recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Johan Frederik Lassen Weihe** (født 18. april 1845 i Lamba, død 30. november 1924 på Selatrað) var en færøysk kongsbonde og lagtingsmann. Han var medlem av det færøyske Lagtinget fra 1874 til 1875.

Han ble født inn i Færøyenes øvre bondestand som sønn av kongsbonde Hans Peter Weihe og hustru Emilie Holm på Bønhúsmørk i Lamba. På farssiden nedstammet han (i direkte mannslinje) fra lagmann Samuel Pedersen Lamhauge, svigersønn av lagmann Johan Hendrik Weyhe. Lamhauge-slekten nedstammer fra Færøyenes første lutherske prest, Heini Havreki. Morsslekten var dansk, hvor morfaren Niels Lassen Holm var sogneprest på Norðurstreymoy, mens morbroren Peter Alberg Holm var prest i Danmark.

Moren må «antas å ha hatt litt mer sans for borgerlig utdannelse enn datidens bondekoner i alminnelighet». Lassen Weihe gikk realskolen i Tórshavn og fikk arbeid som kontorist hos sorenskriveren på Færøyene. Han fulgte med sorenskriveren på tingsamlingene omkring på øyene og fikk stille i sorenskriverens sykdomsfravær, blant annet på et vårting på Selatrað, hvor han møtte Elsebeth Christine Djurhuus, enebarn av kongsbonde og lagtingsmann Andreas Djurhuus. Han giftet seg med henne i 1866 og overtok svigerfarens gård, den største på Selatrað. Weihe ble en dyktig saue- og storfebonde og stelte innmarken godt, og sørget for å fornye bygningsmassen på gården. I tillegg til jordbruket drev han en tid både handel og fiske.

Weihe var innvalgt på Lagtinget fra Eysturoy fra 1874 til 1875, formann i forstanderskapet (kommunestyret) for Eysturoyar prestagjalds kommuna og medlem av landvesenkommisjonen for Eysturoy. Også sønnene Andreas og Hans Peter Weihe ble lagtingsmenn.

Weihe ble rammet av hjerneslag i 60-årsalderen og mistet taleevnen i noen år, men fikk den tilbake, og døde etter sin tredje operasjon av en blærelidelse, nærmere 80 år gammel. Han ble begravet fra Selatraðar kirkja.

Lassen Weihe ble tildelt Dannebrogordenens hederstegn.

Referanser
----------

1. ↑  «Aftægtsmand Johan Lassen Weihe …». *Dimmalætting* **(dansk)**: 3. 3. desember 1924.
2. 1 2  Dahl, Árni (2002). «Ævisøgur». *Løgtingið 150 – Hátíðarrit* (PDF) **(færøysk)**. 2. Tórshavn: Løgtingið. s. 358–359. ISBN 978-99918-966-5-6. Arkivert (PDF) fra originalen 4. januar 2014.
3. 1 2 3 4 5 6  «Johan Frederik Lassen Weihe». *Dimmalætting* (nekrolog) **(dansk)**: 1. 29. desember 1924.
4. 1 2  Lamhauge, Jacob (18. januar 1996). «Minni úr Lamba». *Dimmalætting* **(færøysk)**: 12.
5. ↑  Nielsen, Carl Frederik (1879). «Færøernes geistlige Stat eller Geistlighedens Personalhistorie i Færøernes Provstie». I Wiberg, Sofus Wilhelm. *Supplement til personalhistoriske, statistiske og genealogiske Bidrag til en almindelig dansk Præstehistorie* **(dansk)**. Faaborg: L.B. Deichmann. s. 27–30. OCLC 865631231.

Portal: Færøyene
**Herman Leopoldus Løvenskiold** (født 4. februar 1897 på Rafnes, død 16. juli 1982 på Nesodden) var en norsk heraldiker, fotograf, ornitolog og statsstipendiat.

Liv og virke
------------

Han var odelsarving til herregården Rafnes, som hadde vært i denne grenen av slekten Løvenskiolds eie siden 1782, men den ble solgt ut av familien. Han utdannet seg i Tyskland og tok der en doktorgrad i kjemi. Hans store interesse var fugler og deres liv, så han fikk kallenavnet *Fugle-Herman* (til forskjell fra flere andre i slekten med fornavnet Herman). I moden alder tok han norsk doktorgrad på *Avifauna Svalbardensis* – fuglelivet på Svalbard (1964). Han skrev flere bøker om fugler og naturvern, og var fotograf i Carl Schøyens klassiske bok *Fuglefjell* (1931). 

Løvenskiold hadde også stor interesse for slektshistorie (genealogi) og våpenskjold (heraldikk). I flere år arbeidet han med seglkonservering i Riksarkivet, samt med kopiering av segl fra middelalderen og nyere tid. Han skrev og utga boken *Heraldisk nøkkel* som er et systematisk oppslagsverk til de heraldiske figurene (og hjelmtegnene) i våpenseglene som inngår i Riksarkivets seglsamlinger, som totalt omfatter 4400 våpen fordelt på 2350 navn fra 1650-årene til 1900-tallet. Han var i 1969 medstifter av Norsk Heraldisk Forening og dens formann i 1969–1973.

Han samlet segl fra slekten Løvenskiold og var sammen med godseier Axel Løvenskiold, Ask, forfatter til en jubileumsbok om slekten og til et malt og trykt stamtre for den.

Han ble utnevnt til statsstipendiat i 1952.

Herman L. Løvenskiold var innehaver av Kongens fortjenstmedalje i gull, og hadde også flere utmerkelser for innsatsen under andre verdenskrig.

Hans foreldre var stortingsmannen og offiseren Herman Løvenskiold (f. 1869) og Anette Gjertsen (f. 1871). Han var etterkommer etter «Fritz» Løvenskiold og Maren Fransisca Paus, som han eide malte originalportretter av. Han eide også hennes dagbok som er blitt trykt.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk biografisk leksikon, oppført som Herman Leopoldus Løvenskiold, Norsk biografisk leksikon ID Herman\_L\_Løvenskiold, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Dødsfall». *Adresseavisen*, 21. juli 1982.

Litteratur
----------

* Sambok 23 bøker av ham.
* Herman L. Løvenskiold: Heraldisk nøkkel
* Hans Cappelen: «Herman L. Løvenskiold 1897–1982», i *Heraldisk Tidsskrift* 47, København 1983, side 309

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** NKC
 |

Portal: Litteratur
**Herman Løvenskiold** (født 6. april 1701 på Bolvig, død 19. september 1759 på Borgestad), opprinnelig **Herman Leopoldus** (til 1739), var en norsk godseier og jernverkseier. 

