recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kazimierz Roch Dmochowski** (født 6. februar 1780 i Zabłocie - Ikaźń - i den polske del av Tsarrussland, død 24. januar 1851 i St. Petersburg) var en prelat og katolsk erkebiskop av Mogilev.

Liv og virke
------------

### Prest

Dmochowski studerte ved presteseminaret i Krasławice i guvernementet Vitebsk. Han ble diakonviet den 12. april 1802, og presteviet 25. januar 1803. De neste ti årene arbeidet han i kurien til Vilno bispedømme. Fra 1813 var han konsistorialassessor i Vilno, og fra 1815 assessor ved den katolske høyskole i St. Petersburg. I 1823 ble han utnevnt til dekan i Vilno. 

### Biskop

Han bli utnevnt til hjelpebiskop i Vilno (Vilnius) og titularbiskop av Meloë in Lycia den 17. desember 1840, og ble bispeviet 29. juni 1841. Etter erkebiskop Pawłowski sv Mogilevs død i 1842 ble han utnevnt til leder av den katolske høyskole. 

### Erkebiskop

Den 3. juli 1848 ble han promovert til metropolitanerkebiskop av Mogilev. Den 26. november 1848 mottok han palliet i St. Katarina-kirken i St. Petersburg, og 29. juni 1849 ble han innsatt i Mogilev-katedralen. I erkebispedømmet gikk han også biskop Ignacy Hołowiński som koadjutor, og vant de russiske myndigheter tillit[]. Han besøkte prestegjeld i Mogilev- og Vitebsk-dekanatene, som søkte å få slutt på misforhold i bispedømmet.[] Han motsatte seg aktivt stenging av klostre (i 1840 stengte myndighetene 191 manns- og 18 kvinneklostre).

Han døde 24. januar 1851 i St. Petersburg, i en alder av 70 år.

Han ble gravlagt i St. Petersburg på Smolensk-kirkegården. I pakt med hans testamente ble hans levninger senere, i 1901, overført til korkirkegården i St.Petersburg, til Den hellige jomfru Marias kirke og St. Elizabeth.

Episkopalgenealogi
------------------

Hans episkopalgenealogi er:

* Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577)
* Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) \* bispeviet 1566
* Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) \*1586
* Biskop Claudio Rangoni (1559-1621) \*1593
* Erkebiskop Wawrzyniec Gembicki (1559-1624) \*1601
* Erkebiskop Jan Wężyk (1575-1638) \*1620
* Biskop Piotr Gembicki (1585-1657) \*1637
* Biskop Jan Gembicki (1602-1675) \*1653
* Biskop Bonawentura Dobrogost Madaliński (1623-1691) \*1672
* Biskop Jan Małachowski (1623-1699) \*1677
* Erkebiskop Stanisław Szembek (1651-1721) \*1690
* Biskop Felicjan Konstanty Szaniawski (1668-1732) \*1707
* Biskop Andrzej Stanisław Załuski (1695-1758) \*1724
* Erkebiskop Adam Ignacy Komorowski (1699-1759) \*1749
* Erkebiskop Władysław Aleksander Łubieński (1703-1767) \*1758
* Biskop Andrzej Mikołaj Stanisław Kostka Młodziejewski (1717-1780) \*1767
* Biskop Kasper Kazimierz Kolumna Cieciszowski (1745-1831) \*1775
* Biskop Franciszek Borgiasz Mackiewicz (1756-1842) \*1817
* Biskop Michał Piwnicki (1771-1855) \*1827
* Erkebiskop Ignacy Ludwik Pawłowski (1776-1842) \*1829
* Erkebiskop *Kazimierz Roch Dmochowski* (1780-1851) \*1841

Referanser
----------

1. ↑   Sejm-Wielki.pl profil-ID 4.466.297[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  catholic-hierarchy.org tyrawa, lest 21. november 2021

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** VIAF
 |
***Analaches*** er en slekt av biller som lever i død ved. De tilhører gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende
--------

Middelsstore, langstrakte, jevnbrede biller. På farge er de svarte eller mørkebrune. **Hodet** er stort og bredt med små, runde fasettøyne. Midt i pannen sitter det et kort horn. Overleppen (labrum) og kjevene (mandiblene) er sterkt utviklet, de sistnevnte godt synlige ovenfra. Antennene er 10-leddete, C-formede, men ikke knebøyde, de ytterste fem leddene har bladlignende utskudd og danner en løs vifte som ikke kan lukkes. **Brystskjoldet** (pronotum) er avrundet firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, blankt, med en lengdefure i midten. Det er et tydelig, smalt skille mellom brystskjoldet og dekkvingene. **Dekkvingene** er ganske lange, parallellsidige, blanke, med kraftige punktrader.

Levevis
-------

Voksne og larver lever sammen i råtnende ved, og danner en slags samfunn. Dette kalles subsosialitet og er uvanlig hos biller. De voksne billene tygger trefliser som de fôrer til larvene, og hjelper dermed fordøyelsen. Både voksne og larver spiser dessuten de voksne billenes avføring (såkalt koprofagi). Dette øker næringsutbyttet siden avføringen har blitt infisert med mikroflora (bakterier og andre mikroorganismer) som frigjør næringsstoffer fra treet. De voksne billene hjelper også larvene til å bygge et puppekammer der de kan forvandle seg til en puppe. Voksne og larver kommuniserer seg imellom med lyd, og minst 14 forskjellige lydytringer er identifisert. De voksne billene lager lyd bed å gni bakkroppen mot vingene, larvene ved å gni det bakre beinparet mot hoftene til det midtre beinparet.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt på Ny-Guinea og i Australia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien Passalidae - totalt 70 slekter
				+ Underfamilien Macrolininae
					- Slekten ***Analaches*** Kuwert, 1891
						* *Analaches australiensis* (Stoliczka, 1873)
						* *Analaches bicavis* Zang, 1905
						* *Analaches dubius* Heller, 1910 - muligens et synonym for *A. bicavis*
						* *Analaches puberilis* (Kuwert, 1891)

Eksterne lenker
---------------

* Atlas of Living Australia - *Analaches*
* Oversikt over artene
* (en) *Analaches* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Analaches* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Analaches* hos NCBI Rediger på Wikidata
Skomakeren og kona hans ser nissene. Illustrasjon fra Lucy Crane's 1886 edition
**Nissen får nye klede** er et vandresagn som er kjent i hele Norden og Tyskland, men det er ikke spesielt utbredt i Norge. I Reidar Th. Christiansens vandresagnkatalog er det typologisert som ML 7015.

  

**Handling**

På en gård er det en nisse som alltid pleier å sette hesten i stallen for bonden. Nissen gjør så god nytte for seg at bonden vil gi ham et par nye skinnbukser til jul. Men da slutter nissen med å stelle hesten, han vil ikke skitne til de nye, fine buksene sine.

