recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Emmanuel Pahud** (27. januar 1970 i Genève, Sveits) er en sveitsisk fløytist og en dedikert og allsidig kammermusiker. 

Pahuds far var av fransk og sveitsisk bakgrunn og hans mor var fra Frankrike. Pahud er mest kjent for hans repertoar med elementer fra barokk og klassisk fløyte. Pahud ble født inn i en ikke-musikalsk familie og fra han var fire til 22 år gammel, ble Pahud undervist og veiledet av anerkjente fløytister som François Binet, Carlos Bruneel og Aurèle Nicolet. Pahud ble utdannet ved Conservatoire de Paris øfr han beynte i internasjonalt orkester og han sluttet seg til Berlin Philharmonic Orchestra i 1992. 

Emmanuels far arbeidet for et amerikansk selskap og familien måtte flytte flere ganger i løpet av barndommen hans. Bare seks uker etter at Pahud ble født flyttet han sammen med foreldrene til Bagdad i Irak og bodde der i ett år. Familien flyttet igjen da Emmanuel var ett år gammel, denne gangen til Frankrike, og Emmanuels yngre bror ble født i Paris kort tid etter at de hadde flyttet dit. I 1972, flyttet familien til Madrid for en periode på to år, og i 1974 flyttet de videre til Roma der de bodde de neste fire årene. I 1978, i en alder av åtte år, flyttet Pahud og familien hans til Brussel i Belgia. 

Emmanuel begynte deretter å studere ved Music Academy of Uccle i Sør-Brussel der studerte han sammen med Michel Moinil. Det var på denne tiden han ble mer bestemt og fokusert på å spille fløyte på et høyere nivå. I 1985, vant Pahud den nasjonale konkurransen i Belgia (le concours National de Belgique) og samme år, spilte Pahud sin første konsert med National Orchestra i Belgia. Pahud har gjennomført flere internasjonale opptredener over hele Europa, Nord-Amerika og i Japan i betraktning sammen med flere anerkjente musikere fra hele verden.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 26. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 424582, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 11. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Pahud – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Emmanuel Pahud på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Emmanuel Pahud på Apple Music Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Pahud på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Pahud på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Pahud på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Pahud på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Pahud på AllMusic Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC **·** ICCU **·** CiNii **·** BBC Things **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Emmanuel Yaw Frimpong** (født 10. januar 1992 i Accra i Ghana) er en ghanesisk fotballspiller som spiller for den kypriotiske klubben Ermis Aradippou FC.

Frimpong uttalte i 2009 at han ville representere sitt hjemland, Ghana på landslagsnivå fordi det var dette han så på som sitt hjemland. Hans klubbmanager, Arsène Wenger, anbefalte det engelske fotballforbundet at de burde overtale Frimpong til å spille for det engelske landslaget på grunn av hans store potensial, men Frimpong ble innkalt til sin første landskamp for Ghana i 2013.

Frimpong ankom England som ung gutt, og ble en del av Arsenals ungdomsavdeling allerede som 8-åring i 2000. Hans foreløpig siste kontrakt med klubben ble signert 1. juli 2008.

Som spiller har Frimpong vokst til å bli et stort talent for Arsenal, og den 20. august 2011 fikk han sin debut i Premier League-oppgjøret mot Liverpool. Frimpong mottok sitt andre gule kort – og dermed rødt – på stillingen 0–0 i det 70. minutt, og kampen endte til slutt 2–0 til gjestene fra Merseyside. Kun fire dager senere, 24. august 2011, fikk Frimpong sin debut i Mesterligaen, i kvalifikasjonsreturkampenen mot Udinese. Italienerne ble beseiret 2–1 på Stadio Friuli, noe som førte til at Arsenal var klar for gruppespillet i Champions League for syttende år på rad, etter 3–1 sammenlagt.

Frimpong er fetter av tidligere fotballspiller i norsk og dansk liga Yaw Ihle Amankwah.

Referanser
----------

1. 1 2
2. ↑  «Emmanuel Frimpong earns first Ghana call-up». *BBC Sport* **(engelsk)**. 12. mars 2013. Besøkt 20. september 2017.
3. ↑
4. ↑  ba.no Fra Ghana til Fana

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Frimpong – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Emmanuel Frimpong – Transfermarkt Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Frimpong – national-football-teams.com Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Frimpong – WorldFootball.net Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Frimpong – Soccerbase.com Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Frimpong – FootballDatabase.eu Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Frimpong – Soccerway Rediger på Wikidata

* (en) Emmanuel Frimpong – FBref Rediger på Wikidata

* (es) Emmanuel Frimpong – as.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
«Vanguard» har flere betydninger.
Kunstnerisk fremstilling av Vanguard 1
**Vanguard 1**, også kjent som **Vanguard TV4**, var den fjerde kunstige satellitten som ble sendt i bane rundt jorden i verden, og den andre satellitten som ble sendt i bane av USA. Dette var den første satellitten drevet av solkraft. Satellitten ble skutt opp fra Cape Canaveral den 17. mars 1958. Hovedmålet med oppdraget var å undersøke hvordan instrumentene ombord taklet påkjenningene fra det krevende miljøet i verdensrommet.

Satellitten var utstyrt med to sendere som løpende sendte informasjon om satellittens ferd rundt jorden og data om jordens overflate og observerte endringer i gravitasjonsfeltet. Den batteridrevne senderen sluttet å fungere i juni 1958, og de siste signalene fra den soldrevne senderen ble mottatt i Quito, Ecuador i mai 1964.

Vanguard 1 går fortsatt i bane rundt jorden, og er dermed det eldste menneskeskapte objektet i verdensrommet.

Se også
-------

* Sputnik 1
* Vanguard TV3

Eksterne lenker
---------------

* Vanguard 1 på nettstedet til NASA
Al Hamra ved solnedgang
**Al Hamra** eller **Al-Hamra** (arabisk: الحمراء) er en 400 år gammel by i regionen Ad Dakhiliyah i det nordøstlige Oman. Like ved ligger landsbyen Misfat Al Abryeen i fjellsiden. En forlatt landsby, Ghul, ligger vest for Al Hamra. 

