recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***The Land of Long Shadows*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av W.S. Van Dyke.

Handling
--------

Joe Mauchin er en fangstmann som kommer til Meads Pocket, en gruve-by, for å skaffe flere forsyninger. Jeanne Veretteer datteren til en saloon-eier, og Joe forelsker seg raskt i henne. Men en annen mann blander seg inn. Det oppstår snart en konfrontasjon, og mannen faller død om. Joe og Jeanne flykter til leiren hans som ligger flere mil unna, og ett års lykke følger.

Men når fangstmannen oppdager konstabel McKenzie halv-død i snøen. Joe gjenoppliver offiseren, og bærer ham til hytta hans. McKenzie arresterer umiddelbart fangstmannen, på grunn av dødsfallet ved saloonen ett år tidligere. En desperat kamp oppstår mellom de to. Konstabelen blir snart overmannet, og flykter for å skaffe hjelp. Han blir sist sett i skogen, vaklende vekk etter å ha blitt skadet - med en ulveflokk som sakte kommer seg inn på ham.

Rolleliste
----------

* Jack Gardner som Joe Mauchin
* Ruth King som Jeanne Verette
* C.J. Lionel som Roul Verette
* Carl Stockdale som konstabel McKenzie

Referanser
----------

1. ↑  THE LAND OF LONG SHADOWS

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Land of Long Shadows* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Land of Long Shadows* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Andreas Minken** (født 27. desember 1861 i Elverum, død 28. januar 1937) var en norsk jernbanestasjonsmester og trafikkinspektør. Han var stasjonsmester ved Trondheim jernbanestasjon fra 1901 til 1922, og ble trafikkinspektør i 1922. Den 30. juni 1929 gikk han av ved oppnådd aldersgrense. Minken var aktiv i Norges Skøyteforbund, og fra 1896 til 1897 var han sekretær i Hamar Idrettslag. Den 1. juni 1927 ble han tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull.

Andreas Minken var frimurer. Fra 24. juni 1918 til 24. juni 1922 var han ordførende mester i den «humanitære» frimurerlogen St. Johanneslogen St. Olaf til det gjenreiste Tempel i Trondhjem. Denne losjen var blitt grunnlagt av den tyske storlosjen Zur Sonne i Bayreuth i Oberfranken i kongedømmet Bayern uavhengig av Den Norske Frimurerorden. Fra 20. september 1922 til 26. september 1925 var han deretter Provincialmester i Den Norske Provincialloge Polarstjernen i Trondheim, som også var underlagt Zur Sonne.

Han var gift med Mathilde Louise Minken som var født 2. november 1868 i Kristiania. Hun døde den 17. april 1961.

Sammen hadde de fem barn: Marit (20. januar 1894–30. juni 1932), Astrid (f. 18. august 1895), Finn (30. desember 1897–6. desember 1986) og Solveig (11. juni 1899–13. mars 1981) og Rolf H. (25. februar 1901–12. september 1977).

Han er gravlagt på et familiegravsted på kirkegården til Melhus kirke i Melhus i Trøndelag, sammen med sin kone og fire av barna.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Andr. Minken, (27.desember 1861 - 28.januar 1937).»[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Registreringssentral for historiske data. Informasjon om bosted, Jernbanestasjonen i Trondheim,Universitetet i Tromsø – Norges arktiske universitet, besøkt 16. mars 2018
4. ↑  Person: 005 Andreas Minken, Digitalarkivet, Skjønhaug, Folketelling 1900 for 0218 Aker herred
5. ↑  Meråkerbanen, Denne viktige mellomriksbanes historie, side 64
6. ↑  Katrine Frantzen: NSFs styre 1893-2007, docplayer.me, 2016, besøkt 16. mars 2018
7. ↑  Tildelinger av ordener og medaljer, Det Norske Kongehus, besøkt 16. mars 2018
8. ↑  Slekt og Data Gravminnebasen, minneside basert på bilder og gravminnedata for Andr. Minken, (27.desember 1861 - 28.januar 1937).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Olavsskjegg**  (latin:  *Asplenium septentrionale* ) er en art av klatrende og nøysomme bregner innenfor småburkneslekten i småburknefamilien. Den danner også den sjeldne hybriden  **Svartola** eller  **Svart-ola** *(Asplenium septentrionale x trichomanes)* sammen med svartburkne.

Nærbilde av sporehushopene (sori9 på undersiden av de smale bladflikene.
**Olavsskjegg** er en tynn og oppreist, tuedannende bregne som er 10–15 cm høy, og bladene er svært tynne og langskaftede. Bladene er gaffeldelte, mørkegrønne, og har smale, oppstående fliker med noen få, tynne fliker ytterst mot spissen. Bladslikene er 1–3 mm brede. Arten er helt særegen blant bregner.

Sporehushopene (sori) er linjeformede, lange og smale, med slør (indusium). Sporehushopene er bøyde og framstår som mørkebrune eller svart-brune. De utgjør ofte en enkelt strek eller linje, og dekker hele det lille som finnes av bladflik. Kromosomtallet (n) er 72.

Arten vokser i bergsprekker og i ur i basefattig jordgrunn. Den finnes også på store steiner. Den er ganske vanlig i Sør-Norge, men sjelden i nord. Den går nord til Porsanger, og i nord vokser den ofte på kalksteinsgrunn. Arten går opp til 970 m..h. i Gol, 1.160 moh. i Lom, 1.200 moh. i Vågå, og 1.100 moh. i Nord-Fron.

Ellers vokser den i det sørlige Norden, langs norskekysten, og i Baltikum.

 **Svartola** eller  **Svart-ola** *(Asplenium septentrionale x trichomanes)* er en meget sjelden hybrid som olavsskjegg danner sammen med svartburkne. Svartola har et bladskaft som er brunt nederst og grønt øverst. Bladene er finnet, hvor et fåtall finner (blad) er skruestilt eller annenhver sidestilt oppover en glissen besatt stilk. Bladene er i praksis små kileformede, avrundede og butte småblad med tre fliker på. Sporehushopene er lite utviklet.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Asplenium septentrionale* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Asplenium septentrionale* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Asplenium septentrionale* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Asplenium septentrionale* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Asplenium septentrionale* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Asplenium septentrionale* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Asplenium septentrionale* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Asplenium septentrionale* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Asplenium septentrionale* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Asplenium septentrionale* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Asplenium septentrionale* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Shepherd, Lara D.; Holland, Barbara R. & Perrie, Leon R. (2008): Conflict amongst chloroplast DNA sequences obscures the phylogeny of a group of *Asplenium* ferns. *Mol. Phylogenet. Evol.* **48**(1): 176-187. doi:10.1016/j.ympev.2008.02.023

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***The Lady of the Photograph*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Ben Turbett.

