**Achille Baraguey d'Hilliers** (født 6. september 1795 i Paris, død 6. juni 1878 i Amélie-les-Bains) var en fransk greve og militær. Han ble offiser i kavaleriet i 1812, oberst i 1830, divisjonsgeneral i 1843 og marskalk av Frankrike i 1854.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Achille Baraguey d'Hilliers var sønn av napoleonskrigsgeneralen Louis Baraguey d'Hilliers (1764–1813), som ble kjent for sine slagmarksstrategier som i lange tider ble pensum ved offisersskolene[].

### Karriere

Baraguey d’Hilliers deltok i ung alder i felttogene i 1812 og 1813–1815, der han i slaget ved Leipzig tapte sin venstre hånd, og i ekspedisjonen til Algerie i 1830. I 1833 ble Baraguey d'Hilliers sjef for krigsskolen i Saint Cyr og i 1843 guvernør i Constantine. 

I 1844 ble han tatt ut av aktiv tjeneste og i 1847 gjeninntatt, nå som generalinspektør for infanteriet. Etter februarrevolusjonen i 1848 ble han sendt til Besançon som øverstkommanderende der. Her ble han innvalgt i den franske nasjonalforsamlingen, der han ble en av lederne for ordenspartiet.[]

Han fikk kommandoen over invasjonshæren som rykket inn mot Den romerske republikk og ledet okkupasjonshæren der, og var Frankrikes ambassadør til Pavestolen samtidig. I 1851 ble han i Nicolas Changarniers sted kommandant for hæren i Paris, men trakk seg allerede den 2. desember samme år og forholdt seg nøytral.[]

Etter statskuppet stilte han seg imidlertid til disposisjon for keiser Napoleon III. I november 1853 ble Baraguey d'Hilliers sendt til Konstantinopel som *ambassadeur extraordinaire* ved Høyporten, og ble hjemkalt i mai 1854. Under Krimkrigen i 1854 fikk han kommandoen over landstigningsstyrkene i Østersjøflåten og erobret Bomarsunds fästning. Han ble så utnevnt til marskalk og til senator. Senere ble han senatets visepresident. 

I felttoget i 1859 førte han 1. armékorps og utmerket seg i slaget ved Solferino.[] Etter denne krigen ble han gitt kommandoen over V. korps i Tours. 

Ved utbruddet i 1870 av den fransk-tyske krig 19. juli var han inntil 12. august militærguvernør i Paris. Han måtte gå av såpass tidlig idet han ved sin frimodighet gjorde seg dårlig likt av keiserinne Eugénie de Montijo og krigsminister grev Palikao.[] Hans etterfølger, utnevnt av  Napoleon III den 19. august, ble Louis Jules Trochu. 

Han ble etter krigen utnevnt av Adolphe Thiers til president i undersøkelseskommisjonen vedrørende nederlagene under krigen.

Baraguey d’Hilliers døde i 1878 i Amélie-les-Bains og fikk sitt siste hvilested i krypten i Hôtel des Invalides i Paris.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   www.senat.fr[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Roglo, Roglo person ID p=achille;n=baraguey+d+hilliers[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Léonore database, oppført som Achille Baraguey d'hilliers de, Léonore LH//103/37, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Sycomore, oppført som Achille BARAGUEY D'HILLIERS, Sycomore-ID 9736, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Marie-Nicolas Bouillet og Alexis Chassang (red.): « Achille Baraguey d'Hilliers» i *Dictionnaire universel d’histoire et de géographie, 1878*
* « Achille Baraguey d'Hilliers », fra Charles Mullié: *Biographie des célébrités militaires des armées de terre et de mer de 1789 à 1850, 1852*
* « Achille Baraguey d'Hilliers », fra Adolphe Robert og Gaston Cougny: *Dictionnaire des parlementaires français, Edgar Bourloton, 1889-1891*
* *Svensk uppslagsbok*. Lund 1930

Eksterne lenker
---------------

* Baraguay d'Hilliers, 2. Achille i *Nordisk familjebok* (2. utgave, 1904)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ICCU
 |