Al Hamra er også kjent som Hamra Al Abryeen. Dette navnet refererer til Al-Abri-stammen som lever der. Noen av de eldste bevarte husene i Oman finnes i denne byen, som ble bygget på et skråstilt steinlag. Mange av husene har to etasjer, med tak laget av bjelker av palmetre dekket med store blader og toppet av leire og strå. Besøkende til den nærliggende souken kan se hvordan halva lages i den eneste halva-butikken som fortsatt finnes i den gamle souken. Jabal Shams, som er det høyeste fjellet i Oman, ligger nord for Al Hamra. Al Hoota-grotten ligger ved foten av Jabal Shams. Det er et av de største grottesystemene i verden.[]

Eksterne lenker
---------------

* Al Hamra og regionen rundt (på engelsk)
* Al Hoota-grotten (på engelsk)
**Alexander Georg Nicolas Christoph Wolfgang Tassilo Schallenberg** (født 1969 i Bern) er en østerriksk politiker og jurist. Den 11. oktober 2021 ble han Østerrikes forbundskansler etter at han tidligere var utenriksminister i regjeringen Brigitte Bierlein og i Sebastian Kurz’ andre regjering.

Liv og virke
------------

Schallenberg ble født i Bern i Sveits som sønn av den østerrikske ambassadøren i Sveits, senere utenriksråd Wolfgang Schallenberg. Moren var sveitsisk og datter av presidenten for Sveits' nest største bank UBS Alfred Schaefer. Schallenberg vokste opp i Sveits, India, Spania og Frankrike, der faren var ambassadør. Han snakker tysk, fransk, spansk og engelsk flytende.

Han studerte jus fra 1989 til 1994 ved universitetet i Wien og ved Université Panthéon-Assas. Han avsluttet sin utdannelse med studier i europeisk rett ved Collège d’Europe i Brugge i Belgia fra 1994 til 1995 der han også møtte ektefellen, den belgiske EU-funksjonæren Isabelle Henin (født 1969 i Uccle), som han giftet seg med i 1995 og har fire barn med.

Han gikk i 1997 inn i diplomatiet og arbeidet i utenriksdepartementet, hovedsakelig i EU-avdelingen. Hans første utenlandsoppdrag var som EU-ekspert ved Østerrikes representasjon (Ständige Vertretung) i EU i Brussel fra 2000 til 2005.

I desember 2005 vendte han tilbake til Wien og arbeidet som pressetalsmann for utenriksministrene Ursula Plassnik hennes etterfølger Michael Spindelegger. Han har deretter blant annet ledet staben for strategisk utenrikspolitisk planlegging i Østerrikes UD, og ledet også Europa-avdelingen. Før utnevnelsen som utenriksminister ledet han avdelingen for koordinering av EU-saker ved forbundskanslerens kontor.

I juni 2019 ble han utenriksminister i regjeringen Brigitte Bierlein, og i januar 2020 fortsatte han som utenriksminister i Sebastian Kurz’ andre regjering.

Den 11. oktober 2021 ble han Østerrikes forbundskansler etter at Sebastian Kurz trakk seg.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   «Der Bundesminister für europäische und internationale Angelegenheiten»[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Austrian Parliament personal database[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   «Plötzlich Kanzler: Schallenberg vom Außenminister zum Regierungschef», uttrykt i referansen som ÖVP-Mitglied (er tritt der Volkspartei erst in der türkis-grünen Koalition bei), besøkt 9. oktober 2021[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   verkets språk tysk, www.lie-zeit.li, besøkt 10. oktober 2021[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   verkets språk italiensk, www.quirinale.it, besøkt 10. oktober 2021[Hentet fra Wikidata]
6. 1 2 3  Österreich, Außenministerium der Republik. «Der Bundesminister – BMEIA, Außenministerium Österreich». *www.bmeia.gv.at* **(tysk)**. Arkivert fra originalen 12. september 2017. Besøkt 8. juni 2019.
7. ↑  «Bundesminister im Bundeskanzleramt Alexander Schallenberg - Bundeskanzleramt Österreich». *www.bundeskanzleramt.gv.at* **(tysk)**. Arkivert fra originalen 7. juni 2019. Besøkt 8. juni 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** Munzinger (iba)
 |
**Gongyang av Goryeo** (født 9. mars 1345, død 17. mai 1394) var den 34. og siste konge av det koreanske kongedømmet Goryeo. Han ble avsatt av Yi Seonggye, som etablerte kongedømmet Joseon i 1392.

Gongyang var sjuende generasjons etterkommer fra Sinjong av Goryeo, sønn av Wang Gyun. Han giftet seg med en datter av Prins Changseong, Sunbi av Roh-klanen. I 1389 tvang Yi Seonggyes støttespillere kong Chang til å trekke seg som konge og gav trona til Gongyang. De samme støttespillerne hadde stor innflytelse i Gongyangs korte regjeringstid, og sørget blant annet for å drepe Gongyangs forgjengere, eks-kong U og eks-kong Chang.

Etter drapet på Jeong Mong-ju, den siste viktige støttespiller til Goryeokongene, ble Gongyang avsatt og kongedømmet Goryeo kom til veis ende. Først ble han sendt i eksil til Wonju, deretter til Samcheok der han døde.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Chang av Goryeo** | **Koreansk monark**(Huset Wang)**(1389–1392)** | Etterfølger:**Kongedømmet JoseonTaejo av Joseon** |

Portal: Korea

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN
 |
Gong Qiuxia og Hu Rongrong, 1937
**Gong Qiuxia** (kinesisk: 龚秋霞) ble født i 1918 på Chongming nær Shanghai i provinsen Jiangsu i Kina, med navnene 龚莎莎 og 龚秋香. Hun var en ledende filmstjerne og shidaiqusangerinne. I 1940-årene ble hun betraktet som en av De syv store sangstjerner.

I 1933 reiste hun Kina rundt og omkring i Sørøstasia som medlem av Shanghai-truppen *Plommeblomsttruppen* (梅花歌舞团). Et av teaterstykkene hun var med var *Fem tiger-generalene* (五虎将).

I 1936 var hun med i sin første film (父母子女). I 1937 opptrådte hun i filmen 压岁钱 og ble nå for alvor med i filmarbeide. Hennes mest kjente roller var som modne husmødre. Fra 1938 til 1980 var hun med i mange filmer. Filmen 四千金 (Fire døtre) gjorde at hun fikk tilnavnet «storesøster». 

I 1930-årene var hun en av Kinas største mandopopsangerinner, på høyde med Zhou Xuan og Bai Hong.

Hun døde i 2004.

Referanser
----------

1. 1 2   Internet Movie Database, IMDb-nummer nm1389555, besøkt 14. juli 2016[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4 5 6  Baidu. "Baidu Baike[*død lenke*]." *Qong Qiuxia.* Sist besøkt 2007-04-28.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gong Qiuxia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Gong Qiuxia på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Gong Qiuxia hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* Actress at China's Movie Database
* Zydgnet Info

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** MusicBrainz
 |
**HMS «Riviera»** var et moderskip for sjøfly i Royal Navy under første verdenskrig.