Han var sønn av Herman Leopoldus (1677–1750) og Inger Borse (1677–1714), og var dattersønn til Halvor Borse og oldebarn av Anne Gundersdatter. Morens familie la grunnlaget for den betydelige næringsvirksomhet Løvenskiold videreutviklet. Han kjøpte Borgestad gård, som også morfaren og oldemoren hadde eid, i 1731, og gården ble hans hovedsete frem til hans død. Faren, sammen med sin familie, ble adlet under navnet Løvenskiold i 1739. I 1728 ble Herman Leopoldus gift med Margrethe Deichman (1708–1759), datter av biskop Bartholomæus Deichman. Sammen fikk de 10 barn, hvorav seks nådde voksen alder. Han var bl.a. farfar til stattholder Severin Løvenskiold.

Herman Løvenskiold er begravet ved Gjerpen kirke i Skien.

Referanser
----------

1. 1 2   nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Herman\_Løvenskiold[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   slektenkaas.com[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Norsk biografisk leksikon
* Axel Løvenskiold og Herman Leopoldus Løvenskiold: *Slekten Løvenskiold gjennom 300 år i Norge*, Oslo 1974, side 15-17

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Geni **·** WikiTree
 |
For komponisten Herman Severin Løvenskiold, se Herman Severin Løvenskiold.

**Herman Severin Løvenskiold** (født 12. oktober 1838, død 25. januar 1910) var en norsk offiser.

Han ble sekondløytnant i 1857 og premierløytnant i 1859. Som løytnant tjenestegjorde han ved Stavangerske Korps og Bøherredske Kompani. Han ble kaptein i 1867, og tjenestegjorde ved Stavanger, Christiansands og Telemarkens Bataljoner. Han ble oberstløytnant i 1889 og sjef for Telemarkens Landværnsbataljon, og i 1895 oberst og sjef for Andre Korps og Hedemarkens Linjebataljon. Han tok avskjed fra Forsvaret i 1904 etter femti års tjeneste.

Løvenskiold var knyttet til kongehuset i hele Oscar IIs regjeringstid. Da kong Oscar dannet sitt norske hoff i 1873 ble daværende kaptein Løvenskiold kammerherre hos dronning Sofie, og han ble kabinettskammerherre for kongen i 1890. Etter Theodor Christian Brun Frølichs død i 1904 overtok Løvenskiold som hoffsjef.

Fra 1866 var han eier av Ullern gård og han har gitt navn til Hoffsjef Løvenskiolds vei i Oslo.

Han var sønn av Otto Joachim Løvenskiold og bror til Carl Otto Løvenskiold, og svigersønn av Thorvald Meyer.

Referanser
----------

1. 1 2  «Hoffsjef Løvenskiold». *Morgenbladet*, 26. januar 1910.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Titran** er et fiskevær i Frøya kommune i Trøndelag og ligger lengst vest på øya Frøya. Stedet hadde 105 innbyggere i 2017.

Stedet er fra gammelt av et tradisjonelt fiskevær med mottak og fabrikk for næringsmiddelindustri for videreforedling av hvitfisk. Det er også etablert et landbasert oppdrettsanlegg på stedet. Tidligere var været et av de viktigste i Midt-Norge med stor og god havn som til tider kunne huse mange titalls båter og hundrevis av fiskere.

Ved Titran kapell står en bauta til minne om Titran-ulykken i 1899, da 140 fiskere fra hele Midt-Norge omkom under uvær på havet. Titran er også åsted for landets første vindkraftverk. Første vindturbin satt i drift i 1986, den andre i 1989. En plan om å etablere en vindmøllepark på 50 møller er prosjektert, men ikke realisert.

På stedet ligger Stabben fort, som er rester av et kommandotårn og kanoner samt hundrevis av meter med underjordiske ganger, gravd ut og åpnet for publikum på 1990-tallet. Anlegget er en rest fra den tyske okkupasjonen og tyskernes Atlanterhavsvoll. Over 2 500 sovjetiske og serbiske krigsfanger bygde anlegget under krigen, og mange ligger begravd på stedet. De tyske okkupantene okkuperte samtidig de 15 husene som stod på Stabben, og familiene måtte finne andre steder å bo. Tyskerne forlot Stabben i 1944.

Vest for Titran, på et stort skjær står Norges høyeste fyr, Sletringen fyr, som er 45 meter høyt. Dagens fyr er et rødt støpejernsfyr ferdigstilt i 1923, men det første fyret på stedet ble bygd i 1899.

Litteratur
----------

* Kristian Nygård: *Titran-ulykka. Natta mellom 13. og 14.oktober 1899*. Trondheim 1949
* Karl H. Brox: *Havet tok dem. En beretning om Titran-ulykken 1899*. Oslo 1987
* Hans Anton Grønskag (red): *Titranulykka. Natta mellom 13. og 14. oktober 1899*. Frøya 1999
* Johanne Bay Christensen & Eva Nordskag: *Krigsårene på Frøya 1940-1945*. Frøya 1995

Referanser
----------

1. ↑  Haugen, Morten Olsen (25. januar 2023). «Titran». *Store norske leksikon* **(norsk)**. Besøkt 10. november 2023. «Titran er en tettbebyggelse og et fiskevær i Frøya kommune i Trøndelag. Titran ligger på vestpynten av øya Frøya og har 105 innbyggere (2017).»

Eksterne lenker
---------------

* Nettsted om Titran
* Titran Grendalag

Portal: Frøya

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for AustraliaAustralia Australia |
| Friidrett Oseaniamesterskapet i friidrett |
| Gull | 2019 Townsville | 100 mH |
| Friidrett Stillehavslekene |
| Gull | 2019 Apia | 100 mH |

**Brianna Beahan** (født 1. november 1991 i Perth) er en australsk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp og hekkeløp. Hun ble oseaniamester på 100 meter hekk i 2019.

Idrettskarrière
---------------

Beahan ble australsk U23-mester på 100 meter hekk i 2008, og samme år deltok hun i Samveldelekene for ungdom 2008, der hun fikk bronse på 100 meter hekk. Hun ble australsk juniormester på 100 meter hekk i 2009, og i 2010 ble hun nummer fire på 100 meter hekk under det åpne australske mesterskapet i friidrett. Under det åpne australske mesterskapet i friidrett i 2012 ble hun nummer tre på 100 meter hekk, og i 2013 ble hun nummer to.

Hun deltok i IAAF World Challenge-stevnet i Melbourne i 2014, og kom der på femteplass på 100 meter hekk. Under det åpne australske mesterskapet i friidrett i 2014 ble hun nummer fire. Hun representerte Australia under Stafett-VM i friidrett 2015, der de kom på åttendeplass i B-finalen på 4 x 100 meter stafett. I 2016 deltok hun i ett IAAF World Challenge-stevne, i Melbourne i mars, og kom denne gang på andreplass på 100 meter hekk. Hun fikk også sølv på 100 meter hekk under det australske mesterskapet i 2016, og under BAUHAUS-galan vant hun 100 meter hekk under den nasjonale konkurransen, som ikke var en del av Diamond League.