  

I Grimms eventyr er det en variant av dette sagnet, «Nissene» («Die Wichtelmänner»). Der er det to nisser som hjelper en fattig skomaker. Skomakeren og kona hans legger seg på lur og ser at det er nisser som lager sko for dem, men nissene har dårlige klær. Kona lager nye klær til dem og da nissene finner klærne, blir de så glade at de danser ut av huset og kommer aldri tilbake. Men det er heller ikke nødvendig, for nå er skomakeren blitt rik.

  

**Eksempel**

* Engebretsen og Johansen, Sagn fra Østfold, Oslo 1947, Norsk folkeminnelags skrifter nr. 59, s. 100

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Charlotte Baunbæk Dyremose** (født 9. oktober 1977 i København) er en dansk konservativ politiker.

Liv og virke
------------

Charlotte Dyremose er datter av den tidligere konservative ministeren og folketingsmannen Henning Dyremose og lege Elly Baunbæk Dyremose. Hun er gift med Jacob Bræstrup, skattepolitisk sjef i DI, som hun har barn med.

Hun vokste opp i Virum, en forstad til København. Hun gikk gymnaset i Virum og studerte statsvitenskap ved Københavns Universitet, hvor hun ble uteksaminert som cand.scient.pol. i 2004.

I 2001 ble Dyremose, 24 år gammel, valgt til medlem av Folketinget for Københavns amtskrets, etter å ha fått flere personstemmer enn den sittende folketingsmannen John Vinther. Hun ledet Folketingets utdannelsesutvalg 2006–2011. Ved omleggingen av valgordningen i 2007 ble Dyremose nominert og valgt i Københavns omegns storkrets. Hun ble ikke gjenvalgt ved folketingsvalget i 2011, da Det Konservative Folkeparti mistet mer enn halvparten av sine mandater. Fra nyttår 2014 og frem til folketingsvalget i juni 2015 møtte hun fast som vara for Benedikte Kiær, som ble borgermester i Helsingør kommune.

Etter tiden i Folketinget tok hun en teologisk tilleggsutdannelse innen den danske folkekirken. I 2019 ble hun ordinert og innsatt som prest i Slagslunde og Ganløse pastorat (Slagslunde og Ganløse kirker) i Helsingør stift.

Hun er tidligere dansk mester i westernridning, en disiplin innen hestesport.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  «Charlotte Dyremose (KF)» **(dansk)**. Folketinget. Besøkt 25. september 2019.
2. ↑  Munk-Petersen, Trine (13. oktober 2016). «Læge med sans for politik». *Berlingske* **(dansk)**. Besøkt 26. juli 2020.
3. 1 2  «Charlotte Dyremose i fars fodspor». *Berlingske*. Ritzau. 22. november 2001. Besøkt 22. november 2013.
4. ↑  Sokoler, Alexander (20. november 2013). «Dyremose står til comeback i Folketinget». *Jyllands-Posten*. Arkivert fra originalen 13. januar 2015. Besøkt 22. november 2013.
5. ↑  Krak, Nikolaj (17. juli 2019). «Tidligere politiker bliver præst: Jeg savnede at arbejde med mennesker». *Kristeligt Dagblad* **(dansk)**. Besøkt 26. juli 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (da) Charlotte Dyremose hos Folketinget Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |

Portaler: Konservatisme | Danmark
1-heksanol
**1-heksanol** (Heksan-1-ol i henhold til IUPAC nomenklatur) er en organisk alkohol med seks karbon atomer kjede og kondensert strukturformel CH3(CH2)5OH. Det er en fargeløs væske som er litt løselig i vann og blandbar med eter og etanol. To andre rette kjede isomerer av 1-heksanol finnes, 2-heksanol og 3-heksanol, som begge har forskjellig plassering av hydroksylgruppen. Mange isomere alkoholer har formelen C6H13OH. 1-heksanol er antatt å være en komponent som gir lukten av nyklippet gress. Det er brukt i parfyme industrien.

Fremstilling
------------

Heksanol fremstilles industrielt ved oligomerisering av etylen med trietylaluminium etterfulgt av oksidasjon av alkylaluminiumproduktene. 
En idealisert syntese er vist:

Al(C2H5)3 + 6 C2H4 → Al(C6H13)3
Al(C6H13)3 + 3 O + 3 H2O → 3 HOC6H13 + Al(OH)3
Prosessen genererer en rekke oligomerer som er separert ved destillering.

### Alternative metoder

En annen metode for fremstilling er hydroformylering av 1-penten etterfulgt av hydrogenering av de resulterende aldehydene. Denne metoden er anvendt industrielt for å produsere blandinger av isomere C6-alkoholer, som er mellomprodukter til plasticider.

I prinsippet kunne 1-heksen bli konvertert til 1-heksanol ved hydroborering (diboran i tetrahydrofuran etterfulgt av behandling med hydrogenperoksid og natriumhydroksid):

Denne metoden er instruktiv og nyttig i laboratoriesyntese, men har ingen praktisk relevans på grunn av kommersiell tilgang på billigere 1-heksanol fra etylen.

Referanser
----------

1. 1 2  Jürgen Falbe, Helmut Bahrmann, Wolfgang Lipps, Dieter Mayer "Alcohols, Aliphatic" in Ullmann's Encyclopedia of Chemical Technology Wiley-VCH Verlag; Weinheim, 2002. DOI: 10.1002/14356007.a01\_279
**1. Heistad speidergruppe** (grunnlagt 21. juli 1942) er en speidergruppe under Grenland krets av Norges speiderforbund. Gruppa har eget speiderhus i Lundedalen på Heistad i Porsgrunn. Gruppa er en av de største speidergruppene i Grenland.

Historikk
---------

De tyske okkupasjonsmyndighetene i Norge under 2. verdenskrig hadde lagt ned forbud mot enhver form for speidervirksomhet. Likevel ble 1.Heistad stiftet under krigen, og gruppa er den eneste speidergruppa i Norge som i ettertid har fått godkjent sin stiftelse under krigen.

Sankthansaften 1942 ble den 31 år gamle kontorsjefen Finn Gossner oppsøkt av ungdommene Knut Lunde og Jacob Grava. De to hadde hørt at innflytteren på Nedre Lunde hadde vært speider i Oslo og ønsket å kikke i speideralbumene. Gossner fikk vite at flere gutter kunne tenke seg å bli speidere og at han var ønsket som leder.