Før krigen gikk hun i passasjerfart på Den engelske kanal. Hun var ett av flere sivile fartøy som ble overtatt av Royal Navy ved krigsutbruddet og utstyrt med hangarer for sjøfly. Hun var stasjonert i Harwich sammen med de andre moderskipene HMS «Engadine» og HMS «Empress». På første juledag 1914 deltok alle tre moderskipene i raidet på de tyske luftskiphavnen i Cuxhaven. Hun ble gitt tilbake til sine sivile eiere i 1919.

28. august 1939 ble hun igjen overtatt av de militære og brukt som støtteskip under navnet HMS «Lairds Isle». Hun deltok blant annet ved landgangsoperasjonene på D-dagen. Hun ble gitt tilbake til sine sivile eiere i 1946.

Litteratur
----------

* Dittmar, F. J. & Colledge, J. J. "British Warships 1914-1919", (Ian Allan, London, 1972), ISBN 0-7110-0380-7
* Friedman, Norman (1988). *British Carrier Aviation: The Evolution of the Ships and Their Aircraft*. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. ISBN 0-87021-054-8.
* Gardiner, Robert; Gray, Randal, red. (1984). *Conway's All the World's Fighting Ships: 1906–1922*. Annapolis, MD: Naval Institute Press. ISBN 0-85177-245-5.
* Layman, R. D. (1989). *Before the Aircraft Carrier: The Development of Aviation Vessels 1859–1922*. Annapolis, MD: Naval Institute Press. ISBN 0-87021-210-9.

Portal: Første verdenskrig
**HMS *Valiant*** var et britisk krigsskip i Queen Elizabeth-klassen bygget for Royal Navy, den britiske marinen, tidlig på 1910-tallet. Skipet deltok i Jyllandsslaget 31. mai–1. juni 1916 under den første verdenskrig som en del av den britiske Grand Fleet (den britiske hovedflåten). Bortsett fra dette slaget, og en ikke avgjørende aksjon den 19. august 1916 som følge av slaget ved Jylland, besto skipets tjeneste i løpet av krigen av rutinekontroll og trening i Nordsjøen.

Hun kom derimot på nytt i kamp under den andre verdenskrig i Middelhavet og det fjerne østen. I juni 1940 ble HMS Valiant overført til Styrke H ved Gibraltar under kommando av admiral James Somerville og deltok i Operasjon Katapult i angrepet på franske skip ved Mers-el-Kébir den 3. juli 1940. Skipet deltok i slaget ved Kapp Matapan 27.–29. mars 1941, og bombardementet av havnen i Tripoli den 21. april 1941. Den 19. desember 1941 ble skipet hardt skadet av sugeminer som ble plassert at italienske froskemenn som hadde kommet seg inn i havnen i Alexandria. Dets søsterskip HMS Queen Elizabeth ble også skadd.

I 1944 ble skipet sendt til det fjerne østen for å bli en del av østflåten. Der deltok det i angrep mot japanske baser i Indonesia. Den 8. august 1944 ble skipet igjen hardt skadd i en ulykke mens det lå i tørrdokk ved Trincomalee i det østlige Ceylon (dagens Sri Lanka). Med vanskeligheter ble skipet seilt tilbake til Storbritannia og ble tatt ut av tjeneste i juli 1945. Det ble en del av et treningsanlegg ved marinebasen i Devonport for resten av karrieren. Det ble solgt som skrapjern den 19. mars 1948.

Referanser
----------

1. ↑  «The Grand Fleet», *Firstworldwar.com*
2. ↑  Parkes, Oscar ([1957] 1990): *British Battleships*, Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. ISBN 1-55750-075-4, s. 177.
3. ↑  Dittmar, F.J.; Colledge, J.J. (1972): *British Warships 1914–1919*. London: Ian Allan. ISBN 0-7110-0380-7, s. 34.

Eksterne lenker
---------------

* (en) HMS Valiant (ship, 1914) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Mason, Geoffrey B. (2003): «HMS Valiant». *Service histories of Royal Navy warships in World War 2*
* HMS «Valiant», *Battleships Cruisers*
* HMS «Valiant»; bilder, *Maritimequest*
* HMS «Valiant», *Naval Histories*

Portal: Andre verdenskrig
De spanske Jomfruøyer (gult) mellom Puerto Rico (venstre) og St. Thomas på De amerikanske Jomfruøyer
**De spanske Jomfruøyer** (også kjent som **De puertorikanske Jomfruøyer**) utgjøres primært av øyene Culebra og Vieques. De er en del av Puerto Rico, et uinnlemmet territorium tilhørende USA. Øyene ligger øst for hovedøyen Puerto Rico og vest for De amerikanske Jomfruøyer.

Øyene har et areal på 378,2 km² og folketallet er 11 119. Den største byen er Isabel Segunda med en befolkning på 1 459. US Navy hadde tidligere en base på Vieques.

Puertoricansk turistlitteratur bruker navnet De spanske Jomfruøyer, men de fleste kart og atlaser beskriver ikke disse øyene som del av Jomfruøyene. Som del av Puerto Rico er øyene amerikansk territorium. De tilhørte Spania før den spansk-amerikanske krigen i 1898. Spansk er fortsatt det dominerende språket selv om engelsk også er vanlig. Til forskjell fra De amerikanske og De britiske Jomfruøyer som har venstrekjøring, har De spanske Jomfruøyer høyrekjøring.

Hovedøyene i gruppen er Culebra og Vieques og dessuten finnes en lang rekke mindre øyer og skjær. Andre øyer nær Puerto Ricos strender er Icacos, Cayo Lobo, Dayo Diablo, Palomino, Palominito, Ramos, Pinerio og Cayo Lobo. Nær Culebra ligger Cayo de Luis Pena.
Panoramautsikt over de syv Rilasjøene fra fjellet Ezeren.
Panoramabilde av de seks laveste (og største) sjøene.
**De syv Rilasjøene** (bulgarsk: Седемте рилски езера, translitterert: *Sedemte rilski ezera*) er en gruppe bresjøer som ligger nordvest i Rilafjellene i Bulgaria. Innsjøene, som ligger mellom 2 100 og 2 500 meters høyde over havet, er de mest besøkte innsjøene i Bulgaria.

