recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Lars Olsen Follum** (1822-1905) var en norsk distrikslege og politiker.

Han vokste opp i Norderhov som sønn av gårdbruker Ole Follum og hustru Marthe Pedersdatter.

Yrkeskarriere
-------------

Han tok medisinsk embetseksamen 1845, og ble deretter privatpraktiserende bylege i Ålesund og fattiglege i Borgund 1846–1856. Der eksperimenterte han med framstilling av tran til medisinsk bruk, og fikk sin tran prisbelønt på den internasjonale industriutstillingen i Paris 1855.

Han ble utnevnt til distriktslege i Alten med bosted Talvik 21. april 1856, og fikk fri bolig ved Alten sykehus 1859. 
Etter lang tjeneste i Alta fikk han innvilget pensjon fra 1. september 1879, og flyttet da til Laksevåg.

Politiske meritter
------------------

Han ble valgt til ordfører for Alten-Talvig kommune for periodene 1857–1859 og 1861–1863, og forsatte som ordfører for Alta i perioden 1863–1865.

Han var forlikskommissær, medlem av skolekommisjoner, av kommisjoner for ordning av skattelignings- og fengselsvesenet i Finnmark og av en kongelig kommisjon for ordning av jord- og skogforholdene i amtet. Da Finmarkens Landhusholdningsselskap ble opprettet etter hans initiativ 1859 ble han formann i selskapets bestyrelse. Han var adm.dir. for Altens Sparebank fra dens stiftelse 1861.

Han ble valgt til 2. vara til Stortinget for Finmarkens Amt 1859,
og til 4. vara til Stortinget for Finmarkens Amt 1865.

I 1859 foreslo han at staten skulle opprette tre eller fire fiskeriinspektørposter. Stortingets næringskomité var skeptiske til forslaget, men ga likevel en første beskjedne bevilling til praktisk-vitenskapelige undersøkelser av saltvannsfiskeriene. Dermed var grunnsteinen lagt for norsk havforskning.

Gårdbruker
----------

Som gårdbruker fikk han ved hjelp av innleid agronom oppdyrket flere hundre mål uryddet mark til eng for vinterfôr, og satte igang klippfisktørking i Alta.

Referanser
----------

1. ↑  *Tidsskrift for Sunnmøre historielag*. 2000. s. 62.
2. ↑  *Ålesund 1848-1948*. 1948. s. 179.
3. ↑  *Tidsskrift for Den norske legeforening =*. 1929. s. 1005,1006.
4. ↑  *Stortingsforhandlinger*. 1880. s. 85.
5. ↑  Olsen, Brynjolf Olander (1937). *Trekk av Talvik herreds historie*. Dreyer. s. 23.
6. ↑  «Landbruksselskapet som ble stiftet på initiativ av en distriktslege». *Nationen*. 15. august 1959. s. 4.
7. ↑  «Tillægg til Christiania-Posten». 30. juli 1859. s. 5.
8. ↑  *Norges statskalender*. 1866. s. 9.
9. ↑  «Lars Follum».
10. ↑  «Dødsfald». *Morgenbladet*. 8. november 1905. s. 2.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Theodor Bergmann Borchgrevink** | **Alten-Talvigs ordfører**(1857–1859) | Etterfølger:**Martin Heggelund Hjort Stuwitz** |


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Martin Heggelund Hjort Stuwitz** | **Alten-Talvigs ordfører**(1861–1863) | Etterfølger:**Kommunen ble delt** |

(no) Lars Olsen Follum i Store norske leksikon
***Devusjka s kharakterom*** (originaltittel: *Девушка с характером*) er en sovjetisk film fra 1939, regissert av Konstantin Judin.

Handling
--------

Byråkraten Meshkov ødela en tidligere velstående kolkos, som drev med dyreoppdrett i det fjerne østen. Dens beste gårdsarbeider Katya Ivanova reiser derfor til distriktssenteret i Moskva for å klage på situasjonen. Men på vei til stasjonen klarer Katya å fange en sabotør, som hun deretter overgir til en gruppe grensevakter. Hun må reise videre med tog for å komme til Moskva, men har ingen billett og må derfor arbeide som servitør i spisevognen på toget.

På toget møter Katya også en sjømann ved navn Sergei. Katya blir snart ansatt som selger i en pels-butikk i Moskva, og senere ved en fabrikk som produserer grammofonplater. Samtidig forsøker hun aktivt å overbevise en rekke kvinnelige kollegaer på den nye jobben om å reise til det fjerne Østen. Sergei begynner å lete etter Katya i Moskva, og til slutt møter de hverandre igjen. I mellomtiden blir Katyas klager angående byråkraten Meshkov undersøkt av myndighetene, og Katya blir utnevnt til den nye ansvarlige direktøren for gårdsbruket. Meshkov blir oppsagt fra sin tidligere stilling, og Katya reiser sammen med den nye vennen sin Sergei tilbake til hjemstedet.

Skuespillere
------------

* Valentina Serova som Katya Ivanova.
* Emma Tsesarskaya som Ekaterina Ivanova.
* Andrei Tutyshkin som Sergei Beryozkin.
* Pavel Olenev som Bobrik, en direktør.
* Pyotr Repnin som Tsvetkov, direktør for en fabrikk
* Vsevolod Sanayev som Surkov, løytnant i en milits
* Aleksandr Antonov som den udugelige Mehkov.
* Aleksandr Zhukov som tog-konduktør
* Karandash som en kelner
* Mikhail Gluzsky som en grensevakt-offiser.
* Anatoly Solovyev som offiser i den røde arme
* Vladimir Dorofeev som en jeger
* Ivan Lobyzovskiy som Komsomol-leder.

Referanser
----------

1. ↑  Девушка с характером
2. ↑  «Родное лицо». Фото Анатолия Соловьева выпускали даже за границей

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Devusjka s kharakterom* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Devusjka s kharakterom* på AllMovie Rediger på Wikidata
***Utsikt over Toledo*** er ett av to gjenværende landskapsmalerier malt av El Greco. Det andre kalt  *Utsikt og kart over Toledo* befinner seg i Museo Del Greco, Toledo, Spania.

Sammen med Vincent van Goghs *Stjernenatt*, noen landskap av William Turner, og noen verk av Monet, er den blant de mest kjente avbildninger av himmelhvelvingen innen vestlig kunst, og har skarpe farger med kontrast mellom himmelen og åsene nedenfor. Malt i en manieristisk (eller barokk) stil tar verket friheter med den faktiske utformingen av Toledo (noen bygninger er avbildet i andre posisjoner enn der det faktisk står, men omgivelsen nær slottet Castle of San Servando er vist på en sannferdig måte). Det er signert i det nedre høyre hjørne av El Greco.

