundekjøring og Friluftsliv
* Ski og Seil
* Vintereventyr Nord-Norge (halvårskurs vår)
* Høsteventyr Nord-Norge (halvårskurs høst)

Media
-----

Folkehøgskolen var sentral i TV-serien *Sjøsprøyt* med Jarle Andøy, som gikk på NRK i to sesonger. En av deltakerne i serien var folkehøyskolens elev Samuel Massie, som også deltok på Berserks ekspedisjon til Antarktis. Skolens seilbåt «Klara» har også vært delaktig i en episode fra 71 Grader Nord (2021).

* Sjøsprøyt Jarle Andhøy tar med seg 10 ungdommer ut på havet. De skal lære seg å mestre båten alene under hans kommando.
* 71 Grader Nord

Referanser
----------

1. ↑  «Setter klima på timeplanen». *Nye Troms*. 12. februar 2020.
2. ↑  «Rigger sentrum til folkefest». *Altaposten*. 9. mars 2022.
3. ↑  «Sjøsprøyt». NRK. Besøkt 8. juni 2022. «Sjøsprøyt»
4. ↑  «Kommer tilbake til 69 Grader Nord». *Nye Troms*. 30. november 2013.
5. ↑  «Derfor ble Samuel Massie (19) med Jarle Andøy tilbake til Antarktis». *nrk*. 16. februar 2012.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Folkehøgskolen 69° Nord på Facebook Rediger på Wikidata

* (no) Folkehøgskolen 69° Nord på Instagram Rediger på Wikidata

* (no) Folkehøgskolen 69° Nord på YouTube Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nasjonalt skoleregister
 |
PAIGC Skolemusikkorps i Ziguinchor, Senegal, 1973
**Skolemusikkorps** er musikkorps, vanligvis bestående av blåsere og slagverk, for barn og ungdom tilknyttet korpsets lokale skole. Skolemusikkorpsene tilbyr opplæring på et instrument eller drill for dem som ønsker det. Skolemusikkorpsmusikanter er normalt i alderen 7-19 år, og når man oppnår en alder av 15 år kan man begynne i amatørkorps.

Skolemusikkorpsene i Norge er en vesentlig utdanningsinstitusjon som rekrutterer musikere til det profesjonelle musikklivet. Korpsene er i stor grad foreldredrevet, men med innleide profesjonelle krefter.

Bakgrunn
--------

Guttemusikkorpset fra Trøndelagsutstillingen 1930
«Guttemusikken» i Åndalsnes på 17. mai på 1950-tallet.
Kongsberg Guttemusikkorps 2008.
Nøtterøy skolekorps' seniorkorps 2008
Musikkorps i moderne form oppstod på 1850-tallet i Preussen da militærmusikken ble forsterket med tuba og saksofoner. I Norge ble det dannet amatørkorps for menn allerede i tiåret etter, mens det første guttekorpset kom i 1901. Først i 1956 fikk norske jenter formelt adgang til å delta. I forhold til antall innbyggere er Norge det landet i verden med flest aktive korpsmusikere.

Norske musikkorps spiller en sentral rolle i feiringen av Norges grunnlovsdag 17. mai.

Besetning
---------

Skolemusikkorps kan være janitsjarkorps eller brassband. Forskjellen er at i janitsjarkorps består korpset av messinginstrument, treblåseinstrument og slagverk, mens i brassband finner vi kun messingistrumenter og slagverk.
Den vanligste formen for skolemusikkorps er janitsjar. En normalbestning i et janitsjarskolemusikkorps bør bestå av:

* 2-6 fløyter
* 6-12 klarinetter
* 3-7 saksofoner (alt, tenor og baryton)
* 2-5 valthorn
* 5-10 kornetter/trompeter
* 3-5 tromboner
* 1-4 eufonium
* 1-4 tuba
* 3-8 slagverk
* I tillegg kan man ha med andre instrumenter som obo, fagott, althorn, pikkolofløyte og sopransaksofon.