Handling
--------

En aristokratisk, men fattig, ung engelskmann møter en amerikansk kvinne i Storbritannia. Men han frykter at han ikke kan være henne verdig, før han har gjort opp all gjelden sin. Men en annen amerikaner han møter på skipet på reise over Atlanterhavet tilbyr å hjelpe ham økonomisk i bytte mot at aristokraten går med på å hjelpe amerikaneren til å bli en ordentlig gentleman slik at han kan beile til en kvinne, hvis fotografi han bærer rundt med seg.

Men engelskmannen blir sjokkert over å oppdage at denne kvinnen er den samme kvinnen som han selv har blitt forelsket i.

Skuespillere
------------

* Shirley Mason som Marjorie Van Dam.
* Raymond McKee som Ferdinand Latimer.
* Royal Byron som John Brown.
* Dudley Hill som Eric Latimer.
* William Calhoun som Cornelius Van Dam.
* Gerald Pring som Kaptein Latimer.
* Jane Harvey som Mrs. Van Dam.

Referanser
----------

1. ↑  THE LADY OF THE PHOTOGRAPH

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Lady of the Photograph* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Andreas Georg Nordvi** (født 11. juli 1821 på Mortensnes i Nesseby i Finmarkens amt, død 15. januar 1892 i Kristiania) var en norsk kjøpmann og arkeolog.

Andreas Nordvi var sønn av handelsmannen Christian Andersen Nordvi (1779–1839) på Mortensnes i Finnmark og Anne Sophie Lidemark (død 1854). I 1830 ble han sendt til prost P. W. Deinboll i Løten og bodde fra 1832 i pensjon hos N. B. Krarup i København for å forberede seg til videre studier. I København begynte han å studere zoologi og arkeologi under veiledning av professor Japetus Steenstrup, men måtte avbryte studiene i 1840 for å overta familieforretningen etter farens død. Han fortsatte de vitenskapelige studiene i Finnmark og under et opphold i København 1845–1847.

I Finnmark utførte Nordvi på egen hånd utgravninger av samiske gravplasser og samlet opplysninger om samiske skikker. Nordvi solgte samiske skjeletter og hodeskaller til flere store samlinger i utlandet. Han var medlem av flere vitenskapelige selskaper, blant annet Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim, og mottok i 1855 Det kongelige danske Videnskabers Selskabs sølvmedalje. Nordvi var i 1859 og 1860 også ordfører i Nesseby. I 1870-årene tapte han store verdier og måtte selge Mortensnes i 1877. Han flyttet til Kristiania, hvor han levde i små kår. Blant annet var han kontrollør ved universitetets oldsakssamling. Samlingene hans ble solgt sammen med forretningen, men enkelte gjenstander ble overdratt til universitetets etnografiske museum. Han skrev enkelte artikler om finnmarkske forhold i vitenskapelige tidsskrifter og i *Illustreret Tidende*, *Ny illustreret Tidende* og *Illustreret Nyhedsblad*.

Referanser
----------

1. 1 2   www.nb.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Digitalarkivet, www.digitalarkivet.no, besøkt 20. juli 2021[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  Blix, Erik Schytte (1921–1983) (1996). *Ordførere i Nesseby kommune: 1846-1966*. [Varangerbotn]: [Nesseby kommune]. s. 18–21. ISBN 8277460058.

Kilder
------

* Halvorsen, Jens Braage: «Nordvi, Andreas Georg», i *Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1884*, 4. bind. Kristiania: Den norske forlagsforening, 1896, s. 302
* Nielsen, Yngvar: *Universitetets etnografiske samlinger 1857–1907*. Christiania: Museet, 1907, s. 60.
* Seip, Anne-Lise: *Nasjonen bygges*. Bind 8 av Aschehougs Norgeshistorie. Oslo: Aschehoug, 1997, s. 33.
* Stylegar, Frans-Arne: "Kraniekremmeren". Klassekampen nr 146, årgang 47 (29.06.15), s.10–11

Eksterne lenker
---------------

* (en) Andreas Nordvi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Geoff Bent** (født 27. september 1932, død 6. februar 1958) var en britisk fotballspiller. Han var venstreback, spilte for Manchester United, og omkom i München-ulykken. I sin kortvarige karriere spilte Bent tolv førstelagskamper for United.

Bent spilte stort sett på Uniteds reservelag, og hadde ikke spilt førstelagsfotball på nesten et år da han ble med på den skjebnesvagnre turen til Beograd. Sannsynligvis ville han ikke vært med på turen i det hele tatt hvis ikke Uniteds ordinære venstreback, Roger Byrne, hadde fått seg en smell i ligakampen mot Arsenal FC noen dager i forveien, slik at det var usikkert om han ville bli kampklar til Europacupkampen mot Crvena Zvezda. Byrne ble imidlertid friskmeldt, og spilte kampen. Bent måtte se kampen fra benken, og omkom på tilbaketuren.

Referanser
----------

1. ↑   transfermarkt.com, oppført som Geoff Bent †, Transfermarkt spiller-ID 289512, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Geoff Bent – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Geoff Bent – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (en) Geoff Bent – FootballDatabase.eu Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
***The Land of Promise*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Joseph Kaufman.

Handling
--------

Når arbeidsgiveren hennes dør, og etterlater henne pengeløs, bestemmer Nora Marsh seg for å flytte til broren Edward (spilt av Jack W. Johnston) som for tiden bor i Canada. Hun kan imidlertid ikke komme overens med sin svigerinne Gertie (spilt av Mary Alden) og hun må snart flytte ut av hjemmet deres. En annen mann i området, Frank Taylor, eier sin egen gård. Men han opplever at en storm har ødelagt avlingene hans på åkeren, og tvinger ham til å finner seg annet arbeid.

Kort tid etter Noras ankomst reiser Frank til gården sin, men ikke før Nora hører ham bemerke at han har til hensikt å finne seg en kvinne til å være hans kone og husholderske. Noe Nora bestemmer seg for å ta sjansen på. De gifter seg kort tid senere, og Frank tar henne med til gården sin - hvor Nora endelig føler at hun har funnet seg et hjem. Men kort tid senere blir Taylors avlinger infiserte, og hele innhøstingen hans blir fullstendig ødelagt. Samtidig mottar Nora litt penger fra England, og hun tenker på å forlate Taylor.