Eksterne lenker
---------------

* Metropolitan Museum of Art – Utsikt over Toledo
* Essay om dette maleriet fra boken *Beauty and Terror* av Brian A. Oard
* Maleri av El Greco
* El Greco hos Store norske leksikon
* El Greco Arkivert 3. desember 2009 hos Wayback Machine. hos kunsthistorie.com

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Rotorenes effekt
Et Kamov Ka-50
Et CH-47
En **helikopterrotor** er en rotor som fungerer som roterende vinger som holder helikopteret flygende. 

De fleste helikoptre har et tradisjonelt design med en stor, vannrett (eller nesten vannrett) hovedrotor og en mindre, loddrett (eller nesten loddrett) halerotor. Hovedrotoren har som oppgave å skape løft, og muliggjør kontroll av helikopteret. Halerotoren har til formål å motvirke reaksjonsmomentet fra motoren som driver hovedrotoren; som gjør at helikopteret snurrer ukontrollert rundt i luften. Når hovedrotoren snurrer den ene veien vil flykroppen tendere til å dreie i motsatt retning, hvis det ikke appliseres en motvirkende kraft.

Historie
--------

Den første rotoren mankjenner til har sitt opphav i Kina. Ca. 3000 år f. Kr. lekte barn i Kina med en rotorlignende leke. Den er i dag kjent på engelsk som *Chinese top*, og ble snurret i gang med hendene. Dagens rotorer er mer avanserte enn denne leken, men de samme prinsippene gjelder fortsatt.

Hovedrotor
----------

Hovedrotoren på et Sikorsky S-92.
Hovedrotoren har som oppgave å skape nok løft til at helikopteret kan fly, samt gjøre det mulig å kontrollere helikopteret i retningene, fremover, bakover og til siden. De fleste helikoptre er utstyrt med en hovedrotor som har to eller flere blad.

Hovedrotoren består av disse hoveddeler: 

* Blad: som er festet til rotorhodet og genererer løft.
* Rotorhode: som er festet til rotorakslingen og bladene.
* Rotoraksling: som er festet til og drives av girboksen, som igjen drives av motoren(e).

Bladene kan være laget av tre, metall eller komposittmateriale. De er opplagret i rotorhodet slik at stigningsvinkelen på bladene kan endres, og noen blad er utstyrt med hengsler eller fleksible element som muliggjør "dragging" og "flapping". Bladene har som regel en symmetrisk profil, men nyere bladkonstruksjoner av komposittmateriale kan være bygget asymmetrisk ettersom de tåler at trykksenteret vandrer på langs med korden. Noen blader er bygget med vridning eller en trapesform for å distribuere løftet mer jevnt på rotoren og dermed forhindre store bøyemomenter i rotenden av bladet.

Løftet fra hovedrotoren kan endres både syklisk og kollektivt, og ved å endre mengden og/eller retningen på løftet kan flygeren styre helikopterets flygestilling og bevegelsesretning.

Halerotor
---------

Halerotoren på et SA 330 Puma
En «fenestron», en type innbygget halerotor
Halerotoren har som hovedoppgave å motvirke reaksjonsmomentet som skapes av motoren som driver hovedrotoren. Uten en halerotor ville helikopteret snurret ukontrollert i motsatt retning av hovedrotoren. Men ikke alle helikopterkonstruksjoner er avhengig av en halerotor ettersom de har løst problemet med reaksjonsmomentet på en annen måte. Blant løsningene finner vi kontraroterende koaksiale rotorer, tandem rotorer, og overlappende rotorer. I tillegg til å motvirke reaksjonsmomentet kan også halerotoren brukes til å kontrollere helikopteret omkring vertikalaksen.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
***Hypedaeus flavipes*** (Fabricius 1797) er en bille i delgruppen (underfamilien) blærebiller i familiegruppen børstebiller, som har oppblåsbare blærer nær forhjørnene av brystskjoldet (pronotum) og på sidene av bakkroppen. 

Den finnes lengre sør i Europa. Der kun påvist på fire lokaliteter i Vestfold og Telemark i Norge.

Utseende
--------

Kroppen er 2 millimeter lang og har en halvblank svart eller brunsvart farge. Antennene er gule og er festet noe foran fasettøynene, de har elleve ledd. Brystskjoldet jevnt bredt og ikke smalere i bakkanten enn på midten. Dets bakhjørner er stumpvinklet avrundet. Hodet og brystskjoldet har en overflate med en fin mikrostruktur. Dekkvingene er korte og brede, med en finere liggende behåring og en fint punktert overflate. Dekkvingene slutter ved sidekanten og mangler en innoverbøyd fortsettels litt inn under bakkroppen. Hanner har en lysere blekgul farge i spissen av bakvingene, hunner mangler denne. Beina er gule med enkelte mørkere parti og er ganske slanke, alle føtter har fem ledd.

Levevis
-------

*Hypedaeus flavipes* tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres. 

Larven skal angivelig leve i larveganger av andre treborende insekter, særlig i bøk.

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 1. mars 2022. Besøkt 1. mars 2022.
2. 1 2  Ødegaard F, Hanssen O, Laugsand AE og Olberg S (24. november 2021). «Biller. Vurdering av *Hypebaeus flavipes* som EN for Norge»Åpent tilgjengelig. *Norsk rødliste for arter 2021*. Artsdatabanken. Besøkt 28. mars 2023.

Litteratur
----------

* Hansen, Victor.; Larsson, Sv. G. 1973 (2. utgave). *Biller X. Blødvinger, klannere m. m.: (Malacodermata, Fossipedes, Marcrodactylia og Brachymera)* Danmarks Fauna 44. Side 70. (344 sider) ISBN 8712166936
* Lindroth, C.H. 1993. *Våra skalbaggar och hur man kãnner igen dem* (opptrykk av opprinnelig tre hefter (1942-1945. Bonnier forlag.) Fãltbiologerna. ca. 240 sider. ISBN 91-85094-722

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Hypebaeus flavipes* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Hypebaeus flavipes* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Hypebaeus flavipes* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Hypebaeus flavipes* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Hypebaeus flavipes* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Hypebaeus flavipes* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Hypebaeus flavipes* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
* *Hypedaeus flavipes* - Fauna Europaea - om europeiske dyr
Fra innsiden av et gjeldsfengsel på 1800-tallet i Storbritannia
**Gjeldsfengsel** var et fengsel for mennesker som ikke klarte å betale gjelda si, som var vanlig inntil midten av 1800-tallet. Gjeldsfengsel var en vanlig måte å håndtere ubetalt gjeld i mange land i Vest-Europa og Amerika, tidvis i form som låste arbeidshus.