Torsdag den 21. juli 1942 var troppens seks første medlemmer samlet for første gang, under en gran på toppen av Steinbrekka. Her ble troppen stiftet med Gossner som troppsleder og Sigurd Larsen som troppsassistent. Førerpatruljen Ekorn utgjorde, foruten Knut Lunde og Jacob Grava, Egil Hansen og Kristen Kristensen. Ungdommene måtte ha tillatelse til å være med hjemmefra, ettersom speiding var blitt forbudt året før. Alt på neste møte ble de fremtidige patruljenavnene bestemt: Elg, Bever, Svale og Jerv.  Hver uke hele sommeren var det hemmelig speidermøte i Steinbrekka.  Opptagelsen foregikk tidlig på høsten på Hvalås, Seivall.

Referanser
----------

1. 1 2  «Om Heistad speidergruppe». *www.1heistad.com* **(norsk)**. Besøkt 27. januar 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Charlotte Sofie Christiane Rosine von Krogh** (født 4. februar 1827 på Husum slott i hertugdømmet Slesvig som var i personalunion med Danmark, død 25. november 1913 i Haderslev) var en dansk malerinne, søster til genealogen Ferdinand von Krogh (1815–1891). Offiseren Christoph von Krogh var hennes farbror.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Charlotte Christiane von Krogh var datter av premierløytnant, kammerherre, amtmann og overstaller Godske Hans Ernst von Krogh (1778–1852) og hustru Agnes Cecilie Wilhelmine von Warnstedt (1788–1829). Hun vokste opp i en periode hvor spenninger mellom dansk- og tysktalende i Hertugdømmene tiltok. Under de slesvigske krigene ble familien splittet av konflikten og faren flyttet i 1848 til Haderslev.

### Utdannelse

Charlotte von Krogh fikk sin utdannelse på Gisselfeld kloster på Sjælland og fikk i ung alder undervisning i malerkunst av landskapsmaleren Anton Eduard Kieldrup (1826–·1869). Hun oppholdt seg i en årrekke i Tyskland hvor hun gikk i lære hos H. F. Gude som var bosatt i Düsseldorf. 

### Malerinne

Med Gude som mentor debuterte hun i Kunsthallen i Kiel i 1857. Von Kroghs motiver var både landskapsbilder og interiører fortrinnsvis fra Haderslevs omegn. I mange år tilbrakte hun somrene på Fanø hvor hun malte noen av sine mest kjente bilder.

I 1861 flyttet von Krogh tilbake til Haderslev, kjøpte en eiendom og slo seg ned med venninnen, pianistinne Marie Roll. Von Krogh var økonomisk uavhengig og kunne tillate seg utelukkende å male på bestilling. Hun røkte lange lerpiper og sigarer, gikk med bukser og levde på sitt eget vis uten å skjelne til hva folk sa om henne. På sine eldre dager ble hun utnevnt til æresmedlem av Schleswig-Holsteinische Kunstgenossenschaft. Hun døde i 1913 og ble begravet ved Aastrup kirke, Haderslev.

Charlotte von Krogh utstilte flere ganger på Charlottenborg i København, samt blant annet i München og i Berlin. Hun er representert på kunstmuseer i Sønderjylland, i Flensborg og på Gottorp slott. Charlotte-von-Krogh-Straße i Husum er oppkalt etter henne.

Referanser
----------

1. ↑   Benezit Dictionary of Artists, oppført som Charlotte Sofie Christiane Rosine von Krogh, Benezit-ID B00101418, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Kunstindeks Danmark, Kunstindeks Danmark kunstner ID 8062, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Kunstindeks Danmark kunstner ID 8062[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   RKDartists, oppført som Charlotte Sofie Christiane Rosine von Krogh, RKD kunstner-ID 46519, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2  «Charlotte Christiane Rosine Sophie von Krogh». gravsted.dk. Besøkt 23. april 2017.
6. ↑  Stine Wiell. «Charlotte Christiane von Krogh». *Weilbachs Kunstnerleksikon*. Kunstindeks Danmark. Besøkt 23. april 2017.
7. 1 2  Hans Christian Davidsen (11. januar 2010). «Charlotte von Krogh». charlottevonkrogh.blogspot.com. Besøkt 23. april 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Kunstindeks Danmark **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |

Portal: Danmark
**Finn Berstad** (født 17. juli 1901, død 1. oktober 1982) var en norsk fotballspiller som spilte for landslaget og Brann.

Berstad begynte sin karriere som angrepsspiller, men ble senere i sin karriere flyttet ned i forsvar.
Han vant Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1923 og Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1925, i begge kamper var han lagets kaptein.

Berstad huskes kanskje best for det straffesparket han fikk mot svenske Djurgården sommeren 1920 på Brann stadion og med vilje skjøt utenfor mot tomt mål, hvorfra svenskene i protest hadde fjernet sin keeper.

Han var kaptein i 22 av sine 32 landskamper for Norge, hvori han scoret 13, to av disse i debuten mot Finland (25. mai 1919) på .

Han var far til Finn Berstad jr. som debuterte for Brann i 1958. 
I Bergen finner man Finn Berstad-kiosken i Valkendorfsgaten.

Referanser
----------

1. ↑  Roald Helgheim, *Det fotballmessige ved fotball (bokanmeldelse)* fra Dag og Tid (29.6.2002)
2. ↑  Per Jorsett (5.8.1996). «Sportsmanden, en Bergenser av beste merke». Dagbladet.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook
 |
**Den siste alliansen av alver og menn** var et forbund som ble dannet i J.R.R. Tolkiens fiktive verden i hans roman Ringenes Herre. Forbundet ble dannet i det andre tideverv år 3430, som en respons på trusselen fra Mordor, det svarte landet der Sauron hersket.

Konflikten, som utspilte seg på slutten av det andre tidevervet, er også kjent som **Det siste forbunds krig**. Dette inkluderer to store slag: Slaget ved Dagorlad og slaget ved Dommedagsberget.

Dannelsen av forbundet
----------------------

Sauron hadde i 1200 år kjempet mot alvene for å prøve å få herredømmet over Midgard. Han påbegynte et stort angrep på Gondor i annet tideverv år 3429, på grunn av hans frykt for de mektige eksilkongedømmene Arnor og Gondor. Han tok Minas Ithil i et overraskende angrep og ødela det Det hvite Treet, til tross for at Isildur og hans familie rømte ned Anduin-elva for å advare Elendil, høykonge over dúnedain og Gondor. Anárion klarte å holde Sauron stangen ved Osgiliath og drev hans styrker tilbake for en stund.

Som et svar på den ondskapen Sauron hadde funnet på, dannet Elendil en allianse med noldoenes (alvenes) høykonge, Gil-galad, for å stoppe Sauron en gang for alle. Det er uvisst hvor stor denne hæren egentlig var, men ifølge Tolkiens tekster besto de av «ti ganger ti tusen mann», altså rundt 100 000.