Hun ble nummer to på 100 meter hekk i det australske mesterskapet i 2017 og nummer tre i 2018. Under Samveldelekene 2018 tangerte hun sin personlige rekord i forsøksheatet, med 13,02, og kom på femteplass i finalen. Hun deltok i Den 28. juni 2019 vant hun 100 meter hekk under Oseaniamesterskapet i friidrett 2019, og tre uker senere vant hun samme øvelse under Stillehavslekene 2019. Hun representerte også Australia under VM i friidrett 2019, men ble slått ut i semifinalen på 100 meter hekk. Hun kom på femteplass på 100 meter hekk under det australske mesterskapet i 2021.

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, World Athletics utøver-ID 244744[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   World Athletics Database, besøkt 4. juli 2019[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3  World Athletics - *Brianna Beahan - Results*, besøkt 13. mars 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Brianna Beahan – World Athletics Rediger på Wikidata

* (en) Brianna Beahan – Athletics Australia Rediger på Wikidata
Marmorbyste utført av Luigi Grossi forestillende Frederik V etter Jacques-François-Joseph Salys rytterstatue av samme konge. Rigshospitalet, København
**Luigi di Giuseppe Grossi** (ca. 1700–1795) var en italiensk billedhugger som i en årrekke arbeidet i København. 

Flere av verkene hans befinner seg i samlingene til Statens Museum for Kunst i København.

Til tross for svingende kvalitet, hører han til en av de betydelige billedhuggerne på slutten av 1700-tallet. Især er hans gravmæle over Anna Sophia von Bülow blitt rost. 

I 1782 søkte han om dansk innfødsrett, men fikk avslag blant annet fordi Kunstakademiets professorer satte seg i mot. I 1784 reiste han til Italia, men bevarte kontakten til noen av sine danske kunder.

Referanser
----------

1. ↑   www.artnet.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   oxfordindex.oup.com[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.kulturarv.dk, besøkt 12. februar 2023[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  «Luigi di Guiseppe Grosso». *open.smk.dk*. Statens Museum for Kunst (SMK). Besøkt 12. februar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* Weilbachs kunstnerleksikon om Luigi di Giuseppe Grossi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Kunstindeks Danmark **·** VIAF **·** ULAN
 |
**Vaddas gruver** (også skrevet *Vaddas Gruver* og *Váddás gruver*) er en nedlagt kobbergruve øverst i Oksfjorddalen i Nordreisa kommune i Troms.

Kobberforekomsten som dannet grunnlaget for Vaddas Gruver ble oppdaget omkring 1890, og ble grundig undersøkt av geologer før driften startet opp. Driften ble startet ca 1905 og foregikk periodevis fram til 1930-tallet. Den siste driftsperioden, satt i gang via midler fra Utbyggingsfondet for Nord-Norge, strakk seg fra 1950 til 1956.

Et lite elektrisitetsverk var i drift ved Vaddas fra 1918 til 1936.

Referanser
----------

1. ↑  «Malmdatabasen Forekomstområde 1942 - 028». *ngu.no*. NGU. 15. januar 1997. Besøkt 18. januar 2022.
2. ↑  Johnsen, Kurt Harry (2010). «Hvilke forhold vedlikeholder bosetningen i bygdene Oksfjord og Straumfjord» (PDF). *Masteroppgave*. Universitetet i Tromsø. Besøkt 18. januar 2022.
3. ↑  Isaksen, Marita (1999). *Jubileumsberetning for Nord-Troms kraftlag AS*. Kraftlaget. s. 9.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Må ikke forveksles med Sarah Klein.

| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for AustraliaAustralia Australia |
| Friidrett Oseaniamesterskapet i friidrett |
| Gull | 2019 Townsville | 400 mH |

**Sara Klein** (født 19. mai 1994) er en australsk friidrettsutøver som konkurrerer i sprintløp og hekkeløp. Hun ble oseaniamester på 400 meter hekk i 2019.

Idrettskarrière
---------------

Klein ble nummer fire på 100 meter hekk og nummer seks på 400 meter hekk under det australske U18-mesterskapet i friidrett i 2011, og hun ble nummer ni i kappgang under det australske U18-mesterskapet i kappgang samme år. I 2012 vant hun 400 meter hekk under det australske juniormesterskapet i friidrett, og hun fikk sølv på 4 x 400 meter stafett. Hun ble tatt ut til å delta i Junior-VM i friidrett 2012, og ble der slått ut i semifinalen på 400 meter hekk. I 2013 ble hun på nytt australsk juniormester på 400 meter hekk, og hun fikk bronse på 400 meter hekk under det australske mesterskapet i friidrett i 2013. Under det australske mesterskapet i 2014 ble hun nummer fire på 400 meter hekk.

Hun ble nummer tre på 400 meter hekk under det australske mesterskapet i 2015, hun ble nummer to i 2016 og fikk bronse i 2017 og 2018. Etter en ny nasjonal bronsemedalje på 400 meter hekk i 2019 deltok hun i Oseaniamesterskapet i friidrett 2019 i Australia, og vant der 400 meter hekk med ny mesterskapsrekord og personlig rekord på 56,07 sekunder. Hun deltok også i VM i friidrett 2019, men ble der slått ut i forsøksheatet.

Referanser
----------

1. 1 2  World Athletics - *Sara Klein - Results*, besøkt 13. mars 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sara Klein – World Athletics Rediger på Wikidata

* (en) Sara Klein – Athletics Australia Rediger på Wikidata
**Inntian** er en øy i Frøya kommune i Trøndelag. Den ligger vel 1,7 kilometer øst for kommunesenteret Sistranda. Øya hadde 169 fastboende på det meste, men huser i dag bare 1 helårsboende, men har over 200 ferierende om sommeren.

Lenge var det snakk om å etablere fergeforbindelse til øya, men den innkjøpte fergelemmen ble solgt til Jektvik mek. verksted på Dolmøya. I 1948 bygde Inntian Kailag dampskipskai på Inntian, men for et par år siden[*når?*] raste den ut og forsvant i sjøen. Havnevesenet hadde før det bygd en kai inne i fiskerihamna like bortenfor, og det er adgang til den med ganske store båter. To båtklubber har utbygde marinaer for de som har feriehus på øya. Inntian velforening har fått kjøpt bedehuset på øya for kr.1, noe som var et gavesalg fra eieren Nidaros Triangel Senior Klubb. De hadde hadde kjøpt huset av bedehusforeningen for kr. 150 000. Inntian Velforening vil restaurere huset til å bli et mer moderne grendehus.