Skuespillere
------------

* Billie Burke som Nora Marsh.
* Thomas Meighan som Frank Taylor.
* Helen Tracy som Miss Eunice Wickam.
* Jack W. Johnston som Edward Marsh.
* Mary Alden som Gertie Marsh.
* Margaret Seddon som Miss Pringle.
* Walter McEwen som James Wickham.
* Grace Studdiford som Mrs. Wickham.
* John Raymond som Reginald Hornby.

Referanser
----------

1. ↑  THE LAND OF PROMISE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Land of Promise* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Land of Promise* på AllMovie Rediger på Wikidata
Nasjonalt forsvarskontrollsenter i Moskva
**Nasjonalt kommandosenter for forsvar av Den russiske føderasjon**, også kjent som *Nasjonalt forsvarskontrollsenter* (russisk:Национальный центр управления обороной РФ - Natsional'nyi tsentr upravleniya oboronoi RF) er det øverste kommandosenter for Russlands væpnede styrker og er underlagt Forsvarsdepartementet (Russland).
Senteret har et nytt (2018) datanettverk basert på "Astra Linux"-standard som erklæres fremtidig russisk militær standard.

Bildegalleri
------------

* President Vladimir Putin i senteret.President Vladimir Putin i senteret.
* Nasjonalt forsvarskontrollsenter i Moskva.Nasjonalt forsvarskontrollsenter i Moskva.
* Informasjonshallen i Nasjonalt forsvarskontrollsenter i Moskva.Informasjonshallen i Nasjonalt forsvarskontrollsenter i Moskva.
* Hovedhallen i Nasjonalt forsvarskontrollsenter i Moskva.Hovedhallen i Nasjonalt forsvarskontrollsenter i Moskva.

Referanser
----------

1. ↑  RF MOS website www.mil.ru accessed 5 January 2016.
2. ↑
3. ↑
Abel Seyler, eier og hovedmann bak Nasjonalteateret i Hamburg
**Nasjonalteateret i Hamburg** (formelt kalt **Hamburgische Entreprise**) var et teater i Hamburg som eksisterte fra 1767 til 1769. Det var det første forsøket på å etablere et tysk nasjonalteater, og hadde Det Kongelige Teater i København og Ludvig Holbergs tanker om «nasjonalteateret» som forbilde. Teateret er særlig kjent for å ha ansatt Gotthold Ephraim Lessing som verdens første dramaturg; Lessings arbeid ved Hamburgische Entreprise munnet ut i skriftet *Hamburgische Dramaturgie*, som definerte og navnga faget dramaturgi.

Gotthold Ephraim Lessing under årene i Hamburg
Hamburgische Entreprise var eid av en gruppe forretningsmenn i Hamburg, hovedsakelig av den tidligere valutaspekulanten Abel Seyler og hans kompanjonger. Seyler brukte hele sin resterende formue på driften av teateret. Da midlene var slutt måtte teateret stenge, og Seyler grunnla dets faktiske etterfølger, Seylersche Schauspiel-Gesellschaft.

Referanser
----------

1. ↑  Luckhurst, Mary (2006). *Dramaturgy: A Revolution in Theatre*. Cambridge: Cambridge University Press. S. 24

Litteratur
----------

* Roger Bauer, Jürgen Wertheimer: *Das Ende des Stegreifspiels, die Geburt des Nationaltheaters. Ein Wendepunkt der Geschichte des europäischen Dramas*. München: Fink 1983. ISBN 3-7705-2008-4

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
San Giorgio Maggiore og Venezia.
San Giorgio Maggiore.
**San Giorgio Maggiore** er en av øyene som utgjør Venezia. Den ligger øst for Giudecca og sør for hovedgruppen av øyer. 

Øya var antagelig bebodd allerede i romertiden, og hadde definitivt en kirke i 829. Benediktinernes San Giorgio-kloster ble opprettet i 982, og klosterets munker drenerte øyas sumpland. De hadde en utrakt grad av selvstyre og hadde tette forbindelser med Firenze og Padova. Klosteret ble et yndet sted å ta inn for fremtredende besøkende til Venezia. 

San Giorgio er nå best kjent for kirken San Giorgio Maggiore, tegnet av Andrea Palladio og påbegynt i 1566.

Tidlig på 1800-tallet ble øya en frihavn med ny havn bygd i 1812.

Eksterne lenker
---------------

* (en) San Giorgio Maggiore (Venice) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) San Giorgio Maggiore (Venice) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Ekmanspiral (nordlige halvkule)
**Ekmanspiralen** er en modell for forholdet mellom retningen på den vinden som driver en havstrøm og strømretningen på vannet. Modellen ble utforma av den svenske oseanografen Vagn Walfrid Ekman i 1902. Foranledningen til modellen var observasjoner gjort av Fridtjof Nansen under Fram-ekspedisjonen i 1893. Ekman fikk oppdraget med å gjøre beregninger på Nansens observasjoner.

Modellen forutsetter et idealisert hav der en rent vinddreven strøm får utvikle seg, dvs. at den ser bort fra temperaturforskjeller o.a. tetthetsforskjeller ned gjennom vannmassene, og at ingen friksjonskrefter virker fra havbunn eller kyst.

Ekman fant at på hver vannpartikkel i vannsøylen virker det tre krefter: friksjonskrafta fra partiklene over, corioliskrafta og friksjonskrafta fra vannet under. På havoverflata vil vinden være den overliggende friksjonskrafta. Disse tre kreftene trekker på vannpartikkelen i ulike retninger, med en innbyrdes vinkel på 120°. Summen av disse tre kreftene får vannet på overflata til å bevege seg 45° til side for vindretningen – på den nordlige halvkula til høyre og på den sørlige til venstre. Corioliskrafta vil alltid virke vinkelrett på strømretningen. Nedover i vannlaga vil strømmen ha et stadig større avvik fra vindretningen – samtidig som hastigheten svekkes – inntil strømmen på et visst dyp går motsatt av overflatestrømmen. Fenomenet kalles *ekmanvridningen*. En avbildning av strømretningens vektorer nedover i vannsøylen tar seg dermed ut som en vindeltrapp med stadig smalere trinn.

Det dypet der strømmen går motsatt av overflatestrømmen kalte Ekman D-dypet; vannlaget ned til dette dypet har fått benevnelsen *ekmanlaget* eller *ekmandypet*. Eksempelvis vil en vindhastighet på 7 m/s på 50° bredde gi et ekmanlag på 60 m. På D-dypet vil strømhastigheten være 1/23 av overflatestrømmens.