Organisasjon
------------

I Norge er det to landsdekkende organisasjoner for musikkorps, deriblant skolemusikkorps:

* Norges Musikkorps Forbund
* Korpsnett Norge

Eksterne lenker
---------------

* «DigitaltMuseum: Søk: 'skolekorps'».

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon **·** Bergen byleksikon
 |
**Kvensk språkpris** (kvensk: Kieliraajin kielipalkinto) er en språkpris som deles ut hvert andre år av Språkrådet. Prisen deles ut for å fremme, utvikle og bevare det kvenske språket, og består av en pengesum og et diplom. Kvensk språkpris ble delt ut for første gang i 2017. 

Språkprisen kan tildeles enkeltpersoner, grupper, organisasjoner, foreninger og institusjoner som har gjort en betydningsfull innsats for å fremme kvensk språk skriftlig, muntlig eller i annen form. Den kan også deles mellom flere prismottakere og deles ut posthumt.

Prisvinnere
-----------

* 2017 – Eira Söderholm og Agnes Eriksen
* 2019 – Liisa Koivulehto
* 2021 – Kvääninuoret – Kvenungdommen
* 2023 – Tove Raappana Reibo

Referanser
----------

1. ↑  «Har du kandidater til Språkrådets kvenske språkpris?». *Språkrådet*. Besøkt 9. desember 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Statutter for Språkrådets kvenske språkpris – Kieliraatin kielipalkinto
* Kvensk språkpris 2017 til Agnes Eriksen og Eira Söderholm
* Liisa vant den kvenske språkprisen
* Kvääninuoret vant årets kvenske språkpris
*Denne artikkelen omhandler salmedikteren Johann Franck. For komponisten, se Johann Wolfgang Franck; for den svenske legen, se Johannes Franck.*

**Johann Fran(c)k** (født 1. juni 1618 i Guben, Niederlausitz, død 18. juni 1677 samme sted) var en tysk poet og salmedikter.

Liv
---

Franck ble født i Guben i Markgrevskapet Brandenburg. Han gikk på latinskolen i Guben, deretter på skoler i Cottbus, Stettin, og gymnaset i Thorn. Etter å ha studert jus på universitetet i Königsberg, fikk han jobb i hjembyen sin, hvor han etterhvert ble borgermester og medlem av parlamenter for Niederlausitz. Han døde i Guben.

Verk
----

Under påvirkning av den silesianske skolen og Simon Dach fra Königsberg, skrev han en rekke dikt og salmer som han samlet og utgav i to bind selv under tittelen *Teutsche Gedichte, enthaltend geistliches Zion samt Vaterunserharfe nebst irdischem Helicon oder Lob- , Lieb- , Leidgedichte,*. De sekulære diktene regnes som tapt, men rundt førti salmer er bevart i salmebøkene til de protestantiske kirkene i Tyskland. I *Norsk Salmebok* finner man tre salmer av Franck og i *Norsk salmebok 2013* to.

Tonesettinger
-------------

* J.S. Bachs motett *Jesu, meine Freude* (BWV 227) er basert på en tekst av Franck med samme navn.
* J.S. Bachs koralkantate *Schmücke dich, o liebe Seele* (BWV 180) er basert på en tekst av Franck med samme navn.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Anne Kristin Aasmundtveit, *Biografisk leksikon til Norsk Salmebok og Norsk Koralbok*, Verbum Forlag, Oslo, 1995. ISBN 82-543-0573-0, s. 41

Eksterne lenker
---------------

* (en) Johann Franck – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Publikasjoner av og om Johann Franck i *Verzeichnis der im deutschen Sprachraum erschienenen Drucke des 17. Jahrhunderts* («VD17» )

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ICCU **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** Hymnary
 |
**Drammens Glassverks Musikkorps** ble stiftet i 1909 i Drammen, og som mange andre korps på den tiden nært knyttet til bedriften lokalsamfunnet var bygd opp rundt. På Drammens Glassverk hadde korpset både økonomisk og praktisk støtte gjennom mange år. Korpset var et fullsponset bedriftskorps, aktivt støttet av glassverkets direktør, Ragnar Tanberg, som senere ble æresmedlem i korpset. Korpset er et amatørkorps.