Nødlidende mennesker som ikke var i stand til å betale en rettsbestemt dom, ville bli fengslet i disse fengslene inntil de hadde jobbet ned gjelden sin via arbeidskraft eller sikret seg eksterne midler til å betale gjelden. Produktet av deres arbeid gikk til både kostnadene ved fengslingen og deres påløpte gjeld. Økende tilgang og mildhet gjennom lover om konkurs har gjort fengselsstraffer for gjeld foreldet og avskaffet over det meste av verden. Graden av frihet fangene fikk i gjeldsfengsler var varierende. Om en fange hadde tilgang til litt penger, kunne han kjøpe seg enkelte goder. Noen steder var det lov å gjøre forretninger i fengsel, og ha besøkende over flere timer. 

I praksis fungerte gjeldsfengsel som et pressmiddel for å tvinge en som skyldte penger og var dømt for dette, til å etterkomme dommen og gjøre opp for seg. Trusselen om gjeldsfengsel var i seg selv et sterkt pressmiddel på skyldneren og hans kausjonister. For en debitor som var dømt til å betale sin gjeld, kunne gjeldsfengsel også virke som straff. I Norge ble gjeldsfengsel formelt avskaffet eller sterkt begrenset ved lov 3. juni 1874. Selv om det offisielle gjeldsfengsel ble avskaffet i Norge, eksisterer det i en forståelse for at man er nødt til å sone i fengsel dersom man ikke har penger til å betale en bot. Derimot er samfunnsstraff et alternativ til bot eller fengsel.

Faren til den engelske forfatteren Charles Dickens satt i gjeldsfengsel, og Dickens både skildret og kjempet mot denne fengselsstraffen i sine tekster. Den kjente engelske tyven Jonathan Wild begynte sin karriere fra et slikt fengsel.

Referanser
----------

1. ↑  «gjeldsfengsel», *NAOB*
2. ↑  Cory, Lucinda (2000): «A Historical Perspective on Bankruptcy» (PDF), On the Docket, **2**(2), U.S. Bankruptcy Court, District of Rhode Island, Arkivert fra origianlen (PDF) 28. februar 2008
3. ↑  «In debt and incarcerated: the tyranny of debtors' prisons», *The Gazette*
4. ↑  Hager, Eli (24. februar 2015): Debtors' Prisons, Then and Now: FAQ (PDF), *Department of Justice* (.gov)
5. ↑  «Leksikon:Gjeldsfengsel», *Lokalhistoriewiki.no*
6. ↑  «Kong Christian Den Femtis Norske Lov», *Lovdata*
7. ↑  Gomnæs, Heidi; Erlingsen, Hilde (19.oktober 2013): Kan bli slutt på fengsel for ubetalte bøter, *NRK*
8. ↑  Odland, Anne Myklebust (25. mars 2019): Nå blir det slutt på gjeldsfengsel, *Fontene*
9. ↑  Andrews, Arlene B. (October 2012): «Charles Dickens, Social Worker in His Time», *Social Work* **57** (4): 297–307. PMID 23285830. doi:10.1093/sw/sws010.
10. ↑  «Wild, Jonathan». *Encyclopædia Britannica*, bind 28. 1911. Via *Wikisource*

Eksterne lenker
---------------

* \* «Gjeldsfengsel for de fattige», av Eirin Eikefjord 27. februar 2019 i *Bergens Tidende*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** LCCN **·** BBC Things
 |
**Pressens Faglige Utvalg** (**PFU**) er et klageorgan opprettet av Norsk Presseforbund med formål å overvåke og fremme den etiske og faglige standard i norsk presse (trykt presse, nettpublikasjoner, radio og fjernsyn). Utvalget vurderer klager over norsk presses adferd (presseetiske spørsmål), jamfør blant annet Vær Varsom-plakaten, og avgir sine uttalelser som offentliggjøres.

Utvalget kan også vurdere klager over institusjoners, organisasjoners og personers behandling av presse og pressefolk under deres utøvelse av sin informasjonsoppgave.

Kompetanseområdet for utvalg omfatter i prinsipp alle medier – kringkasting såvel som dagspresse, ukepresse, nettpublikasjoner og periodiske publikasjoner.

Utvalget består av sju medlemmer. To er representanter for Norsk Journalistlag, to for Norsk Redaktørforening og tre medlemmer blir oppnevnt som representanter for fra allmennheten. I tillegg har utvalget 10 varamedlemmer.

Nåværende medlemmer av PFU
--------------------------

Fra 1. juli 2014 til sommeren 2016 vil PFU ha Alf Bjarne Johnsen fra VG som leder og Alexandra Beverfjord fra NRK som nestleder.

Den fulle sammensetningen av utvalget denne perioden er:

For journalistene

* Alf Bjarne Johnsen, VG, (leder)
* Øyvind Brigg, TV 2

For redaktørene

* Alexandra Beverfjord, NRK, (nestleder)
* Tone Jensen, Fremover

For allmennheten

* Henrik Syse, Institutt for fredsforskning
* Eva Sannum, Geelmuyden Kiese
* Amal Aden, forfatter og foredragsholder

Varamedlemmer, journalistene

* Liv Ekeberg, Agderposten
* Ellen Ophaug, Fredriksstad Blad
* Martin Riber Sparre, Dagens Næringsliv

Varamedlemmer, redaktørene

* Alexander Øystå, Vi Menn
* Jo Randen, Dagbladet
* Kirsti Husby, Adresseavisen

Varamedlemmer, allmennheten

* Camilla Serck-Hanssen, Universitetet i Oslo
* Reidun Førde, Senter for medisinsk etikk
* Erik Schjenken, seniorrådgiver i Sykehuspartner
* Øystein Stray Spetalen, investor

Tidligere medlemmer av PFU
--------------------------

Faste medlemmer 2012 - 2014

For pressen:

* Hilde Haugsgjerd, NR (leder), Aftenposten
* Line Noer Borrevik, NJ (nestleder), Gatemagasinet Asfalt
* Håkon Borud, NR, Drammens Tidende
* Øyvind Brigg, NJ, TV 2

For allmennheten:

* Henrik Syse
* Hadi Strømmen Lile
* Eva Sannum

Se også
-------

* Vær Varsom-plakaten
* Tekstreklameplakaten
* Redaktørplakaten
* Presseetikk

Referanser
----------

1. ↑  Om PFU (engelsk) Arkivert 6. juni 2012 hos Wayback Machine.
2. 1 2  Marianne C. Huseby og Jonas Pettersen (16. juni 2014) Schjenken og Spetalen blir nye varamedlemmer i PFU Dagbladet.
3. 1 2  PFU-medlemmer Arkivert 25. oktober 2012 hos Wayback Machine. – PFU

Eksterne lenker
---------------

* Pressens faglige utvalg – vedtekter
* Pressens faglige utvalg – søkbar oversikt over uttalelser

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Uí Cheinnselaig** (gammelirsk for «sønnesønnene av Cennsalach») er en irsk kongeslekt i Leinster som kan spore sine forfedre tilbake til Énnae Cennsalach, en antatt konge i Leinster på 400-tallet og etter sigende samtidig med Niall Noigíallach, en legendarisk overkonge av Irland. Énnae Cennsalach skal etter sigende ha vært et barnebarn av Bressal Bélach og fetter til Dúnlaing mac Énda Niada, eponymiske stamfaren til den rivaliserende kongeslekten Uí Dúnlainge.