Nord på øya finner en naturreservatet *Stormyra*, en kystmyr på vel 0,5 km² som ble fredet i 1990. Øya generelt er vernet mot tekniske inngrep.

De siste årene har det vært gjort et omfattende arbeid for å fjerne den fremmede arten Sitkagran fra øya. Prosjektet er drevet av Inntian velforening med stor dugnadsinnsats og ved hjelp av innleide tømmerhuggere. Det er snart ingen konglebærende trær igjen, men prosjektet fortsetter med å fjerne nye trær de neste tiårene. 

Ved Lamøyvågen vest på øya ble det i 1990 reist en bauta laget av Petter Reppe til minne om at det var gått 50 år siden en tredjedel av Norges Banks gullbeholdning ble lastet om fra de 5 mørebåtene til *M/K Alfhild* og *M/K Stølvåg* før den videre transporten nordover 5. mai 1940. Norges Bank bidro til at bautaen ble reist.

Eksterne lenker
---------------

* Inntian (Frøya kommunes nettsted)
* Det store gulleventyret – Artikkel i Aftenposten

Portal: Frøya


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Folkeavstemningene i Søgne og Songdalen 2024** fant sted 22. januar til 2. februar 2024 i områdene som tilsvarer tidligere Søgne og Songdalen kommuner. Innbyggerne kunne stemme over om disse områdene burde skilles ut fra Kristiansand kommune og bli egne kommuner.

Folkeavstemningene ble gjennomført med hjemmel i inndelingsloven § 10 annet ledd.

Det var første gang staten har gjennomført en lokal folkeavstemning.

Det var mulig å stemme elektronisk eller ved hjelp av brevstemme.

Deltagelsen var 81,6 % i Søgne og 71,7 % i Songdalen.

Referanser
----------

1. ↑  Forskrift om folkeavstemning i området som tilsvarer tidligere Søgne kommune, Agder
2. ↑  Forskrift om folkeavstemning i området som tilsvarer tidligere Songdalen kommune, Agder
3. ↑  regjeringen.no/no/aktuelt/slik-blir-folkeavstemningen-i-sogne-og-songdalen/id3020710/
4. ↑  regjeringen.no/no/aktuelt/folkeavroystingar-i-tidlegare-sogne-og-songdalen-kommunar-er-gjennomfort/id3024374/
5. ↑  regjeringen.no/no/aktuelt/folkeavroystingar-i-tidlegare-sogne-og-songdalen-kommunar-er-gjennomfort/id3024374/
[*død lenke*]

**Omroep MAX** (norsk oversettelse: *Kringkasteren MAX*) er et nederlandsk kringkastingsselskap som ble etablert i 2002. Selskapet er én av seks hovedkringkastere som leverer programmer til den nasjonale kringkasterorganisasjonen Nederlandse Publieke Omroep (NPO). MAX produserer radio- og tv-programmer for seere og lyttere over 50 år.

Bakgrunn
--------

### Nederlandsk kringkasting

Allmennkringkasting i Nederland har en annen struktur og organisasjonsform enn de fleste andre land i Europa. Landets allmennkringkasting innen radio og fjernsynbestår av en rekke kringkastingsselskaper som i fellesskap leverer programmer og sendinger til landets riksdekkende tv- og radiokanaler. Kringkasterne koordineres og administreres av organisasjonen Nederlandse Publieke Omroep (NPO). Nederlandsk medielovgivning regulerer fordelingen av sendetid og ressurser mellom de ulike selskapene.

Utdypende artikkel: Allmennkringkasting i Nederland

### Om selskapet

Omroep MAX ble grunnlagt av Jan Slagter høsten 2002 og startet kringkasting lørdag 3. september 2005 på både radio og fjernsyn. Kringkasteren driver ikke noen egen tv- eller radiokanal, men produserer i stedet programmer til allmennkringkasteren NPOs kanaler. MAX produserer programmer innen kultur, opplysning og utdanning for seere og lyttere over 50 år.

Navnet *MAX* ble valgt fordi selskapet mener eldre har «mer kunnskap», mer «bevissthet rundt normer og verdier» og «maksimal livserfaring som gjør dem spesielle».

Referanser
----------

1. 1 2  «Omroep MAX». *Omroep MAX* **(nederlandsk)**. Besøkt 12. desember 2017.
2. ↑  Zaken, Ministerie van Algemene. «The role of public broadcasters - The media and broadcasting - Government.nl». *www.government.nl* **(engelsk)**. Besøkt 10. desember 2017.
3. ↑  Daalmeijer, Joop (1. januar 2004). «Public Service Broadcasting in The Netherlands». *Trends in Communication*. 1. 12: 33–45. ISSN 1383-8857. doi:10.1207/s15427439tc1201\_4. Besøkt 10. desember 2017.
4. ↑  Prof. Egbert Dommering. «The Dutch System of Financing of Public Broadcasting» (PDF). ivir.nl. Besøkt 10. desember 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Omroep MAX – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Den spanske sangeren Julio Iglesias er en moderne crooner eller smørsanger. Han skal ha solgt over 100 millioner plater over hele verden.
Den amerikanske sangartisten Bing Crosby regnes som en av de første croonerne. Her synger han for allierte tropper i London i 1944.
**Crooning** er en sangstil som kjennetegnes av myk, lavmælt og sentimental stemmebruk. Stilen har vært særlig populær innenfor den lette, melodiøse underholdningsmusikken i USA fra 1930-tallet og framover. Ordet brukes oftest i formen *crooner* som navn på mannlige sangere som synger ballader på en smektende måte, gjerne akkompangert av et stort orkester eller storband. Mange av sangene i Great American Songbook er typiske crooner-sanger.

Croonerstilen oppstod med mikrofoner og moderne lydopptak. I motsetning til tradisjonelle konsertartister som må bruke kraftig stemme, utnytter croonere mikrofonen på en uttrykksfull måte som skaper nærhet. Dermed erstattes ofte intensitet med intimitet.

Ordet *crooning* er lånt fra engelsk, der det uttales «kruning» og egentlig betyr «nynning». På norsk tilsvarer *crooner* omtrent «smørsanger», en betegnelse som er mer spøkefull og lett nedsettende.

Kjente croonere
---------------

Croonerstilen begynte for alvor med Bing Crosby, som snart fikk følge av populærartister som Frank Sinatra og Dean Martin. Sinatra ble blant annet omtalt som «The Croon Prince of Swing». Frank Sinatra i et intervju skal ha uttalt at han ikke anså hverken seg selv eller Bing Crosby som croonere.[] En lang rekke av smørsangerne ble verdensberømte, deriblant Mel Tormé, Tony Bennett, Pat Boone, Sammy Davis jr. Nat King Cole, Neil Sedaka, Engelbert Humperdinck og Jim Reeves.