Forbundets seier over Sauron
----------------------------

Forbundet samlet sine hærer i Arnor og marsjerte mot Mordor, der Saurons enorme orkehærer ventet på dem. I år 3434 i det annet tideverv knuste forbundet Saurons hær i slaget ved Dagorlad, og knuste svartportene. Derfra gikk de inn i Mordors mørke, og påbegynte beleiringen av Saurons festning, Barad-dûr.

Beleiringen varte i syv år, og Elendils sønn Anárion ble drept under kampene. Dette resulterte i at Sauron selv forlot festningen sin og blandet seg direkte inn i kampene, noe som førte til at både Elendil og Gil-galad falt. Elendil falt oppå sitt eget sverd, Narsil, som knakk det idet han døde. Ved å bruke et bruddstykke av farens sverd, klarte Isildur å kutte Den ene ringen av Saurons finger. Berøvet for ringens livgivende kraft, flyktet Saurons sjel, og ville ikke gjeninnta sin kropp i Midgard på tre tusen år.

Med seieren over Sauron, dødsfallene til Elendil og Gil-galad pluss enorme tap på alvenes side ble alliansen oppløst. Den Ene ringen ble ikke ødelagt av en uvillig Isildur, som senere falt under et angrep i fjellene.

Portal: Litteratur
**Finn Devold** (født 24. april 1902 i Bergen, død 26. mai 1977 i Bergen) var en allsidig norsk forsker innen meteorologi og marinbiologi, mest kjent for sine studier av sild, men også fra flere polarekspedisjoner på 1930-tallet, blant annet med broren Hallvard Devold. Deres far var sogneprest Harald Ophus Devold.

Etter avbrutte studier i realfag var han i lengre perioder overvintrende i polare områder. Han bestyre meteorologi-stasjonen Kvadehuken på Svalbard (1923–24), hvorved han og broren (samt Kristian Jacobsen) nådde rikspressen etter en redningsaksjon for to engelske som hadde falt ned i fly. Deretter ledet han den meteorologiske stasjon på Jan Mayen (1926–28) og målte Beerenbergs høyde (1927). Devold arrangerte selv turer til nordøstlige Grønland (1928–30), samt tok del i aksjonene på sørøstlige Grønland, mer bestemt de i Myggbukta (1931–33) der han forøvrig også etablerte Finnsbu radio (63°22'48"N, 41°18'0"W). I mellomtiden var han også en tid Fridtjof Nansens assistent (1927–28).

Han fikk jobb hos Havforskningsinstituttet (1936) der han ble fiskerikonsulent i 1943. I mellomtiden tok han embedseksamen innen matematikk og realfag (1940). Hans kjendisstatus ble ytterligere styrket med Devolds ledelse av det nye fartøyet «G. O. Sars» (1950), hvormed han i tiden etter 1950 kunne publisere resultater i rikspressen som anga nøye sildas vandringer før vintersildefisket. Kystbefolkningen ga ham tilnavnet **Sildeprofeten** av dette.

Utmerkelser
-----------

* St. Olavs Orden (ridder) 1954

Referanser
----------

1. ↑   www.nb.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Digitalarkivet, www.digitalarkivet.no, besøkt 4. januar 2022[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Digitalarkivet, www.digitalarkivet.no, besøkt 4. januar 2022[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  «Om bestigningen av Beerenberg». Arkivert fra originalen 28. februar 2014. Besøkt 22. februar 2009.
6. ↑  Ingolf Røttingen, lengre omtale Arkivert 26. april 2007 hos Wayback Machine. fra Havforskningsinstituttet og kronikk i Bergens Tidende (24.4.2002)
7. ↑  Finn Devold, *Sildemysterier i vitenskapelig belysning* i VG (25.3.1950)

Eksterne lenker
---------------

* (no) Finn Devold i Store norske leksikon
* Finn Devold i Norsk biografisk leksikon

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI **·** KulturNav
 |
**Perim** eller **Barim** eller **Mayyun** er ei øy i Bab el-Mandeb, sundet som knytter sammen Rødehavet med Adenbukta og Indiahavet. Den tilhører Jemen.

Geografi
--------

Perim er vulkansk. Den har et areal på 13 km² og når en maksimal høyde på 65 moh. Det 3,2 km brede sundet Bab Iskender skiller Perim fra Ras Menheli på fastlandet i Jemen. Fra Perim til kysten av Djibouti i vest er det rundt 26 km. Øya er dannet av et vulkansk krater som er hesteskoformet. På sørkysten er det to bukter. Den største av dem, Brown Bay, har gode ankringsforhold.

Historie
--------

Skip søkte til kullstasjonen på Perim. Foto fra rundt 1910
The Perim Hotel
Perim var kjent for antikkens greske geografer. I *Naturalis Historia* av Plinius den eldre kalles øya Adanu. Portugiserne kalte øya Meho, men Afonso de Albuquerque ga den navnet Veracruz i 1513. På arabisk er øya kjent som Mayyun.

På grunn av den strategiske plasseringen kjempet europeerne om kontroll over øya. I 1513 ble den tatt av portugisere og i 1738 av franskmennene. Det britiske ostindiakompaniet tok Perim i 1799 for å hindre at Napoléons styrker kunne erobre øya, men mangel på ferskvann drev dem i første omgang tilbake til Aden.

Da planene om bygging av Suezkanalen ble konkretisert, ble Perim viktig igjen og for å komme Frankrike i forkjøpet okkuperte Storbritannia øya på nytt i 1857 og la den under sin besittelse Aden, rundt 155 kilometer lengre øst.

Av hensyn til skipsfarten ble et nybygd fyrtårn satt i drift i 1861. Høyden på dette ble i 1912 økt til 81 fot (24,7 meter), slik at signalet var synlig på 3,5 mils avstand.

Britene stasjonerte en liten garnison med indiske soldater på øya. Fra 1883 til 1936 ble øya brukt som kullstasjon, drevet av Perim Coal Company. Aktiviteten på øya økte og det ble bygget lager- og kontorbygninger, sykestue, skole, hotell og boliger. Det ble også etablert telegrafstasjon på øya. Den var operert av Eastern Telegraph Company og var forbundet med kabel til Aden, Sjeik Said og Hodeidah.

Etter at kullstasjonen stengte i 1936 gikk det nedover med virksomheten på øya. Midt på 1960-tallet bodde det rundt 400 mennesker der. De drev for det meste fiske. Flystripe ble lagt ut nord på øya.

Da Storbritannia trakk seg ut av Sør-Arabia i 1967, ble Perim en del av den nye selvstendige staten Sør-Jemen.