En viktig drivkraft var Asbjørn Tangen som dirigerte korpset hele 45 år. Han var nærmest som en institusjon å regne i distriktets musikkliv, komponerte flere musikkstykker og skrev et utallige arrangementer som korpset til fortsatt benytter. Tangen startet også *Glassverket Guttemusikkorps*, senere Åskollen Skolekorps.

Etter hvert som bedriften etter krigen måtte omorganisere, ble også den økonomiske støtten til korpset redusert, men de betalte dirigentlønn helt til glassproduksjonen opphørte. Likeledes har bedriften holdt gratis øvingslokale, noe som kommunen har videreført etter at de overtok lokalet Varden. Senere kjøpte korpset huset av kommunen for den symbolske summen av fem kroner.

Selv om bedriften forlengst er nedlagt, bærer musikkorpset fortsatt bedriftens navn, hvilket de har tenkt å fortsette med ved at de ser det som viktig å ta vare på sin lokalhistorie. Korpset har gjennom alle år vært regnet som et solid og godt korps, og har også hevdet seg bra ved enkelte konkurranser.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Et ortodokst ikon av de syv erkeenglene. Fra venstre til høyre: Jegudiel, Gabriel, Selafiel, Mikael, Uriel, Rafael, Barakiel. Under Kristus i Mandorla Kjeruber og Serafer.
**Forsamlingen av erkeengler** er en ikonografisk type som trolig oppstod etter ikonoklasmen. Englene ærer et bilde av Kristus, og det blir oppfattet som den ortodokse triumf. Englene har bysantinske drakter som ligner dem fra det bysantinske hoffet, og blir oppfattet som en høytidelig forsamling. Englene er samlet rundt et rundt Kristusikon som de holder mellom seg.

**De syv englene som står for Guds trone** er en variant av dette temaet.

De hellige verneengler har også en fremhevet plass i den katolske kirkes liturgiske kalender.

Referanser
----------

1. ↑  Per Einar Odden: De hellige verneengler katolsk.no, lest 14 .august 2019

Litteratur
----------

* Hellemo, Geir; *Guds billedbok, virkelighetsforståelse i religiøse tekster og bilder*, Oslo 1999 ISBN 82-530-2034-1
* Nes, Solrunn; *Mysteriets formspråk*, Bergen 2000 ISBN 82-419-0266-2 s. 93

Eksterne lenker
---------------

* De syv englene som står for Guds trone, Katolsk.no
* De hellige erkeengler Mikael, Gabriel og Rafael, Katolsk.no
* De hellige verneengler, Katolsk.no

| * v
* d
* r
Engler |
| --- |
|  | 
* Barakiel
* Englene
* Erkeengel
* Erkeengelen Gabriel
* Erkeengelen Mikael
* Erkeengelen Rafael
* Erkeengelen Uriel
* Forsamlingen av erkeengler
* Fyrstedømme
* Herredømme
* Jegudiel
* Kjeruber
* Kreftene
* Lucifer
* Maktene
* Selafiel
* Serafer
* Troner

 |
Eivind Vold med sin tredje EM-bronse
**Eivind Andreas Ehrenborg Vold** (født 15. juni 1993) er en norsk kajakkpadler. Han er europamester på maratonpadling fra 2023. Under verdensmesterskapet i maratonpadling i 2023 tok han medalje på samtlige tre øvelser. Dette er det ingen mannlige utøvere som har gjort før han. I sprintpadling har han to bronsemedaljer fra det europeiske mesterskapet i 2017 og 2018. Eivind har også vunnet kongepokalen i 2015, 2021 og 2022.

### Fair play

I verdensmesterskapet i sprintpadling 2018 fullførte han som nr. 3, men hadde under siste sving padlet på feil side av en bøye. Ved en feil dommeravgjørelse ble han likevel tildelt bronsemedaljen, som han senere overga til spanjolen Javier Hernanz, som var i mål som nr 4. Vold ble i etterkant tildelt ICFs (International Canoe Federation) gullmedalje for fair play på grunn av dette.