Referanser
----------

1. 1 2  Blokhus, Yngve (1996). *Wow!: populærmusikkens historie*. Oslo: Universitetsforl. ISBN 8200227472.
2. ↑  *Historien om rock*. Stabekk: Den norske bokklubben. 1987. ISBN 8252518036.
3. ↑  Holm, Yngvar (1985). *Frank Sinatra : hans liv og musikk*. Oslo: Ypsilon. ISBN 8299118344.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** BBC Things
 |
**Multicase Norge AS** er et norsk programvareselskap som leverer forretningssystemer (ERP) innenfor logistikk og netthandel. Selskapet ble etablert i 1996, den gang under navnet Softline AS. I 1998 skiftet selskapet navn til Multicase Norge AS. 

Multicase Norge AS er etablert i Sandefjord i næringsparken Torp IT. Selskapet har 37 ansatte og omsatte i 2022 for 63 millioner kroner.[]

Multicase historie går tilbake til 1989 og datadistributøren Santech AS i Sandefjord. Programvaren Multicase ble utviklet av Sigurd Bjønness som et proprietært forretningssystem for Santech og ble benyttet av selskapet frem til 1996. Santech omsatte da for cirka 5 milliarder norske kroner.[]

I 1996 ble Santech solgt og Sigurd Bjønness etablerte Softline AS. Dette selskapet hadde som formål å kommersialisere forretningssystemet Multicase. På eiersiden fikk Bjønness med seg Tom Tychesen, Gunnar Bjønness og Bjørn Erik Tholfsen.

Multicase-produktene har siden starten hatt fokus på logistikk og netthandel. Løsningen ble første gang tatt i bruk i februar 1999 av selskapet Itegra AS (i dag en del av Komplett ASA). Senere samme år tok også Komplett AS i bruk Multicase som sitt forretningssystem.

Referanser
----------

1. ↑  ««Santech-gründerne trekker i trådene»». *Computerworld*. IDG Magazines Norge AS. 12. februar 2009. Arkivert fra originalen 15. februar 2009. Besøkt 1. mars 2013.
2. ↑  ««Santech-gründere trekker i trådene»». *dn.no*. Dagens Næringsliv. 2. november 2004. Besøkt 1. mars 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Multicase Norge
**Arvid Agnar Hammernes** (født 27. april 1955) er Venstre-politiker og tidligere ordfører i Frøya kommune i Trøndelag. 

Han var ordfører i perioden 2003–2007 for en fempartikoalisjon der de øvrige partiene er H, Krf, Sp og Frp, etter at Venstre var blitt det største borgerlige partiet i kommunestyret ved kommunestyrevalget i 2003. Denne koalisjonen sprakk imidlidlertid midtveis i perioden. 

Selv om de fem partiene beholdt flertallet etter kommunestyrevalget 2007, delte de seg i tre da ny ordfører skulle velges. Venstre sto alene bak Hammernes, Kristelig Folkeparti støttet Ap og SVs ordførerkandidat, Hans Stølan, mens H, Sp og Frp støttet Frps Halgeir Bremnes. Valget endte med at Stølan ble valgt med flest stemmer, men uten å oppnå flertall i kommunestyret.

Hammernes er kommuneingeniør av yrke.

Referanser
----------

1. ↑  Venstre-ordfører på Frøya - NRK 13. oktober 2003
2. ↑  Hvem blir ordfører - Hitra-Frøya 25. oktober 2007

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Jan Otto Fredagsvik** | **Ordfører i Frøya kommune**(2003–2007) | Etterfølger:**Hans Stølan** |

Portal: Frøya
**Kystmuseet i Sør-Trøndelag** er en del av Museene i Sør-Trøndelag og ligger i Fillan på Hitra. Museets arbeidsområder er nyere tids kystkultur og samtidsdokumentasjon. I tillegg har museet et nasjonalt ansvar for å sikre kunnskapen om hvordan den moderne havbruksnæringen vokste frem i Norge. Kystmuseet har inngått faste avtaler om lokalsamfunnsoppgaver med henholdsvis Hitra, Frøya og Snillfjord kommuner. Museet har slagordet *Vi forteller historien* og har en bevisst satsing på bruk av teater som formidlingsform. Hitra turistkontor drives sammen med museets museumsbutikk.

Historie
--------

Museet ble opprinnelig etablert som *Hitra bygdesamling* 19. mars 1981. Året etter fikk museet sine første lokaler i det da nybygde Hitra videregående skole, og åpnet snart sin første utstilling «Sei på kvar ein grunn, skrei på kvart eit med». I museumsplanene for Sør-Trøndelag 1985-1989 ble Hitra bygdesamling utnevnt til regionmuseum for Sørfosen museumsregion, og i 1991 ble en ny museumsordning innført i Sør-Trøndelag der *Hitra bygdesamling* ble utnevnt til fylkesmuseum med spesielt ansvar for kystkultur. Den 19. oktober 1994 ble *Hitra bygdesamling* etablert som privat stiftelse med navnet *Sørfosen Museum*.

I 1995 ble bygningen til det tidligere Hitra meieri kjøpt og museet flyttet inn i de nye lokalene samme år. Samme år ble det inngått en leieavtale med Opplysningsvesenets fond om leie av Dolm prestegård på Dolmøya på Hitra. Museet leier bygningene og deler av området rundt prestegården, og driver skjøtsel av leieområdet.

I 1999 ble navnet endret til *Stiftelsen Kystmuseet i Sør-Trøndelag*. I 2001 fikk museet kjøpe Hitra meieri av kommunen for en symbolsk sum. 1. januar 2009 ble museet en del av Museene i Sør-Trøndelag. Meierisalen er en flerbrukssal på museet som brukes av museet selv og eksterne aktører.

Utstillinger
------------

Kystmuseet har to faste utstillinger: Russerforliset(2016) og Folket i Flatvika (2001). "Russerforliset" forteller historien om den russiske pinken "Jedinorog" som forliste ved Sæbuodden, Kvenvær i 1760. *Folket i Flatvika* er en utstilling som gir innblikk i livet på en kystgård på Hitra i 1920.

Kystmuseet har også en avdeling på Sandstad. I bygget til Hitra hurtigbåtterminal kan du besøke "Ægirutstillinga" og dette er også avgangssted for visningsturer der du kan bli med ut på sjøen for å besøke et moderne oppdrettsanlegg.

### Tidligere utstillinger

* «Sei på kvar ein grunn, skrei på kvart eit med» (1981).
* «Vi og verden» (1997).