Referanser
----------

1. ↑  «Perim Island», *Encyclopædia Britannica*. Lest 2. april 2018.
2. 1 2 3 4 5  *E.J. Brill's First Encyclopaedia of Islam*, bind IX, s. 174–175.
3. ↑  Nick van der Bijl: *British Military Operations in Aden and Radfan*, Barnsley: Pen and Sword Military, 2014, s. 7.
4. 1 2 3  Kenneth J. Panton: «Perim Island», i *Historical Dictionary of the British Empire*, Rowman & Littlefield, 2015, s. 406.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Walk of Peace
**Walk of Peace** består av minnesteiner til ære for vinnere av Studentenes fredspris og er lokalisert i Jomfrugata i Trondheim. Walk of Peace ble opprettet i 2011.

Walk of Peace skal hedre tidligere vinnere av Studentenes fredspris og synliggjøre deres arbeid. Annenhvert år blir Walk of Peace utvidet med en ny minnestein for den siste vinneren av Studentenes fredspris.

Historie
--------

Våren 2010 bestemte den Internasjonale Studentfestivalen i Trondheim (ISFiT) seg for å arbeide med en fysisk minnesmarkering av vinnerne av Studentenes fredspris i Trondheim. Trondheim kommune var positive til ideen, og 27. juli 2010 vedtok Formannskapet å stille Jomfrugata til disposisjon for Walk of Peace. Høsten 2010 ble det utlyst en konkurranse blant norske studenter om å lage designet til minneplatene. Konkurransen ble vunnet av NTNU-student Åshild Herdlevær. Produksjon av minneplatene ble utarbeidet høsten 2010, og Walk of Peace ble offisielt åpnet av ordfører i Trondheim, Rita Ottervik, og ISFiT-president Jørgen W.Thorsen 17. februar 2011. Tidligere vinnere av Studentenes Fredspris var tilstede under offentliggjøringen og uttrykte takknemlighet for den ekstra oppmerksomheten Walk of Peace gir dem.

Design
------

Walk of Peace er designet av NTNU-student Åshild Herdlevær. Minnesteinene er formet som blader og danner en sti i Jomfrugata. De symboliserer også fredsprisvinnernes fotspor. Bladene bærer navn og nasjonalitet til vinneren av Studentenes fredspris, samt året vinneren vant prisen. Bladene er skåret ut i kobber og nedfelt i granittstein.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 14. mai 2011. Besøkt 2. mai 2011.
2. ↑
3. ↑   Arkivert 24. oktober 2012 hos Wayback Machine.
4. ↑
**Filmdagbok** er en norsk nettside som inneholder omtaler av filmer, serier og spill. Den ble opprettet i 2004. Nettstedet inneholder over 5000 anmeldelser i 2020 og har ifølge dem selv over 10 000 unike brukere per måned.  Ansvarlig redaktør er Asbjørn Ness.

Nettsiden ble lansert den 10. mars 2004  og hadde på den tiden likhetstrekk med mange andre norske filmblogger i samtiden, som Gjemmestedet og De Syv Utvalgte.

Vurderinger
-----------

Nettstedet anmelder nye og eldre utgivelser uavhengig av kanal. De opererer med en skala fra 1 til 5 (der 5 er best).

Utdeling av priser
------------------

I 2006 ble Filmdagbok nominert som deltager i Tordenbloggen, en uformell bloggkåring. 

I 2008 var Filmdagbok med å arrangere Bloggidol, en uhøytidlig forløper til Vixen Influencer Awards.

Referanser
----------

1. ↑  «Om Filmdagbok». *Filmdagbok* **(norsk)**. Besøkt 15. oktober 2020.
2. ↑  «Filmdagbok oppstår - skriv». *Filmdagbok* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 10. juni 2021. Besøkt 15. oktober 2020.
3. ↑  «Ny runde i Tordenbloggen og nok en filmblogg skal i ilden - Gjemmestedet - Bloggarkivet». *bloggarkivet.snobjorn.no*. Arkivert fra originalen 16. oktober 2020. Besøkt 15. oktober 2020.
4. ↑  Esquil (15. januar 2008). «Esquil røler om:: Invitasjon til Bloggidol 2008». *Esquil røler om*. Besøkt 15. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Filmdagbok.no
**Jacob Andreas Christian Faye** (født 18. februar 1829 i Christiania, død 10. desember 1881) var en norsk bankmann, generalkonsul, rittmester og godseier.

Han var sønn av Hans Faye (1797–1852) og Margrethe Elisabeth Nielsen (1807–1837). Faren var bankmann, av Faye (slekt). Jacob ble også bankmann. I januar 1852 giftet han seg med Johanne (Tina) Heftye (1831–1901), datter av bankier Johannes Heftye (1792–1856). 

Etter farens død i august samme året (1852) overtok Jacob jobben som sjef i bankfirmaet *Grüning & Co.* så vel som arbeidet med å være generalkonsul for Kongeriket Preussen. Den viktigste eiendommen han overtok i arveoppgjøret var vel Hafslund hovedgård utenfor Sarpsborg. Denne solgte han videre til svigerfarens bankierfirma Heftye & Søn. i 1857. Dog fortsatte han å bebo den som forpakter frem til 1877. Fra 1857 var Jacob med i styret for den nystartede Den norske Creditbank. I 1855 hadde han kjøpt Strømsborg ved Bygdø kongsgård av Johann Ludwig Tiedemann i  Tiedemann Tobakkfabrikk. Etter diverse utvidelser og nybygg solgte han videre i 1864 til et interessentselskap som gikk konkurs etter et par år og etter noen år en del av Bygdø kongsgård. Faye døde i 1881. Han var forøvrig også rittmester fra 1858 til 1860 i Christiania ridende Borgergarde, det vil si kaptein i artilleriet. 

I 1931 fikk Jacob Fayes vei i Oslo navn etter ham.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
Sankt Sava-katedralen i Beograd er den største i verden. Den er dedikert den hellige Sava, grunnleggeren av den serbisk-ortodokse kirken og en viktig figur i middelalderens Serbia.
Den serbisk-ortodokse kirke
**Den serbisk-ortodokse kirke** (serbisk: Српска православна црква / Srpska pravoslavna crkva) er den nationale kirke i Serbia. Kirken tilhører de autokefale ortodokse kirker og er verdens nest eldste slavisk-ortodokse kirke. Den ledes av det serbiske patriarkat samt synoden i Beograd. 

Patriarken er leder av den serbisk-ortodokse kirke. Han er også erkebiskop av Peć og (metropolitt) av Beograd og Karlovci. Hans fulle tittel er *Hans Hellighet erkebiskop av Peć, metropolitt av Beograd og Karlovci, serbisk patriark*. Patriark Irinej ledet kirke fra 22. januar 2010 til han døde som følge av covid-19 i november 2020.

Idet mange serbere er emigrert til utlandet, har kirken en rekke bispedømmer og menigheter over hele verden. Grunnlegger av Den serbisk-ortodokse kirke regnes for å være Sankt Sava.