Hver av innsjøene har et navn assosiert med dens mest karakteristiske trekk. Den høyeste kalles *Salzata* («Tåren») på grunn av det klare vannet. Den nest høyeste bærer navnet *Okoto* («Øyet») etter sin nesten perfekt ovale form. Okoto er den dypeste botnsjøen i Bulgaria, med en dybde på 37,5 meter. *Babreka* («Nyren») er innsjøen med de bratteste breddene. *Bliznaka* («Tvillingen») er den største etter areal. *Trilistnika* («Trekløveret») har en uregelmessig form og lave bredder. Den grunneste innsjøen er *Ribnoto Ezero* («Fiskesjøen») og den lavest beliggende er *Dolnoto Ezero* («Den nedre innsjøen»), hvor vannet som renner ut av innsjøene samles og danner elva Dzjerman.

De syv innsjøene er en turistattraksjon i Bulgaria på grunn av deres naturlige miljø. Innsjøene er forbundet med små bekker som danner små fosser og kaskader. Den vanligste tiden å besøke innsjøene er om sommeren, i juli og august, når temperaturen er over 10 grader celsius og været er rolig. Innsjøene fryser vanligvis til i løpet av oktober, og smelter ikke før juni. Isdekket kan være opp til 2 meter tykt.

Liste
-----

| Norsk navn | Bulgarsk navn (transliterasjon) | Høyde (moh.) | Areal (ha) | Dybde (m) | Noter |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tåren | Сълзата (Sălzata) | 2 535 | 0,7 | 4,5 | Navn etter sitt klare vann |
| The Eye | Окото (Okoto) | 2 440 | 6,8 | 37,5 | Navn etter sin ovale form. |
| Nyren | Бъбрека (Băbreka) | 2 282 | 8,5 | 28,0 | Bratteste bredder av alle sjøene |
| Tvillingen | Близнака (Bliznaka) | 2 243 | 9,1 | 27,5 | Størst areal |
| Trekløveret | Трилистника (Trilistnika) | 2 216 | 2,6 | 6,5 | Uregelmessig form og lave bredder |
| Fiskesjøen | Рибното езеро (Ribnoto ezero) | 2 184 | 3,5 | 2,5 | Den grunneste sjøen |
| Den nedre sjøen | Долното езеро (Dolnoto ezero) | 2 095 | 5,9 | 11,0 | Den lavestliggende sjøen |

Galleri
-------

* Utsyn over De syv RilasjøeneUtsyn over De syv Rilasjøene
* Dolnoto, Ribnoto, Trilistnika og BliznakaDolnoto, Ribnoto, Trilistnika og Bliznaka
* BăbrekaBăbreka
* SălzataSălzata
* BliznakaBliznaka

Litteratur
----------

* «Седемте рилски езера». *Българска енциклопедия А-Я* **(bulgarsk)**. БАН, Труд, Сирма. 2002. ISBN 954-8104-08-3. OCLC 163361648.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Seven Rila Lakes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
***De svarte ridderne*** er en underholdningsbokserie skrevet av Margit Sandemo. Serien består av 12 bøker og handler om overnaturlig ting og kjærlighet. Serien handler også om hovedfigurene Antonio, Jordi, Unni og Morten, som er etterkommere av riddere, og deres kamp mot en forbannelse og for kjærlighet.

  

Morten, 24 år, Unni, 21, og Antonio, 27 år, finner ut at de har snublet over noe skremmende som later til å ha røtter langt tilbake i tiden. I slektene deres dør den førstefødte i en alder av 25 år. De blir trukket inn i en heksegryte av vonde drømmer, advarende innskrifter på pergamentruller, svarte ryttere og hatefulle munker. Et merkelig tegn dukker opp overalt.

Alle tre blir utsatt for angrep fra høyst levende personer. Morten blir meget alvorlig skadet.
Antonios storebror Jordi har dødd fire år tidligere, 25 år gammel. Han var Unnis store kjærlighet. Etter hans død vil den onde arven gå videre til Antonios eventuelle barn, så han akter ikke å få noen.

Men så møter de Jordi som lever et slags frostomhyllet halvliv etter å ha sluttet en pakt med fem spanske riddere fra en forgangen tid. På grunn av hans interesse for deres bitre skjebne har de gitt ham fem års henstand for at han skal forsøke å løse gåten deres. Jordi har imidlertid ikke fått tid til undersøkelser, for både hans bror og Morten og Unni blir hele tiden angrepet, og han må beskytte dem.

Portal: Litteratur
**HMS «Superb»** var et britisk slagskip av Bellerophon-klassen.

Bellerophon-klassen var de første slagskipene som fulgte HMS «Dreadnought» og bygde på de samme prinsippene med noen små forbedringer. Blant de viktigste var et «torpedoskott», indre skott som løp langs hele lengden av skipet og gav bedre beskyttelse mot torpedotreff.

HMS «Superb» hadde en hovedbestykning bestående av ti 12" kanoner plassert parvis i fem tårn, og en sekundærbestykning bestående av 16 4" kanoner. I tillegg hadde hun tre torpedorør, to i baugen og en akter. I 1917 fikk hun en 4" luftvernkanon montert på toppen av «Y»-tårnet og aktre torpedorør ble fjernet. I 1918 hadde hun fått plattformer for å operere fly fra på «A»-tårnet og «Y»-tårnet, disse ble brukt for et Sopwith Pup jagerfly og et Sopwith 1½ Strutter rekognoseringsfly.

HMS «Superb» ble operativ i mai 1909 med 1. divisjon, 1. slagskvadron i hjemmeflåten. I august 1914 ble 1. slagskvadron en del av den britiske «Grand Fleet» og hun tok del i Jyllandsslaget. Ble satt i reserve i 1919 og tatt ut av tjeneste i 1920. Solgt for opphugging 12. desember 1923.

Kilder
------

* Robert Gardiner, red. (2006). *All the Worlds Fighting Ships 1906-1921*. London: Conway Maritime Press. s. 22-23. ISBN 0-85177-245-5.

Portal: Første verdenskrig
Alsion
**Alsion** er et vitenskap- og kultursenter som ligger i Sønderborg (på Sundeved-siden). Bygget ble innviet av Dronning Margrethe den 30. oktober 2007. Alsion huser Syddansk Universitet, en privat forskerpark, et teater og konsertsal (hjemsted for Sønderjyllands Symfoniorkester), DSBs billetsalg, kiosk og kafé, og er det første bygget i Danmark som har utdannelse, forskning og kultur samlet under samme tak.

Universitetsavdelingen i Sønderborg har spesialisert seg i utdannelsen av ingeniører og kombinerte utdannelser innen språk og økonomi. Samarbeidet med universitetet i Flensborg og en høy andel av utenlandske studenter gjør miljøet internasjonalt.

Navnet på senteret ble valgt etter navnekonkurranse våren 2005.