Eksterne lenker
---------------

* Kystmuseet i Sør-Trøndelag

| * v
* d
* r
Museene i Sør-Trøndelag |
| --- |
| Kystens Arv **·** Kystmuseet **·** Nordenfjeldske Kunstindustrimuseum **·** Orkla Industrimuseum (med Rindal Skimuseum) **·** Ringve **·** Rockheim **·** Rørosmuseet **·** Trondheim kunstmuseum **·** Trøndelag Folkemuseum Sverresborg (med Norsk Døvemuseum, Trondhjems Sjøfartsmuseum og Meldal Bygdemuseum) |

Portal: Hitra

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
***Phytobaenus*** er en slekt av små øyebiller som minner om små maur. De ligner sterkt på sandbiller (Anthicidae), men kan skilles fra disse på at hodet er bredere enn langt, fasettøynene svært store med en innskjæring i fremkanten for å gi plass til antennefestet, og på at det nest ytterste fotleddet er svært lite.

Utseende
--------

Små biller (1 – 4 mm), kan ved første øyekast minne om maur. Hodet er sterkt innskåret bak slik at de har en tydelig "hals". På farge er de gulaktige, brune eller svarte, og oversiden er fint hårete. **Hodet** er stort og tydelig bredere enn langt. Fasettøynene er uvanlig store, med grove fasetter, hårete, og med enn innskjæring i fremkanten der antennene sitter festet. Antennene er 11-leddete, omtrent så lange som resten av dyret, og mer eller mindre trådformede. Bakerst er hodet kraftig innsnevret. **Brystskjoldet** (pronotum) er ganske lite, vanligvis omtrent så bredt som hodet og mye smalere enn dekkvingene, omtrent så langt som bredt, med avrundede sidekanter. Det er ganske grovt og tett punktert. **Dekkvingene** er ovale, sterkt hvelvede, tett punkterte uten markerte punktrekker. **Beina** er nokså lange og slanke. For- og mellomføttene har fem ledd, bakføttene fire, men på alle er det nest ytterste leddet svært lite og vanskelig å se. Det tredje-ytterste leddet er tolappet.

Levevis
-------

Larvene lever gjerne i morken, død ved der de trolig spiser sopp. Noen arter har larver som lever i tuene til maur eller termitter, der de trolig får vertene til å fore seg. De voksne billene er trolig mer eller mindre altetende, og kan ofte finnes oppe i vegetasjonen. I likhet med sandbillene (Anthicidae) er øyebillene kvikke og livlige.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien Tenebrionoidea Latreille, 1802
				+ Familien **øyebiller**, Aderidae Winkler, 1927
					- Stammen Phytobaenini
						* Slekten ***Phytobaenus*** R.F. Sahlberg, 1834
							+ *Phytobaenus amabilis* R.F. Sahlberg, 1834 - nylig funnet fra Norge
							+ *Phytobaenus amamiensis* Nomura, 1964 - ofte regnet som en underart av *P. amabilis*
							+ *Phytobaenus scapularis* (Marseul, 1876) - ofte regnet som en underart av *P. amabilis*

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 29. august 2020. Besøkt 29. august 2020.
2. ↑  Arne E Laugsand og Arnstein Staverløkk (2020) *Phytobaenus amabilis* R. F. Sahlberg, 1834 (Coleoptera, Aderidae) recorded for the first time in Norway. Norwegian Journal of Entomology 67: 70-73.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Frøya Fiskeindustri** ble etablert 17. mars 1947 under navnet *Frøya Fryseri* og for å drive fryseri og kjøleanlegg for foredling og lagring av agn og fiskeprodukter på Nesset i Frøya i Trøndelag. En sildoljefabrikk ble åpnet i 1953. I 1954 ble navnet endret til Frøya Fiskeindustri. 

Selskapet var blant annet initiativtaker til etableringen av det første oppdrettsselskapet på Frøya, Frøya Edelfisk AS i 1970. Bedriften vokste kraftig på 1980-tallet og 1990-tallet ved hjelp av produksjon og videreforedling av oppdrettslaks og ble regionens største eier av oppdrettskonsesjoner.

Rundt 1990 preget skiftende eierforhold bedriften. Mot slutten av 1990-tallet kjøpte imidlertid Hydro Seafood AS selskapet men solgte det videre til det nederlandske selskapet Nutreco som etablerte Marine Harvest Norway AS.

Marine Harvest Norway AS la fabrikken på Frøya ned 1. august 2003 og flyttet produksjonen til Polen.

Fabrikkanlegget på Nesset ble overtatt av Frøya Næringspark.

Litteratur
----------

* Johan G. Foss og Hans U. Hammer: *Frøya Fiskeindustri gjennom 50 år*, Trondheim 1997

Portal: Frøya

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Siri Langdalen** (født 6. februar 1957) er en norsk scenograf.

Hun har løst flere store scenografioppgaver for Fjernsynsteatret, som for eksempel oppsetningen av P.O. Enquists *Den 25. timen* i 1989. Hun hadde også scenografien til Jon Fosses TV-stykke *Suzannah* (2004) og skrev dreieboken til NRK Dramas *Liv* (1994) sammen med Eli Skolmen Ryg og Helge Semb. Hun har mottatt Gullrutens fagpris i klassen beste lysdesign/scenografi to ganger: Gullruten 2009 for *Berlinerpoplene* og Gullruten 2010 for *Harry & Charles*. I tillegg ble hun nominert til Gullruten 2017 i klassen beste lys/sceno/prod design for *Snøfall*.

Langdalen har vært engasjert ved flere norske teatre. Hennes stilisert realistiske scenografi har kommet til sin rett blant annet i Janken Vardens oppsetning av Milan Kunderas *Jacques og herren hans* på Det norske teatret i 1985 og Siri Senjes oppsetning av Sverre Udnæs' *Visittid* på Den Nationale Scene i 1989. Langdalen hadde i 1993 scenografien til Oslo Nye Teaters oppsetning av *Isbjørnene* av Jonas Gardell.

Referanser
----------

1. ↑   sceneweb.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Rushprint, «Fagprisene delt ut»[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Rushprint, «Gullruten - årets vinnere»[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Siri Langdalen hos Sceneweb Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF
 |
**Jan Isaachsen Willoch** (født 15. desember 1924, død 22. desember 2000) var en norsk fabrikkeier, riksmålsmann og politiker (H).

Liv og virke
------------

Under andre verdenskrig dro han via Sverige til Storbritannia for å gå inn i den norske marinen. Her ble han offiser, og deltok i de arktiske konvoiene. Han overlevde en tysk torpedering, men fikk varige ryggskader.

Willoch var utdannet sivilingeniør fra Princeton University, og overtok etter sin far Bonna skifabrikk, som senere slo seg sammen med Splitkeinfabrikken og ble til Norske Skiprodukter. Som leder for denne fabrikken var han en pionér i innføringen av plast som sålemateriale istedenfor tre. Etter at han trakk seg ut av virksomheten arbeidet han som selvstendig konsulent med særlig interesse for tekstilbransjen.

