recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Yanis Varoufakis** (gresk: Γιάνης Βαρουφάκης) (født 24. mars 1962) er tidligere gresk finansminister (27. januar til 6. juli 2015) og professor i politisk økonomi. Han har både gresk og australsk statsborgerskap.

Faglig karriere
---------------

Varoufakis har studert og undervist på University of Essex, University of East Anglia og University of Cambridge. Han var også *visiting professor* ved amerikanske og australske læresteder. 

I Hellas har han undervist i økonomi på Universitetet i Athen, og han ble i 2004-2006 har økonomisk rådgiver for daværende statsminister Papandreou.

Politisk arbeid
---------------

I boken *A Modest Proposal*, som han skrev sammen med Stuart Holland og James K. Galbraith, fremlegges forslag til løsning av euro-krisen. Varoufakis har fremlagt sine økonomiske og politiske analyser i internasjonale medier.

Han var en av Alexis Tsipras' og partiet Syrizas sentrale økonomiske rådgivere og ble utnevnt til finansminister etter valget i januar 2015, en post som gjorde ham til Hellas' hovedforhandler overfor EU om landets økonomiske situasjon. Han gikk av etter folkeavstemningen 6. juli 2015.

I 2017 ga han ut boken *Adults in the room* om sine erfaringer som finansminister under Hellas gjeldskrise. Boken er et oppgjør med EUs «establishment» og Varoufakis offentliggjør i boken hva som ble sagt i private samtaler blant annet med Wolfgang Schäuble. Varoufakis kritiserer blant andre Tsipras for urealistiske ideer om støtte fra Putin. Varoufakis hadde i hemmelighet gjort opptak av møter og telefonsamtaler. Den politiske journalisten og skribenten Paul Mason omtalte boken som «en av de beste politiske memoarer noensinne» i en anmeldelse i *The Guardian*.

Ved valget i Hellas i 2019 ble Varoufakis på nytt valgt til parlamentet. Han stilte for det partiet han selv hadde stiftet samme år, Den europeiske realistiske ulydighetsfronten.

Referanser
----------

1. ↑   «Profile: Yanis Varoufakis, Greek bailout foe», publisert i BBC News Online, utgitt 6. juli 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   «Greece bailout 'troika' may go - European Commission», publisert i BBC News Online, utgitt 2. februar 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Mathematics Genealogy Project[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   www.econ.uoa.gr[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  *Morgenbladet*, 4. August 2017
6. ↑  Mason, Paul (3. mai 2017). «Adults in the Room by Yanis Varoufakis review – one of the greatest political memoirs ever?». *The Guardian* **(engelsk)**. ISSN 0261-3077. Besøkt 14. juli 2019.
7. ↑  «MERA25 | National elections – July 2019». *ekloges.ypes.gr*. Besøkt 14. juli 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Yanis Varoufakis – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** MGP **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** ICCU **·** BNE **·** CiNii **·** BBC Things **·** Munzinger (iba) **·** Discogs
 |
**Vanlig hjerteskjell** (*Cerastoderma edule*) tilhører hjerteskjellfamilien. Hjerteskjellet kan bli opptil 5 cm i diameter og har hvite eller gulaktige skall, med flate radiære ribber. Hjerteskjellet kan forveksles med brakkvanns-hjerteskjell (*Cerastoderma lamarcki*), men ribbene er ikke tilspisset i en kjøl slik som hos brakkvannsarten og er særkjønnet.

Hjerteskjellet lever nedgravd rett under overflaten i sandbunn i tidevannssonen og ned til noen få meters dyp. 

Døde eksemplarer er som regel lett å finne på sandstrender. Hjerteskjellet tolererer saltholdighet ned til 10‰.

Hjertemuslingen spises i en rekke land. Tilberedning av hjerteskjell ligner framgangsmåten for blåskjell. Skallene blir kommersielt brukt til hønsefôr.

Se også
-------

* Hjerteskjell

Referanser
----------

1. ↑  *Jakt, fiske, friluftsliv*. Tiden. 1986. s. 262. ISBN 8210024949.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *saueskjell* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *saueskjell* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *saueskjell* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *saueskjell* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *saueskjell* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *saueskjell* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *saueskjell* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Cerastoderma edule* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Cerastoderma edule* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
Kart over Shetland hvor både Sollom Voe og oljeterminalen er avmerket.
Anlegget fotografert på kveldstid.
**Sullom Voe** er et sund mellom Nordlige  og Northmavine i den skotske øygruppen Shetland. En av Europas største oljeterminaler ligger her.

Sullom Voe ble brukt som militærbase under andre verdenskrig både av det norske og det britiske luftforsvaret. I forbindelse med byggingen av oljeterminalen ble flybasen oppgradert for å opprette Scatsta Airport.

Den første oljen ble oppdaget i Nordsjøen i 1969 og like etter ble det besluttet å bygge en oljeterminal som stod klar til drift i 1975 og var ferdig i 1982. Oljen kommer i rør fra oljefeltene Brent og Ninian. Det hentes også råolje fra to oljefelt via tankskip. 

Anleggets høydepunkt produksjonsmessig var på 1990-tallet, da gikk inntil 25% av den britiske olje- og gassproduksjonen via terminalen på Sullom Voe. De fleste av anleggets 500 ansatte er ansatt i BP. I 2008 ble 24% av aksjene i terminalen solgt til emiren av Abu Dhabi.

Det ble på 1970-tallet bygd opp et 100 MW stort gasskraftverk her – *Sullom Voe gasskraftverk*, med 4 like store turbiner. Her arbeider omtrent 20 ansatte.

Eksterne lenker
---------------

* Sullom Voe Terminal (BP website)
* Sullom Voe Terminal (BP website, PDF file)
* Shetlopedia Arkivert 12. mai 2010 hos Wayback Machine.
* Sullom Voe Oil Terminal (Shetland Islands Council website) Arkivert 22. juli 2010 hos Wayback Machine.
* Explosion at the terminal in May 1981 Arkivert 21. mai 2011 hos Wayback Machine.
* The Queen opens the terminal in 1981 with an audio clip of her speech
* Esso Bernicia incident in December 1978 Arkivert 24. mai 2011 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
**Vera Baboun** (arabisk: فيرا جورج موسى بابون; født 6. oktober 1964 i Betlehem i Vestjordanlandet i Jordan) er en palestinsk politiker tilhørende partiet Fatah, og diplomat. Hun var borgermester i Betlehem fra 2012 til 2017, og siden 2022 Palestinas ambassadør til Chile.

Liv og virke
------------

### Tidlig karriere

Før hun ble borgermester, var hun rektor ved *Roman Catholic High School* i Beit Sahour tett ved Betlehem, og professor for engelsk litteratur med spesialitet innen afroamerikansk litteratur, ved universitetet i Betlehem. Hun er romersk-katolsk kristen og har fem barn.

### Borgermester

Baboun er den første kvinnelige borgermester i Bethlehem. Som ordfører ledet Vera Baboun den by på Vestbredden med høyest arbeidsledighet. Betlehem opplevde en betydelig demografisk endring på grunn av sterk utvandring fra den kristne delen av befolkningen. Hun fordømte Den israelske separasjonsbarrieren som en hindring for vekst ved at den begrenset bevegelsen av borgere, ideer og varer. Som hun sa det: «Vi er en kvalt by, uten plass til å vokse på grunn av bosetningene og muren». Hun håpet å få dempet utvandringsstrømmen ved å skape arbeidsmuligheter for unge mennesker. Hun håpet også på en gjenoppblomstring av internasjonal bistand.

### Ambassadør

Den 8. desember 2022 ble hun utnevnt til palestinsk ambassadør til Chile.

Referanser
----------

1. ↑  «Betlemme cerca rilancio ma resta il Muro» (vid). *nena-news.globalist.it* **(italiensk)**. Nena News Agency. Besøkt 15. april 2015.
2. ↑  «فيرا بابون تؤدي اليمين القانونية أمام الرئيس سفيرة لفلسطين لدى تشيلي» **(arabisk)**. 8. desember 2022.

Eksterne lenker
---------------

* 
* 
* Arkivert 17. desember 2013 hos Wayback Machine.
* 
* 
* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** SUDOC
 |
Wartburg 312
**Wartburg** var et bilmerke fra Øst-Tyskland. Navnet Wartburg kommer fra slottet Wartburg på en av åsene utenfor byen Eisenach, hvor bilene ble produsert.

1965 Wartburg 311 (991cm³)
Navnet har røtter tilbake til 1898, da en bil produsert av *Automobilwerk Eisenach* fikk navnet Wartburg. Navnet ble droppet i 1904 da selskapet skiftet eiere, men dukket opp igjen på 1930-tallet, på en lisensbygget versjon av Austin Seven.

I 1956 ble navnet igjen tatt frem av *VEB Automobilwerk Eisenach*, og gitt til en oppdatert versjon av deres *Industrieverband Fahrzeugbau F9*-modell, som hadde vært i produksjon siden 1950. Den nye bilen hadde en kraftigere utgave av den tresylindrete totaktsmotoren, forhjulsdrift og et helt nytt karosseri. Eksport til Vest-Tyskland startet i 1958, og tidlig på 1960-tallet ble bilen eksportert til hele verden. *311*-modellen ble produsert i en rekke varianter, blant annet pickup, stasjonsvogn og toseters roadster. I 1962 ble sylindervolumet økt til 992 cm³, og et helt nytt karosseri ble presentert i 1966, samtidig som girkassen fikk synkronisering på alle gir. Den nye modellen, *353*, var i produksjon i flere tiår med kun mindre oppdateringer underveis. Totaktsmotoren ble erstattet av en 1300 cm³ firetaktsmotor fra Volkswagen i 1988, men bortsett fra denne oppdateringen forble bilen den samme, og til slutt fikk den siste spiker i kista, produksjonskostnadene, som lå på hele 20 000 tyske mark. Fabrikken ble overtatt av Opel i 1991.

Galleri
-------

* Wartburg 311: i produksjon mellom 1956 og 1965.Wartburg 311: i produksjon mellom 1956 og 1965.
* Wartburg 313: Sportcoupé i produksjon fra 1957 til  1960. Dette Wartburg 313 basert på Wartburg 311.Wartburg 313: Sportcoupé i produksjon fra 1957 til 1960. Dette Wartburg 313 basert på Wartburg 311.
* Wartburg 312: i produksjon fra 1965. 312 er en modifisert utgave av 311, med noen deler fra 353.Wartburg 312: i produksjon fra 1965. 312 er en modifisert utgave av 311, med noen deler fra 353.
* Wartburg 353Wartburg 353
* Wartburg 353: i produksjon mellom 1966 og 1984Wartburg 353: i produksjon mellom 1966 og 1984
* Wartburg 353: denne utgaven med modifisert front var i produksjon mellom 1984 og 1988.Wartburg 353: denne utgaven med modifisert front var i produksjon mellom 1984 og 1988.
* Wartburg 1.3: den siste modellen, med en firetakts Volkswagen-motor. I produksjon mellom 1988 og 1991.Wartburg 1.3: den siste modellen, med en firetakts Volkswagen-motor. I produksjon mellom 1988 og 1991.
* Wartburg 353Wartburg 353
* Den Wartburg 353-baserte Melkus RS 1000Den Wartburg 353-baserte Melkus RS 1000
* Frimerke fra 2003, Wartburg 311 CoupeFrimerke fra 2003, Wartburg 311 Coupe

Modeller
--------

* **311**, 1955-1965
* **313**, 1957-1960
* **312**, 1965–1967
* **353**, 1966-1988
* **1.3**, 1988-1991

Eksterne lenker
---------------

* (en) Wartburg vehicles – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GND **·** NKC
 |
Avlutningen på fredskongressen i Breda; *(samtidig stikk)*

| Andre anglo-nederlandske krig (1665–1667) |
| --- |
| Slaget ved Lowestoft – Slaget på Bergens våg – Firedagersslaget – Slaget ved North Foreland – Holmes’ Bonfire – Raidet på Medway – Freden i Breda |

**Freden i Breda** var en fredsavtale som England, De forente Nederlandene, Frankrike og Danmark-Norge undertegnet i den nederlandske byen Breda den 31. juli 1667, og som førte til en brå, men uavklart avslutning på den andre anglo-nederlandske krig (1665–1667).

Bakgrunn
--------

Etter nederlendernes vellykkede raid på Medway i krigens siste fase, kontrollerte de havet omkring sørkysten av England, noe som gjorde engelskmennene svært motivert til å forhandle om fred. De langtrukne forhandlingene hadde pågått en stund, men da forhandlingene ble tatt opp igjen etter raidet tok det bare ti dager å komme til enighet.

Vilkår
------

Vilkårene i fredsavtalen ble moderate. Det ble lettet på bestemmelsene i Navigasjonsakten, så nederlandske handelsskip fikk tillatelse til å føre handelsvarer nedstrøms på Rhinen for leveranse i England. England gav opp støttepunktet Poeloe Run i Indonesia og anerkjente nederlandsk overhøyhet i Surinam, som en liten nederlandsk ekspedisjon hadde erobret i 1667. Til gjengjeld beholdt England koloniene New York og New Jersey. Ved at Nederlandene trakk seg tilbake fra Nord-Amerika, og England forlot Surinam og Indonesia, inntrådte det en reell avspenning.

Den historiske utviklingen i krigens kjølvann
---------------------------------------------

Traktaten lot mange territorielle konflikter ligge urørt, og slik sett var det en typisk *uti possidetis* traktat. Den politiske utviklingen etter krigen viste også at Nederlandene og England både hadde sammenfallende og motstridende interesser. 

Ludvig IV angrep kort tid etter fredsslutningen i Breda De spanske Nederlandene. Det førte til at De forente Nederlandene, England og Sverige i januar 1668 inngikk en trippelallianse for å tvinge Ludvig IV til å trekke seg tilbake fra De spanske Nederlandene, og 2. mai 1668 endte devolusjonskrigen ved freden i Aachen.

Den franske kongen rettet deretter sin ekspansjonstrang mot Nederlandene som han mente hadde forrådt ham. Karl II av England inngikk et hemmelig forbund med Ludvig IV (Dovertraktaten 1670), og med forenede krefter gikk de til angrep på De forente Nederlandene i 1672 (*→ Den fransk-nederlandske krig*). En delkonflikt av denne, den tredje anglo-nederlandske krig, endte i 1674 før England i 1678 igjen støttet Nederland i krigen mot Frankrike. Hensikten var selvsagt å demme opp for Frankrikes dominerende stilling i Europa.

Litteratur
----------

* Heinz Neukirchen: *Seemacht im Spiegel der Geschichte*, Berlin 1982. ISBN 3-8112-0368-1

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Canadian Encyclopedia
 |
**Galten handelssted** ligger på yttersiden av Sørøya i Finnmark. I 1840 ble Galten kjøpt av handelsmann Frederik Nannestad Wingaard Bull på Hasvik som igjen solgte til den svenske prestesønnen Hans Carl Norberg. Han fikk bevilling til å drive gjestgiveri på Galten i 1843 mot en årlig avgift på 6 spesidaler. Norberg fikk bygget opp Galten og solgte stedet i 1845 til firmaet Aagaard & Søn for 1500 spesidaler. Selv hadde han betalt 50 spesidaler da han kjøpte stedet. Aagaard & Søn drev også handelsstedet Bøle på Sørøya.

August Ferdinand Schumacher ble ansatt som faktor i 1848. I 1863 kjøpte han 1/3 av Galten og Bøle, og fra 1872 overtok han også resten med tilliggende herligheter. Sammen med sin kone Christine Elisabeth Hald fra handelsstedet Sopnes fortsatte han utbyggingen med mange nye hus, og rorbuer til 550 mann. Matvarene ble for det meste kjøpt fra Hammerfest. Større partier av mel, salt og lignende kom fra Bergen, og dit solgte de også rundfisken. Men det ble også drevet russehandel, og det kunne ligge opptil 20 skuter i Galten. Ved folketellingen i 1865 bodde det 10 personer på handelsstedet og i tillegg 3 losjerende fiskere.

Da hvalfangsten begynte for alvor i Finnmark, undersøkte Svend Foyn muligheten for stasjon på Galten. Valget falt i stedet på Bøle som han kjøpte i 1882. I 1882 ble Galten rammet av den kraftige orkanen, og et pakkhus med hele vinterforsyningen av mat og andre varer blåste på sjøen. Det ble bygd skolehus i 1883. Skolen ble nedlagt i 1918 da det ble internat i Dønnesfjord. I 1888 ble det bygget kirke med 150 sitteplasser. Schumacher drev Galten til 1893 og overdro da handelsstedet til sin sønn Didrich Schumacher (sen.) som i 1923 overdro det til sin sønn Didrich Schumacher (jr.).

Stedet ble brent 14. november 1944, og ble ikke gjenoppbygd. Kirken ble flyttet til Dønnesfjord i 1951 og innviet der året etter.

Fuglefjellet Storgalten ble fredet som naturreservat 28. januar 1983.

Referanser
----------

1. ↑  Svein Lund (2009). «Glimt av Hasviks samiske skolehistorie». Besøkt 10. april 2014.
2. ↑  Anne Olsen-Ryum. «Dønnesfjord». Hasvik kommune. Arkivert fra originalen 13. april 2014. Besøkt 10. april 2014.

Kilder
------

* Ytreberg, N. A. (1942): *Handelssteder i Finnmark*. Trondheim.

 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**«A Change Is Gonna Come»** er en sang av den amerikanske soulsangeren Sam Cooke som ble utgitt på albumet *Ain't That Good News* i 1964. Sangen ble også utgitt som B-side til singelen «Shake» kort tid etter hans død senere samme år. Selv om den bare ble en beskjeden hit for Cooke sammenliknet med hans tidligere singler, ble sangen en viktig hymne for borgerrettsbevegelsen i USA. Sangen har økt i popularitet og er nr. 12 på Rolling Stone sin «500 Greatest Songs of All Time» liste.

Cooke skrev sangen som en protestsang mot raseskille som var inspirert av flere hendelser i hans private liv, deriblant en hendelse i desember 1963 hvor han og hans kone ble nektet inngang på et Holiday Inn-hotell i Shreveport, Louisiana på grunn av sin hudfarge, til tross for at de hadde bestilt rom i forveien. Etter at Cooke nektet å forlate hotellet ble han anholdt av politiet for ordensforstyrrelse.

Tina Turner
-----------

Tina Turner spilte inn sangen og ga den ut på albumet *Zabou* i 1987. Sangen ble også gitt ut på b-siden av singelen *Now That You're Gone* senere samme år. I november 1986 spite hun den i live på en TV spesial. Dette opptaket ble gitt ut på albumet *Tina Live in Europe* i 1988. Samme versjon ble gitt ut på singel senere samme år.

Coverversjoner
--------------

En rekke artister har senere innspilt coverversjoner av sangen, inkludert Otis Redding (1965), Aretha Franklin (1967), Baby Huey (1971), The Band (1973), Bob Dylan (1979).

Referanser
----------

1. ↑  «Rollingstone.com:The 500 greatest songs of all time». Arkivert fra originalen 7. mars 2013. Besøkt 8. januar 2014.
2. ↑  Guralnick, Peter (2005). *Dream Boogie: The Triumph of Sam Cooke*, s. 526. Back Bay Books. ISBN 978-0316013291.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** BBC Things
 |
***Looking Forward*** er en amerikansk stumfilm fra 1910, regissert av Theodore Marston.

Handling
--------

Jack Goodwin er en ung og lovende student i kjemi. Han oppdager en ny kjemisk forbindelse som har kraften til å få en mann til å sove i en gitt tidsperiode. Jack tester selv denne muligheten i en uke, og oppdager at den fungerer som den skal. Deretter bestemmer han seg for å ta en pause på 100 år.

Jack leier plass i et bankboks-hvelv, får låst seg inn i en boks og kort tid senere blir boksen sendt til et bank-hvelv. I følge instruksjonene skal boksen stå i fred de neste 100 årene, og mot slutten av denne periodensendes til byens ordfører. Det er ingen problemer med Jacks eksperiment, og han våkner opp i år 2010, like overrasket over de nye menneskene han møter som de er i ham.

Skuespillere
------------

* Frank H. Crane
* William Russell

Referanser
----------

1. ↑  LOOKING FORWARD

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Looking Forward* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Looking Forward* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Elektronisk krigføringskompani** (EKKP) er en del av etterretningsbataljonen og dens fremste oppgave er å samle inn informasjon basert på radiotrafikk (signaletterretning) til støtte for sivile og militære beslutningstakere.

Elektronisk krigføringsoperatører (EK-operatører) og -analytikere utnytter fiendens samband ved å avdekke sambandets nettverk. Kompaniet kan både være utgruppert i kommandoplass eller lenger ute i felt for å fange opp eksakte signal. EKKP løser et vidt spekter av oppdrag, både alene og i direkte støtte til forsvarets avdelinger. 

Bruken av EKKP har hatt en positiv effekt på sambandssikkerheten til både norske og allierte militære styrker.

Tjenesten
---------

EK-operatører løser primært oppdrag som en del av en større avdeling, både innenlands og utenlands.

Kursrekken under utdanningen inneholder blant annet innføring i etterretningsteori, metode og verktøy, innføring i radio- og radiokommunikasjonsteori, samt kurs i relevante militære fag.

Seleksjon
---------

EK-faget er i stor grad preget av den teknologiske utviklingen, og stiller derfor store krav til soldatenes kompetanse. Spesialisering innenfor EK-faget er tidkrevende og krever erfaring, modning, teknisk interesse og innsikt. EKKP har et eget opptak for å teste motivasjon, fysiske kapasiteter og teknisk innsikt. I tillegg blir språkkompetanse vektlagt, som er en kritisk faktor for å oppfatte fiendtlige samband. Etter seleksjonen vil egnede kandidater få tilbud om å starte på en ettårig grunnutdanning som EK-operatør eller -analytiker.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  Lundesgaard, Leif. 1995. side 149
3. ↑  ««Elektronisk krigføringsoperatør»». 9. januar 2015. Arkivert fra originalen 16. oktober 2014. Besøkt 1. mai 2019.
4. ↑  «EK-operatør». *Forsvaret*. Besøkt 28. oktober 2022.
5. ↑  ««Søknad og opptak»». 9. januar 2015. Arkivert fra originalen 10. august 2014. Besøkt 1. mai 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Etterretningsbataljonen på SNL.no
* Intervju med en EK-operatør (2018) - Forsvaret.no
* Intervju med en EK-operatører (2022) - Forsvaret.no
Gjerpen Håndball - oppvarming før NM-kamp mot Hønefoss Sportsklubb i AKA Arena, 30. august 2016.
**Gjerpen Håndball** er et håndballklubb fra Skien. Klubben er en selvstendig organisasjon, knyttet til Gjerpen Idrettsforening som et allianseidrettslag.

Historikk
---------

Gjerpen Håndball er en merittert håndballklubb og har en lang historie i toppen av norsk kvinnehåndball. Gjerpens kvinnelag i håndball har vunnet NM-gull fem ganger og sluttspillet tre ganger. Laget mottok Telemark fylkeskommunes kulturpris i 1991. Gjerpen ble seriemestere i sesongene 1990/1991 og 1992/1993, og cupmestere i 1985, 1986, 1990, 1992 og 1993. Under Gjerpen sine glansdager med Terje Andersen som trener dominerte spillere som Siri Eftedal, Hanne Hegh, Anne Migliosi, Kjerstin Andersen, Liv Schønhardt, Ingrunn Strøm, Tone Anne Alvestad, Ann Iren Haugen, Mirella Mierzejewska, Hilde Røneid, Anne Brit Skarstein, Cecilie Thorsteinsen, Gro Knutsen, Stina Gløsmyr, Jeanette Nilsen og Mia Hundvin. Heidi Løke og Anja Edin spilte flere sesonger i klubben på 00-tallet.

Laget kom til semifinalen i cupvinnercupen i 2005/06-sesongen. Sesongen etter kom Gjerpen på tredjeplass i serien, ble slått ut i semifinalen i sluttspillet, og nådde kvartfinalen i cupvinnercupen. I 2008/09-sesongen tapte laget igjen semifinalen i cupvinnercupen.

A-laget for kvinner rykket ned fra Postenligaen til 1. divisjon etter 2009/10-sesongen og videre ned til 2. divisjon etter 2010/11-sesongen. A-laget for kvinner spilte i 2. divisjon i to sesonger. I sesongen 2012/13 rykket klubben opp i 1. divisjon hvor klubben spilte 3 sesonger før opprykk til eliteserien ble en realitet i 2016 etter å ha beseiret Molde i kvallikk. I perioden 2013 og 2015 tok klubben to NM-20 titler. I denne perioden ble laget trent av Ketil Arntzen i 7 sesonger frem til 2017. A-Laget rykket ned til 1. divisjon i sesongen 2019/20.

Klubben har også breddeaktiviteter med håndball fra J-8 og oppover. Fra høsten 2011 ble det også startet et eget guttelag (G-8) under ledelse av Kenneth Nilssen.

I 2011 stilte håndballen med lag for J-8, J-9, J-10, J-11, J-12, J-13, J-14 og J-16, 2. og 1. divisjon, i tillegg til et guttelag, G-8. Klubben har også et C-lag (4. divisjon) for godt voksne jenter﻿.﻿

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Gjerpen Håndball – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
1. divisjon håndball for kvinner 2022/23 |
| --- |
|  | 
* Charlottenlund
* Fjellhammer
* Flint
* Follo
* Fyllingen
* Gjerpen
* Glassverket
* Haslum
* Junkeren
* Larvik Turn
* Levanger
* Nordstrand
* Oppsal
* Storhamar 2

 | Norges flagg |
Må ikke forveksles med Hersøya (Karlsøy).

**Hersøya** er en øy i Tromsø kommune og ligger på yttersiden av Kvaløya og Sessøya. Navnet kommer trolig av et personnavn, for eksempel, Herdis, Herjulf eller kanskje Hergils.

Øya inngår i Håja-Røssholmen landskapsvernområde.

Historie
--------

Navnet på gården nevnes første gang i regnskapene 1521. Da var det 2 oppsittere på gården. Så har det bodd folk på Hersøya, fra og til. Det fortelles at det skal ha bodd folk på øya under den tiden da de store fiskeriene foregikk utenfor Kvaløya og Senja. Stedet skal da ha hatt 15 gammer hvor det bodde folk. Etter 1590 ble det dårligere med fisk og da flyttet mange fra øya.

Øya består av mye stein og det er ubetydelig med dyrkbar jord, derfor var beboerne avhengig av godt fiske. J. Solbjør fra Tromsø startet i 1911 fiskeforretning på Hersøya nærmest som en prøvedrift. Driften var avhengig av at den mye drøftede storhavnen kunne bli av. Det var planer om en molo fra Bjørnøya og fram i sundet mot Hersøya. Sundet ville da bli en storhavn. Men de store kostnadene, og den stadig mer motoriserte fiskeflåten (som gjorde båtene mindre avhengig av nærheten til fiskefelten), gjorde at det ikke ble noe av moloen. Etter bare et par år ga Solbjør opp og flyttet fra plassen. 1953 ble Hersøya fraflyttet.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  *Ersfjordbotn i gamle dager*, historie og fortellinger fra bygdesamfunnet Ersfjordbotn og bosetningene på yttersida, forfatter Henrik Norrie, 2011

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
En AGA-ovn
En **AGA-ovn** er en ovn som ble funnet opp av den svenske sivilingeniøren Nils Gustaf Dalén mens han jobbet ved Aktiebolaget Gasaccumulator (AGA) i 1929.

Ovnen ble opprinnelig laget for fyring med koks, men finnes også for ved, gass, olje og elektrisitet. Den brenner døgnet rundt, krever et minimum av tilsyn og er så energieffektiv at den klarer seg på ett påfyll av koks per døgn.[] Ovnen er produsert i støpejern og veier fra 400 kg. Ovnen kan ha to, tre eller fire ovnsrom, som varmes opp av indirekte strålingsvarme fra alle kanter. Alle AGA-ovner har en kokeplate, som holder 400 ℃, samt en småkokeplate som holder 200 ℃.

Innen 1948 var det solgt 100 000 AGA-ovner og et titalls land produserte ovnene på lisens.[] Produksjonen i Sverige opphørte i 1957, men har fortsatt i Storbritannia, som lenge har betraktet seg som AGA-ovnens hjemland.[]

Eksterne lenker
---------------

* Aga Rangemaster Group Arkivert 6. desember 2011 hos Wayback Machine. britisk produsent av AGA-ovner
**Formerfaget** var et håndverksfag knyttet til jernverk og jernstøperier. Virksomheten inngikk også i andre fag, som for eksempel gjørtlerfaget. Fagets innhold var å lage støpeformer i sand som ble brukt til å lage ulike gjenstander i støpejern. Formeren arbeider i *støpesand*, en spesiell type finkornet sand. Formeren bruker en rekke forskjellige redskaper, men fagets ikoniske redskaper er en S og noe som likner en murerskei. 

Formeren kan arbeide helt på frihånd og forme sanda med sine redskaper. Men det vanligste er å bruke en støpemodell i tre som lager avtrykk i sanda. 

Siden 1700-tallet har formeren arbeidet med lukkede støpeformer,*overkassesystemet* som det kalles. En støpeform består av to deler som kan monteres nøyaktig sammen, en underkasse og en overkasse. Arbeidet begynner med en åpen støpeform, og underkassen fylt med støpesand. Støpemodellen (vanligvis av tre) trykkes halvveis ned i sanda som jevnes ut. Deretter strøes et *slipplag* over. Overkassen (uten lokk) monteres og fylles med støpesand. Så tas overkassen forsiktig av, og slipplaget skal da gjøre at sanda lett lar seg splitte. Støpemodellen fjernes forsiktig og så bruker formeren sitt verktøy til å lage åpninger i støpesanda slik at flytende jern lett kan renne inn og luft slippe ut. Så monteres igjen de to kassene sammen. 

De ferdige støpekassene settes på rekke og rad i støperiet. I et støperi gjøres selve støpingen en eller to ganger i uken. 

En ferdig gjenstand består ofte av flere ulike deler som må støpes hver for seg. 

På et jernstøperi var formerne den største gruppen fagarbeidere eller håndverkere.

I et moderne støperi kan masseproduksjon foregå mer automatisk. 

Formerne hadde eget fagforbund innen LO.

Referanser
----------

1. ↑  Karl Ragnar Gjertsen: Havstad jernstøperi. En bedrift i støpejernets tidsalder. I *Sånn var det 2017*.

Eksterne lenker
---------------

* Lausforming Ulefos Jernverk
**Bridget Elizabeth Hitler**, tidligere **Dowling** og senere **Stuart-Houston** (antatt født 3. juli 1891 i Dublin, død 18. november 1969 på Long Island, New York) var Adolf Hitlers svigerinne gjennom sitt ekteskap med Alois Hitler jr. og var moren til Hitlers nevø William Patrick Hitler.

Biografi
--------

Hun traff Alois Hitler jr. i 1909 i Dublin, og de reiste til London og giftet seg der den 3. juni 1910. William Dowling, Bridgets far, truet med å få ham arrestert for kidnapping, men Bridget fikk ham fra det.[]

Paret slo seg ned i 102 Upper Stanhope Street i Toxteth i Liverpool, hvor de i 1911 fikk sønnen William Patrick. Huset hvor de bodde ble senere ødelagt i et tysk bombeangrep 10. januar 1942 under andre verdenskrig. Alois forsøkte å tjene til livets opphold ved å drive en restaurant i Dale Street, et pensjonat i Parliament Street og et hotell på Mount Pleasant, men det gikk dårlig. Det var år som var preget av familiespenninger.[] Alois drakk, og når han var full pleide han å gi juling til kona og antagelig også det lille barnet.[] I mai 1914 forlot han dem og reiste til Tyskland. Under hele første verdenskrig var de avskåret fra å ha kontakt. I Tyskland giftet Alois seg igjen, og begikk slik bigami. Alois skrev på midten av 1920-tallet, og ba om at William Patrick kom på besøk til ham i Weimar-republikkens Tyskland. I 1929 gikk hun med på det, og den 18 år gamle William Patrick reiste til Tyskland og ble kjent med sin tyske familie.

I 1939 reiste William Patrick sammen med sin mor på en foredragsturne i USA om sin berømte onkel, etter en invitasjon fra William Randolph Hearst. De fikk imidlertid ikke returnert tilbake til Europa på grunn av utbruddet av andre verdenskrig. Etter en særskilt henvendelse til USAs president Franklin D. Roosevelt, fikk William Patrick tillatelse til å slutte seg til United States Navy i 1944.

Etter andre verdenskrig etablerte Bridget seg på Long Island i USA sammen med sønnen og svigerdatteren, og fikk etter hvert fire barnebarn i USA. Her tok de også etternavnet Stuart-Houston.

Kilder
------

* Marc Vermeeren: *De jeugd van Adolf Hitler 1889-1907 en zijn familie en voorouders.* Aspekt, Soesterberg 2007, ISBN 978-90-5911-606-1.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |

Portal: Tyskland
**Solli** (**Sollia**) er et bygdesamfunn i Tranøy kommune i Troms. Stedet ligger på øya Senjas innland, lengst nordøst i kommunen, og har 120 innbyggere. Fylkesvei 860 passerer sørøst for bygda, som ligger 5,5 km nordøst for kommunesentret Vangsvik og 12 km sørvest for nærmeste by, Finnsnes.

Sollia har egen barnehage og trappefabrikk. Bygda, som drar fordel av kort pendleravstand til Finnsnes, har opplevd en positiv utvikling i folketallet de senere åra. Stedet tilhører for øvrig Vikstranda skolekrets (1.-10. trinn) og har postadresse 9303 Silsand.

Solli grunnkrets
----------------

**Solli grunnkrets** utgjør selve bygda Solli, samt noe omland, og grenser i sør til Vikstranda, i vest til Øverbotn, i nord til Stormo og i øst til Vågan/Vassjord og Russevåg (de tre sistnevnte ligger i Lenvik kommune). Grunnkretsen tilhører Delområde Tranøy. Areal: 22,17 km².

Utvikling i folketallet de senere år:

| 2000 | 2005 | 2010 | 2015 |
| --- | --- | --- | --- |
| 189 | 202 | 210 | 210 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Kalandseid IL er en norsk idrettsklubb fra bydel Kalandseidet i Bergen, Norge. 

Idrettslaget sine medlemmer utøver aktiviteter innen fotball, E-post, Håndball, Innebandy, turn og friidrett.  Kalandseid IL er drevet av dagligleder Erik Tonheim og øverstansvarlige er styreleder Roy Eknes. Besøksadressen til Idrettslaget er Osvegen 335, 5229 Kalandseid.

Grunnlagt i 1962 og idrettslagets formål er å drive idrett organisert i Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komité (NIF). En utarbeidet lovnorm idrettslaget fremtoner at aktivitetene skal preges av frivillighet, demokrati, lojalitet og likeverd. All idrettslig aktivitet skal bygge på grunnverdier som idrettsglede, fellesskap, helse og ærlighet.

I fotballdelen av Kalandseidet har idrettslaget per høst(2023) seks aktive lag i barnefotballen, ett på ungdom og et på seniornivå. A-laget til Kalandseid for herre spiller sesongen i syvende divisjon avdeling fem. Seniorlaget til herrene topper per dags dato avdelingen etter tretten kamper ferdigspilt og har fått en uttelling på tjuesyv av trettini mulige. Den lokale helten Adam Aiyub er lagets mest scorende med syv scoringer i sesongen 2023. 

1. ↑  «Kalandseid Idrettslag - 983820921 - Kalandseidet - Se Regnskap, Roller og mer». *www.proff.no*. Besøkt 10. oktober 2023.
2. ↑  «Klubb dokumenter». *Kalandseid Idrettslag*. 28. januar 2021. Besøkt 10. oktober 2023.
3. ↑  Fotballforbund, Norges. «Kalandseid IL - Lag». *fotball.no - Norges Fotballforbund* **(norsk)**. Besøkt 10. oktober 2023.
**Michael Holt** (født 7. august 1978 i Nottingham) er en engelsk snookerspiller.

Holt har tre ganger kommet til kvartfinale i en rankingturnering, blant annet i UK Championship og Grand Prix. I verdensmesterskapet i snooker i 2005 slo han sin gode venn Paul Hunter, som da nylig var diagnostisert med kreft, i første runde. I andre runde møtte han den flerfoldige verdensmesteren Steve Davis, og tapte 13–10 etter å ha ledet 8–2. Før denne turneringen brukte han eBay til å auksjonere bort sponsorplassen på vesten han skulle bruke i turneringen. Auksjonen ble vunnet av «Cabaret», et utested i Nottingham.

Han kvalifiserte seg nesten til verdensmesterskapet i 2004, han ledet 9–5 mot Anthony Hamilton i den siste kvalifiseringskampen. Før han tapte de neste fem partiene og dermed kampen. Holt kvalifiserte seg for turneringen i 2006, men tapte 10–8 i første runde mot Peter Ebdon, som til slutt ble nummer to i turneringen. Etter kampen fikk han applaus av Ebdon på grunn av prestasjonen han gjorde i kampen.

I tidligere kamper har Holt blitt fradømt partier på grunn av banning og er også kjent for at han gav opp det avgjørende partiet (på stillingen 4–4) i en kamp i China Open i 2005 mot Joe Perry. Han skal også en gang i sinne ha slått neven i bordet så hardt at han knakk en knoke.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Michael Holt – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Michael Holt – CueTracker Rediger på Wikidata
**Azad**, også kjent som «**Der Bozz**», (født 24. november 1973 i Iran) er en tysk rapper med kurdisk bakgrunn, bosatt i Frankfurt am Main. Han rapper på tysk, kurdisk og engelsk.

Biografi
--------

Azad ble født i den iranske delen av tidligere Kurdistan og kom som kurdisk flyktning til Tyskland. Da han var ti år kom han i kontakt med hiphop-kulturen. Han viste stor interesse f breakdance, graffiti, rapping, beatboxing og DJ-ing.

I 1988 dannet han gruppen Cold-N-Locco sammen med A-Bomb, Combad og D-Flame. To år senere ble navnet på gruppen gruppen endret til Asiatic Warriors. I de senere årene ble det uenigheter internt mellom musikerne, og gruppen ble oppløst.[*når?*] I 1999 underskrev Azad en kontrakt hos plateselskapet 3P Pelham Power Productions.

I 2007 ble Azad den første tyske rapperen på førsteplass i Media-Control-Single-Charts med sangen «Ich Glaub An Dich», som ble fremført sammen med Adel Tawil. I Tyskland ble singelen solgt i over 150.000 eksemplarer, og nådde dermed gullstatusen.[]

Diskografi
----------

### Album

* *Leben* (2001)
* *Faust des NordWestens* (2003)
* *Der Bozz* (2004)
* *One* (med Kool Savas) (2005)
* *Game Over* (2006)
* *Blockschrift* (2007)
* *Azphalt Inferno* (2009)
* *Assassin* (2009)
* *Azphalt Inferno II* (2010)
* *Leben II* (2016)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Azad (rapper) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Azad på Apple Music Rediger på Wikidata

* (en) Azad på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Azad på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Azad på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Azad på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Azad på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Azad på Genius — sangtekster Rediger på Wikidata
* Azad på Facebook Rediger på Wikidata

* Azad på Instagram Rediger på Wikidata

* Azad på YouTube Rediger på Wikidata

* Azad på Myspace Rediger på Wikidata
* (de) Bozz Music

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** Discogs
 |

Portal: Tyskland
**Vossetunnelen** *(ikke offisielt navn)* er en mulig kombinert vei- og jernbanetunnel mellom Vaksdal og Voss i Hordaland. Blir den realisert vil den være verdens lengste veitunnel med 33 km lengde, omkring 8 km lenger enn den lengste veitunnelen i dag som er Lærdalstunnelen.

På det aktuelle veistykket følger nåværende stamvei E16 mellom Bergen og Oslo Veafjordens bratte østside fra Vaksdal til Stanghelle, hvor den svinger nordøstover langs Hellestraumens sydøstside til Dalevågen og langs Daleelva til Dale, deretter gjennom Dalseiddalen til Dalseid. Derfra fortsetter E16 i hovedsakelig østlig retning langs sydsiden av Bolstadfjorden til Bolstadøyri, Bolstadelva og Evangervatnet til Evanger. Her krysser veien over elvemunningen og følger Vossos nordside til Seimsvatnet og Vangsvatnet til den kommer til Voss ved jernbanestasjonen. Veistykket er beryktet pga. de utallige veitunnelene mellom Arna og Voss, av NRK Hordaland talt til 99.

Jernbanen følger stort sett den samme traseen fra Vaksdal, men har generelt færre og lengre tunneler. De viktigste forskjellene er at jernbanen går på nordvestsiden av Hellestraumen og deretter Daleelva fra Stanghelle til Dale, derfra gjennom en lang tunnel til Bolstadøyri og langs Vossos sydlige bredd nesten til Bulken. Derfra er det stort sett tunnel til jernbanen følger E16 de siste 1,5 km inn til Voss stasjon.

Spesielt på E16 vil en ny tunnel eliminere mange dårlige og trange veistykker med få utvidelsesmuligheter, og det er antatt at kjøretiden mellom Vaksdal og Voss vil bli redusert med rundt 20 minutter. Det er ikke oppgitt tidsbesparelser for jernbanen.

Eksterne lenker
---------------

* Dette kan bli verdens lengste tunnel
Den katalanske vinkelneren César Cánovas Herrerias.
**Vinkelner** (orig. fransk **sommelier**, av hunkjønnsform sommelière) er en kelner med ansvar for å finne fram til og servere vin, særlig på luksuriøse restauranter. Vinkelneren har god kjennskap til hvilke viner som passer til hvilken type mat, og vil vanligvis også ha ansvaret for vinkjelleren.

Allerede for 2000 år siden fikk romerske soldater sin daglige rasjon av vin. Forløperen til dagens sommelier ble brukt av romerne til å frakte vin ut til soldatene. Romerne var klar over at vin fra ulike områder hadde ulike kvaliteter, og gjennom planlegging og et nøye agronomisk arbeid etablerte de mange av Europas vinområder.

Ca 650 år e.Kr. ble det etablert munkeklostre i Europa. Munkene viste stor forkjærlighet for vindruen og et spennende arbeide startet med å perfeksjonere vinmarkene. Munkene etablerte forløperne til mange av dagens mest anerkjente vinmarker.

Ludvig den 14. var svært opptatt av kombinasjonen mellom mat og vin. Solkongen i Frankrike la dermed til rette for de første sommelierer. I tillegg til å kontrollere at vinen og maten var perfekt, ville også eventuelle forgiftningsforsøk bli oppdaget på et tidlig tidspunkt. Gjennom Ludvig den 14. ble kunsten å smake på vin utviklet og snart var sommelier etablert som en egen yrkesgruppe.

I moderne tid er sommelieren en av bedriftens mest betrodde medarbeidere, og fungerer som et bindeledd mellom kjøkkensjef, restaurantsjef, gjester og eiere. Sommelieren styrer vinkjelleren, innkjøp og salg av vin, vinmenyen/vinkart, samt opplæring av andre ansatte på vin.

I Norge er vinkelnere organisert i Norsk Vinkelnerforening.

Eksterne lenker
---------------

* Utdanning.no sin yrkesbeskrivelse av vinkelner
* Norsk sommelierutdannelse Arkivert 9. oktober 2007 hos Wayback Machine.
* Beverage Academy Norge
* Norsk Vinkelnerforening

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GND
 |
Utsyn over Tolfa.
**Tolfa** er en småby og kommune i storbyområdet Roma hovedstad. Den ligger i regionen Lazio i det sentrale Italia, ikke langt fra Civitavecchia. Den er sentrum for Monti della Tolfa, en gruppe utdødde vulkaner mellom Civitavecchia og Braccianersjøen.

Historie
--------

Middelalderbyen lå innenfor Viterbos innflytelsesområde og ble del av Kirkestaten. Først ble den gitt til Capocci-familien å styre, og deretter til de romerske adelsmenn Ludovico og Pietro Frangipani som stod for byggingen av bymur. Tolfa fikk brått en større betydning etter at man i 1461 fant rike forekomster av alunitt der. Fra alunitt kommer alun, og dette stoffet kan brukes ved fargesetting av tekstiler. Dermed kom Tulfa under direkte romersk kontroll, etter noen sammenstøt med slekten Frangipani. Det apostoliske kammer sikret seg kontroll med byen som var blitt en slik viktig råvareprodusent for noe som spilte en vesentlig rolle i senmiddelaldersk og tidligmoderne italiensk økonomi.

Før dette funnet var det bare mulig å skaffe seg alun ved å importere det fra Østen, slik at osmanene og deres handelspartnere venetianerne profitterte stort på etterspørselen. Pavedømmet hadde nå plutselig monopol på alun. Pave Pius II gav Medicislekten enerett på distribusjonen, under den forutsetning at inntekten fra monopolet skulle komme den kristne sak (*res publica*) til gagn, *etter som den vantro tyrk, ansporet av sine fremganger, truet selve kristendommen*. Senere ble monopolet for utvinning av alun ved Tolfa overdratt som en pavelig skjenkelse til Agostino Chigi.

I 1530 gav pave Klemens VII kommunestatus til Tolfa, som da hadde vokst ut over sine middelalderske murer. Også senere fortsatte Tolfa å ha alun-utvinningen som sin økonomiske ryggrad. Nær selve gruven ble det bygget en landsby for arbeiderne, Allumiere. Den ble autonom *comune* i 1826.

Referanser
----------

1. ↑  «Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.
2. ↑  «Popolazione Residente al 1° Gennaio 2018». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.
3. ↑  Pavelig brev av 17. juni 1472 som gav Domenico Albergati i kommisjon handelen med de flamske tekstilbyer, sitert hos F. Saxl: «A Marsilio Ficino Manuscript Written in Bruges in 1475, and the Alum Monopoly of the Popes», i *Journal of the Warburg Institute* **1**.1 (July 1937), s. 61-62. Muligheten for at inntektene fra alun-handelen skulle kunne betale det korstog mot osmanene som pave Pius hadde ivret for på Konsilet i Mantova i 1459, var ikke lenger noen aktiv problemstilling i 1472.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Tolfa – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Archeological sites

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Luftfartsverket** var en forvaltningsbedrift under Samferdselsdepartementet som besørget samfunnets behov for luftfartsmessig infrastruktur som flyplasser og lufttrafikktjeneste i Norge.

Det erstattet det tidligere Luftfartsdirektoratet som ble opprettet som et frittstående direktorat under Samferdselsdepartementet i 1947 etter å ha vært underlagt Forsvarsdepartementet under navnet Norges luftfartsstyre. I 1978 endret det navn til Luftfartsverket.

På samme måte som store deler av offentlig forvaltning ble også Luftfartsverkets rolle evaluert på 1990-tallet. Den største oppgavemessige endringen kom 1. januar 2000 da Luftfartstilsynet ble opprettet og skilt ut. Luftfartsverket bestod, med formålet å legge forholdene til rette for sikker, miljøvennlig og effektiv luftfart i alle deler av landet.

1. januar 2003 gikk Luftfartsverket over til å være et statseid aksjeselskap og byttet samtidig navn til Avinor.

Luftfartsdirektører
-------------------

Direktøren for Luftfartsverket var tidligere også norsk luftfartsdirektør. Direktøren i Luftfartstilsynet overtok denne rollen da denne etaten ble opprettet 1. januar 2000.

* Ove Liavaag (1990–2000)
* Erik Willoch (1964–1989)
* Einar Bøe (1947–1964) var den første luftfartsdirektør

Eksterne lenker
---------------

* (no) Lufartsdirektoretat - historie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Forvaltningsdatabasen
 |
**Mostøyltunnelen** er en veitunnel på europavei 134 i Tokke kommune i Telemark. Tunnelen er 123 meter lang.

Mostøylbakken bru sett fra gamleveien
Tunnelen ble sammen med Mostøylbakken bru bygget for å komme rundt den problematiske og ulykkesutsatte Mostøylbakken. En av de alvorligste hendelsene skjedde på morgenen den 21. desember 1985, da et vogntog fikk for stor fart ned bakken og torpederte et bolighus i bunnen av bakken, rett ved avkjørselen til fylkesvei 452. Kun sjåføren fikk lettere skader, mens et hjørne av huset var nesten helt borte, og ble etter hvert pakket inn i presenning. Huset ble ikke bygget ordentlig opp igjen før etter at veien ble lagt om.

Det ble foreslått to alternativer til ombygging av strekningen. Det billigste og enkleste var å rette ut veien litt utover sletta og heve den tre meter på det laveste, mens det andre var å bygge ny vei i lia bak bebyggelsen og samtidig unngå dumpa. Høsten 1995 ble endelig forslag lagt fram for reguleringsplan, og valget falt på ny vei i lia med bru og tunnel for å unngå fylling og skjæring som ville gitt barriereeffekt mot landskapet bak. Reguleringsplanen ble godkjent i 1996 og i januar 1997 ble bevilgninger til prosjektet gitt. Anleggsarbeidet startet i april 1997 og den 9. desember 1998 ble 1,5 kilometer ny vei med bru og tunnel åpnet. Mens den gamle Mostøylbakken hadde ni prosent stigning, er det ikke mer enn fem prosent stigning på den nye veien. Mostøyltunnelen var den første tunnelen på E134 øst for Haukelifjell (Vågslidtunnelen).

Se også
-------

* Veitunneler i Norge
* Undersjøiske veitunneler i Norge

Referanser
----------

1. ↑  NVDB via Vegvesenets vegkart
2. ↑  «Mostaul-bakken må leggjast om!». *Vest-Telemark Blad*. 24. desember 1985. s. 1.
3. 1 2  «Etter ulukka ved Mostøyl i fjor: Framleis uvisst om eg får byggje nytt hus». *Vest-Telemark Blad*. 29. november 1986. s. 7.
4. ↑  «Vegomlegging til 30 millionar: Rv. 11 ved Mostøyl i tunnel». *Vest-Telemark Blad*. 14. september 1995. s. 5.
5. ↑  «Endeleg klart for vegomlegging ved Mostøyl». *Vest-Telemark Blad*. 28. januar 1997. s. 7.
6. ↑  «Mostøylbakken er blitt historie». *Vest-Telemark Blad*. 10. desember 1998. s. 6.
7. ↑  «Mostøylbakken snart historie». *Vest-Telemark Blad*. 24. september 1998. s. 5.

| * v
* d
* r
Veitunneler i Telemark |
| --- |
| Nåværende | 
* Bamble
* Brattås
* Brevik
* Finnekåsa
* Fjågesund
* Geiterygg
* Holte
* Hoveng
* Hovet
* Høgenhei
* Jønjiljo
* Kalstadkilen
* Kjørholt
* Klovholt
* Kragerø
* Lona
* Lynnevik
* Maristig
* Mostøyl
* Mælefjell
* Omnes
* Porsgrunn
* Prestura
* Sannerholt
* Sjøormporten
* Slåttekås
* Steinbrekka
* Telemarksporten
* Vabakken
* Vadfoss
* Vardås
* Vågslid

 | tunnel |
| Planlegges | 
* Bjønnås (E18)
* Blåfjell (E18)
* Langrønningen (E18)
* Prestås (E18)
* Rugtvedt (E18)
* under Porsgrunn (Rv36)

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister **·** Nasjonal vegdatabank
 |