De tidligste assosiasjonene til Uí Cheinnselaig er i geografiske regionene rundt Rathvilly i grevskapet Carlow, og ved kilden til elven Slaney, men over tid ble sentrum for deres makt presset sørover og ble senere funnet i området rundt Ferns i grevskapet Wexford, ved stedet for klosteret som var dedikert den hellige Máedóc av Ferns (død 626 eller 632).

I tidlige tider kom Leinsters konger fra begge slektene Uí Cheinnselaig og Uí Dúnlainge, men sistnevnte ble etter hvert dominerende i å inneha kongedømmet av provinsen, og etter Áed mac Colggen (død 738) gikk det tre hundre år før den nesten kongen fra Uí Cheinnselaig ble konge av Leinster: Diarmait mac Mail na mBo. Se liste over konger i artikkelen Konger fra Uí Cheinnselaig.

Kjente konger av Uí Cheinnselaig og relaterte slektninger:

* Brandub mac Echach (død 603)
* Áed mac Colggen (død 738)
* Diarmait mac Maíl na mBó (død 1072)
* Murchad mac Diarmata (død 1070)
* Diarmaid Mac Murchadha (død 1171)
* Aoife av Leinster (død 1188)
* Art mac Art MacMurrough-Kavanagh (død 1417)

Referanser
----------

1. ↑  Dato i henhold til McCarthy, Daniel P. (1999): *The Chronology of the Irish Annals*

Litteratur
----------

* Byrne, Francis John (1973): *Irish Kings and High-Kings*. Batsford, London. ISBN 0-7134-5882-8
**Stadio delle Alpi** var et fotballstadion som lå utenfor Torino i Nord-Italia. Det huset fotballklubbene Juventus og Torino FC. Stadionet ble stengt i 2006, og begge klubbene flyttet til Stadio Olimpico. Stadio delle Alpi ble revet i 2008 for å gi plass for det nye Juventus Stadium, som sto ferdig i 2011.

Historie
--------

Stadionet ble påbegynt i 1988, og sto ferdig i 1990 for VM i fotball dette året. Stadionet ble åpnet den 31. mai 1990 med en kamp mellom et delt Juventus og Torino FC-lag og FC Porto, hvor kampen endte 4-3 for felleslaget.

I 2003 ble Torino FC ilagt et forbud mot å spille 5 kamper på stadionet på grunn av vold som oppsto under kampen mot AC Milan den 22. februar.

Tilskuere
---------

Tilskuerrekorden er på 66,299 tilskuere, satt under andre runde i semifinalen i mesterligaen mellom Juventus og Real Madrid. Under VM i fotball 1990 var det rundt 60,000 tilskuere som så på åttendedelsfinalen mellom Brasil og Argentina, samt semifinalen mellom Vest-Tyskland og England spilt på Stadio delle Alpi.

Stadionet hadde en kapasitet på 67 229, og gressmatten målte 105m x 68m. På grunn av løpebaner rundt banen så man relativt dårlig fra tribunene, noe som har gitt seg utslag i lave besøkstall. Juventus har typisk gjennomsnittlige besøkstall på ca. 20 000, noe som er dårlig for en av Italias beste klubber. For eksempel, under hjemmekampen mot Sampdoria i Coppa Italia i 2001/02-sesongen, bare 237 tilskuere var tilstede.

Referanser
----------

1. ↑  «Torino handed ban». *BBC Sport* **(engelsk)**. 25. februar 2003. Besøkt 30. juli 2013.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
En bruker har foreslått å slette denne siden. Siden vi setter pris på alle forsøk på å forbedre leksikonet, inviteres du til å gi uttrykk for dine synspunkter ved å følge denne lenken: **Wikipedia:Sletting/Ola Morset**.

**Ola Morset** (født 16. januar 1915 i Selbu, død 1. mai 2012 i Brandbu) var motstandsmann i Selbu under annen verdenskrig.

Han var sønn av Peder og Marit Morset, og eldste bror av Oddmund, Reidar, Tormod, Einar, Helge og Trond.

Motstandsarbeid
---------------

Ola Morset måtte som resten av familien rømme fra Norge i mars 1943, da Gestapo og Rinnanbanden var etter dem. Familien var involvert i motstandsarbeid, og etter en stor razzia mot heimen deres i Selbu flyktet de til Sverige. Dette er beskrevet i Per Hanssons bok *- Og tok de enn vårt liv*.

Ola Morset hadde i starten av 2. verdenskrig i Norge deltatt i kampene mot tyskerne. Da Morset-familien flyktet, hadde han gått landbrukshøgskolen, og var skogassistent i Brandbu allmenning. Han fikk flere varsler om at han burde dra fra landet, og reiste via Oslo til Reitan i Gauldalen, hvor han hadde slektninger. Flukten gikk så via slektninger ved Aursunden og på ski over grensa til Sverige.

Senere liv
----------

I Sverige arbeidet han en tid som skogtakstmann, og ble så länstillitsmann i Värmland og Örebro. I 1944 meldte han seg som menig soldat ved de norske reservepolitistyrkene.

Fra 1956 til 1982 var Morset skogbestyrer i Brandbu. Han hadde gått på Steinkjer skogskole og skogbrukslinja ved Norges Landbrukshøgskole.

Han representerte en tid (1960-tallet) Venstre i Gran kommunestyre.

Referanser
----------

1. ↑  Dødsannonse i *Selbyggen* 4. mai 2012.
2. ↑  Hansson, Per (1963). «2». *- Og tok de enn vårt liv*. Oslo: Gyldendal Norsk Forlag A/S. s. 22. ISBN 82-05-23027-7.
3. 1 2  Rygg, Odd (1993). *Flukt*. Selbu: Eget forlag. s. 74. ISBN 82-991467-1-2.
4. ↑  Hansson, Per (1963). *- Og tok de enn vårt liv*. Oslo: Gyldendal Norsk Forlag A/S. s. 194. ISBN 82-05-23027-7.
5. ↑  Vevstad, Andreas (1994). *"Saa skal alminding være - "*. no: [Norsk almenningsforbund]. ISBN 8299320518.  Side 125.
6. ↑  «Steinkjer skogskole», *Arbeider-Avisen* 11. januar 1934, side 5.
7. ↑  *Avskrift av kommunevalgresultater i Oppland fylke*. Opplandsarkivet. 1986. s. 255.