Referanser
----------

1. ↑  «SERBIAN ORTHODOX CHURCH». SERBIAN ORTHODOX CHURCH. Arkivert fra originalen 12. mai 2016. Besøkt 14. oktober 2015.

| * v
* d
* r
Den ortodokse kirkens særkirker |
| --- |
| Oldkirkelige patriarkater | 
Konstantinopel •
Alexandria •
Antiokia •
Jerusalem
 | Mosaikk av Jesus Kristus Pantokrator i Haga Sofia |
| Andre patriarkater | 
Bulgaria •
Georgia •
Romania •
Russland •
Serbia
 |
| Andre autokefale kirker | 
Albania •
Amerika\*\* •
Hellas •
Kypros •
Polen •
Tsjekkia og Slovakia •
Ukraina
 |
| Autonome og selvstyrte kirker\* | 
Athos (Ko) •
Estland\*\* (Ko) •
Estland\*\* (Ru) •
Finland (Ko) •
Kviterussland (Ru) •
Japan (Ru) •
Latvia (Ru) •
Makedonia (Se) •
Moldova\*\* (Ro) •
Moldova\*\* (Ru) •
ROUK (Ru) •
Sinai (Je) •
Ukraina (Ru)
 |
| De oldkirkelige patriarkatene er sortert etter æresrang, de resterende kirkene alfabetisk.\* Det overordna patriarkatet er angitt i parentes.\*\* Autokefali/autonomi er ikke anerkjent av alle ortodokse kirker. |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Jeanne Ann Keogan Eirheim** (født 15. februar 1938 i New York, død 2015) var en amerikanskfødt norsk litteraturviter, lærebokforfatter, oversetter og kvinnesaksforkjemper.

Hun var født i Queens i New York og var utdannet i engelsk litteratur fra hjemlandet USA. I studietiden i USA i 1960-årene var hun aktiv i fredsbevegelsen. Hun kom til Norge i 1965 og jobbet som lærer i Tromsø. Hun jobbet senere også ved NTNU, og ble fra 1970-årene kjent for en rekke mye brukte lærebøker i engelsk for den videregående skolen. Hun mottok William Nygaards legat i 1990. Hun var styremedlem i Trondhjems Kvinnesaksforening fra 1975 og 2. nestleder i Norsk Kvinnesaksforening på nasjonalt nivå 1976–1978.

Referanser
----------

1. ↑  «Jeanne K. Eirheim (nekrolog)». *Aftenposten [morgen]*. 11. august 2015.
2. ↑  *Adresseavisen*. 14. februar 1998.
3. ↑  *Vårt Land*. 3. april 1990.
4. ↑  *Adresseavisen*. 10. juli 1975.
5. ↑  NKFs nestledere
6. ↑  *Østlands-Posten*. 18. juni 1976.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Jacob Andreas Lunddahl** (født 19. september 1807 i Maribo, død 20. november 1888 i København) var en dansk embedsmann og medlem av det danske Folketinget for Færøyene fra 1866 til 1869.

Han vokste opp på Lolland som sønn av amtsforvalter og kammerråd Hans Jacobsen Lunddahl. Etter artium i Nykøbing Falster i 1824 studerte han til grad av cand.jur. ved Københavns Universitet. Deretter ble han ansatt ved Rentekammeret, hvor han i 1836 ble fullmektig. I 1837 ble han utnevnt til landfogd på Færøyene, den øverste politimyndigheten på øyene. Fra 1852 til han avgikk med pensjon i 1864, var han byskriver i Faaborg og herredsskriver i Sallinge. Han var aldri gift, men fikk datteren Marie Andrea Lunddahl utenfor ekteskap i 1844 og adopterte henne i 1846.

Ved de første folketings- og landstingsvalgene på Færøyene i 1851 stilte Lunddahl som kandidat mot Niels Christopher Winther og Johan Hendrik Weihe, men tapte knepent for dem begge. Lunddahl ble regnet for å være en moderat liberaler, men i denne sammenheng fremfor alt embedsmannsstandens kandidat. Etter at han hadde flyttet derfra, var Lunddahl folketingsmann for Færøyene fra 1866 til 1869. Han utgav også et par skrifter om Færøyenes landbruk og økonomi for øvrig.

Lunddahl ble tildelt ærestittelen kammerråd i 1847, og justisråd ved sin avskjed i 1864.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Falk-Jensen, Arild og Hjorth-Nielsen, Henning (1957). *Candidati og examinati juris 1736–1936, candidati politices 1852–1936, candidati actuarii 1922–1936* (PDF) **(dansk)**. 3. København: I kommisjon hos G.E.C. Gad. s. 100. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
2. ↑  Debes, Hans Jacob (1993). *Politiska søga Føroya 1814–1906* **(færøysk)**. Tórshavn: Føroya Skúlabókagrunnur. s. 49–54.
3. ↑  Wylie, Jonathan (1987). *The Faroe Islands. Interpretations of History* **(engelsk)**. University Press of Kentucky. s. 109–110. ISBN 978-0-8131-6170-9.
4. ↑  Dahl, Árni (2002). «Ævisøgur». *Løgtingið 150 – Hátíðarrit* (PDF) **(færøysk)**. 2. Tórshavn: Løgtingið. s. 257. ISBN 978-99918-966-5-6. Arkivert (PDF) fra originalen 4. januar 2014.

Portaler: Danmark | Færøyene
**Jeanette Fredrique Löf** (Johanna Fredrica Löwen), født 1760 død 1813, var en svensk skuespiller, sin tids primadonna på den svenske teaterscene før Emilie Högquist.

Hennes far hadde en finere tjenesteposisjon ved det kongelige hoff. Hun ble opplært i skuespilleryrket av den kjente franske skuespilleren Jacques Marie Boutet de Monvel, som var direktør for den svenske scenen i Bollhuset 1781–1786 og leder for en fransk gruppe skuespillere som var blitt ansatt for å lære opp en ny generasjon av svenske skuespillere i den nye stilen.

Hun hadde også en favorisert posisjon takket være hennes fars posisjon. To av hennes syv søstre ble gift med adelsmann og hennes karriere fikk stor støtte fra aristokratiet, blant annet også fra kong Gustav III av Sverige. Hun ble ansatt ved teateret i 1787 og hun hadde sin premiere på Kungliga Dramatiska Teatern i Stockholm den 6. mai 1788 hvor hun hadde rollen som Siri Brahe i stykket *Siri Brahe og Johan Gyllenstierna*, skrevet av kong Gustav III selv. Hun var umiddelbart en suksess. Hun ble beskrevet som vakker og talentfull, en «gresk skjønnhet», det vil si at hun hadde et klassisk utseende, og hun hadde en myk og klar stemme foruten sjarm og personlighet.