Den gjennomsnittlige strømretningen for hele ekmanlaget vil på den nordlige halvkula være 90° til høyre for vindretningen, og på den sørlige 90° til venstre. Det forklarer den virkninga vinder parallelt med kysten har på de havstrømmene som stryker langs kontinentenes vestkyster fra høyere mot lavere breddegrader (Benguelastrømmen og Perustrømmen på den sørlige halvkula, Kanaristrømmen og Californiastrømmen på den nordlige). Når vindretningen går mot ekvator, trekkes vannet vekk fra kysten, og erstattes med kaldt og næringsrikt dypvann – såkalt oppstrømning. Denne vinddrevne oppstrømningen har benevnelsen *ekmanpumping*.

Ekmans modell har samme gyldighet i gasser som i væsker, og også atmosfæren har sin ekmanvridning og sitt ekmanlag.

Litteratur
----------

* V. W. Ekman, *Om jordrotationens inverkan på vindströmmar i hafvet*, Nyt Magazin f. Naturvidenskab, bd. 40, h. 1, Kristiania 1902. Doktorsdisputation i Uppsala 26. april 1902.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Nasjonalt register over luftfartshindre** (forkortet **NRL**) er et digitalt register over alle innmeldte hindre for luftfart, samt hindre som er funnet gjennom kontroller utført av Kartverket. Registret innkorporeres nå i det sivile kartverket under Norgeskart.no, og ventes sluttført i løpet av 2022-23. Dette kartverket viser slike luftfartshindre i Norge og i havområder på norsk sokkel.

Registret viser først og fremst menneskeskapte hindre, som signal- eller kommunikasjonsmaster, vindmølleparker, høyspentmaster, kabler i luftspenn, broer og høye brotårn, tårn og høye hus, men også enkelte terrengformasjoner. Slike opplysninger er svært nyttige for helikoptertrafikk av mange slag, men også for småfly i innflygingsbaner for flyplasser over hele landet. I enkelte flate områder listes objekter helt ned mot 15 meter over bakken, mens i bymessige strøk og industriområder utelates de fleste objekter under 25-30 meter.

Tabellene vises ved å klikke på avmerkede hindre, og angir blant annet geoposisjoner og aktuell høyde over havet.

Referanser
----------

1. ↑  Kartverket i Norge.
2. ↑   Lovdata: Forskrift om rapportering, registrering og merking av luftfartshinder.
**Hubert Alfred Wallace** (født 3. mars 1899 i Vancouver, død 3. juli 1984 i Oak Bay i Britisk Columbia) var en canadisk seiler som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.

Wallace vant en olympisk sølvmedalje i seiling under OL 1932 i Los Angeles. Han var med på den canadiske båten «Santa Maria» som kom på andreplass i 8-metersklassen bak «Angelita» fra USA. Det var kun to båter i denne klassen. Seilingene ble gjennomført i Port of Los Angeles mellom 5. og 12. august 1932.

Mannskapet på «Santa Maria» var; Wallace, Ernest Cribb, Harry Jones, Peter Gordon, Ronald Maitland og George Gyles.

OL-medaljer
-----------

* 1932 USAs flagg Los Angeles – Sølv Sølv i seiling, 8-metersklassen Canadas flagg Canada

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hubert Wallace – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Hubert Wallace – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Hubert Wallace – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Nils Bernhard Gregor Paulsson** (født 27. august 1889 i Helsingborg, død 14. februar 1977) var en svensk kunsthistoriker, og hans firebinds verk *Konsten världshistoria* var pensum for også norske kunsthistoriestudenter i flere tiår. Han var først og fremst aktiv ved Uppsala universitet og betraktes som en av verdens ledende arkitekturteoreikere.

Paulsson, som var sønn av en skreddermester, studerte ved Lunds universitet hvor han tok doktorgraden i 1915 med en avhandling om Skånes kunsthistorie fra renessansen. Han var virksom som intendant vid Nasjonalmuséet i Stockholm 1916–1924 og ordfører for Svenska Slöjdföreningen 1920–1934. Han arbeidet med Stockholmsutställningen 1930. Mellom 1934 og 1956 var Paulsson professor i kunsthistorie ved Uppsala universitet hvor hans betydning var blant annet å sette kunsten inn i en sosial sammenheng ut ifra en marxistisk tankegang.

Hans verk *Konstens världshistoria* har blitt en klassiker i både den norske som den svenske kunsthistorielitteraturen og kom ut første gang i 1949. Gregor Paulsson var en foregangsmann for å markere svensk design og kunsthåndverk og ble dens fremste teoretiker. I 1919 utga han sine ideer i boken *Vackrare vardagsvara* hvor spesielt funksjonalismen var den stilretningen Paulsson fremmet. Svensk design lever fortsatt i Paulssons ånd ved å være en design for alle i samfunnet og trakk sine ideer fra den engelske bevegelsen Arts and Crafts. Også innenfor arkitekturen var han en markant skikkelse med de tilsvarende ideer, konkretisert i boken *Svensk stad*, 1950–1953, og preget således arkitekturutdannelsen i Sverige i årene etter.

I 1960 ble han æresdoktor i Basel og en utmerkelse er opprettet i hans navn, «Gregor Paulsson-statuetten».

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5   Svenskt biografiskt lexikon, «N B Gregor Paulsson», Svensk biografisk leksikon-ID 8074[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Artists of the World Online, AKL Online kunstner-ID 00308471[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Gregor\_Paulsson[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Arkitekter verksamma i Sverige, utgitt 11. juli 2014[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2   Arkitekter verksamma i Sverige, utgitt 9. januar 2015[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Svenskt biografiskt lexikon **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** KulturNav
 |
Olavsalteret i kirken San Carlo al Corso.
**Olavsalteret i Roma** befinner seg i kirken San Carlo al Corso på Romas hovedgate Via del Corso.

Det var Norges første katolske biskop efter reformasjonen, Johannes Olav Fallize (1844-1933), som tok initiativ til opprettelsen av kapellet. Biskop Fallize, som var meget ambisiøs på vegne av den katolske minoritet i Norge, var av den oppfatning at enhver katolsk nasjon med respekt for seg selv skulle ha en nasjonalkirke i Roma. Det var derfor ønskelig at også Norge skulle få sitt eget nasjonale valfartssted.

I 1892 sendte han ut et hyrdebrev til pave Leo XIII i anledning pavens 50-års bispejubileum, hvor han forklarte sitt ønske. Dette ble etterkommet, og Norge fikk tildelt et sidekapell i San Carlo al Corso, som egentlig var lombardenes nasjonalkirke.