Portal: Andre verdenskrig

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
***Lamellipalpus*** er en slekt av lysbiller. Disse insektene har fått sitt navn ettersom de er istand til å frambringe lys.

Utseende
--------

Hannene er middelsstore (4-6,5 millimeter), avlangt-ovale, gulbrune til svarte lysbiller med trådformede antenner. Palpenes ytre ledd har påfallende, store, bladformede vedheng. Hunnene og larvene er foreløpig ukjente.

Levevis
-------

Lysbillene er nattaktive insekter. De finnes i mange ulike naturtyper (*habitat*), som fuktige enger, langs skogsbryn, bekker, i hager og parker. De finnes i lavlandet, men kan også finnes oppover i fjellet, men ikke over skog-grensen. Larvene til sankthansormen, som lever i Norge, spiser skallbærende snegler, som de dreper med et giftig bitt. De sprøyter så inn fordøyelsesenzymer som langsomt løser opp sneglen, og slurper i seg innholdet. De kan leve ganske lenge på en snegle.

De spesielle lysproduserende organene er plassert på bakkroppen. Larvene lyser nok som en advarsel til rovdyr om at de kan inneholde giftige kjemikalier. Men for de voksne er det ofte hunnen som sender ut lysblink. Hun er vingeløs, sitter i vegetasjonen og gjør det for å tiltrekke seg partnere.

Hunnene kryper opp i vegetasjonen like før det blir mørkt. De velger gjerne en åpen plass slik at lyset kan ses på lang avstand. Hannene som flyr lavt over vegetasjonen, straks de oppfatter hunnes lyssignal, flyr de til henne. I tropiske strøk er det mange ulike arter og de har utviklet egne lyssignaler (blinking) for å kunne kjenne igjen individer fra samme art.

Utbredelse
----------

Artene lever i Sørøst-Asia (Nepal, India, Myanmar, Thailand, Kina).

Systematisk inndeling
---------------------

  

**Treliste**
* Orden **biller** (Coleoptera)
	+ Underorden  **Polyphaga**
		- Overfamilie  **Cantharoidea**
			* Familien **lysbiller** (Lampyridae Fleming, 1821)
				+ underfamilie **Ototretinae** McDermott, 1964
					- * slekten ***Lamellipalpus*** Maulik, 1921
							+ *Lamellipalpus atripalpis* Brancucci & Geiser, 2009
							+ *Lamellipalpus bombayensis* Maulik, 1921
							+ *Lamellipalpus brendelli* Wittmer, 1995
							+ *Lamellipalpus constantini* Brancucci & Geiser, 2007
							+ *Lamellipalpus flavomarginatus* Brancucci & Geiser, 2009
							+ *Lamellipalpus kubani* Brancucci & Geiser, 2009
							+ *Lamellipalpus longipalpis* Brancucci & Geiser, 2009
							+ *Lamellipalpus manipurensis* Maulik, 1921
							+ *Lamellipalpus nepalensis* Brancucci & Geiser, 2009
							+ *Lamellipalpus nigripennis* (Pascoe, 1887)
							+ *Lamellipalpus pacholatkoi* Brancucci & Geiser, 2009
							+ *Lamellipalpus sinuaticollis* Brancucci & Geiser, 2009
							+ *Lamellipalpus unicolor* Kawashima, 2010

Referanser
----------

Litteratur
----------

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Sport i Brasil** er en oversikt over de viktigste og mest populære idrettene som utøves i landet.

Fotball
-------

Utdypende artikkel: Fotball i Brasil

Fotball er den mest populære idretten i Brasil. Det brasilianske herrelandslaget har vunnet VM 5 ganger, mer enn noen andre.

Volleyball
----------

Brasil er det verdens mest suksessfulle volleballnasjon med 4 gullmedaljer i OL, 2 for kvinner og 2 for menn, i tillegg til 3 gullmedaljer i VM, alle tatt av mennene.[]

Handball
--------

Brasil har hatt en formidabel utvikling siden den spede starten på håndballsatsingen på 90-tallet. Det brasilianske kvinnelandslaget ble verdensmestre i Serbia i 2013, uten å tape en eneste kamp, og uten å ha tatt medaljer i tidligere mesterskap.

Kampsport
---------

### Capoeira

Capoeira er en Brasiliansk kampsport med afrikanske røtter. Den kombinerer flere kampsportteknikker i tillegg til at den er en rytmisk øvelse for utvikling av bevegelse.

### Jiu-Jitsu

**Brasiliansk Jiu-Jitsu** er en variant av den japanske kampsporten jiu jitsu. Forskjellen ligger i at den brasilianske varianten er mer rettet mot nærkamp og bakkekamp enn den japanske varianten.

### MMA

**MMA**, eller Mixed martial arts er den største idretten i Brasil bortsett fra fotball.

Tennis
------

Den mest suksessfulle brasilianske tennisspiller gjennom tiden er Maria Bueno som har vunnet 7 Grand Slam-titler (single), 4 i US Open og 3 i Wimbledon, og 12 dobbeltitler. I 1978 ble hun innlemmet i Tennis Hall of Fame. På herresiden er Gustavo Kuerten den mest suksessfulle, også han innlemmet i Hall of Fame i 2012.

Motorsport
----------

Brasil har hatt 3 verdensmestre i Formel 1, Emerson Fittipaldi, Nelson Piquet og Ayrton Senna, som tilsammen har vunnet VM 8 ganger, og 80 enkeltseire. 41 av disse er vunnet av Senna.

Ayrton Senna, tredobbelt verdensmester i Formel 1

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 8. april 2014. Besøkt 16. juni 2014.
3. ↑
4. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 12. juli 2014. Besøkt 16. juni 2014.
5. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 11. august 2014. Besøkt 16. juni 2014.
6. ↑
7. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
**Øystein Ola Storrvik** (født 7. april 1958 i Oslo) er en norsk advokat. 

Han gikk på Oslo katedralskole og tok deretter juridisk embetseksamen. Han har vært dommerfullmektig i Mandal, og senere advokatfullmektig for Tor Erling Staff. I 1995 etablerte han sitt eget advokatfirma, Advokatfirmaet Storrvik. Han er fast forsvarer i Oslo byrett og Borgarting lagmannsrett. 

26. februar 2015 ble det kjent at Storrvik var engasjert som massedrapsmannen og terroristen Anders Behring Breiviks forsvarer. Storrvik var forsvarer for David Toska. Han har også hatt andre profilerte klienter, som Lars Harnes (som blant annet ranet en pengetransport på Aker Brygge) og Tony Caspersen (tidligere leder for Tveitagjengen).