Fredrica Löf spilte hovedsakelig roller som elskerinne og heltinne. Hun gjorde skandale med sitt liv utenfor teateret, men var også en av de aller første kvinnelige skuespillere i Sverige som spilte en mannsrolle med Inga Åberg, 1794. Hun forlot teateret i 1809 og døde i 1813, i henhold til samtiden av en form for skade i hjernen.

Se også
-------

* Elisabeth Olin

Referanser
----------

1. ↑   Svenskt biografiskt lexikon, «J Fredrica (Fredrique) Löf», Svensk biografisk leksikon-ID 10025[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   «J Fredrica (Fredrique) Löf», Svensk biografisk leksikon-ID 10025, besøkt 24. august 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** Svenskt kvinnobiografiskt lexikon **·** Nationalencyklopedin **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** LIBRIS
 |
**Knut Jacobsen** (født 19. mars 1910 i Moss, død 18. september 1971) var en norsk skuespiller.

Som elev ved Nationaltheatret i Oslo leste han med Egil Eide, tok sangtimer hos den kjente sangpedagogen Arne van Erpekum Sem, og timer i dans hos Inga Jacobi.

Han debuterte i 1932 på Nationaltheatret i *En folkefiende*, som ble satt opp som Egil Eides jubileumsforestilling. Han arbeidet deretter også ved Det nye Teater og ved Søilen Teater. Etter noen år i Kristiania flyttet han til Trondheim i 1937 for å begynne ved Trøndelag Teater, der han raskt ble en av teaterets bærende krefter. I femten år var kostymesjef («garderobesjef») ved Trøndelag Teater i tillegg til å opptre på scenen som skuespiller og sanger. Bland Jacobsens roller kan nevnes doktor Wangel i *Fruen fra havet*, Kroll i *Rosmersholm*, Stockmann i ovennevnte *En Folkefiende* og Manders i *Gengangere*. Han opptrådte også i operetter og revyer.

Under annen verdenskrig var Knut Jacobsen telegrafist på SIS-senderen SCORPION. Senderen var montert under taket på Trøndelag Teater. SCORPION ble fraktet fra Stockholm til Trondheim via Tydal av NTH-studentene Olav Skeie og Finn Lied i 1942. Senderen var i drift fra 16. mai 1942 til mai 1943. 

Jacobsen medvirket i mindre roller i filmene *To levende og en død* (1937) og *Trysil-Knut* (1942).

Filmografi
----------

* 1937 – *To levende og en død*
* 1942 – *Trysil-Knut*

Referanser
----------

1. ↑   sceneweb.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Knut Jacobsen». Sceneweb. Besøkt 12. juni 2016.
3. 1 2 3 4  Øisang, Ole (1941). *Profiler ved Trøndelag teater*. Trondheim: F. Bruns bokhandel.
4. ↑  «Knut Jacobsen». *Store norske leksikon*. Besøkt 12. juni 2016.
5. ↑  Rørholt, Bjørn A. (1990). *Usynlige soldater. Nordmenn i Secret Service forteller*. Aschehoug.
6. ↑  Kavli, Guthorm (1992). *25 år på kongens slott og veien dit*. Schibsted. ISBN 82-516-1425-2.
7. ↑  Nøkleby, Berit (1988). *Pass godt på Tirpitz! Norske radioagenter i Secret Intelligence Service 1940 -1945*. Gyldendal Norsk Forlag.
8. ↑  «Knut Jacobsen». IMDb.com. Besøkt 12. juni 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Knut Jacobsen på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Knut Jacobsen hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (en) Knut Jacobsen hos The Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** KulturNav
 |
**«Den sinte Festus»** er en coverlåt med den norske humortrioen Prima Vera, opprinnelig utgitt 3. desember 1979 på musikkalbumet *Salmer og sanger vi gjerne hiver*. Sangen er innspilt 27.-30. august samme år i Roger Arnhoff Studio i Oslo. Jonas Fjeld Band var kompband.

Originalen er vignetten fra western TV-serien Bonanza og den ble skrevet av Jay Livingston og Ray Evans. David Rose ble også oppført som komponist på albumomslaget/CD covrene, men Rose sin rolle var å være dirigent for musikerne. Den som derimot burde vært kreditert, er Jeff Lynne fra Electric Light Orchestra, siden den 14 sekunder lange introduksjonen er hentet fra «Shine a Little Love». Sistnevnte sang ble utgitt som singel og på musikkalbumet *Discovery* med Electric Light Orchestra i mai 1979. 

Al Caiola hadde en hit med «Theme from Bonanza» i 1961. Jeg-personen i Prima Veras tekst er en sint cowboy til hest som plaffer ned alle som irriterer eller motsier ham. Tom Mathisen synger i falsett. Navnet Festus er hentet fra *Kruttrøyk*-karakteren Festus Haggen (spilt av Ken Curtis).

Andre utgivelser
----------------

* *Absolute Prima Vera* (utgitt 1994).
* *The Prima Vera Show* (utgitt 1999 – bonus-CD).
* *Prima Vera (a)live* – (konsertfilm utgitt 2001 – et utdrag ble inkludert i medleyen «Rest of the best».)
* *Det beste fra Prima Vera* – (utgitt 20. juni 2016)

Referanser
----------

1. ↑  *Absolute Prima Vera* (cover informasjon)
Medlemslandene er markert i grønt på kartet
**Den sentralafrikanske økonomiske og monetære union** (fransk: *Communauté économique et monétaire de l'Afrique centrale, CEMAC*) er en monetær union mellom de seks sentralafrikanske landene Kamerun, Den sentralafrikanske republikk, Gabon, Republikken Kongo, Ekvatorial-Guinea og Tsjad. Unionen ble etablert i mars 1994, og har felles sentralbank; Sentralbanken for de sentralafrikanske statene. 

Før denne unionen ble etablert hadde de samme landene en økonomi- og tollunion, '*Union douanière et économique de l'Afrique centrale* (UDEAC). Denne unionen ble stiftet i 1964. Videreføringen i 1994 var et forsøk på å få til større regional integrasjon mellom medlemslandene.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Economic and Monetary Community of Central Africa – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Den sentralafrikanske økonomiske og monetære union |
| --- |
| Den sentralafrikanske republikk **·** Ekvatorial-Guinea **·** Gabon **·** Kamerun **·** Republikken Kongo **·** Tsjad |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC
 |
**Pan-Philippine Highway**, også kalt **Maharlika Highway** (tagalog: Daang Maharlika; cebuano: Daang Halangdon) er et 3 517 kilometers (2 185 mi) nettverk av veier, broer og ferjetjenester som binder sammen øyene Luzon, Samar, Leyte og Mindanao i Filippinene. Den er den lengste veistrekning i landet.

Det nordlige endepunkt er i Laoag og den sørlige i Zamboanga City.