Han var formann i Riksmålsforbundet 1983–1988. I sin formannsperiode i Riksmålsforbundet var han meget synlig i samfunnsdebatten, og engasjerte seg spesielt for å få «forbudte» riksmålsord inn i bokmålsrettskrivningen.

Willoch var også lokalpolitisk aktiv for Bærum Høyre i mange år.

Jan I. Willoch var bror av Erik Willoch og Kåre Willoch.

Referanser
----------

1. ↑   Budstikka, side(r) 14, utgitt 29. desember 2000[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  Nekrolog i *Aftenposten*, 11. januar 2001.

| * v
* d
* r
Formenn for Riksmålsforbundet |
| --- |
| 
* Bjørnstjerne Bjørnson
* Ragna Nielsen
* Alfred Eriksen
* Johan M. Platou
* Jens Jørgen Mørland
* Gerhard Holm
* Ragnar Ullmann
* Alf Harbitz
* Harald Bakke
* Jonas Hestnes
* Arnulf Øverland
* Sigurd Hoel
* Ernst Sørensen
* Johan Bernhard Hjort
* Aksel Lydersen
* Knut Wigert
* Jan Willoch
* Erling Granholt
* Trond Vernegg

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Brekke** er ei bygd i Gulen kommune i Vestland fylke. Den ligger på vestsiden ytterst i Risnefjorden. Her finnes barnehage, barne- og ungdomsskole, bank og landhandel.[] Brekke var også administrasjonssenter i den tidligere Brekke kommune.

Fylkesvei 1 går gjennom bygda. Fra 1955 til 1991 hadde Brekke fergesamband til Lavik på nordsiden av Sognefjorden. Frem til 1990 var det også fergesamband til Ytre Oppedal på sørsiden av Sognefjorden.

I Brekke ligger langkirken Brekke kirke fra 1862.

Brekke får mest nedbør av værstasjonene i Norge med 3 575 mm.

Kommunehistorie
---------------

Brekke ble opprettet som selvstendig kommune første gang i 1850 da Evenvik formannskapsdistrikt ble delt i to (Brekke og Evenvik). Brekke hadde ved opprettelsen 898 innbyggere.

I 1861 ble Brekke slått sammen med Lavik til Lavik og Brekke kommune. 1. januar 1875 ble en del av Kyrkjebø (Klævold) med 90 innbyggere overført til Lavik og Brekke.

1. januar 1905 ble Brekke igjen en selvstendig kommune da Lavik og Brekke ble delt. Brekke hadde da 982 innbyggere.

1. januar 1964 ble Brekke slått sammen med det meste av Gulen til den nye Gulen kommune. Brekke hadde da en befolkning på 782.

Kulturminner
------------

Våningshuset Lovisendal i Brekke fra 1760 står på Riksantikvarens fredningsliste (1988). Hovedbygningen ble fredet i 1923. Lovisendahl er fra gammelt av embetsmannshus, men har senere blitt brukt både som skole, lærerbolig og forpakterbolig.

Naustmiljø i Brekke er kulturminne.

* Brekke  Foto: Bjarne ThuneBrekke  Foto: Bjarne Thune
* Dagligvarehandel i Brekke  Foto: Bjarne ThuneDagligvarehandel i Brekke  Foto: Bjarne Thune

Referanser
----------

1. ↑  «Brekke». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 6. februar 2018.
2. ↑  Brekke på Norgeskart.no fra Statens kartverk, besøkt 6. februar 2018

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Alistair Powell** (født 1937, død 1997) var en britisk-norsk scenograf og regissør. 

Powell var født i Scotland og studerte teater og scenografi i Storbritannia, Tyskland og Polen. Han begynte sine studier i Edinburgh og mottok et stipend som førte ham til München, hvor han studerte regi og scenografi. Han videreutdannet seg i Warszawa med spesialområde elisabethansk teater. Senere underviste han ved University of Hawaii i scenedesign med opera som spesialemne. 

I 1967 kom han til Norge og var i tiden fram til 1973 knyttet til Den Norske Opera hvor han hadde ansvar for scenografi og kostymer ved flere opera- og ballettproduksjoner, blant annet den første produksjonen av balletten *Askepott* som ble fremført ved Den norske Opera (1970) med koreografi ved Rostislav Zakharof. 

I 1973 ble han ansatt som scenograf ved Trøndelag Teater, en stilling han hadde fram til 1984. I denne perioden hadde han ansvar for scenografi og kostymer for over femti produksjoner. I årene etter hadde han flere engasjementer ved samme teater. Han gjestet også Islands nasjonalteater i Reykjavik ved flere anledninger. Alistair Powell virket samtidig som operaregissør og hadde ansvar for en rekke oppsetninger med Trondheim Opera (Trondheim Operaselskap), Operaen i Kristiansund, Opera Bergen og flere andre operaforetak og operaprosjekter i Norge. Han var knyttet til Operaen i Kristiansund fra 1977, og hadde i en årrekke ansvar for både regi, kostymer og scenografi for den årlige Operafestuken.

Referanser
----------

1. 1 2   Digitalarkivet, oppført som Alistair Ferguson Powell, www.digitalarkivet.no, besøkt 27. juli 2021[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Martin Nordvik og Thoralf Berg: Teppet opp for Trøndelag Teater, 1995, ISBN 82-991546-1-8
* Thoralf Berg og Johan O. Jensen, med bidrag av Helge Solberg og Ingrid Weme Nilsen: Trøndelag Teater 75 år

Eksterne lenker
---------------

* sceneweb.no
* operaen.no
* Trøndelag teaters privatarkiv oppbevares ved NTNU Universistetsbiblioteket, Gunnerusbiblioteket
Ved Haukedalsvatnet Foto: Jan-Tore Egge 
**Haukedalen** er en bygd i Sunnfjord kommune. Bygden ligger i starten på Gaulardalføret, og et av hovedløpene til Gaularvassdraget renner igjennom bygden. Haukedalsvatnet starter i denne bygden. Veikryss ved Rørvikflåten på fylkesvei 613 fører innover mot Haukedalen.

Næringslivet er i hovedsak oppbygd omkring jordbruk og bygden har 25 aktive gårdsbruk. En del av innbyggerne er pendlere, da i flest til kommunesenteret Førde.

Bygden har egen barneskole (Frøysland skule) (1.-7. trinn), ungdomsskole (8.-10. trinn) er ved Førde ungdomsskule.

Haukedalen kyrkje ligger ved Gjerland i østre enden av Haukedalsvatnet.