Referanser
----------

1. ↑  «Nøkkelopplysninger fra Enhetsregisteret : Advokatfirmaet Storrvik». *w2.brreg.no*. Besøkt 31. oktober 2021. «Brønnøysundregistrene»
2. ↑  «Breivik sparker Lippestad». Nettavisen. 26. februar 2015. Besøkt 26. februar 2015.
3. ↑  «Breivik sparker Lippestad som forsvarer». *www.vg.no*. 26. februar 2015. Besøkt 31. oktober 2021.
**Ryfylke Visegruppe**, etter hvert kun **Ryfylke**, er en visegruppe fra Ryfylke i Rogaland. Gruppen ble dannet på slutten av 70-tallet.

Historie
--------

Gruppens første album, *Før oljå kom*, ble utgitt i 1981 og inneholdt folketoner og salmer fra Ryfylke og Rogaland. For dette albumet fikk gruppen Prøysenprisen samme år. Album nummer to, *Forlis*, ble gitt ut i 1983, og inneholdt egne sanger hovedsakelig skrevet av Bjørn Erik Vige. I 1984 sluttet Vige, og gruppen forkortet navnet til Ryfylke. Under dette navnet ga de ut albumet *Trekkfugler* i 1985 på eget selskap, denne gang med Bjørn Aslaksen som hovedkomponist. Begge de to siste albumene ble nominert til Spellemannprisen.

Gruppen laget også en TV-serie for skolefjernsyn på NRK, og turnerte i USA i 1988. I 1990 ble gruppen oppløst. Siden har medlemmene Rønnaug Foss Alsvik, Bjørn Aslaksen og Bjørn Erik Vige startet egne karrierer. Sistnevnte har blant annet skrevet «Alle mine tankar», som vant Melodi Grand Prix 1993.

I forbindelse med en konsert til inntekt for flodbølgeofrene i Asia ble gruppen gjenforent for en engangskonsert i 2005. I 2007 har gruppen ved enkelte anledninger gjenoppstått under navnet Ryfylke Visegutter, med seks av de mannlige medlemmene og med nytt materiale.

Medlemmer
---------

* Anita Nymann Tønnessen: vokalist
* Tor Gudmund Selvær: vokalist
* Rønnaug Foss Alsvik: vokalist
* Stein Endresen: gitar, bass, vokal
* Holger Ivar Austvoll: vokal, gitar
* Bjørn Erik Vige: vokal, gitar, mandolin (-1984)
* Anne Britt Reienes: vokal (-1982)
* Knut Sellevoll: banjo, bass, trekkspill, vokal (-1982)
* Bjørn Aslaksen: gitar, vokal (1982 -)[*trenger oppdatering*]
* Reidar Olsen: bass (1985–)

Diskografi
----------

* *Før oljå kom* (Kirkelig Kulturverksted, 1981)
* *Forlis* (Kirkelig Kulturverksted, 1983)
* *Trekkfugler* (Ryfylke, 1985)
* *Hjemma igjen* (Tylden, 2011)
* *Ei striba med lys* (Tylden, 2012)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ryfylke Visegruppe på Discogs Rediger på Wikidata
* (no) Biografi fra Norsk pop- og rockleksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Discogs
 |
**Emilio Tagle Covarrubias** (født 19. august 1907 i Santiago de Chile, død 5. september 1991 samme sted)1 var en chilensk katolsk prelat, erkebiskop-biskop av Valparaíso, hjelpebiskop av erkebispedømmet Santiago for senere å være dets apostoliske administrator.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Foreldrene hans var Agustín Tagle Ruiz og Ana Covarrubias Pardo. Veldig ung gikk han inn på seminaret i Santiago de Chile.

### Prest

Han ble presteviet den 20. september 1930 av biskop Rafael Lira Infante.

Hans første prestelig verv var som kapellan i La Estrella og San Vicente i La Florida. Senere ble han utnevnt til rektor ved seminaret i Santiago.

### Hjelpebiskop i Santiago de Chile

Pave Pius XII utpekte ham 10. januar 1958 til hjelpebiskop til Santiagos erkebiskop, av kardinal José María Caro. Den ble bispeviet i Lourdes-basilikaen i Santiago av den apostoliske nuntius til Chile, erkebiskop Sebastiano Baggio.

Den 6. desember 1958, etter erkebiskop José María Caros død, ble han utnevnt til apostolisk administrator av erkebispedømmet Santiago.

### Erkebiskop-biskop av Valparaíso

Den 25. april 1961 utnevnte pave Johannes XXIII den daværende biskopen av Valparaíso, Raúl Silva Henríquez, til neste erkebiskop av Santiago. Da bispedømmet Valparaíso blr vakant, utnevnte paven Tagle Covarrubias, inntil da apostolisk administrator av Santiago, til erkebiskop-biskop av Valparaíso.

Han var samtidig storkansler ved Det pavelige katolske universitet i Valparaíso. Fra den tiden er hans berømte fordømmelse av bikinibruk; han forordnet kvinner som hadde på seg den da nye bikinien på strendene, ikke skulle få motta sakramentene.

Den 3. mai 1983 trakk han seg av helsemessige årsaker, og ble etterfulgt i embedet av Francisco de Borja Valenzuela Ríos.

Han døde 5. september 1991 i Santiago de Chile.
**Leirkup** er en liten elv som har sitt utspring i naturreservatet Børsesjø øverst i Gjerpensdalen i Skien kommune i Telemark. Den renner ned hele Gjerpensdalen og munner ut i Skienselva ved Osebakken i Porsgrunn. Leirkup blir dermed det nest siste tilløpet som gir sitt bidrag til Telemarksvassdraget, før dette munner ut i havet. Klyvebekken kommer ut i elva lenger nedstrøms. Lokalt kalles Leirkup for «Lilleelva».

Høsten 2013 ble det lagt ut gytegrus på to steder i Leirkup, rett nord og rett sør for Slottsbro i Porsgrunn kommune. Dette ble gjort som en del av skredsikringen av Leirkup. Leirkup er en anadrom elv, en elv som renner til hav. Leirkup har derfor mulighet for å være yngleplass for anadrome fiskeslag, som laks og sjøørret. Det er fiskeslag som lever i sjøen, men gyter i ferskvann.

Nedbørsfeltet til Leirkup er på ca 70 km2og gjennomsnittlig vannføring er målt til 1-2 m3/sekund ved utløpet.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 29. oktober 2013. Besøkt 28. mai 2015.
3. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 21. februar 2014. Besøkt 14. februar 2014.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Jorge Esteban González** (født 20. juni 1966 i La Plata i Argentina) er en argentinsk katolsk geistlig og hjelpebiskop i La Plata.