Den 9. april 1893 ble St. Olavs kapell innviet av kardinal Lucido Maria Parocchi (1833-1903), på femtiårsdagen for den første katolske messe i Norge efter Reformasjonen. Altertavlen, malt av den polsk-litauiske kunstneren Pius Welonski (*Pijus Veliuoniškis*, 1849-1931) ble avduket under seremonien av baron Wilhelm Wedel-Jarlsberg (1852-1909), som på denne tid var pavens kammerherre.

Kapellet stod i fare for å bli nedlagt og viet til en annen helgen på 1960-tallet, men de norske lutheranerne Cicilie Rieber-Mohn (1890-1978) og Olgese Mowinckel Ringler (1926-2002) gjorde sitt for å redde det, og fikk det dessuten pusset opp. Den katolske biskop John Willem Gran av Oslo (1927-2007) gjenåpnet kapellet i 1980. St. Olavs kapell har idag en egen venneforening, og det feires messe hver 17. mai og økumenisk gudstjeneste på festen for St. Olavs omvendelse (16. oktober).

| * v
* d
* r
Olav den hellige og Olavsarven |
| --- |
| Historien | Slaget på Stiklestad **·** Kristningen av Norge |
| Tekster | *Den eldste saga ...* (ca. 1160) **·** *Den legendariske saga ...* (tidlig 1200-tall) **·** Styrmirs *Ólafs saga helga* (ca. 1200) **·** Snorres *Olav den helliges saga* (1220-25) **·** *Passio Olavi* (ca. 1150)  **·** *Geisli* (1153) |
| Olavsarven | Olsok **·** Rex Perpetuus Norvegiae **·** Nidarosdomen **·** St. Olavs skrin **·** Olavskilder **·** Pilegrimsleden **·** Olavsalteret i Roma |
| Stiklestad | Stiklestad kirke **·** Olavsstøtta **·** NS-monumentet **·** *Spelet om Heilag Olav* **·** Hellige Olavs kapell **·** Stiklestad Nasjonale Kultursenter |
Olavskrossen
**Olavskrossen** er et minnesmerke i stein fra middelalderen plassert i Vossevangen i Voss kommune.

Olavskrossen er formet som et kors og skal ifølge tradisjonen være reist av Olav den hellige i år 1023 da han reiste gjennom området for å kristne det norske folket. Det finnes imidlertid ikke pålitelige historiske kilder på dette, og første gang steinen er omtalt i skriftlige kilder er i 1670. Det er også knyttet usikkerhet til om steinen i dag står der den opprinnelig ble plassert.

Minnesmerket er plassert på et grøntareal, har en høyde på 165 cm og en bredde på 89 cm.

Referanser
----------

1. ↑  Berg, Arne: Voss kyrkje: Vangskyrkjo på Voss s. 9, Voss kommune, 1977, ISBN 8271650084
2. ↑  Kvamme, Torstein: Kyrkje og kristenliv : Vangskyrkjo 700 års høgtid s. 129-131, Voss kommune, 1977

Eksterne lenker
---------------

* «Olavskrossen». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Frankrike, Vest- og Syd-Europa antiokensk-ortodokse erkebispedømme** er et erkebispedømme tilhørende den ortodokse kirke i Antiokia, som hovedsakelig omfatter kirkas menigheter i Frankrike. Setet ligger i Paris.

Grunnlagt som *vikariat for Vest- og Mellom-Europa* i 1980, ble det i 2000 opphøyd til *Vest- og Mellom-Europa erkebispedømme*. På grunn av økende aktiviteter i Norden ble navnet i 2010 endra til *Europa erkebispedømme*. Tre år senere ble tre enheter skilt ut:

* Storbritannia og Irland erkebispedømme
* Tyskland og Sentral-Europa erkebispedømme
* Vikariatet for Sverige og Nord-Europa

Samtidig fikk (resten av) erkebispedømmet sitt nåværende navn.

Ved opprettelsen av vikariatet ble Gabriel Saliby utpekt som den ortodokse kirke i Antiokias første biskop i Europa. Han flytta til Paris to år senere og var vikar fra 1982 til 2000 og erkebiskop for Europa fra 2000 til sin død i 2007. Youhanna Yazigi ble i 2008 utnevnt som Gabriels etterfølger. Youhanna ble i 2012 valgt til kirkas nye patriark. Året etter ble Ignace Alhochi innsatt som erkebiskop av Frankrike.

Lenker
------

* Informasjon om erkebispedømmet på patriarkatets hjemmeside (engelsk)
* Erkebispedømmets Facebook-side (fransk)
**Lars Bastian Ridder Stabell** (født 27. april 1798 i København, død 13. januar 1860 i Kragerø) var en norsk offiser, embedsmann og stortingsmann.

Han var sønn av Mathias Hagerup Stabell og nevø av Frederik Wilhelm Bruenech Stabell. Han deltok i felttoget i 1814 som sekondløytnant ved Akershusiske skarpskytterregiment og fikk rang av premierløytnant i 1825. Han tok studenteksamen i 1817 og ble cand. jur. i 1822. Fra 1834 til 1847 var Stabell Amtmann i Nordlands Amt. Han ble tollkasserer i Kragerø i 1847.

Han var innvalgt på Stortinget for perioden 1842–1844, hvor han representerte Nordlands amt. Han deltok der i militærkomiteen.

Stabel var gift med Caroline Andrea Elieson, datter av stortingsmann Peter Elieson.

Referanser
----------

1. 1 2  Tallak Olsen Lindstøl (1914). *Stortinget og statsraadet : samt tillæg. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø*. Kristiania. s. 829.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Lars Bastian Ridder Stabell hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
Olavssundet
Olavssundet, klippen med kongemonogrammer.
**Olavsund**, eller **Olavsundet**, er en del av øygruppen og uthavnen Ny-Hellesund i Søgne i Kristiansand kommune i Agder.

Mellom Kapelløya og Helgøya går Olavsund som etter sagnet der Olav den hellige søkte ly på flukt fra forfølgere under en kappseilas med broren og fienden hans, Harald Hardråde. I den trangeste delen av Olavsund kan man se konturen av Olavs ansikt i fjellet. Der ligger også undervannsskjæret Trollkjerringa, som ifølge sagnet var ei forsteinet trollkjerring som gjorde helgenen oppmerksom på at ansiktet hans ville vises i fjellet. Skjæret vernet senere Olav den hellige mot forfølgerne, som seilte på skjæret.

På Kapelløya, som «har sit Navn af et Kapel, hvoraf endnu sees Levninger,» skal Olav den hellige ha reist et kapell som takk for redningen. På dette stedet er det planlagt reist et kapell tegnet av Sverre Fehn.

På en av bergveggene på Helgøya er det innrisset monogrammer fra flere medlemmer av den norske kongefamilien. På Helgøya finner man også et tysk hærkystfort "HKB 21./979 Ny-Hellesund" med restaurerte festningsverk og kanoner i stilling.