Alsion er tegnet av arkitektfirmaet 3XNielsen i Århus og finansiert av blant annet fondet Realdania, Sønderborg Kommune og Fabrikant Mads Clausens Fond. Senteret består av ti sammenhengende, firkantede bygninger som alle har en fasade av glass. Det samlede arealet av bygningen er 28 428 kvadratmeter, og prisen var ca. 600 millioner danske kroner. Innendørs er bygningen utsmykket av dden dansk-islandske kunstneren Olafur Eliasson.

Referanser
----------

1. ↑  «Alsion» **(dansk)**. Alsion.dk. Arkivert fra originalen 27. september 2008. Besøkt 9. mars 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Alsion – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Danmark
**De strategiske kjernefysiske styrker i Russland (SJaS)** (russisk: Стратегические ядерные силы России (СЯС России)) er en felles kommando for alle plattformer som bærer slike våpen — det være seg til lands, til sjøs eller i luften. Kalles også gjerne for Triaden.

Organisasjon
------------

**Militær kommando og kontroll**

Beslutning om å benytte de strategiske kjernefysiske styrker i Russland blir tatt øverst oppe i den russiske ledelsen, og krever presidentens godkjenning i alle tilfelle. En rekke kommando- og kontrollsystemer fungerer som støtte til en slik beslutning, som i verste fall må tas med bare sekunders varslingstid. Pålitelig utveksling av nøyaktig informasjon mellom alle stabselementer, sensorer og kontrollpunkt er viktigere her enn i de fleste andre kommando- og kontrollsystem. Erfaringer fra artillerikompleks er tatt med i prosessen med å bygge opp systemet, men her er det vitalt med sentralisert kommando.  

Den sentrale kommandoplassen for De strategiske rakettstyrker er delt inn i disse elementer:

* Ledelse
* Vakthold
* Informasjonshåndtering
* Kontroll av stridsberedskap
* Koordinering av aktivitet mellom kommandoplassene
* Analysegrupper

Et halvautomatisk kommando- og kontrollapparat (ASFM) har benevnelsen «KAZBEK», og her er det flere bærbare terminaler plassert i små kofferter som blir kalt *tsjeget* eller «atomkoffert».
Disse terminalene finnes hos presidenten, forsvarsministeren og generalstabssjefen og har trådløst samband med hverandre og med det sentrale K-3 apparatet. Disse koffertene inneholder koder som kan avsikre utskytingsmekanismene for avfyring av det enkelte missilet. Det skal være nok med at to av disse tre tsjegetene sender avsikringskoder for at missilene kan skytes ut.
Dersom hele den russiske ledelsen er satt ut av spill, finnes et system som tar denne beslutningen automatisk.

### Denne triaden i Russland kontrollerer føgende kommandoer:

* De strategiske rakettstyrker som fører ICBM
* 31. ubåtdivisjon og 25. ubåtdivisjon - begge divisjoner med Delta III/IV-klassen og Borej-klasse som fører SLBM som del av Terrorbalansen.
* Langtrekkende bombeflykommando som fører luftbårne kryssermissiler med kjernefysisk ladning.

Våpenarsenalet reguleres ved de såkalte START-avtalene),..

Referanser
----------

1. ↑   Arkivert 8. januar 2018 hos Wayback Machine. © Portal \"Modern army \"
2. ↑  Договор между Российской Федерацией и Соединенными Штатами Америки о мерах по дальнейшему сокращению и ограничению стратегических наступательных вооружений.
3. ↑  Russian Strategic Nuclear Forces Under New START // Arms Control Association
4. ↑  Заявление МИД России от 5 февраля 2018 г.
Styrke 'H' ved Gibraltar.
**HMS «Renown»** var en slagkrysser av Renownklassen i den britiske marinen i perioden 1916 til 1948.

Renovnklassen regnes som andre generasjon av slagkryssere. Typisk for denne skipstypen er store, hurtige skip med kraftig bestykning hvor en del pansring er ofret for å øke hastigheten. Tanken med denne skipsklassen var at den skulle være raskere enn alle skip sterkere enn henne, og sterkere enn alle skip raskere enn henne, dvs. at skipet skulle kunne velge hvilke slag den skulle kjempe. I denne rollen var prinsippet nokså vellykket, men spesielt Jyllandsslaget viste at admiraler ofte ikke kunne motstå fristelsen til å sende dem til kamp mot slagskip, en rolle de aldri var designet for, og de led tilsvarende.

Etter fullføring i 1916 tjenestegjorde «Renown» i Nordsjøen og ble etter fredsslutningen oppgradert. Etter ombyggingen i 1921 fraktet skipet prinsen av Wales til Australia og Amerika. I 1923–24 ble hun igjen oppgradert med mer pansring for å gi økt beskyttelse. Etter et tiår i videre tjeneste ble en ny omfattende modernisering startet, og da arbeidet var fullført i september 1939 var hun klar til tjeneste i andre verdenskrig, med blant annet forbedret luftvernskyts og moderne ildledningssystem.

«Renowns» høye hastighet gjorde henne til et verdifullt bidrag til krigføringen. Sent i 1939 ble hun sendt til Sør-Atlanteren på leting etter det tyske panserskipet «Admiral Graf Spee». Tidlig april 1940 var hun med på minelegging langs norskekysten. Den 9. april 1940 var hun i kamp med de tyske slagkrysserene «Scharnhorst», og «Gneisenau» som hun skadet.

Senere i 1940 og inn i 1941 var hun basert ved Gibraltar i «Styrke H» som opererte i Middelhavet og Atlanterhavet. Sammen med «Styrke H» deltok hun i bombardementet av den italienske byen Genova i februar 1941. I 1942–43 var «Renown» en del av den britiske hjemmeflåten.

I perioden 1944–1945 var «Renown» stasjonert i Ceylon og opererte i Indiahavet. Etter krigen hadde hun en kort tjeneste i britiske farvann før hun ble solgt til opphugging i mars 1948.

Eksterne lenker
---------------

* (en) HMS Renown (ship, 1916) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) HMS Renown (1916) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Alexander Sarantos Tremulis** (født 23. januar 1914 i Chicago i Illinois, død 29. desember 1991 i Ventura i California) var en amerikansk bildesigner.

Alex Tremulis begynte å arbeide for Duesenbergs bilforhandlere i Chicago i 1933. Etter det gikk han videre til Auburn og Cord. Etter Errett Lobban Cords forretningsgruppe gikk over ende i 1937, gikk Tremulis til Briggs Manufacturing Co. som bygde karosserier til blant andre Ford Motor Company, Chrysler Corporation og Packard.

Ved begynnelsen på andre verdenskrig gikk Tremulis inn i US Army Air Forces, hvor han arbeidet med ulike flyprosjekter. Etter krigen arbeidet Tremulis for Preston Tucker og tegnet den bil som gjorde han mest berømt, Tucker Torpedo.