Liv og virke
------------

### Prest

Jorge Esteban González ble presteviet for erkebispedømmet La Plata den 7. desember 1992 av erkebiskop Carlos Walter Galán Barry.[1]

I tillegg til oppgaver i sjelesorgen, tok han videreførende studier ved Det pavelige gregorianske universitet en grad i åndelig teologi. Han var da professor ved det teologiske institutt i La Plata og ved bispedømmeseminaret. Han ledet erkebispedømmets kommunikasjonskommisjon, var medlem av rådet for dannelse for det permanente diakonat, og var dekan. Jorge Esteban González er sekulæyprest tilknyttet Schönstatt og var åndelig rådgiver for kvinnelige ungdommer i Schönstattbevegelsen i Argentina fra 2007 til 2018. Da han ble utnevnt til hjelpebiskop, var han generalvikar for erkebispedømmet og kannik ved katedralen i La Plata. Han var også medlem av Presterådet og leder av presteutdanningsteamet.[1]

### Biskop i La Plata

Pave Frans utnevnte ham til titulærbiskop av *Halaesa* og hjelpebiskop i La Plata den 5. juni 2020.[1] Erkebiskopen av La Plata, Víctor Manuel Fernández, ordinerte ham til biskop den 15. september samme år. Medkonsekratorer var emeritert erkebiskop av Bahía Blanca, Guillermo Garlatti, biskopen av Mar del Plata, Gabriel Antonio Mestre, og Alberto Germán Bochatey OSA, hjelpebiskop i La Plata.
**Sandnes Klarinettkor** ble startet av Halvor Lunde i 1986 som en forlengelse av hans ensembleprosjekter. Lunde har vært korets musikalske leder og inspirator i over tjue år. De aller fleste elevene har vært eller er hans elever. 

Sandnes musikk- og kulturskole er korets base. Gjennom de siste tjue årene har koret utviklet seg til å bli et respektert ensemble og ett av de største av sitt slag i Europa. 

Basis i Lundes arbeid gjennom mange år er at de yngste klarinettistene skal være i en trygg atmosfære. Selve fundamentet i Lundes metodikk er at alle barna blir respektert for den de er uansett hvilket nivå de til enhver tid innehar. Dette resulterer også i at når elevene blir eldre, utøver de den samme trygghetsforståelse overfor de yngste i klarinettkoret. 

Klarinettkorets ambisjon er å utvide repertoaret og samarbeide med anerkjente komponister og solister. Resultatet er en rekke nye bestillingsverk, arrangementer og turnévirksomhet, som igjen har vært med på å øke spennvidden i klarinettkorets repertoar og aktivitet. 

Klarinettkoret har årlig et større konsertprosjekt, og koret har kun tre til fire samlinger i året. Gjennom årenes har det samarbeidet med en rekke anerkjente solister på forskjellige instrumenter. I 2002 hadde klarinettkoret en konsertreise til Kristiansand og Oslo, hvor blant annet NRK gjorde opptak av konserten i Kulturkirken Jakob. 

Klarinettkoret har vært heldig å kunne dra veksler på viktige samarbeidspartnere, deriblant instrumentfabrikken Buffet Crampon, Total, Gaz de France, Sandnes kommune og Ivar Skei musikkhandel. 

Windyvision ble spilt inn og utgitt høsten 2006. Cyrille Mercadier og Laurent Ben Slimane er solister på denne CD-innspillingen.

Eksterne lenker
---------------

* Sandnes Klarinettkors offisielle hjemmeside Arkivert 1. august 2010 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Sverre Indris Joner** (født 19. juli 1963 i Oslo) er en norsk komponist, musiker (piano og perkusjon) og til tider skuespiller.

Han regnes som en pioner innen latinamerikansk musikk i Norge. Han er utdannet som musiker fra Universitetet i Oslo og Concervatorio Cervantez i Havanna. Joner startet sin musikalske karriere i afro-reggaebandet Destiny i 1979, og er dessuten grunnlegger av en rekke band, deriblant Tango for 3, La Descarga, Salzumba, Electrocutango og Hovedøen Social Club.

Han har komponert og arrangert musikk til en rekke filmer, teaterstykker og CD-innspillinger (*Glasskår*, *Sofies Verden*, *Et par tre herrer med bart* m/Bodø Sinfonietta, Joner & Joner & Joner, TanGhost, Mater Nexus, *Blåveispiken*).

Han har arrangert og komponert musikk for, og vært solist med, en rekke symfoniorkestere, som BBC Symphony Orchestra, Oslo Filharmoniske Orkester, Kringkastingsorkestret, Bergen Filharmoniske Orkester, Stavanger Symfoniorkester, Trondheim Symfoniorkester, Det Norske Kammerorkester, Kristiansand Symfoniorkester, Dresden Symphonische Orchester, Münchner Rundfunk Orchester, Bremen Kammer Philharmonie, Komische Oper Berlin, Göteborg Symfoniker, Umeå Symfoniorkester. 

I 2005 fikk han Edvard-prisen i klassen musikk til annen kunstart for *Tanghost*. Han komponerte musikk til og deltok som utøvende musiker/skuespiller i danseteaterforestillingen @lice av koreografen Kjersti Alveberg, som turnerte i Norge i regi av Riksteatret og Rikskonsertene.

Familie
-------

Sverre Indris Joner er stesønn til Tone Bergli Joner. Han er fetter av Johannes Joner og i slekt med Kristoffer Joner. Sammen danner de teatertruppen Joner & Joner & Joner. Han er far til popsangeren og danseren Alexandra Joner. Sverre Joners tante var gift med skuespiller Rolf Sand.

Referanser
----------

1. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 881474[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Joners egen hjemmeside». Arkivert fra originalen 8. juli 2017. Besøkt 13. mars 2017.
3. ↑  «Artikkel i Ballade om EDVARDprisen». Arkivert fra originalen 24. desember 2007. Besøkt 15. september 2007.
4. ↑  Artikkel i VG om Electrocutango

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sverre Indris Joner – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Sverre Indris Joner på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Sverre Indris Joner hos Nationaltheatret Rediger på Wikidata

* (no) Sverre Indris Joner hos Sceneweb Rediger på Wikidata
* (en) Sverre Indris Joner på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Sverre Indris Joner på MusicBrainz Rediger på Wikidata
* Sverre Indris Joner på Instagram Rediger på Wikidata

* Sverre Indris Joner på Myspace Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
***Vi vandrer med freidig mot*** er et dikt av Henrik Ibsen, skrevet i 1853 etter en utflukt til Ulriken i Bergen. Ibsen selv kalte diktet «Rejsesang». Diktet er blitt tonesatt flere ganger, blant andre av J.U. Wehrli.