Referanser
----------

1. ↑  Olavsundet og Olav den hellige Arkeolog Frans-Arne H. Stylegars sider om arkeologi og historie
2. ↑  www.geniusloci.no om det planlagte kapellet Arkivert 3. mars 2016 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Lars Berentsen** (født 1838, død 1896) fra Stavanger var kjøpmann, reder og borgermester i Stavanger.

Han var sønn av Erik Berentsen (1805–1878) som hadde bygget opp et stort firma i Stavanger, en manufaktur- og isenkramforretning i forbindelse med skipsrederi og sildehandel. Virksomheten var etter hvert blitt konsentrert om sei og sild, og han gjorde skipshandelen til byens største i bransjen.[]Lars Berentsen var elev ved Kongsgaard skole i Stavanger.

Ved farens død tok Lars Berentsen over firmaet sammen med sin mor og svogeren Charles Racine. Fra 1892 var han eneinnehaver av firmaet «E. Berentsen».

Han fortsatte i farens fotspor og ble en av byens mest fremtredende menn.[] Han var borgermester 1884 og 1886 og stortingsrepresentant 1886-88 sammen med rektor Johannes Steen. Han var en av stifterne av Stavanger Privatbank, Stavanger Preserving Co. Arbeidsskolen for gutter m.m. Han var direktør i Stavanger Søassuranceforening, ordfører i Det Stavangerske Dampskibsselskabs første representantskap, bestyrer av Norges Banks stavangeravdeling og i mange år medlem av børskomiteen. Fra 1888 var han britisk visekonsul og ble i 1890 ridder av St. Olavs Orden.

Om rederne som bidro til samfunnet skriver for eksempel Hans Storhaug i sin bok «Samfunnsbyggere» om familien Berentsen i Stavanger at Lars Berentsen var ordfører, og at han ble utpekt som byens redningsmann som skulle bringe byen ut av uføret.[]

Berentsen fikk den 27. oktober 1880 skjøte på eiendommen løkke nr. 8 på Eiganes, og gjennom sin medvirkning ved oppførelsen av Sjømannshjemmet i Stavanger og børsbygningen i Kirkegaten 1878 var Berentsen kommet i kontakt med arkitekt Henrik Nissen. Derfor kontaktet Berentsen arkitekt Nissen når han nå aktet å bygge en representativ villa på løkke nr. 8. Der ble Breidablikk bygget i 1881 som en av de fineste villaene i hele Rogaland.

Med sin første hustru Hendrikke Housken (1840–1890) fikk Berentsen åtte barn hvorav fire vokste opp. Bertha (1866–1893), Erik (1868–1943), Olga (1877–1965) og Karoline (1878–1954). 1892 giftet han seg med Elisa Haaland (1866–1962) og fikk med henne sønnen Lars (1893–1940). I 1896 døde konsul Berentsen.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 68[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Gunnar A. Skadberg: «Stavangers ordførere» s. 74

Eksterne lenker
---------------

* (no) Lars Berentsen hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
Tannenbergminnesmerket (1944)
**Tannenbergminnesmerket** var et stort tysk minnesmerke som ble reist ved landsbyen Stębark (Tannenberg) i 1927, for å minnes slaget ved Tannenberg (1914), der tyske styrker beseiret en overlegen russisk invasjonsarmé og sikret at Østpreussen fortsatte å være tysk i ennå 30 år. I 1934 ble kisten til seierherren fra slaget, rikspresident Paul von Hindenburg, plassert i monumentet. Da russerne på nytt invaderte Østpreussen i 1945, sprengte tyskerne monumentet og flyttet Hindenburgs kiste til Elisabethkirken i Marburg. Ruinene av monumentet ble fjernet av polakkene i 1952/53.

Monumentet bestod av 8 20 meter høye tårn, med en ringmur mellom. Tårnene hadde forskjellige funksjoner: Inngangs-, verdenskrigs-, Østpreussen-, fane-, Hindenburg- (der Hindenburgs kiste var plassert), soldat- (med utsiktsplattform), vigslings- og feltherretårn. Rundt minnesmerket ble det anlagt en park, og inne i borggården lå den ukjente soldats grav.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Ben Jackson** (født i Ohio) er en amerikansk gitarist fra Sarasota Florida.

Jackson var med å startet Crimson Glory i 1982 sammen med bassist Jeff Lords, trommeslager Dana Burnell og gitarist Jon Drenning. Han har deltatt på alle musikkalbumene til bandet unntatt *Strange and Beautiful* (1991) da han i en periode var ute av bandet. Han ble med igjen da bandet startet på ny i 1999, og er fremdeles med.

I 2001 startet han Ben Jackson Group, og med bandet har han gitt ut to album, *Here I Come* fra 2001, og *All Over You* fra 2005. 

Jackson har ellers vært med i bandene Pierced Arrow, Parish og Sector 9.

Diskografi
----------

* Crimson Glory – *Crimson Glory* (1986)
* Crimson Glory – *Transcendence* (1988)
* Parish – *Envision* (1995)
* Crimson Glory – *Astronomica* (1999)
* Ben Jackson Group – *Here I Come* (2001)
* Ben Jackson Group – *All Over You* (2005)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ben Jackson Group på MySpace
* (en) Ben Jackson Group hos Encyclopaedia Metallum
Kart over Hitlers ulike hovedkvarter
Adolf Hitler og hans stab i Felsennest, et av hans andre hovedkvarter  Foto: Deutsches Bundesarchiv, Bild 183-R99057 

**Führerhauptquartier Tannenberg** var et av Adolf Hitlers militære hovedkvarter under andre verdenskrig. Det lå ved Kniebis i den nordlige delen av Schwarzwald, nå en del av Freudenstadt.

Anlegget ble påbegynt 1. oktober 1939, og stod ferdig 1. juli 1940. Det bestod av to bunkere med et nettoareal på 275 m², samt en brakke på 85 m². Etter den store seieren over Frankrike hadde det vært naturlig å reise rett til Berlin for å motta triumfen. Hitler valgte imidlertid å oppholde seg i Tannenberg fra 27. juni til 5. juli 1940, for å avslutte rapporten om felttoget, planlegge invasjonen av Storbritannia og besøke de ferske slagmarkene i Elsass. På dette tidspunkt var anlegget så nytt at betongen ikke var helt tørr, og Hitler med stab oppholdt seg så mye utendørs som mulig.

Tannenberg stod tomt etter Hitlers avreise, og ble senere sprengt av franske ingeniørstyrker.

Hitlers opphold i Tannenberg
----------------------------

Denne tabellen er basert på dagboksnotater til offiserer i Hitlers stab.

| Fra | Til |
| --- | --- |
| 27. juni 1940 | 5. juli |

Litteratur
----------

* Franz W. Seidler og Dieter Zeigert: *Die Führerhauptquartiere – Anlagen und Planungen im Zweiten Weltkrieg* ISBN 3-7766-2154-0

Portal: Andre verdenskrig
**Søster Huitfeldt** (født 1760, død 5. mai 1833) var en norsk adelskvinne, mor til to eidsvollsmenn. 

Hun ble født på Elingaard og døpt i gamle Onsø kirke som datter av Valentin Vilhelm Hartvig Huitfeldt og Ingeborg Kirstine Reichwein. Navnet hadde hun etter sin mormor Søster Christiansdatter Scavenius (1699–1738). Da Søster var omkring 16-17 år mistet faren, pga. økonomisk bestikkelse, sin militære stilling og pensjon hvoretter Elingaard ble solgt og faren gikk fallitt.

Frue på Værne Kloster
---------------------

På denne bakgrunn ble Søster Huitfeldt 18 år gammel gift i desember 1778 med den 28 år eldre adelsmannen Georg Christian Sibbern (1732–1796). Han hadde to år før mistet sin første kone, Charlotte Amalie Sibbern (1732–1777) og var av en taus og innesluttet natur. Søster Huitfeldt flyttet inn med ham på Værne Kloster, hvor de levet et adskilt liv hvor han leste og malte, mens hun holdt kaffe- og thesalonger.

De fikk flere barn, deriblant de kommende eidsvollsmenn Valentin Christian Wilhelm Sibbern (1779–1853) og Henrik Frederik Arild Sibbern (1785–1863). Deres far døde i 1796. Søster Huitfeldt overtok heretter gårdsdriften frem til 1800 hvor hun ble overtalt til å skifte. Sønnen Valentin overtok heretter Værne Kloster, mens moren mottok en pengesum og flyttet fra godset med døtrene Lovise og Else. De slo seg ned på gården Klommesten, hvor hennes døtre ble gift i 1802.

Gift på ny
----------

I 1802 giftet hun seg på ny med løytnant Hans von Larsen (1760–1824). Samme år kjøpte hun gården Ramberg på Jeløen (Jeløya), hvor paret slo seg ned. Der kom deres barn Christine Antonette til verden i 1804 (d. 1868). Etter at Larsen døde i 1824, flyttet hun omsider til Moss. Her døde hun i mai 1833 og ble begravet på Moss kirkegård ved sin siste ektemanns side.

Referanser
----------

1. 1 2  «xlvi Søster Huitfeldt – Eidsvoldsmennenes Kvinner». Besøkt 8. desember 2019.
2. 1 2  Huitfeldt-Kaas, H.J. (Henrik Jørgen) (1890). *Efterretninger om familien Sibbern*. Christiania: Chr. Gundersen Bogtrykkeri. s. 50–59.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
Mary Mackillop Memorial Chapel
**Søstre av St. Josef av Jesu hellige Hjerte** (engelsk:*Sisters of Saint Joseph of the Sacred Heart*, ofte kalt *Josephites*, *Bush Sisters* eller med kjælenavnet «Brown Joeys», er en katolsk kongregasjon som ble grunnlagt i Penola, Sør-Australia i 1866 av Mary MacKillop og Julian E Tenison Woods.

Senteret for kongregasjonen er Mary MacKillop Place i Mount Street i Sydney hvor også Mary MacKillops grav ligger inne i Mary MacKillop Memorial Chapel.

I dag er det flere enn tusen søstre i kongregasjonen som bor og jobber i Australia (Sør-Australia, Queensland, New South Wales, Victoria og Vest-Australia), New Zealand, Irland og Peru.

Søstrene har flere såkalte *Mary MacKillop Centre*, i Penola, Sør-Australia; Kensington, Sør-Australia; East Melbourne, Victoria; Annerley, Queensland; South Perth, Vest-Australia – og hovedsenteret nevnt ovenfor – i North Sydney.

Eksterne lenker
---------------

* (engelsk) Sisters of Saint Joseph of the Sacred Heart - Offisiell nettside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF
 |
Geologisk oversiktskart med Grunewald innrammet i rødt
**Grunewald** («grønn skog») er en ca. 4 500 hektar stor skog i den vestlige del av Berlin, i bydelene Charlottenburg-Wilmersdorf og Steglitz-Zehlendorf. Skogen har gitt navn til ortsteilen Grunewald.

I vest grenser skogen Grunewald til elven Havel. En kjede av mindre sjøer renner gjennom skogen, den såkalte Grunewaldseenkette. De største sjøene er Grunewaldsee, Schlachtensee og Krumme Lanke. Ved Havel ligger på Karlsberg det såkalte Grunewaldturm.

Historie
--------

### Overblikk

I skogsområdet, som først ble kalt *Teltower Heide* eller *Spandower Heide*, ble det i 1542 av byggmester Caspar Theiss oppført et jaktslott, Jagdschloss Grunewald, for kurfyrst Joachim II av Brandenburg. Frem til 1904 ble Grunewald først og fremst brukt som herskapelig jaktområde. Med anleggelsen av Grunewald stasjon ved Wetzlar-banen i 1879 utviklet Grunewald seg til et populært rekreasjonsområde for Berlin. Noen deler av Grunewald ble i de følgende årene bebygget, som villakolonien Berlin-Grunewald i 1889 og Eichkamp i 1919.

### Oppkjøp i 1915

Med det såkalte *Dauerwaldvertrag* kjøpte det kommunale Zweckverband Groß-Berlin i 1915 store skogsområder i Berlin-området av den kongelig-prøyssiske stat, deriblant deler av Grunewald. Bystaten Berlin overtok arealene fem år senere.

* Grunewaldturm og Havelvassdraget.Grunewaldturm og Havelvassdraget.
* Vinterkledd GrunewaldVinterkledd Grunewald
* Jagdschloss Grunewald, malt 1788 av Johann Friedrich NagelJagdschloss Grunewald, malt 1788 av Johann Friedrich Nagel
* Havel ved «Schildhorn» i Grunewald.Havel ved «Schildhorn» i Grunewald.
* Teufelsberg, tidligere radarstasjon.Teufelsberg, tidligere radarstasjon.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Grunewald – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Grunewald (Forst) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Berlins skoger nettsiden til Senatsverwaltung für Stadtentwicklung.
* NATURA 2000-område Grunewald Arkivert 14. oktober 2013 hos Wayback Machine. nettsiden til Senatsverwaltung für Stadtentwicklung
* *Der Grunewald im Spiegel der Zeit*, Bilder

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
**Sotrovimab**, solgt under merkenavnet **Xevudy**, er et tentativt terapeutisk monoklonalt antistoff-legemiddel som settes inn mot SARS-CoV-2, viruset som forårsaker covid-19. Det er under utvikling hos GlaxoSmithKline og Vir Biotechnology, Inc.