### Prestasjoner

Natt til 20. august 2016 padlet han over Skagerrak fra Hirtshals i Nordjylland til Homborsund, Grimstad på imponerende, 11 timer og 42 minutter.

26. mai 2019 padlet Vold inn til andre plass på 5000 meter i den første verdenscupen. Verdenscupen var i Poznan Polen og Vold startet på startstreken sammen med sin bror Amund Vold. Brødrene hadde tidligere den dagen padlet inn til en femteplass på OL-distansen k2 1000 meter. Brødrene var raske ut fra start og kontrollerte mye av feltet første runde.[] Da de kom inn til første overbæring (noe de har prøvd på i verdensupen) gjorde Eivind Vold en kjempe jobb[] og løp fra resten av verdenstoppen. På vei ut av overbæring var det mye trøbbel,[] men de kom seg ut først med flere meter bak til resten. På den andre og siste overbæring løp brødrene alene og fikk flere meter bak til andre feltet. Brødrene jobbet bra sammen gjennom hele løpet[] og siste 100 metrene padlet de inntil hverandre sammen til mål. Med det ble det ikke spurtoppgjør og brødrene prøvde heller å komme likt i mål.[] Dette gikk dessverre[*klargjør*] ikke og med målfoto var det Amund Vold som tok seieren. Dette var likevel en seier for begge brødrene og en skikkelig makdemonstrasjon[] på øvelsen 5000 meter med overbæring.

### Bakgrunn og personlig liv

Eivind Vold ble født i Oslo som mellomste av tre brødre, inkludert Amund Vold og Lars Christian Vold. Begge brødrene har egne idrettskarrierer innen henholdsvis padling og triatlon. Amund Vold fikk sykdommen (ALL) akutt lymfoblastisk leukemi i 2019, men har siden kjempet seg tilbake til verdenseliten i padling, og brødrene oppnådde sammen VM-bronse i K2 maraton i 2022 og 2023.

Eivind er også utdannet sivilingeniør (Industriell økonomi) fra NMBU i Ås.

Referanser
----------

1. 1 2   www.padling.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «EM-gull til Eivind - Padling». *www.padling.no*. Besøkt 13. september 2023.
3. ↑  Hjemdal, Lars (5. september 2023). «3x VM bronse til Eivind Vold». *Oslo Kajakklubb*. Besøkt 13. september 2023.
4. ↑  «VG! Fair Play! Oppkast! Rå start! Krampe! Fullført! - Oslo Kajakklubb». *www.okk.org*. Besøkt 17. september 2018.
5. ↑  Sommerset, Thomas. «Ingen har padlet fortere fra Danmark». *NRK*. Besøkt 17. september 2018.
**Gardlaushøgda naturreservat** favner det meste av Gardlaushøgda helt sør i Bærumsmarka, like ved Stein gård.

Berggrunnen utgjøres blant annet av rombeporfyr, og mot øst finnes sandstein og kalkstein. Dette gir relativt kalkrikt jordsmonn og grunnlag for en rik flora. På toppene dominerer fattigere blåbærgranskog med innslag av furu i tildels store dimensjoner. Nedover skråningene blir innslaget av lauvtrær gradvis større, og det finnes både kalkskog, alm-lindeskog, høgstaudegranskog og rik sumpskog. Det finnes også særlig i sør og øst vegetasjonstyper knyttet til rasmark, med hassel og lind.

Det er ikke dokumentert mange rødlistearter, men det antas at det finnes betydelig flere enn det som er påvist.

Det er ikke tillatt å endre naturmiljøet. Planter og dyr er vernet, men sanking av bær og matsopp er tillatt. Jakt, fangst og fiske er også tillatt i samsvar med aktuelt lovverk. Bålbrenning er kun tillatt på eksisterende bålplasser, med tørrkvist fra bakken eller medbragt ved.

Referanser
----------

1. ↑  «Norgeskart». Kartverket. Besøkt 7. februar 2024.
2. ↑  (no) Gardlaushøgda naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
3. ↑  «Forskrift om vern av Gardlaushøgda naturreservat, Bærum kommune, Akershus». Lovdata. Besøkt 7. februar 2024.