Sangtekst
---------

*Vi vandrer med freidig mot, vårt sinn er lett og rapp vår fot*
*I høyden, oppad mot fjellet, i dypet, til fossevellet*
*/\* la veien gå hvorhen den vil, vi vandrer frem med sang og spill. \*/*

  

*Her er vi i Guds natur! som bekken vill i fjellets ur*
*så stevner vi frem på ferden, ti åpen oss ligger verden*
*/\* og derfor vi som fuglen glad vil juble høyt i sky vårt kvad. \*/*

  

*Vi er jo en lystig flokk, av mot og sanger har vi nok.*
*La storme kun ut på fjorden, la true med lyn og torden!*
*/\* Vi fukter strupen, går vår gang og hilser fjell og fjord med sang. \*/*

Innspillinger av J.U. Wehrlis melodi (i utvalg)
-----------------------------------------------

* Harry Douglas and Deep River Boys, Mikkel Flagstads orkester. Utgitt på singlen His Master's Voice AL 6098.

Referanser
----------

1. ↑  «Henrik Ibsen vandret med frejdigt Mod i de bergenske fjell». *www.bt.no*. Bergens Tidende. 29. desember 2023. Besøkt 15. januar 2024. «Det vi imidlertid vet, er at Henrik Ibsen har vært på Ulrikens topp. (---) Den første dokumenterte turen til Ulrikstoppen fant sted 15. mai 1853, 1. pinsedag. | Deltakerne var en ungdommelig gjeng knyttet til miljøet rundt Det Norske Theater på Engen. En av dem var teaterinstruktør Henrik Ibsen, 25 år gammel. (---) Etter fjellturen satt han seg ned i sitt lønnkammer på teatret og forfattet noen linjer han kalte «Rejsesang» til en sveitsisk folkemelodi.»
2. ↑  Se plateetiketten

Portal: Litteratur
*For byen på New Zealand med samme navn se:* Dannevirke (New Zealand)

Kart over Danevirke
Danevirke og Hærvejen.
**Danevirke** (også *Dannevirke*, tysk: *Danewerk*) var et dansk forsvarsverk i tidlig middelalder og høymiddelalderen, som strakk seg fra vestre Jylland til handelssenteret Hedeby i øst, det senere Slesvig ved Slien. Anlegget dekket et område som i dag er en del av den tyske delstaten Schleswig-Holstein.

Historie
--------

### Vikingetiden

Ifølge skriftlige kilder ble arbeidet på Danevirke igangsatt av kong Godfred i 808 fordi han fryktet en frankisk invasjon. Ved arkeologiske undersøkelser 1969–75 ble det imidlertid fastslått at Danevirke ble bygget i tre faser i perioden 737 til 968. Forsvarsverket besto av flere forskjellige voller, som hovedvollen, eller «Østervolden», som skulle beskytte halvøya Svans. Totalt er Danevirke ca. 30 km langt og høyden varierer fra fire til seks meter. 

### Middelalderen

I middelalderen ble forsvarsverket utbygget og styrket med palisader og murer, og ble brukt som samlingspunkt for danske aksjoner i Nord-Tyskland. På 1200-tallet forsterket Kong Valdemar forsvarsverket med en stenmur, i dag kjent som Valdemarsmuren. 

### Nyere tid

Siste gang Danevirke ble brukt som dansk forsvarslinje var under andre slesvigske krig i 1864, men den ble evakuert før kamphandlinger. Etter krigen ble den en del av området som tilfalt Preussen og Østerrike.

Under andre verdenskrig planla tyskerne å innarbeide Danevirkeområdet i den tyske hærens forsvarslinje mot en alliert invasjon fra Nordsjøen. Den nye forsvarslinjen skulle beskytte Tyskland i tilfelle de allierte sikret seg Jylland. Planen ble forhindret av dansken Søren Telling.

I 2018 ble Danevirke, sammen med Hedeby, oppført på UNESCOs verdensarvliste.

Referanser
----------

1. ↑  «Two sites added to UNESCO’s World Heritage List». *UNESCO World Heritage Centre* **(engelsk)**. Besøkt 1. juli 2018.

Se også
-------

* Götavirke
* Offas dike

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Danewerk – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Dannevirke – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Dannevirke hos Grænseforeningen Besøkt 1. juni 2015
* Dannevirke Museum Besøkt 1. juni 2015

| * v
* d
* r
Artikler med tilknytning til arkeologisk grenseområde Hedeby og Danevirke |
| --- |
| World Heritage Logo | Hedeby | Hedebyklokken  **·** Vikingmuseet i Hedeby | Tysklands flagg |
| Danevirke | Hauptwall **·** Krumwall **·** Valdemarsmuren **·** Osterwall **·** Kograben **·** Thyraborg **·** Danevirke Museum **·** Evakueringen av Dannevirke |
| Berørte kommuner | Hollingstedt  **·** Ellingstedt  **·** Dannewerk **·** Busdorf  **·** Fleckeby **·** Windeby **·** Eckernförde **·** Jagel  **·** Selk |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
*«Blåkollen» danner også navnet på noen fjell.*
**Blåkoll** (latin: *Prunella vulgaris*) er en flerårig plante av blåkollslekten *(prunella)* i Leppeblomstfamilien *(Lamiaceae)*. Den vokser på eng, i solrike skogbryn, beitemark og i gressplener i bebygde strøk, og er teppedannende. 

Blåkoll er 5-20 cm høy, og stilken er firkantet og tynt hårete, og kryper bortover. Den opprette delen har doble eggformede eller bredt lanseformede blader, som kan spises rå i salat. 

Nærbilde av blåkoll, Oslo, slutten av juni.
Blomstene på 12-16 mm er blå eller blå-lilla, og står i en liten opprett klase som har gradvis mindre og litt mer rødaktige blomster oppover. Dekkbladene under kronbladene er mørkt rødlilla eller brunlilla. De utviklede kronbladene framstår likevel som utpreget og relativt utvetydig dypt blå eller blålilla.

Blåkoll vokser over hele den nordlige halvkule i tempererte strøk, og er dessuten innført til Australia og Kina. I Norge vokser den nord til Troms, og går relativt høyt oppover i fjellet.

Blåkoll har vært et mye brukt **medisinplante** med virkestoffer som kamfer og eteriske oljer. Den demper og lindrer krampe, betennelse, kløe, hevelser, blodtrykk og feber, og leger sår i en viss grad. Det tidligere navnet *brunella vulgaris* kommer av tysk *Bruen*, som betyr halsbetennelse. I likhet med rosmarin (Rosmarinus officinalis) og salvie (Salvia officinalis) er den en kraftig antioksidant som beskytter vevet mot kroniske lidelser.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Blåkoll* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Blåkoll* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Blåkoll* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Blåkoll* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Blåkoll* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Blåkoll* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Blåkoll* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Blåkoll* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Prunella vulgaris* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Prunella vulgaris* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Prunella vulgaris* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Urtekildens planteleksikon – Blåkoll
* Markblomster.com – Blåkoll

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Nationalencyklopedin **·** NKC
 |