Sotrovimab fester seg til koronavirusets spikeprotein.

I mai 2021 igangsatte Det europeiske legemiddelbyrås (EMA) Committee for Medicinal Products for Human Use (CHMP) en fortløpende vurdering (såkalt *rolling review*) av Sotrovimab for behandling av covid‑19. CHMP konkluderte at Sotrovimab kan benyttes for å behandle covid‑19 hos personer fra 12 år og oppover og som veier minst 40 kg, og som ikke trenger supplerende oksygenterapi, og som er i risikosonen for å utvikle alvorlig covid‑19.

Sotrovimab er det anbefalte internasjonale ikkeproprietære navn (INN).

Den 26. mai 2021 utstedte den amerikanske Food and Drug Administration (FDA) en autorisasjon for nødbruk (*emergency use authorization*, EUA) for Sotrovimab for behandling av mild-til-moderat covid-19 i personer fra 12 år og oppover og som veier minst 40 kg med positive prøvefunn av direkte SARS-CoV-2 viraltest og som har høy risiko for å utvikle alvorlig sykdomsforløp, som sykehusleggelse eller død.

I desember 2021 anbefalte også Det europeiske legemiddelbyrået (EMA) sotrovimab til behandling av covid-19, for behandling av voksne og ungdom fra 12 år som har forhøyet risiko for alvorlig sykdom.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «EMA starts rolling review of sotrovimab (VIR-7831) for COVID-19» (pressemelding). 7. mai 2021.  Text was copied from this source which is © European Medicines Agency. Reproduction is authorized provided the source is acknowledged.
2. 1 2 3  «EMA issues advice on use of sotrovimab (VIR-7831) for treating COVID-19» (pressemelding). 21. mai 2021.  Text was copied from this source which is © European Medicines Agency. Reproduction is authorized provided the source is acknowledged.
3. ↑  «GSK and Vir Biotechnology announce the start of the EMA rolling review of VIR-7831 (sotrovimab) for the early treatment of COVID-19» (pressemelding). 7. mai 2021.
4. ↑  «EMA starts review of VIR-7831 for treating patients with COVID-19» (pressemelding). 15. april 2021.
5. ↑  «International nonproprietary names for pharmaceutical substances (INN): recommended INN: list 85» (PDF). *WHO Drug Information*. 35 (1). 2021.
6. ↑  «Coronavirus (COVID-19) Update: FDA Authorizes Additional Monoclonal Antibody for Treatment of COVID-19» (pressemelding). 26. mai 2021.  Mal:PD-notice
7. ↑
8. ↑
9. ↑
10. ↑  Vg.no, 17. desember

Eksterne lenker
---------------

* «Sotrovimab». *Drug Information Portal*. U.S. National Library of Medicine.
De baltiske stammers omtrentlige bosetningsområder omkring år 1200. Østbalternes i brunt, vestbalternes i grønt.
**Jotvingerne** var et baltisk folk som bodde i dagens Sør-Litauen. De talte jotvingisk, et vestbaltisk språk som man kjenner forholdvis lite til i dag.

Geografi
--------

Jotvingerne bodde i området Sudovia og Dainava (Jotvingia), sørvest for det øvre løp av elven Nemunas i området mellom de nåværende byer Marijampolė, Merkinė i Litauen, Slonim, Kobryn i Belarus, og Białystok og Ełk i Polen. I dag svarer dette område til deler av Dzūkija og Suvalkija i Litauen, deler av Hrodna og Brest oblast i Belarus og vojvodskapet Podlasie i Polen.

Historie
--------

Jotvingia omtales som *terra Sudorum* av Vytautas den store i et brev til keiser Sigismund den 11. mars 1420. 

Fra år 700 var det kamper mellom jotvingerne og deres slaviske naboer, med gjentatte angrep fra begge sider.

I 1260 reiste litauerne seg mot Den tyske orden, som var blitt invitert av hertug Konrad I av Masovia samme år for å kjempe mot den den baltiske stammen som kalles gammelprøysserne. Jotvingerne støttet forsvaret mot Den tyske orden og angrep dypt inn i de tyske erobringer på 1270-tallet, men hvor en angripende jotvingiansk hær ble beseiret. Fra 1281 satte ordenen med hele sin militære styrke inn på å nedkjempe den jotvingiske høvdings (jotvingisk: *Skomantas*) (fyrste/hedensk prest) forsvar. Fyrsten måtte kapitulere i 1283 og konverterte til kristendommen. Han og hans etterkommere fikk lov til å beholde sin jord og ble opptatt i den høyere prøyssiske adel, mens en del av jotvingere ble solgt som slaver.[] Rundt 1 600 ble bosatt på nytt i Samland, men en del av jotvingerne forble i sin hjemstavn, og ble etter hvert kristnet og germanisert.[]

Litteratur
----------

* Archäologie der UDSSR: *Die Finno-Ugrier und die Balten im Mittelalter.* Teil 2, Balten. Moskva 1987, s. 411-419.
* Lepa, Gerhard (1998): *Die Sudauer.* In: *Tolkemita-Texte.* Nr. 55. Dieburg.
* Lepa, Gerhard (1999): «Gedanken über die Prußen und ihre Lieder» i: *Tolkemita-Texte.* *25 Lieder der Sudauer.* Nr. 56. Dieburg.
* *Litauische Enzyklopädie.* Band XXVX. Boston 1963.
* Salemke, Gerhard (2005): *Lagepläne der Wallburganlagen von der ehemaligen Provinz Ostpreußen.* (Karten 19/7-19/13). Gütersloh.
* Sembrzycki, J. (1891): «Die Nord- und Westgebiete the Jadwinger und deren Grenzen» i: *Altpreussische Monatschrift* XXVIII. s. 76–89
* Sjoegren, A. (1859): *Ueber die Wohnsitz Verhaeltnisse der Jatwaeger,* St. Petersburg.
* Žilevičius, Juozas (1999): «Grundzüge der kleinlitauischen Volksmusik» i: *Tolkemita-Texte.* *25 Lieder der Sudauer.* Nr. 56. Dieburg.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Yotvingia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Marija Gimbutas' *The Balts*, med kart.