Etter Tuckers død arbeidet Tremulis for Kaiser. I 1952 gikk han videre til Ford, hvor han først og fremst arbeidet med konseptbiler. I 1963 forlot han Ford for å åpne sitt eget konsulentfirma og arbeidet blant annet for Subaru.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, oppført som Alexander Sarantos Tremulis, Find a Grave 5817812[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Bilder av Tremulis' biler
**Hermann Werner von Wolff-Metternich zu Gracht**  (født 16. august 1625 i Düsseldorf, død 21. mai 1704 i Château Neuhaus) var en katolsk prelat som var biskop av Paderborn. På grunn av sin lange tid i embedet, hans kirkelige og utdannin gspolitiske engasjement og hans konsekrasjon om embedet som landsherre for Paderborn er en viktig størrelse i Hochstift Paderborns historie.

Han ble presteviet den 4. juni 1678. Den 14. septembe ble han valgt til biskop av Paderborn, og dette ble approbert den 24. april 1684, med bispevielse den 10. september 1684 foretatt av titulærbiskop Friedrich von Tietzen-Schlütter (hjelpebiskop i Hildesheim og apostolisk vikar for det apostoliske vikariat for de nordiske misjoner) med medkonsekrator abbed Pantaleon Monnig.

Litteratur
----------

* Hans Jürgen Brandt: *Die Bischöfe und Erzbischöfe von Paderborn.* Paderborn 1984, S. 258–262.

Referanser
----------

1. ↑  Archiv Schloss Gracht Akte Nr. 562
2. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |
**Hermann Jakob Wernisch** (født 24. juli 1912 i Unternussdorf i Østerrike, død 1973 i Østerrike) var sjef for den tyske sikkerhetstjenestens avdelingskontor i Larvik, «SD-Sicherheitsdienst – Aussendienststelle Larvik», i tidsrommet 1942-45. Før krigen tok slutt hadde Wernisch oppnådd tjenestegraden, Hauptscharführer. Han hadde graden Oberscharführer i SS.

Wernisch ble av mange Larviksborgere husket som en moderat person, og mannen med schäferhunden og cabrolet'en.[]

Fra Frigjøringen i 1945 satt Wernisch fengslet en periode i Larvik fengsel i det pågående rettsoppgjøret, men senere overført til Akershus festning. I 1949 ble han sendt ut av Norge.

Sicherheitsdienst - Aussendienststelle Larvik
---------------------------------------------

«Sicherheitsdienst – Aussendienststelle Larvik» hadde sitt første kontor i Tallak Nielsens gate 1 fra ca. 1940-44. Etter et mislykket attentat i Tallak Nielsens gate 1 i 1944, ble det besluttet å flytte hovedkvarteret til Sophus Bugges vei 8 (ref. som Melsom-bygget). Begge bygningene var for øvrig bygget av mur. Aussendienststelle Larvik rekvirerte Sophus Bugges vei 10 som privatbolig.

Referanser
----------

1. ↑  «Østlands-posten 1947.05.14». Norge;Vestfold og Telemark;;Larvik;;;;. s. 1.
2. ↑  Sørlie, Rune (1984). *Vestfold under krig og okkupasjon 1940-45*. [Sparebanken Vestfold]. s. 106. ISBN 8299121108.

Portal: Andre verdenskrig
**Hermann Starheimsæter** (født 2. august 1950 i Lærdal) er en norsk forfatter bosatt i Sykkylven. Han debuterte i 1980 med diktsamlinga *Lungeblæretre*. Han har siden gitt ut tre diktsamlinger til, ei novellesamling og to barnebøker. Den tospråklige dikt/fotoboka *Steinskuggar/Stoneshadows* (1991) som han gav ut sammen med fotograf Jens Hauge og oversetter Robin Fulton, blir av mange regnet som et høydepunkt i sin sjanger. 

De senere årene har Hermann Starheimsæter markert seg mest som romanforfatter. For sin første roman, den gripende barneskildringen *Han gjorde det* (1990) fikk han flere priser. Han har siden gitt ut fem romaner til, og utvidet sitt formelle og språklige register for hver bok. I romanene sine skildrar Starheimsæter gjerne det pressede sinn, sammenbrudd, abnorme sjelstilstander. Ikke minst gjelder dette hans tre siste romaner, *Nordvegen* (2003), *Nattbussen* (2007) og *Der nåden finst* (2012). Disse bøkene er de første i en større serie om språk og galskap.

Blant litteraturkritikere er Hermann Starheimsæter kjent for sin evne til å skildre sansninger og *mimoseaktige* sinnsstemninger. Han får ofte ros for sine språklige kvaliteter. Språklig kraftverk var ord som ble brukt om hans nest siste bok, *Nattbussen*.

Bibliografi
-----------

* *Der nåden finst* 2012
* *Nattbussen* 2007
* *Nordvegen* 2003
* *Den svarte Audien* 2000
* *Bang! sa Big (og slik vart det)* 1999
* *Han gjorde det* 1998
* *Som om eg ikkje hugsar* 1997
* *Rom bak rom bak* 1995
* *Det trettande biletet* 1993
* *Han gjorde det* 1990
* *Knutepunkt* 1988
* *Neslesommarfuglen* 1986
* *Lungeblæretre* 1980

Priser
------

* Mads Wiel Nygaards legat 1990
* Melsomprisen 1991
* Sunnmørsprisen 1991

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Hermann\_Starheimsæter[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Presentasjon av Hermann Starheimsæter i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider

Eksterne lenker
---------------

* Side hos skrift.no
* Side hos aschehoug.no[*død lenke*]
* Egen hjemmeside
* Bibliografiside med anmeldelser

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Hermann Johannes Thornes** (født 3. august 1891, død 27. april 1977) var en norsk blikkenslager, sagbruksarbeider, sjømann, redaktør og politiker, i to perioder ordfører i Namsos.

Thornes ble fagorganisert og medlem av Arbeiderpartiet i 1913. Han ble redaktør i *Namdals Arbeiderblad* fra 1921 til han i 1924 tok over jobben som redaktør i *Nordlands Fremtid* i Bodø. I 1927 tok han veien tilbake til hjemfylket, og begynte en ny periode som redaktør for *Namdals Arbeiderblad*.

Han var medlem av Namsos bystyre og formannskap, og satt som ordfører fra 1923 til 1925, og igjen fra 1935.

Da krigen kom til Norge var han blant de ordførerne som meldte seg inn i Nasjonal Samling. Han gikk imidlertid av som ordfører i 1941, etter konflikter med tyskerne. Dette kom blant annet av hans bestrebelser for å få bygd opp igjen den utbombede hjembyen. Tross disse konfliktene ble han likevel stående i NS.

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Hermann Thornes, (03.august 1891 - 27.april 1977).»[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Thornes, Hermann», *Arbeidernes Leksikon*, bind VI, Oslo 1936
3. ↑  Side 348, 449, 450. Tore Pryser: *Klassen og nasjonen. Arbeiderbevegelsens historie* bind 4. Tiden, Oslo 1988
Oksana Masters og Rob Jones (USA) ved PL 2016. Roerne er festet til båten.
**Para-roing** er en øvelse innen roing som er tilpasset funksjonshemmede utøvere. Det internasjonale roforbundet (FISA) definerer tre kategorier for funksjonshemmede utøvere:

* LTA (Legs, Trunk and Arms) - utøveren kan bruke minst én arm, overkroppen og armene, disse bruker standard båt med bevegelige seter
* TA (Trunk and Arms) - utøveren kan kun bruke overkropp og armer, disse har faste seter
* AS (Arms and shoulders) - utøveren har liten funksjon i overkroppen, og må festes til setet

Den norske roeren Birgit Skarstein konkurrerer i klassen AS. 

Ved FISA-mesterskap arrangeres det fem øvelser:

* Firer mix LTA
* Dobbeltsculler mix LTA
* Dobbeltsculler mix TA
* Singlesculler menn AS
* Singlesculler kvinner AS

Det konkurreres over en distanse på 1000 meter, ikke 2000 meter som er vanligst i roing for funksjonsfriske. I mix-klassen må halve laget være menn og halve laget kvinner. 

Para-roing ble inkludert i VM i roing fra 2002 og Paralympiske sommerleker fra 2008.

Eksterne lenker
---------------

(en) Adaptive rowing – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


* (en) FISA - Para-Rowing
* (en) IPC - Rowing
* (en) Rowing Canada - Para-Rowing
**Weißenbach am Lech** er en østerriksk kommune i distriktet Reutte, Tirol.

Stedet ligger ved inngangen til Tannheimer Tal i Lechtal, ved foten av Gaichtpasset. Her munner *Weißenbach* (fra Tannheimer Tal) og *Rotlech* ut i Lech. Gravfunn ved romerveien Via Decia fra Reutte til Bregenz viser at området hadde stor betydning i romertiden. 

Weißenbach ble første gang nevnt i et dokument fra 1200. I middelalderen gikk saltveien fra Hall i Tirol over Gaichtpass og ned i Tannheimer Tal, og videre til Bodensee-området.

Nabokommuner: Ehenbichl, Forchach, Hinterhornbach, Höfen, Nesselwängle, Reutte, Stanzach, Tannheim, Vorderhornbach, Wängle, og i Tyskland: Bad Hindelang

Referanser
----------

1. ↑  «Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018». Statistik Austria. Besøkt 9. mars 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Weißenbach am Lech – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
**Gustav Wiksten** (født 8. august 1894 i Estland, død 28. juni 1982 i Norge) var en norsk båtkonstruktør og trebåtbygger i Larvik. Han tok hyre som sjømann og forlot Estland for å slippe tjeneste i Tsarens hær, og endte en dag i en amerikansk havneby rundstjålet for alt han eide. Løsningen ble hyre på stålbarken Bonovento som var hjemmehørende i Larvik, og som skulle hjem. Han kom dit i 1916.

Her ble et kortere opphold til et livslangt virke som båtbygger, først som ansatt hos Harald Johansen ved Stavern Båtbyggeri fra 1923 hvor han ble tatt opp som partner i 1929. I 1937 overtok han Alfred Varilds båtbyggeri i Skiringssalsgate på Torstrand i Larvik, etter Varilds død. Her drev han da Wikstens Båtbyggeri fra 1937. Den første Wikstenbåten, en 18 fots snekke i lerk, ble bygget av gründeren hjemme på Langestrand i Larvik. I 1955 flyttet bedriften inn i nye lokaler bare noen hundre meter fra stedet hvor Colin Archer hadde bodd og arbeidet. Båtbyggeriet ble overtatt av sønnen Hroar Wiksten i 1970, med Gustav Wiksten som ansatt fram til han pensjonerte seg i 1974, 80 år gammel. Ivar Hesselberg ble ansatt ved båtbyggeriet i desember 1992 og overtok senere driften. 

Wikstennavnet forbindes mest med den karakteristiske krummede krysserhekken, og senere med de større plattgatterne i lerk og afromosia konstruert og bygget av Hroar Wiksten.

Eksterne lenker
---------------

* Wiksten Trebåtforening

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Alfred Heinrich** (født 21. februar 1906, død 31. oktober 1975) var en tysk ishockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1932 i Lake Placid.

Heinrich vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1932 i Lake Placid. Han spilte på det tyske laget som kom på tredjeplass, bak Canada og USA, i OL-turneringen. Det var fire lag som deltok og alle lagene møttes to ganger. Tyskland tapte begge kampene til både USA og Canada med slo Polen med 2-1 og 4-1. Den fjerde olympiske turneringen i ishockey var også det sjette verdensmesterskapet i ishockey. Spillerne på Tysklands lag var Rudi Ball, Alfred Heinrich, Erich Herker, Gustav Jaenecke, Werner Korff, Walter Leinweber, Erich Römer, Martin Schröttle, Marquardt Slevogt og Georg Strobl. Heinrich spilte alle seks kampene i OL-turneringen.

OL- og VM-medaljer
------------------

* OL 1932 USAs flagg Lake Placid - Bronse Bronse i ishockey, Tysklands flagg Tyskland
* VM 1932 USAs flagg Lake Placid - Bronse Bronse i ishockey, Tysklands flagg Tyskland

Referanser
----------

1. ↑   www.olympedia.org[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Alfred Heinrich – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Alfred Heinrich – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Alfred Heinrich – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Alfred Heinrich – Eurohockey.com Rediger på Wikidata

* (en) Alfred Heinrich – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF
 |
Møllergaten mellom 1863 og 1883. Møllergaten 1 er den første treetasjes bygning til venstre. Foto: Ole Tobias Olsen 
Møllergata 1 hvor teatret lå, ble oppført 1847 og revet 1965. Fotografiet er fra ca. 1960. Foto: ukjent 
**Christiania Folketheatret** (også *Folketheatret*) var navnet på et teater i Møllergaten 1 Kristiania, som eksisterte fra 1867  til ca. 1883.

Folketheatret fikk sitt navn da den danske skuespiller Ferdinand Schmidt overtok lokalene i Møllergaten 1, hvor Kristiania norske Theater tidligere hadde holdt til.. Schmidt ansatte Paolo Sperati som kapellmester. Senere var blant andre Johan Halvorsen engasjert som musikalsk leder. 

I løpet av sin virketid ble teatret leid ut til flere teaterselskaper for å fremføre lette, underholdende stykker med mange sanginnslag. Det ble også fremført operetter og enkelte operaer i Folketheatret, men uten at scenen likevel oppnådde noen høy anerkjennelse.

Bygningen i Møllergaten 1
-------------------------

Bygningen i Møllergaten 1 var oppført i tre etasjer av Fredrik Hansen for blant annet danselokalet *Løven.* Danselokalet ble nedlagt etter «efter at have vakt atskillig Skandale, da den øvede altfor meget Tiltrekning på unge Herrer af de høiere Klasser».

Etter at danselokalet Løven var flyttet ut, ble bygningen brukt av Christiania norske dramatiske Skole, senere Kristiania norske Theater. Omkring 1883 ble teatret kjøpt av Peter Hærem og ombygd for KFUM. Bystyret og formannskapet holdt møtene sine i Møllergaten 1 fra 1886 til 1900. I 1965 ble bygningen revet.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  Reidar Hansen, red. (1987). *Oslo Byleksikon* (Tredje utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. ISBN 82-573-0228-7.
2. ↑  Qvamme, Børre (2000). *Musikkliv i Christiania: fra Arilds tid til Arild Sandvold*. Oslo: Solum. s. 84. ISBN 8256012269.
3. ↑  Qvamme, Børre (2000). *Musikkliv i Christiania: fra Arilds tid til Arild Sandvold*. Oslo: Solum. s. 112. ISBN 8256012269.
4. ↑  *Norsk Haandlexikon for almennyttige Kundskaber*. Kristiania: Johnsens forlag. 1884. s. 187. Beskriver byens tre teatre: Christiania Theater på Bankplassen, Folketheatret i Møllergaten og Tivoli Theater (tidligere Klingenbergs).
5. ↑  Marum, Reidar A. (1944). *Teaterslag og pipekonserter*. Oslo: Cammermeyer. s. 49.
6. ↑  Næss, Trine (1944-) (1999). *"... hvorledes det nye Theater kan vorde et Nationaltheater": fra Raadstuesalen til Nationaltheatret i Studenterlunden : Nationaltheatret 100 år : utstilling i Nasjonalbiblioteket i Oslo, 30. august-31. desember*. Oslo: Nasjonalbiblioteket. s. 13. ISBN 8279650156.
7. 1 2  *Norges musikkhistorie: romantikk og gullalder*. Oslo: Aschehoug. 1999. s. 361. ISBN 8203223818.
8. ↑  Collett, Alf (1844-1919) (1909). *Gamle Christiania-billeder*. Christiania: Cappelen. s. 382.
**Christiania Borgerskole** (også kalt Borgerskolen) var en skole Osterhaus' gate 22 i Oslo. Skolen ble etablert i 1812 som *Christiania Borger- og Realskole*. Skolen tok da over for Forberedelsesinstituttet etablert i 1806. 

Borgerskolen forberedte elever på videre studier på Oslo katedralskole. Skolen var først lokalisert i lokaler på hjørnet av Kirkegata og Rådhusgata. I 1820-årene flyttet den til eget bygg i Kongens gate 22. Fra 1873 fikk skolen nytt bygg i Osterhaus' gate. 

Skolen kostet penger for deltakelse, og rekrutterte elever fra godt bemidlede familier. Dette bidro til å skape et skille til allmueskolene, som gjerne ble ansett for arbeidsklassen. Etter loven om de høyere allmennskoler ble vedtatt i 1896 snudde utviklingen. Fra 1901 ble skolen en 4-årig middelskole som bygget på folkeskolens 5. klasse. Fagerborg skole ble etablert i 1915 med tilhold i borgerskolens lokaler det første året, før bygget på Fagerborg stod klart året etter.

Det ble senere gitt kommunal støtte til skolen, og skolepengene ble redusert slik at flere fikk råd til å gå der. Særpreget ved skolen ble dermed endret. I 1932 ble skolen lagt ned, og tatt over av Framhaldsskolen for jenter, som hold til i bygget frem til 1969 da Oslo yrkesskole, nåværende Elvebakken videregående skole tok over.

Kilder
------

* Tvedt, Knut A. (red). «Akers gymasium» i *Oslo byleksikon*, Kunnskapsforlaget, 2010

| * v
* d
* r
Tidligere offentlige grunnskoler i Oslo |
| --- |
|  | Berles **·** Bernhus **·** Bøler **·** Christiania **·** Fossum **·** Fossumberget **·** Gran **·** Grønland **·** Hammersborg (I) **·** Hammersborg (II) **·** Haugerud (Sogn) **·** Hersleb **·** Hovin **·** Hovind **·** Linderud **·** Torshov **·** Tøyenhagen **·** Tyskestranden **·** Rommiskolen **·** Rosenhof **·** Stig **·** Ulven **·** Vaterland **·** Vestliskogen | Norges flagg |

Portal: Oslo
**Joe Perry** (født 13. august 1974 i Wisbech) er en engelsk profesjonell snookerspiller.

Etter at han ble profesjonell i 1991 steg Perry jevnt på verdensrangeringen og nådde topp seksten i 2002, han holdt seg der i tilsammen tre sesonger og hatt tre sesonger i topp tjue. Han falt ut av topp 16 igjen foran sesongen 2007/2008 og var rangert som nummer atten. Sesongen 2008/2009 er han rangert som nummer tolv, som er hans beste rangering i karrieren. Han oppretthold denne rangeringen foran sesongen 2009/2010.

Hans beste prestasjon i karrieren er en andreplass i European Open i 2001. Perry nådde også kvartfinalen i verdensmesterskapet i 2004, etter blant annet å ha slått tidligere verdensmester Mark Williams på veien. I 2008 nådde han semifinalen i VM, men tapte 15–17 for Allister Carter.

Perry kom til semifinalen i UK Championship to sesonger på rad, i 2004 tapte han kampen mot David Gray med knappest mulig margin. Dette resultatet gjorde at han provisorisk var rangert som nummer fem i verden, men han klarte ikke vinne en kamp i løpet av de fem resterende turneringene og endte på 14.-plass etter sesongen. I 2005 tapte han semifinalen mot Ding Junhui, som til slutt vant hele turneringen.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Joe Perry – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (cn) Joe Perry – Kinas olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Joe Perry – CueTracker Rediger på Wikidata