Utvikling
---------

Veiplanene ble fremlagt i 1965, og byggingen fant sted under president Ferdinand Marcos. Det var tenkt at infrastrukturprosjektet ville stimulere jordbruksproduksjonen ved å redusere transportkostandene, ville fremme sosial og økonomisk utvikling utenfor eksisterende større urbane sentra som Manila, og ekspandere industriell produksjon for hjemme- og utenlandsmarkedene.[] Byggingen ble støttet av lån og bevilgninger fra utenlandske hjelpeinstitusjoner, blant annet Verdensbanken.

Et sentralt element er San Juanico-broen, som sammenknytter øyene Samar og Leyte. Den er landets lengste bro (2019; og betraktes som et arkitektonisk mesterverk.[]

Veien ble rehabilitert og forbedret i 1997 under Fidel Ramos, med assistanse fra den japanske regjering, og kalt *Philippine-Japan Friendship Highway*. I 1998 utpekte Department of Tourism 35 seksjoner som «scenic highways». med særlige fasiliteter for reisende og turister.[]

Referanser
----------

1. 1 2  «Department Order No. 15, Series of 2009» (PDF). *Department of Public Works and Highways*. 27. februar 2015. Arkivert fra originalen (PDF) 27. februar 2015. Besøkt 24. mars 2009.  «Arkivert kopi» (PDF). Archived from the original on 27. februar 2015. Besøkt 21. november 2019. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Pamukkale** (tyrkisk for «bomullborg») er et verdensarvsted i provinsen Denizli sørvest i Tyrkia. Det ligger varmekilder og travertiner i byen, som er terrasser av karbonatmineral som er avsatt av rennende vann. 

Travertinterrasser i Pamukkale.
Den gamle gresk-romerske og bysantinske byen Hierapolis ble bygd på toppen av den hvite «borgen», som er rundt 2,7 km lang og 600 meter bred og har en høyde på 160 meter. Man kan se området fra åsene ovenfor byen Denizli, 20 km unna. 

Turisme er og har vært en stor industri. Folk har badet i de naturlige bassengene i tusenvis av år. Så nylig som på midten av 1900-tallet ble det bygd hotell over ruinene av Hierapolis, noe som gjorde stor skade. En vei ble bygd fra dalen over terrassene og motorsykler fikk bevilling til å kjøre opp og ned fjellsiden. Da området fikk status som verdensarvsted ble hotellene revet og veien ble og erstattet med kunstige basseng. Det er ikke lov å ha på sko på terrassene for å verne avsetningene.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted
* Pamukkale hos Wikivoyage
***Doctor Neighbor*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av L.B. Carleton.

Handling
--------

Hazel Rogers, en ung kvinne på atten år, som skal arve flere millioner etter farens død. Hun forelsker seg i Hamilton Powers, som er kald, beregnende og likegyldig. Men han er allerede forelsket i Christine, en utdannet sykepleier og en skole-venninne av Hazel.

Moren til Hazel, fru Albert Rogers, bor fremdeles sammen med henne. Dr. Joel Samson, en berømt 42 år gammel kirurg, er også veldig glad i Hazel. Han er ansatt som verge for hennes millioner, frem til hennes 21. bursdag.

Skuespillere
------------

* Hobart Bosworth som en doktor.
* Dorothy Davenport som Hazel Rogers.
* Gretchen Lederer som Christine Hall.
* Emory Johnson som Hamilton Powers.
* Charles H. Hickman som Morgan Keith.
* Adele Farrington som Mrs. Preston.
* Margaret Whistler som Mrs. Albert Rhodes.

Referanser
----------

1. ↑  Doctor Neighbor
2. ↑  Doctor Neighbor

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Doctor Neighbor* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
Port Isaac, landsbyen hvor TV-serien er spilt inn.
***Doc Martin*** er en engelsk dramaserie som har gått på ITV siden 2004. Serien foregår i den fiktive byen Portwenn i Cornwall, England, og handler om en lege som må gå av som kirurg da han får diagnosen hemofobi (fobi mot å se blod).

Den er spilt inn i Port Isaac, som ligger på Cornwalls nordkyst.

TV-serien har også gått på norsk TV.

Handlingsreferat
----------------

Dr. Martin Ellingham (spilt av Martin Clunes) en flink og vellykket kirurg i karkirurgi ved Imperial College London, utvikler hemofobi - frykt for blod, og tvinges til å slutte med å praktisere kirurgi. Han får stillingen som eneste fastlege i den lille landsbyen Portwenn i Cornish, hvor han hadde tilbrakt barndomsferier sammen med sin tante Joan (spilt av Stephanie Cole) og onkel Phil, som eier en lokal gård. Lokalbefolkningen henvender seg til ham som «Doc Martin» og han arver en inkompetent resepsjonist, Elaine Denham. Senere blir denne sekretæren erstattet av Pauline Lamb (spilt av Katherine Parkinson) en ny resepsjonist. Senere tar Morwenna Newcross (spilt av Jessica Ransom) denne stillingen.

TV-programmet kretser rundt Ellingham og hans interaksjoner med landsbyboerne i Cornwall. Til tross for sin medisinske fortreffelighet, er Ellingham ofte gretten, brysk, og han mangler sosiale ferdigheter. Hans direkte, følelsesløse fremgangsmåte støter snart vekk mange landsbyboere. Ellingham og kler seg vanligvis veldig formelt i dress og slips, uavhengig av været eller hva han skal gjøre. Han røyker ikke. Han nøler aldri med å påpeke risikoen ved usunn oppførsel, både i private og i offentlige sammenkomster. Landsbyboerne oppdager til slutt hans frykt for blod, og de hyppige anfallene av kvalme og oppkast som denne frykten forårsaker. Til tross for dette viser Ellingham seg å være en ekspert på å stille diagnoser og reagerer effektivt på forskjellige nødstilfeller i sin medisinske praksis.

Ellingham har et varmt forhold til sin tante Joan, som gir ham mye emosjonell støtte. Når hun dør på grunn av hjerteinfarkt, kommer hennes søster Ruth, en pensjonert psykiater, til Portwenn for å ta seg av hennes saker. Beth bestemmer seg til slutt for å flytte til landsbyen for godt. Et annet tema i løpet av TV-serien er Ellinghams forhold til lærerinne Louisa Glasson. På grunn av hans vanskeligheter med å uttrykke følelser, og hans ufølsomme natur, har forholdet deres mange oppturer og nedturer. Men til slutt får de et barn, og gifter seg.

Medvirkende
-----------

* Martin Clunes - dr Martin Ellingham
* Caroline Catz - Louisa Glasson
* Stephanie Cole - Joan Norton
* Ian McNeice - Bert Large
* Katherine Parkinson - Pauline Lamb
* John Marquez - PC Joe Penhale
* Eileen Atkins - Ruth Ellingham

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Doc Martin – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) *Doc Martin* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Doc Martin* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata