recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**(Edward) Sydney Smith** (født 14. juli 1839, død 3. mars 1889, også kjent som **Paul Beaumont** og **Victor Delacour**) var en fremtredende engelsk pianist og komponist i viktoriatidens Storbritannia. Sydney var sønn av Frederick William og Helen (f. Boyton) Smith fra Dorchester. Begge foreldre hadde musikkbakgrunn, og som 16-åring ble sønnen opptatt ved musikkonservatoriet i Leipzig. Sydney Smith-stiftelsen i London antar at han vant et Mendelssohn-stipend, og han ble uteksaminert derfra i 1858, samme år som Edward Grieg ble opptatt ved samme studiested; Grieg og Smith hadde samme pianolærer, Moscheles. Etter studiene flyttet Smith til ondon, hvor han livnærte seg som pianolærer for den øvre viktorianske middelklassen og som musiker ved Crystal Palace.

Smiths karriere begynte med pianotranskripsjoner av italienske operaer, og han fortsatte med å skrive såkalt salongmusikk (morceaux de salon), i alt rundt 400 verker. Han oppnådde betydelig popularitet i England, USA, Australia og i Europa; blant annet i Preussen. Blant hans mest kjente verker er *The Fairy Queen* (op. 42), *Gaîeté de Coeur* (op. 24), *I Puritani* (op. 85), *Lily of the Valley* (op. 14), *La Harpe Eolienne* (op. 11), *Le Jet d’Eau* (op. 17), *Chanson Russe* (op. 31) og *Tarantelle Brillante* (op. 8). I likhet med mange pianister fra samme tid skrev han under alias, blant annet Paul Beaumont (morens fødenavn) og Victor Delacour.

Konen Hannas lange sykdom og Smiths egen kreftsykdom førte til at han måtte oppgi musikkarrieren, og av ukjente årsaker hadde han ingen royalties å falle tilbake på, selv om musikken hadde stor utbredelse. Han døde i fattigdom, og den dag i dag er graven hans ved Kensal Green Cemetery kun merket med et kors uten inskripsjoner.

Referanser
----------

1. 1 2   Musicalics, oppført som Edward Sydney Paul Beaumont, Musicalics komponist-ID 86063[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 14843652j[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4   www.sydneysmitharchive.org.uk[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator mzk2012733631, besøkt 22. februar 2022[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator mzk2015874425, besøkt 22. februar 2022[Hentet fra Wikidata]
6. 1 2   Tsjekkias nasjonale autoritetsdatabase, NKC-identifikator jn20020328001, besøkt 22. februar 2022[Hentet fra Wikidata]
7. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
8. ↑   International Music Score Library Project, IMSLP-identifikator Category:Smith,\_Sydney, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
9. ↑   Social Networks and Archival Context, oppført som Sydney Smith (composer), SNAC Ark-ID w6p576kh, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
10. ↑  «Short biography of Sydney Smith». *www.sydneysmitharchive.org.uk*. Besøkt 7. august 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** NKC **·** NKC **·** BNE **·** MusicBrainz **·** AllMusic
 |
Kaien i Syðradalur
Syðradalur fra sjøen
**Syðradalur** (IPA: [ˈsiːɹaˌdɛalʊɹ], dansk: *Sydredal*) er en bygd på øya Kalsoy, en av Færøyene. Syðradalur er den sørligste bygda på øya, og ligger i Klaksvíkar kommuna. 1. januar 2009 hadde Syðradalur 9 innbyggere, mot 12 i 1985. Bjørn Kalsø kommer fra Syðradalur.

Historie
--------

Syðradalur er en *niðursetubygd* grunnlagt på begynnelsen av 1800-tallet av innbyggere fra bygda Blankskáli på sørvestsiden av øya. De flyttet fra sin tidligere bygd fordi den ble skadet av et ras. Syðradalur skal visstnok også ha vært befolket på 1600-tallet, men hvorfor den da senere skal ha blitt avfolket er ukjent. I 1855 ble en båt fra bygda rammet av en stor bølge, og en mann blir revet med til havs. I 1963 forulykket nok en båt fra bygda, denne gang omkom tre menn, og avfolkningen av bygda blir ytterligere forsterket. 

Et tunnelsystem ferdigstilt i 1985 forbinder Syðradalur med de andre bygdene på øya. MF «Sam» trafikkerer ruten mellom Syðradalur og Klaksvík 6–9 ganger daglig, og videre er det bussavganger fra Syðradalur og helt ut til Trøllanes, med stopp ved hver bygd mellom, 2–4 ganger daglig.

I 2009 ble husnummer introdusert i bygda, sammen med de tre gatenavnene Dalsgøta, á Bakkanum og Knúksdalur.

Referanser
----------

1. ↑  «Fólkatalið 1. januar skift á býir/bygdir og kyn». Hagstova Føroya. 1. januar 2015. Arkivert fra originalen 26. februar 2012.
2. ↑  «Hvussu gomul er bygdin». Heimabeiti. 1968. Arkivert fra originalen 15. juli 2015.
3. ↑  «Adressur í Kalsoynni». Kringvarp Føroya. 29. mai 2009. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Syðradalur (Kalsoy) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Syðradalur (Kalsoy) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Syðradalur på *faroeislands.dk*

Portal: Færøyene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
**Summer Bishil** (født 17. juli 1988 i Pasadena i California) er en amerikansk TV- og filmskuespiller. Hun ble først kjent for rollen som Jasira i filmen *Towelhead*.

I 2006 ble Bishil valgt til å spille hovedrollen i Alan Balls nye film, Towelhead, en bearbeidelse av romanen med samme navn. Hun fullførte dessuten filmingen av Wayne Kramers prosjekt, *Crossing Over*, med Harrison Ford, Sean Penn, Ray Liotta samt Ashley Judd.

I 2007 ble Bishil valgt av Variety som én av ti skuespillere å se på. Under Young Hollywood Awards i 2008 ble hun valgt som «One to Watch».

Tidlig liv og karriere
----------------------

Bishil ble født av en tysk-meksikansk amerikansk mor og en far som er saudiarabisk statsborger av indisk opprinnelse. Hun var den yngste i en familie på tre barn (to døtre, én sønn). De bodde i Pasadena til hun var tre år, da hennes familie flyttet til Saudi-Arabia og så til Kongedømmet Bahrain. Der var hun elev ved U.S. Depattment of Defense School, The Bahrain School, da angrepet 11. september 2001 inntraff, noe som førte til at familien vendte tilbake til USA.

Bishil, hennes bror og mor vendte tilbake til Sør-California da hun var fjorten år, hvor hun fullførte et uavhengig studieprogram for high school. Å vende tilbake til USA var ikke enkelt i begynnelsen.

Bishil ønsket å bli skuespiller i en alder av fem. Hun var imidlertid fjorten år før hun tok sin første skuespillerleksjon. Ni måneder senere underskrev en manager og et byrå en kontrakt med henne. 

Bishils første rolle var i et kortvarig serie, *Just for Kicks*, som ble sendt på den amerikanske kabel-TV-kanalen Nickelodeon, etterfulgt av flere opptredener i barneshows innen hun fikk sitt gjennombrudd i *Towelhead*.

Filmografi
----------

| År | Tittel | Rollenavn | Utgivelsestype | Anmerkninger eller priser |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 | *Just for Kicks* | Stacey | Tv-serie (komedie/drama) |  |
| 2005 | *Days of Our Lives* | Stacey | Tv-serie |  |
| 2006 | *Drake & Josh* | Tabitha | Tv-serie (situasjonskomedie) |  |
| 2005 | *Hannah Montana* | Rachel | Tv-serie (situasjonskomedie) |  |
| 2006 | *Return to Halloweentown* | Aneesa | Tv-film | The Genie |
| 2008 | *Towelhead* | Jasira | Film | Hovedrolle |
| 2008 | *Crossing over* | Tabitha Jahangir | Film |  |

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 27. april 2014[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Summer Bishil på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Summer Bishil i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Summer Bishil på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (da) Summer Bishil på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Summer Bishil på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Summer Bishil på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Summer Bishil hos Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) Summer Bishil hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz
 |
Jermak
*Jermaks erobring av Sibir*, malt av Vasilij Surikov 
**Jermak Timofejevitsj** (russisk: Ерма́к Тимофе́евич; født mellom 1532 og 1542, død 5. eller 6. august 1585), var en kosakk-leder og utforsker av Sibir. Hans utforsking av Sibir markerte begynnelsen på Russlands ekspansjon inn i denne regionen og koloniseringen der.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Jermaks herkomst er omspunnet av rykter. Før han tok tjeneste hos Stroganov-sdlekten skal han ha vert elvepirat på Volga.[] Andre hevder at han hadde deltatt i krigen mot Polen-Litauen.[]

### Navn

«Timofejevitsj» er hans patronym, ikke etternavnet, så i referanser må han slås opp som «Jermak» eller «Jermak Timofejevitsj». Etternavnet hans, hvis han hadde et, er ukjent.

### Kolonisering øst for Uralfjellene

I 1558 mottok Stroganov-familien sin første bevilling for kolonisering av «det rikholdige området langs elva Kama», og i 1574 også for landområder over Uralfjellene langs elvene Tura og Tobol. De fikk også tillatelse til å bygge flere fort langs elvene Ob og Irtysj. Rundt 1577 leide Stroganovene inn kosakk-lederen Jermak for å beskytte landområdene sine mot angrep fra den sibirske khanen Kutsjum. 

I 1579 eller 1581 begynte Jermak sin reise inn i dypet av Sibir. Etter noen få seirer over khanens hær, slo Jermaks folk Kutsjums hovedstyrke ved slaget ved Tsjuvasjneset, et tre dager langt slag (23.–25. oktober 1582) ved bredden av Irtysj. Restene av khanens hær trakk seg tilbake til steppene. 26. oktober erobret Jermak Qashliq, hovedstaden i Sibir-khanatet, 17 km fra byen Tobolsk). Kutsjum hadde fremdeles nok styrker til å kjempe imot, og angrep plutselig Jermak midt på natt til 6. august 1585, og drepte mesteparten av hans folk. Jermak ble såret og prøvde å svømme over elva Vagaj (en sideelv til Irtysj), men druknet under vekten av sin egen ringbrynje. Restene av Jermaks styrker, under M. Mestsjerjaks kommando, trakk seg tilbake fra Qashliq. 

Jermaks utforsking av Sibir er gjengitt i de såkalte Sibir-krønikene. Hans liv og død har vært gjenstand for tallrike russiske sanger, bøker og malerier siden 1500-tallet.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Yermak – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Jermak Timofejevitsj

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NKC
 |
Sovjetunionens flagg i 1:2-forhold  
13. november 1923–19. august 1955
Sovjetunionens flagg i 1:2-forhold  
15. august 1980–3. desember 1991
**Sovjetunionens flagg** bestod av et helt rødt flagg med en hammer i kors over en sigd og en rød stjerne i øvre hjørne nærmest stangen. Hammeren symbliserte nasjonens industriarbeidere, mens sigden symboliserte landbruksarbeiderne. Den røde stjernen symboliserte Det sovjetiske kommunistpartiet.

Det første offisielle sovjetiske flagg ble godkjent i juli 1923. Flaggets lengde var fire ganger dets høyde, og bestod av et rødt flagg med riksvåpenstatsvåpenet i midten. Dette flagget var nasjonalflagget i bare fire måneder og ble erstattet av et offisielt flagg av mer kjent format med hammer og sigd den 13. november 1923. Den 15. august 1980 ble det vedtatt at flagget heretter skulle være helrødt på baksiden, uten hammer, sigd eller andre motiver. Samtidig ble flaggets rødfarge gjort lysere.

Ved oppløsningen av Sovjetunionen 3. desember 1991 opphørte flagget å være et nasjonalflagg.

Sovjetflagget har vært båret i et norsk 17. mai-tog. 17. mai 1945 ytret den britiske kommandanten i Bergen ønske om at britiske gaster fikk delta i prosesjonen, men dette ble avslått, for på selveste frihetsdagen skulle bare norske flagg bæres i festtoget. Befridde sovjetiske krigsfanger deltok imidlertid i hovedprosesjonen gjennom Bergen, og ble hyllet der de gikk under et sovjet-banner.

Referanser
----------

1. ↑  «Olav Sundvor: Unike bilder fra feiringen», *Bergensavisen* 16. mai 2020

Se også
-------

* Hammer og sigd
* Sovjetunionens riksvåpen

Eksterne lenker
---------------

* (en) Flags of the Soviet Union – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Sigurd Frosterus** (født 18. juni 1876 i Asikkala, død 2. mars 1956 i Helsingfors), var en finsk arkitekt og kunsthistoriker.

Frosterus tok eksamen ved Polyteknisk læreanstalt i Helsingfors 1902 och drev sammen med arkitekt *Gustaf Strengell* et arkitektbyrå 1902–1904. De tegnet blant annet villa Ekudden (1904), som ble presidentbolig og nå er et museum over Urho Kekkonen.

Frosterus' arbeider tilhører jugendstilen, og han er trolig mest kjent for Stockmanns varehus i Helsingfors (1930), som ble bygget etter at han fikk andreplass i en arkitektkonkurranse. Andre arbeider er blant annet flere boliger i Helsingfors, det slottsaktige luksushotellet *Vanajanlinna* nær Tavastehus, og Nordiska Föreningsbankens (nå Nordeas) hovedkontor i Helsingfors.

Frosterus var også en aktiv kunstkritiker og mesén. Han planla den finske avdelingen på Göteborgs jubileumsutstilling i 1923 og valgte ut kunsten i denne. Hans egen kunstsamling ble etter hans død donert til Amos Andersons Konstmuseum i Helsingfors.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   www.mfa.fi, besøkt 6. august 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Frosterus, Sigurd[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Sigurd Frosterus». *Biografiskt lexikon för Finland* **(svensk)**. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland. 2008–2011. URN:NBN:fi:sls-4738-1416928957344.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Uppslagsverket Finland **·** Biografiskt lexikon för Finland **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** ULAN
 |
**Nils Pettersen Lagli** (født11. august 1861 i Bardal i Nesna, død 22. september 1954 i Oslo) var en norsk husmaler, folkeminnesamler, avholdsmann og skribent. Hans foreldre var Gjertrud Heitmann Larsdatter fra Stor-Alteren og Petter Andreas Pettersen.

Lagli flyttet omkring 1890 til Kristiania, hvor han ble boende resten av sitt liv, bortsett fra de tre første årene av første verdenskrig, da han oppholdt seg i Nordland. Han var med på opprettelsen av flere IOGT-lag, og mottok både en rekke tillitsverv og fungerte som redaktør for flere håndskrevne losjeaviser. Da brennevinsforbudet ble vedtatt melde han seg imidlertid i protest ut av avholdsorganisasjonene.

Han deltok dessuten i stiftelsen av *Idun* og bladene *Lyskasteren* og *Norsk Tjenestetidende*. Selv om disse trykksakene fikk kort levetid skrev han også i *Menneskevennen*, *Vort Arbeid*, *Giv Akt*, *Vårsol* og *Norsk Ungdomsblad*. Hans mest brukte pseudonym var «Løber». I tidsrommet 1908-1940 var han korrespondent for *Ranens Tidende* som snart skiftet navn til *Nordlands Avis*.

Så flittig var Nils Lagli som skribent at han i tillegg øste ut artikler for så vel lokalpressen (*Lofotposten*, *Lofoten Tidende*, *Helgelands Blad*, *Nordlands Folkeblad* og *Bodø Tidende*) og for riksavisene (*Aftenposten*, *Dagbladet* og *Verdens Gang)*.

Folkeminnesamler og utgiver av tradisjonssamlinger
--------------------------------------------------

4. oktober 1920 sendte Nils Lagli manuskriptet *Julspel i Ranen* inn til Norsk Folkeminnesamling ved Universitetet i Kristiania i håp om å få det utgitt. Materialet om leken i de norske julestuene ble likevel liggende i folkeminnearkivet, og først utgitt post mortem av Norsk Folkeminnelag i 1994.

I 1924 utga Nils Lagli selv tradisjonssamlingen *Eventyr og sagn fra Nordland*. Denne boka kom i ny utgivelse i 1993, med en forsiktig språklig bearbeidelse av Torstein Finnbakk.

Lagli fortsatte imidlertid sine innsamlingsarbeider, og skrev flittig inntil han omkring 1950 fikk en liten skjelving på hånden. Selv om håndskriften fremdeles var forholdsvis stødig og godt leselig, fant han ut at det var på tide å avslutte sine folkloristiske arbeider, og i 1952 tilbød han Universitetsbibliotekets håndskriftsamling (nå Nasjonalbiblioteket i Oslo) å kjøpe det 286 sider store manuskriptet *Minner og skisser fra Rana* for en symbolsk sum.

Nils Lagli bodde i nærmere 25 år på Gamlebyen Alders- og Sykehjem i St. Halvards gate 28, og det var også her han døde, nesten 93 år gammel.

Bibliografi
-----------

* *Eventyr og sagn fra Nordland*. P. Omtvedts Forlag. Kristiania 1924.
* *Eventyr og sagn fra Nordland*. Nordlandsbiblioteket bind 1. Lofotboka forlag. Værøy 1993. ISBN 82-90412-97-2
* *Julspel i Ranen*. Illustrasjoner av Kine Hermansen. Norsk Folkeminnelags skrifter nr. 139. H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard). Oslo 1994. ISBN 82-03-17482-5

Referanser
----------

1. ↑  NBO Ms 8° 1749.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Hans Eirik Olav** (født 30. juni 1956 i Helsingfors) er en norsk siviløkonom og forfatter.

Olav var styreleder i Thule Drilling som med investormidler skulle bygge tre nedsenkbare oljerigger i De forente arabiske emirater. Selskapet havnet i et økonomisk uføre og ble slått konkurs i 2010 med 2,6 milliarder kroner i krav mot konkursboet. Bobestyrer oppdaget da at store beløp var overført til selskap som Olav kontrollerte, og at deler av dette hadde havnet hos styrelederen personlig. Økokrim tok derfor ut tiltale mot ham, noe som resulterte i en fengselsstraff på fire år, samt krav om å tilbakebetale 6 millioner dollar. I to andre saker ble han også dømt for ulovlig våpenbesittelse og skatteunndragelse. Dommen ble anket videre i rettssystemet, men ble rettskraftig da høyesterett i 2016 forkastet anken. I 2018 ble også styremedlem Anders Ivar Olsen dømt til å betale erstatning på 114 millioner kroner, der Hans Erik Olav ble holdt solidarisk ansvarlig for 90 av disse millionene.

Gjennom rettsrundene og etter domfellelsen har Olav hele tiden bedyret sin uskyld, og han ga i 2014 ut selvbiografien *Det store selvbedraget* hvor han hevdet at han var uskyldig straffeforfulgt og at hans menneskerettigheter var krenket. Under rettssaken hevdet han at tiltalen var et komplott fra mektige frimurere, noe retten undersøkte, men fant ut at den eneste frimureren som var involvert i saken var Olavs egen advokat John Christian Elden. Etter at dommen mot ham var rettskraftig, mente Olav seg utsatt for justismord, og gikk til privat straffesak mot en rekke offentlige tjenestemenn, herunder ansvarlige hos Riksadvokaten, Økokrim og Spesialenheten for politisaker. Dette førte ikke frem.

Via finansakrobat Hans Olav Eldring var Olav involvert i en byttehandel med narkosmugleren Gjermund Cappelen der Olav mottok 1,5 millioner kroner i kontanter fra Cappelen, mens sistnevnte fikk overført penger til en sveitsisk konto.

Olav har vært økonomikommentator i avisen Ny Tid. Han har også gjort seg bemerket ved å benekte at holocaust fant sted.

Bibliografi
-----------

* *Farvel menneske*, Giutbok.no 2022, ISBN 9788283282689
* *Det store selvbedraget*, Kolofon Forlag 2014, ISBN 9788230011959

Referanser
----------

1. ↑  «Thule faces fight over jack-up rigs». *Upstream Online*. 16. august 2007.
2. ↑  «Avviser at prins fikk millionene». *Dagens Næringsliv*. 30. oktober 2014.
3. ↑  «Thule-topp dømt for grov utroskap og hvitvasking av penger». *E24*. 13. januar 2015.
4. 1 2 3  «Økonomikommentator tatt for svindel og hvitvasking». *ABC Nyheter*. 10. januar 2017.
5. ↑  «Tidligere styreleder i Thule Drilling tapte i Høyesterett». *Enerwe*. 4. august 2016.
6. ↑  «Thule-konkursen: Styremedlem må betale 114 millioner kroner i erstatning». *Rett24*. 19. januar 2018.
7. ↑  «Hvordan begå økonomisk kriminalitet». *BI*. 24. august 2020.
8. ↑  «– På høy tid at ordningen avskaffes». *Kapital*. 4. juni 2021.
9. ↑  «På Gardermoen fikk han 1,5 millioner kroner av narkobaronen». *Nettavisen*. 13. juni 2014.
10. ↑  «Holocaustbenektelse». *Antirasistisk senter*. 26. september 2017.
**Nils Pedersen Krog** (født 16. juli 1683 på Samsø, død 1738 i Mainz, Tyskland) var en norsk skolemann, rektor ved Trondheim katedralskole fra 1709 til 1729.

Han var sønn av Nidarosbispen Peder Krog (1654–1731) og Anna Dorothea Bremer (1659–1746), datter av Jørgen Bremer som var ordfører i tyske Kiel. Faren var prest på Samsø da Nils ble født, men de flyttet til Trondheim i 1689 da faren ble biskop i Nidaros bispedømme. Nils tok sin teologiske embetseksamen i 1701 og reiste til utlandet i tre år. Fra 1704 var han tilbake, som *hører* ved katedralskolen. Det var faren (bispen) som utnevnte sønnen (Nils) i embetet som rektor ved Trondheim katedralskole etter avdøde Anders Borch (1664–1709). Året etter tok han også magistergraden (sammen med sin viserektor, han Hans Skanke). Skolen hadde brent ned under bybrannen i 1708 og det var først senhøstes 1709 at der ble noe undervisning, og nybygget var ikke ferdig enda i 1716. Ellers sier skolens historie at Krog slurvet litt med regnskapene og slet litt med at hans sjef også var hans far. Etter han ga seg i 1729 ble han kanselliråd. Faren (biskopen) døde i 1731. Nils døde i tyske Mainz i 1738, på en badereise i Europa der han hadde besøkt broren Jørgen Henrik (født 1687) som jobbet som bibliotekar hos paven. Nils hadde testamentert ett tusen riksdaler til Nidarosdomen.

Nils ble først gift i 1710 med Cathrine Tyrholm som var dattera til byens generaltollforvalter Hans Tyrholm. Deres datter Anna Dorothea (1711–1743) ble mor til forfatteren Niels Krog Bredal (1732–1778) som ble byens borgermester. Nils giftet seg igjen i 1717 med Margrete Angell som var dattera til Albrigt Lorentzen Angell (1660–1705) av Angell (slekt) og Sara Thomasdatter Hammond (1672–1717) av Hammond (slekt)). Dermed ble han svoger til den rike velgjører Thomas Angell som ga til byens fattige.

Referanser
----------

1. ↑  Øverås, Asbjørn (1896-1966) (1952). *Trondheim katedralskoles historie: 1152-1952*. Trondheim: Brun.
**Nancy Richey Gunter** (født 23. august 1942 i San Angelo i Texas) er en tidligere amerikansk kvinnelig tennisspiller.

Richey var en av verdens ti beste kvinnelige tennisspillere på 1960-tallet og som best var hun nummer 2 på rankingen. Hun ble profesjonell tennisspiller i 1970 og løpet av sin tenniskarriere vant hun 69 singleturneringer hvorav to Grand Slam-titler. Hun vant også fire Grand Slam-turneringer i double. 

Richey spilte singlefinaler i alle Grand Slam-turneringene unntatt Wimbledon. I 1966 spilte hun singlefinalene i Australske mesterskapet, Franske mesterskapet og Amerikanske mesterskapet men hun tapte i samtlige. Men tross dette så vant hun tre Grand Slam-titler i 1966, alle i double, sammen med Maria Bueno vant hun Amerikanske mesterskapet og Wimbledon og i par med Carole Caldwell Graebner vant hun Australske mesterskapet. 

I 1967 vant hun sin første singletittel i en GS-turnering, hun beseiret Lesley Turner Bowrey i finalen i Australske mesterskapet og året etter vant hun sngleturneringen i French Open da hun finaleslo Ann Haydon-Jones. 

Richey deltok også på det amerikanske Fed Cup-laget i årene 1964, 1968–69, hun spilte 16 Fed Cup-kamper hvorav hun vant 14. I 1969 vant USA Fed Cup. 

Nancy Richey ble i 2003 opptatt i International Tennis Hall of Fame.

Grand Slam-titler
-----------------

* USAs flagg **Amerikanske mesterskapet:**
	+ Double damer – 1965 (sammen med Maria Bueno)
	+ Double damer – 1966 (sammen med Maria Bueno)

* Australias flagg **Australske mesterskapet:**
	+ Double damer – 1966 (sammen med Carole Caldwell Graebner)
	+ Single damer – 1967 (hun beseiret Lesley Turner Bowrey med 6-1, 6-4 i finalen)

* Frankrikes flagg **French Open:**
	+ Single damer – 1968 (hun beseiret Ann Haydon-Jones med 5-7, 6-4, 6-1 i finalen)

* Storbritannias flagg **Wimbledon:**
	+ Double dammer – 1966 (sammen med Maria Bueno)

Referanser
----------

1. 1 2   100 years of Wimbledon, side(r) 214[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   The Bud Collins History of Tennis (2nd ed.), side(r) 706[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   The Bud Collins History of Tennis (2nd ed.), side(r) 631[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Nancy Richey – WTA Tennis Rediger på Wikidata

* (en) Nancy Richey – ITF Tennis Rediger på Wikidata

* (en) Nancy Richey – FedCup Rediger på Wikidata

* (en) Nancy Richey – International Tennis Hall of Fame Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Jernaldergården** på Ullandhaug er et rekonstruert gårdsanlegg fra folkevandringstiden, ca. 350–550 e.Kr. Gården ligger på toppen av Ullandhaug, cirka 3 kilometer fra Stavanger sentrum, med praktfull utsyn over Nord-Jæren og Hafrsfjord. I folkevandringstiden lå det en bondegård på dette stedet, og konservator Tor Helliesen ved Stavanger Museum undersøkte og kartla tuftene av jernaldergården allerede i år 1900. Det rekonstruerte gårdsanlegget er bygget på tuftene av den opprinnelige gården. Det nye anlegget består av tre innredede hus. Stiftelsen «Jernaldergården» er faglig og administrativt underlagt Arkeologisk museum i Stavanger. 

Den opprinnelige gården brant ned og ble forlatt en gang midt på 500-tallet e.Kr. Den lå øde i over 1400 år til den ble undersøkt av Bjørn Myhre i 1967 og 1968. Allerede før utgravningene begynte var det besluttet at anlegget skulle restaureres på basis av de arkeologiske funnene. Det rekonstruerte anlegget sto ferdig i 1975. Siden den tid har man arbeidet med å finne ut hvordan gården fungerte da den var bosatt.

På Flat-Jæren er det registrert nærmere 200 ødegårder fra folkevandringstiden. Regner vi med de sentrale gårdene der fornminnene er forsvunnet, får vi over 400 gårder fra denne perioden. De fleste har sett ut som Jernaldergården på Ullandhaug. Alle husene hadde jordgulv, men var ellers bygget av tre med ytre murer av stein som beskyttelse mot væte og vind. På taket var det trolig torv. Taket ble båret av to rader stolper som sto inne i husene. To og to stolper var bundet sammen med en tverrbjelke slik at de dannet en grind. Grindbygde hus har vært i bruk i Rogaland helt opp til våre dager. På det ene huset er det et tilbygg som kan ha vært redskapsskjul eller vedbod. Dette minner veldig om de tilbyggene vi finner på Jærhusene i senere tid.

Bildegalleri
------------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  |
| --- |
| Jernaldergårdens langhus
 |
| Jernaldergårdens langhus
  |

|  |
| --- |
| 
 |
| 
  |

|  |
| --- |
| 
 |
| 
  |

|  |
| --- |
| 
 |
| 
  |

|  |
| --- |
| 
 |
| 
  |

 |

Referanser
----------

1. ↑  «Jernaldergardens historie - Jernaldergarden - Arkeologisk museum». *am.uis.no*. Arkeologisk Museum - Universitetet i Stavanger. Arkivert fra originalen 18. januar 2017. Besøkt 14. januar 2017.
2. ↑  «Jernaldergardens historie - Jernaldergarden - Arkeologisk museum». *am.uis.no*. Arkeologisk Museum - Universitetet i Stavanger. Arkivert fra originalen 18. januar 2017. Besøkt 14. januar 2017.
3. ↑  «Rekonstruksjonen - Jernaldergardens historie - Jernaldergarden - Arkeologisk museum». *am.uis.no*. Arkivert fra originalen 18. januar 2017. Besøkt 14. januar 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Jernaldergårdens hjemmesider Arkivert 24. februar 2008 hos Wayback Machine.
* «Jernaldergården». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
**Rudolf «Ruud» Frederik Otto van Feggelen** (født 14. april 1924 i Amsterdam, død 9. august 2002 i Deventer) var en nederlandsk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.

Van Feggelen vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under OL 1948 i London. Han var med på det nederlandske laget som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen bak Italia og Ungarn. Nederlands resultat i finalerunden, som besto av fire lag; uavgjort mot både Belgia 3-3 og Ungarn 4-4 og tap mot gullvinnerne Italia med 2-4. Van Feggelen spilte alle sju kampene i OL-turneringen som ble avviklet i perioden 29. juli til 7. august 1948 og han scoret 16 mål.

OL-medaljer
-----------

* 1948 Storbritannias flagg London - Bronse Bronse i vannpolo, Nederlands flagg Nederland

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ruud van Feggelen – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Ruud van Feggelen – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Ruud van Feggelen – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Ruud van Feggelen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Áhkká** (tidligere skrevet *Akka*) er et fjellmassiv i Stora Sjöfallets nasjonalpark i det nordvestlige Lappland, i Jokkmokk kommune, i Norrbottens län i det nordlige Sverige. Den høyeste toppen, *Stortoppen*, rager 2 015 meter over havet. Skilt fra denne med en stedvis knivskarp egg ligger *Nordosttoppen* (2010 moh.). Fjellmassivet består av bratte topper og isbreer ved den sørlige stranden av innsjøen Akkajaure. Fra Áhkkás fot till den høyeste toppen er det 1 562 meter (målt fra Akkajaures vannflate, 453 moh.), som er det største for noe fjell i Sverige. Vest for Stortoppen ligger *Borgtoppen* (1963 moh.), som er oppkalt etter fotografen og eventyreren Borg Mesch.

Etymologi
---------

Navnet er hentet fra samisk mytologi hvor Áhkká er den samiske gudinnen som stod for alt det kloke og skjønne i verden. Dette forklarer også grunnen til at «áhkká» i det samiske språket brukes som et samisk navn på bestemødre og andre gamla (kloke) koner. Jmf forøvrig det nå utdødde akkalasamiske språket. På finsk brukes ordet «akka» om gamle koner i sin alminnelighet.

Akka er også navnet på ledergåsen i Selma Lagerlöfs bok Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige, på grunn av hennes rolle som gammel og klok.

Referanser
----------

1. ↑  Áhkkás referansesadel ligger ved *Suottasjjávrre* (912 moh.) sørøst for fjellet. Sadelens høyde ligger mellom 912 og 920 moh. og anslås til 916 moh.
2. ↑  Avstand til Sarektjåhkkå.
3. ↑  «Kartor, flygbilder och ortnamn». Lantmäteriet. Besøkt 19. desember 2015.

Se også
-------

* Liste over fjell i Skandinavia

Eksterne lenker
---------------

* (en) Akka (Sweden) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Áhkkás Stortopp sett fra Nordosttoppen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Velling** er mat som består av noen korntyper - slik som malt havre, hvete, rug eller ris - varmet eller kokt i vann eller melk. Den er tynnere enn grøt, og kan oftere drikkes snarere enn spises og trenger ikke varmes. Historisk sett har velling vært en basismatvare i det vestlige kosthold, spesielt for bønder. Velling lages ofte på hirse, bygg eller, i harde tider, på kastanjenøttmel eller til og med de mindre bitre eikenøttene. *Velling* er også en uttrykk i dagligspråket for en hvilken som helst vandig eller flytende matrett av ukjent karakter, f.eks. ertesuppe.

Selv om den faktiske medisinske bruken ikke er bevist, har velling historisk sett blitt betraktet som en viktig form for næring for syke.

Referanser
----------

1. ↑  Ordet *suppe* er relatert til *sop*, brødskiven som var bløtlagt i buljong eller tynn velling.
2. ↑  Maguelonne Toussaint-Samat, Anthea Bell, tr. *The History of Food*, revised ed. 2009, p. 161.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
Muscadet-Sèvre et Maine sur lie vin
**Muscadet** er en fransk hvitvin. Den dyrkes i den vestlige enden av Loiredalen, i nærheten av byen Nantes i regionen Pays de la Loire. Det produseres mer Muscadet enn noen annen vin i Loire. Den lages av druen Melon de Bourgogne. Etter franske vinlover, *Appellation d'origine contrôlée, er* viner oppkalt etter regionen de er plantet eller etter druetype (sistnevnte kun i Alsace). Navnet *Muscadet* er derfor et unntak. Navnet ser ut til å referere til en karakteristikk av vin produsert av Melon de Bourgogne: *vin qui en fn-goût musqué* - 'vin med en muskattaktig smak,' selv om vinekspert Tom Stevenson noterer at Muscadetviner ikke har mye, om noen, «muskiness» eller Muscatsmak eller aromaer.

Den eneste varianten som brukes til å produsere Muscadet, Melon de Bourgogne, ble først plantet i regionen en gang i løpet av 1600-tallet. Druen ble dominerende etter hard frost i 1709 drepte de fleste av regionens viner.

Muscadet er ganske rimelige viner som i vinpressen ofte omtales som «røverkjøp» og seriøse utfordrere til Chablis til under halve prisen.

Referanser
----------

1. ↑  T. Stevenson *«The Sotheby's Wine Encyclopedia»* pg 200–201 Dorling Kindersley 2005 ISBN 0-7566-1324-8
2. ↑  H. Johnson *Vintage: The Story of Wine* pg 175–180 Simon and Schuster 1989 ISBN 0-671-68702-6

Eksterne lenker
---------------

* Slår knockout på Chablis

| * v
* d
* r
Vin per land |
| --- |
| Argentina **·** Australia **·** Bosnia-Hercegovina **·** Bulgaria **·** Canada **·** Chile **·** Frankrike **·** Georgia **·** Hellas **·** Israel **·** Italia **·** Kina **·** Kypros **·** Libanon **·** Mexico **·** Moldova **·** New Zealand **·** Norge **·** Portugal **·** Romania **·** Slovakia **·** Slovenia **·** Sør-Afrika **·** Spania **·** Storbritannia **·** Sveits **·** Tsjekkia  **·** Tyrkia  **·** Tyskland **·** Ukraina **·** USA **·** Østerrike |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas **·** LCCN
 |
**Staur gård** er en gjestegård i Stange i Innlandet.

Dagens hovedbygning ble bygget i årene 1950–52 etter modell fra den tidligere hovedbygningen som brant i 1950. Bestyrerboligen, som var hovedbygning frem til ca. 1880, daterer seg til ca. 1770.

Staten kjøpte gården i 1960 til bruk for daværende Statens kornforretning, og gården ble overført til det nye akseselskapet Statkorn da dette ble opprettet i 1995. Da selskapet ble solgt i 2001 ble gården igjen overført til staten og driftselskapet Staur gård AS ble opprettet. Staur gård består idag av en eiendom på 1000 dekar. Av dette er ca. 840 dekar fulldyrket, resten er strand og beite, park og hage, gårdstun og veier. Staur drives som gjestegård, forsøksgård og avlsgård for sau og storfe av driftselskapet Staur gård AS, et heleid statlig aksjeselskap. 200 dekar disponeres av Graminor AS. Gjestegården ble tidligere benyttet av regjeringen til regjeringskonferanser.

Styreleder for Staur gård AS er Per Harald Grue.

Landbruks- og matdepartementet la Staur gård ut for salg høsten 2019, til en sum av 44 millioner kroner. Gården ble solgt for 61 millioner kroner til advokat Ola Haugen i Wikborg Rein.

Staur gård ble fredet ved forskrift i 2013.

Referanser
----------

1. ↑  «Historie – Staur Gård». Arkivert fra originalen 7. august 2020. Besøkt 22. mai 2020.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑  Riksantikvaren: Fredar eigedommar i landbruksforvaltinga Mal:Waybak

Eksterne lenker
---------------

* Nettsted for Staur gård Arkivert 25. september 2020 hos Wayback Machine.
* «Staur gård». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
**Richard Gennys Fanshawe** (født 22. juni 1906 i Kildare, død 14. april 1988 i Cheltenham) var en britisk rytter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.

Fanshawe vant en olympisk bronsemedalje i hestesport under OL 1936 i Berlin. Han var med på det britiske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i feltritt bak Tyskland og Polen. Deltakere på laget var; Alec Scott på hesten «Bob Clive», Edward Howard-Vyse på «Blue Steel» og Fanshawe på «Bowie Knife». Fanshawe og «Bowie Knife» kom på tjuesjetteplass i den individuelle konkurransen i feltritt.

OL-medaljer
-----------

* 1936 Nazi-Tysklands flagg Berlin - Bronse Bronse i hestesport, feltritt lag Storbritannias flagg Storbritannia

Referanser
----------

1. 1 2   Roglo, Roglo person ID p=richard;n=fanshawe;oc=3[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   sports-reference.com, www.sports-reference.com, besøkt 25. januar 2016[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Richard Fanshawe – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Richard Fanshawe – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Stamn ved oset, Hovdalsvatnet.
To halve kvernstein og lager.
Staurselva er ei elv på Frosta i Trøndelag. Den renner ut fra Hovdalsvatnet som ligger 116 moh. Elva er bare 1,5 km lang og munner ut i Trondheimsfjorden på nordsida av Frosta.

Historie
--------

Det er godt fall på elva og det har derfor vært industri langs elva som har nytta seg av vasskraft. Tidligere var det sagbruk, stampe, snekkerverksteder, kverner og mølle langs elva. 
I 1904 kom Christian Thams fra Orkdal og skrev kontrakter med brukerne av vannfall i elva. Han betalte brukerne for å få overta retten til å stenge å slippe vatnet ved oset. Grunnen var at Christian Thams måtte ha en kraftstasjon som leverte strøm til ''Nordenfjeldske sprængstof aktieselskab'' som skulle bygges i Sunndalen i Åsen i Nord-Trøndelag. Fabrikken ble lagt ned i 1920 og rettigheter med anlegg ble solgt til tre av brukerne.
I dag er det ingen industriell virksomhet langs elva. Det er ''Frosta vassverk AL'' som tatt over rettighetene i elva og er forplikta til å slippe minimum 20 liter vatn i sekundet ned gjennom elva. Ved utløpet av elva var det utskiping av gruvetømmer (pitprops) først på 1900-tallet.

Kilder
------

Frostaboka bind 5.

Statsarkivet, Trondheim.
**Sigvald Krohn** (født 13. mai 1896 i Tinn i Telemark, død 17. august 1981 i Engerdal) var en norsk sogneprest og var sønn av prost Conrad Henrik Krohn (1853–1929) og Hanna Marie (f. Jørgensen) (1872–1962).

Utdannelse og yrkesliv
----------------------

Krohn ble cand.theol. i 1919 og tok praktikum ved Universitetet i Oslo i 1920. Samme år ble han konstituert sogneprest i Engerdal og utnevnt til prest samme sted i 1921. Her ble han fram til 1929 da han ble sogneprest i Biri sogn. Han var konstituert som prost i Toten prosti i 1945. Han var så sogneprest i Stange fra 1946 til 1964, de siste fem årene også prost i Hedemarken prosti.

I Biri kommune var han engasjert i en rekke styrer og råd, blant annet fattigstyret, skolestyret, menighetsrådet og i Biris private telefonselskap. Han var medlem av Hamar bispedømmeråd fra 1953 til 1960.

Krohn fikk Kongens fortjenstmedalje i gull i 1964.

Familie og fritid
-----------------

Sigvald Krohn giftet seg med Ellen Tobiassen (1894–1965) 18. juni i 1920. Sammen fikk de fire barn: Erling (1926), Magne C. Krohn (1928), Leif (1930) og Marie Elisabeth (1935).

Blant de hobbyene som Krohn hadde, var grønnsaksdyrking og annen drift ved de prestegårdene han var ved. Han fikk blant annet 1. premie for sin grønnsaksdyrking ved Landbruksutstillingen på Gjøvik i 1936.

Referanser
----------

1. 1 2 3  *Prester i Den norske kirke og andre teologiske kandidater*, 7. utgave, Bergen 1974, ISBN 82-07-00010-4, side 147.
2. ↑  Dødsannonse i *Aftenposten* 20. august 1981.
3. 1 2 3  *Studentene fra 1914*, utgitt ved Grøndahl & Søns boktrykkeri. Oslo 1939, side 181.
4. ↑  *Dagningen* 13. mai 1976, side 6.
5. ↑  Dødsannonse i *Aftenposten* 9. september 1965.
Forsiden til originalmanuskriptet Henrik Ibsens «Et dukkehjem»
Lepramuseet i Bergen  Foto: Nina Aldin Thune 
**Verdens dokumentarv** (eng. *Memory of the World register*) er UNESCOs register over unike dokumenter og samlinger i arkiv og bibliotek som er av stor verdi som dokumentarisk kulturarv, såkalte *verdensminner*.

Historie
--------

Under UNESCOs hovedkonferanse i 1991 uttrykte en rekke medlemsstater en uro over de nasjonalt verdifulle dokumentenes status. I 1992 startet derfor programmet *Memory of the World* (verdensminne). Formålet med programmet var å bevare og formidle verdifulle dokument i arkiv og bibliotek verden over. Dokumentene speiler et mangfold av språk, mennesker og kulturer og en del av minnene er svært skjøre og risikerer å bli ødelagt for ettertiden. Det finnes to lister, en liste over verdensminner og en liste over truede verdensminner. Programmets hovedmål er å legge til rette for bevaring av verdens dokumentarv, legge til rette for universell tilgang til dokumentarven, samt å fremme en verdensomspennende bevissthet om dokumentarvens eksistens og betydning.

Norges dokumentarv
------------------

Utdypende artikkel: Norges dokumentarv

Den norske UNESCO-kommisjonen har oppnevnt en norske komité for verdens dokumentarv. I februar 2012 ble det etablert et nasjonalt register for Norges dokumentarv. Norsk kulturråd er sekretariat for arbeidet. Følgende verdensminner i Norge er listeført i dag:

* Lepraarkivene i Bergen ved Bergen byarkiv, Medisinsk fødselsregister (UiB), Statsarkivet i Bergen og Lepramuseet St. Jørgens Hospital (2001)
* Originalmanuskriptene til «Et dukkehjem» av Henrik Ibsen ved Nasjonalbiblioteket i Oslo (2001)
* Roald Amundsens filmmateriell fra ekspedisjonen til Sydpolen ved Norsk filminstitutt, nå Nasjonalbiblioteket (2005)
* Thor Heyerdahls arkiv med manuskripter, publikasjoner, korrespondanse, fotografier, film og bibliotek ved Kon-Tiki Museet i Oslo (2011)
* Sophus Tromholts samlinger, fotografier av den samiske befolkning i Kautokeino 1882–1883, Universitetet i Bergen (2013).

Referanser
----------

1. ↑  UNESCOs begrunnelse for oppføringen i 2013

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Memory of the World Register – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
UNESCOs kulturvernprogram **·** Den norske UNESCO-kommisjonen |
| --- |
| Verdensarven og Liste over verdensarvsteder **·** Verdens dokumentarv og Norges dokumentarv **·** UNESCO-konvensjonen og Representativ liste over menneskehetens immaterielle kulturarv |  |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** NKC
 |
Zagato Raptor
**Zagato Raptor**, også kjent som **Lamborghini Raptor**, er en konseptbil designet for den italienske bilprodusenten Lamborghini av Zagato i samarbeid med Alain Wicki, som var ansatt hos Lamborghini. Bilen ble første gang presentert på bilutstillingen i Genève i 1996, og er utstyrt med en innovativ dørløsning, hvor hele den midtre delen av bilen svinger opp og frem. Chassiset er hentet fra en firehjulsdreven utgave av Lamborghini Diablo.

Bilen er utstyrt med både V12-motoren og drivverket fra Diablo, men det faktum at bilen mangler ABS-bremser og antispinn-systemer, samt at karosseriet i stor grad er fremstilt av karbonfiber, gjør at den er adskillig lettere enn Diablo.

Mange mente modellen var utmerket til å fylle tomrommet mellom Diablo og dens etterfølger, den gang kalt Canto, men Lamborghini valgte å ikke produsere Raptor. Alain Wicki forsøkte senere å videreutvikle den på egen hånd, med hjelp fra Zagato, men det ble aldri startet noen ytterligere produksjon. Wicki eide selv den eneste prototypen frem til 2000, da den ble auksjonert bort til en privat samler.

Eksterne lenker
---------------

* LamboCars: Zagato Raptor Arkivert 10. august 2007 hos Wayback Machine.

| * v
* d
* r
Virksomheter i Volkswagen-konsernet |
| --- |
| 
* Audi
* Bentley
* Bugatti
* Lamborghini
* SEAT
* Škoda
* Volkswagen

 |

| * v
* d
* r
Lamborghini |
| --- |
| Nåværende modeller | 
* Gallardo
* Gallardo Spyder
* Murciélago
* Reventón

 |
| Tidligere modeller | 
* 350GT
* 400GT
* Countach
* Diablo
* Espada
* Islero
* Jalpa
* Jarama
* LM002
* Miura
* Silhouette
* Urraco

 |
| Konseptbiler | 
* 350GTV
* 400GT Monza
* Athon
* Bravo
* Cala
* Canto
* Cheetah
* Concept S
* Estoque
* Flying Star II
* Genesis
* Insecta
* LM001
* LMA002
* LM003
* LM004
* Marco Polo
* Marzal
* Miura Concept
* Portofino
* Raptor
* Sesto Elemento

 |
**Stavanger Kajakklubb** (stiftet 31. oktober 1968) er en kajakklubb i Stavanger som er medlem av Norges Padleforbund (NPF) og Forum for Natur og Friluftsliv (FNF). Klubben er en av Norges største kajakklubber med ca. 1200 medlemmer (2019) i alle aldersgrupper. Lagets formål er ved samarbeid og kameratskap å fremme kajakksport og friluftsliv i sunne former.

Klubben flyttet hovedlokaler i 2017 fra Sandvigå til Kisteneset 15 på Hundvåg. Her ble et nytt klubbhus bygget og innviet 27. januar 2017. I tillegg er det ukentlig aktivitet i klubbhuset på Dyrsnes Natursenter ved Stokkavatnet (flattvann og Kajakkpolo).

Klubbens Facebookside.

Aktiviteter
-----------

Stavanger Kajakklubb har aktiviteter på hav, elv, flattvann og kajakkpolo og eier både tur-, racer-/surfski-, hav-, polo,- og elvekajakker som medlemmer kan benytte.

Klubben har egen instruktørgruppe som årlig gir kurs som hovedsakelig følger NPFs Våttkortstige. Klubben tilbyr medlemmene kurs på hav, flattvann, elv og kajakkpolo.

Det er trening for kajakkpolo hver uke hele året samt rulletrening. På vinteren benyttes basseng innendørs. Kajakkpolo Facebookside.

Turgruppen har jevnlig kajakkturer i Stavangerområdet til Kvitsøy, Ryfylke og Lysefjorden i Forsand.

Arrangementer
-------------

Under NM-veka 2018 arrangerte kajakkpologruppen i Stavanger Kajakklubb NM i Kajakkpolo i Vågen midt i Stavanger. Konkurransen ble avholdt 18.-19. august. For første gang i Norge ble en hel kajakkpolokamp sendt på riksdekkende TV på NRK1. Klubben skal igjen arrangere NM i kajakkpolo 29.-30. juni under NM-veka 2019. Arenaen blir da lagt til Badedammen. Les mer om arrangementet her Arkivert 26. april 2019 hos Wayback Machine..

Referanser
----------

1. ↑  «SKK». *www.stavangerkajakk.no*. Arkivert fra originalen 26. april 2019. Besøkt 26. april 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted
**Sigval Bergesen d.y.** (født 27. april 1893 i Stavanger, død 7. mai 1980) var en norsk skipsreder.

Liv og virke
------------

Sigval Bergesen startet sin karriere i farens rederi i 1916, men startet et eget rederi, Sigval Bergesen d.y. & co i 1936. Samme år kjøpte han tankskipet «President de Vogue» (omdøpt til «Bergesund»). Bergesen brukte krigen til å posisjonere seg i markedet, og innen 1950 hadde selskapet fire skip i sin flåte, innen 1955 syv, og seksten innen 1970.

Under andre verdenskrig fikk Bergesen eierskap i Rosenberg Mekaniske Verksted som var grunnlagt av hans far Sigval Bergesen d.e. og Knud Zimmer i 1897. I etterkrigstiden ble en rekke fartøy bygget for rederiet på verftet, frem til det ble solgt i 1970 til Kværner. Innen den tid var Bergesen ett av de største skipsrederiene i verden.

Sigval Bergesen d.y. var tett knyttet til selskapets drift til han var over 80 år, men i 1976 ble han tvunget til å trekke seg tilbake av helsemessige årsaker.

Etter hans død ble det opprettet et allmennyttig fond i Bergesen og hans kones navn – Sigval Bergesens d.y. og Hustru Nanki’s Almennyttige Stiftelse, som deler ut Bergesen d.y.s Almennyttige Pris.

Han var gift første gang med Ingerid Sømme, datter av Jacob D. Sømme og Helene Sofie Sørensen, og søster av Sven og Iacob D. Sømme.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Sigval\_Bergesen[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   oppført som Sigval d.y. Bergesen, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside for Bergesens Almennyttige Stiftelse
* «Sigval Bergesen» i Norsk biografisk leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** LCCN
 |