Kjente personer fra Haukedalen
------------------------------

* Johannes Haarklou
* Nils Gjerland

Eksterne lenker
---------------

* Haukedalen på nett – Bygdelaget sin informasjonsside
* Reisemål Haukedalen Arkivert 11. november 2007 hos Wayback Machine. - Informasjonsside fra "reisemål Sunnfjord"

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Ahmed Bouchikhi** (1943–1973) var en marokkansk statsborger, opprinnelig fra Algerie, som arbeidet som kelner på Lillehammer i Norge. 

Bouchiki var født i Algerie og flyttet fire år gammel til Marseille i Frankrike, sammen med foreldrene. 17 år gammel deltok han i Algeries frigjøringskrig mot Frankrike. Han kom til Norge første gang i 1965 med algerisk pass. Året etter kom han til Norge med marokkansk pass og bodde deretter i landet.

Den 21. juli 1973 ble han skutt og drept av israelske etterretningsagenter fra Mossad på åpen gate på Lillehammer. Israelerne trodde han egentlig var Ali Hassan Salameh, operasjonssjef og etterretningssjef i Fatah – og som angivelig hadde en forbindelse til planleggingen av München-massakren i 1972. Drapet på Bouchikhi ble kjent som Lillehammer-saken, og seks israelere ble arrestert og fem av dem dømt for drapet. Agenten Dan Ærbel fortalte til NRK at de visste at de drepte feil mann. 

Bouchikhi var gift med en norsk kvinne, og etterlot seg en sønn og en datter. Han ble gravlagt i Marokko.

22 år senere, i 1996, betalte Israel erstatning til de etterlatte, men påtok seg ikke ansvar for drapet.

Bouchikhis bror, Chico Bouchikhi er kjent som medgrunnlegger av pop-gruppen Gipsy Kings og har etter drapet på broren engasjert seg i fredsarbeid blant annet i Midtøsten og blitt utnevnt til UNESCO special envoy for peace. Ved feiringen av Oslo-avtalen spilte Chico for og hilste på Yassir Arafat og Shimon Peres. Peres, Arafat og arrangørene visste ikke at Bouchikis bror var et offer i striden mellom Israel og palestinerne. Chico har argumentert mot boikott av Israel og mener det ikke er produktivt.

Referanser
----------

1. 1 2  *Norgesrevyen*. Faktum Forlag. 1974. s. 298.
2. ↑  Lillehammer-saken, NOU 2000:6, sammendrag Justis- og beredskapsdepartementet, hentt 22. august 2012
3. ↑  Hercz, Roger (21. juli 2023). «– Vi visste at vi drepte feil mann». *NRK*. Besøkt 21. juli 2023.
4. ↑  «HER ER BOUCHIKIs BRØDRE Snakker for første gang om Lillehammer-drapet». *Dagbladet*. 7. januar 1996. «Foreldrene fikk utlevert liket. Ahmed Bouchiki ble begravet i Marokko, der familien kom fra.»
5. ↑  The New York Times: «World News Briefs;Israelis to Compensate Family of Slain Waiter» besøkt 20. januar 2009
6. ↑  CHICO BOUCHIKHI NAMED UNESCO SPECIAL ENVOY FOR PEACE Unesco.org, hentet 22. august 2012
7. ↑  *Aftenposten*, 7. januar 1996, s. 4.
8. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Fylkesvei 13 går gjennom Holsen.
**Holsen** er en bygd knappe to mil øst for Førde i Sunnfjord kommune i Vestland. Sentralt i bygden ligger Holsavatnet og bygden omkranser dette. Turistveien Rv 13 mellom Moskog og Balestrand går igjennom bygden, og følger langs Holsavatnet sin nordside. Veien går videre over Rørvikfjellet mot bygdene Haukedalen og Viksdalen, fjellovergangen er med sin flotte utsikt blitt en turistattraksjon. Ved østre enden av vannet ligger Holsen kirke og Holsen skule.

Grender/gårder
--------------

* Nydal – en grend med flere gårdsbruk på sørsiden av Holsavatnet
* Vettreiene – byggefelt sør i bygden
* Viskedal – gård ved Rv 13 vest i bygden
* Høgset – gårder midtveis på nordsiden av vannet
* Fleten - 5 gårder - Før veiskilt som markerer HOLSEN.
* Vikja / Skorpa – gårder ved nordøstlige enden av vannet
* Heimestøl – gård lengst øst i bygden, nær Rørvikfjellet

Historiske hendelser
--------------------

I 1847 gikk det et jordras på Holsen der 4 mennesker omkom.

Holsen som etternavn
--------------------

Det er ca. 400 mennesker som har Holsen som etternavn i Norge (2006).

Referanser
----------

1. ↑  «Norgeskart». Kartverket. Besøkt 6. juni 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Førde kommune om Holsen Arkivert 2. august 2017 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Peder Vibe** (død 7. august 1658) var en dansk rentemester og diplomat.

Vibe var sønn av borgermester i København Mikkel Vibe (1565-1624) og hustru Mette Lauridsdatter (d. 1599). Han studerte ved tyske universiteter og kom senere til Frankrike, hvor han i 3 år tjente i Ludvig XIIIs gendarmerikorps. I 1627 ble han dansk politisk agent i Paris hvoretter han ble tatt opp i fransk og dansk adelsstand. I 1634 og ti år frem bekledte han stillingen som diplomat i Stockholm.

I 1646 gjorde Hannibal Sehested ham til medlem av sitt generalkommissariat på Akershus, hvilket var et slags rentekammer for Norge. Dette embede beholdt han til 1648 hvor han ble rentemester i København. Her sluttet han seg til Corfitz Ulfeldts fiender.

I årene 1652–56 var han forlent med Herrisvad kloster i Skåne, fra 1656 med Trondhjems len.

Familie
-------

I Frankrike hadde han hatt en forbindelse med en fransk dame, med hvilken han hadde sønnen Johan og datteren Antoinette.

Den 24. oktober 1641 hadde han giftet seg i København med Anne Cathrine Budde (1619–1665), datter av Frederik Budde til Tøllist på Øsel og Karen Axelsdatter Urup. De fikk tre barn sammen. Vibe døde den 7. august 1658, og ble begravet i *Peder Wibes Krypt* i Roskilde domkirke. Konen døde i august 1665 og ble begravet i samme krypt, hvor også to mindreårige døtre ligger.

Referanser
----------

1. ↑   CERL Thesaurus, CERL-ID cnp01039796[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  «509 (Dansk biografisk Lexikon / XVIII. Bind. Ubbe - Wimpffen)». *runeberg.org* **(dansk)**. Besøkt 16. september 2018.
3. ↑  «Roskilde Domkirke - Danmarks kirker». *danmarkskirker.natmus.dk* **(dansk)**. Besøkt 16. september 2018.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND
 |