recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Plakat utenfor Shetland Museum, Lerwick
En **seksring**, **seksæring** eller **treroing** er en åpen, spissgattet robåt med tre par årer. Overgangen mellom størrelsen færing og seksæring, og mellom seksæring og størrelsen firroing, er flytende; litt lange færinger blir ofte utstyrt med et ekstra par årefester, og kalles seksæringer, og litt lange seksæringer utstyres også ofte med slikt ekstra årefestepar, og kalles firroinger ("åttring", firkeiping). Frem til ca. 1920 var seksæringer minst like vanlige som færinger, mens de nå er nokså sjeldne.

Tre roere i en seksæring ble regnet som nærmest ustoppelige, nesten uansett vind og sjø, og ble derfor ofte benyttet til for eksempel jordmorskyss. I Nord-Norge finnes munnhellet: "Vårherre er sterk, men tre mann i en seksæring er óg nokka!"

Det finnes seksringer i alle robåttypene fra Rogaland til Finnmark.

Det finnes også en Sixareen eller sixern på Shetlandsøyene. De første av seksårene ble importert fra Norge flatpakket og båtbyggere fra Norge dro over for å sette dem sammen. Dette fortsatte, men sammen byggingen av båtene tok etter hvert båtbyggere fra Shetland seg av. På midten av 1800-tallet økte importavgift, noe som førte til at de på Shetland bygget båtene sine selv.

Referanser
----------

1. ↑  «Shetland Museum & Archives | Home». *Shetland Museum & Archives* **(engelsk)**. Besøkt 21. januar 2021.

| * v
* d
* r
Tradisjonelle norske robåttyper |
| --- |
| Sør-Østlandet | 
* Hvalerbåt
* Kragerøbåt
* Grimstadsjekte
* Vest-Agder-sjekte
* Snadd
* Lillebåt
* Mellombåt
* Storebåt

 |
| Sør-Vestlandet | 
* Oselver
* Hardangerbåt
* Strandebarmer
* Rogalandsbåt
* Torfinnsbubåt
* Jærbåt

 |
| Midt-Vestlandet | 
* Lindåsbåt
* Osterfjordsbåt
* Masfjordsbåt
* Sunnfjordsbåt – søranesing
* Sunnfjordsbåt – nordanesing
* Nordfjordbåt
* Haldorbåt

 |
| Nord-Vestlandet | 
* Sunnmørsbåt
	+ Snidbotning
	+ Snedbetning
* Møringsbåt
* Geitbåt (Nordmørsbåt)
* Romsdalsbåt (Romsdalsgeit)
* Lysterbåt

 |
| Trøndelag | 
* Åfjordsbåt

 |
| Nordlandsbåter | 
* Bindalsbåter
* Fembøring
* Spissbåtene fra Rana og Saltdal
* Lofotjolle
* krumstevninger
* Tromsbåter

 |
| Båtstørrelser | 
* Æring
* Færing
* Halvromsfæring
* Firroing
* Femring / Tendring
* Seksring
* Åttring
* Tiæring
* Tolværing

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
«Haugestua» hvor lekpredikanten Hans Nielsen Hauge bodde. Foto: A-S. Ofrim (2015) 
Villaen Carl Grøndahl reiste i 1909, her fotografert rundt 1940. Foto: Esther Langberg / Oslo Museum 
**Bakkehaugen gård** ligger i Einar Høigårds vei 25 på Tåsen i Oslo, rett bak Voldsløkka. Den består av seks bygninger rundt et tun.

Bygningene på Bakkehaugen benyttes av Barne- og familieetaten i Oslo kommune.

Historie
--------

### Bakkehaugen skilles ut fra Bakke gård

Gården har eksistert som anlegg siden 1811. Eieren av gården Bakke i Nydalen, Michel Nielsen Hauge, skilte da Bakkehaugen ut som bolig for broren, lekpredikanten Hans Nielsen Hauge. Sistnevnte hadde på det tidspunktet nylig blitt løslatt fra fengsel. Samme år som han overtok gården bygde han Bakke Mølle i Nydalen.

Hans Nielsen Hauge bodde i det som nå kalles «Haugestua» fra 1811 til 1817. I 1822 solgte han seg ut til vennen boktrykker Christopher Grøndahl.

### Ny hovedbygning

Christopher Grøndahls barnebarn Carl Grøndahl var eier fra 1898. Han fikk bygget et nytt hovedhus ved arkitekt Einar Smith i 1909.

### Bakkehaugen kirke

Carl Grøndahl testamenterte grunn fra gården til Bakkehaugen kirke, som ligger i Carl Grøndahls vei like ved gården.

Kilder
------

* Knut Are Tvedt, red. (2010). «Bakkehaugen». *Oslo byleksikon* (5. utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 65. ISBN 978-82-573-1760-7.
* Knut Olborg. «De lokale gårdene: Bakkehaugen». Sogn historielag. Besøkt 10. juni 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bakkehaugen gård – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «Bakkehaugen gård». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
**Lov om pristiltak**, korttittel **pristiltaksloven**, er en norsk lov som fastsetter forbud mot urimelige priser og forretningsvilkår, og gir myndighetene hjemmel til å fastsette prisregulering og meldeplikt ved endringer i priser. Prisreguleringen kan omfatte maksimalpriser, minstepriser, prisstopp, prisberegninger, rabatter, maksimalavanser, leverings- og betalingsvilkår og andre bestemmelser om priser, fortjenester og forretningsvilkår.

Overtredelse av pristiltaksloven kan føre til straff og til inndragning av ulovlig merpris. Under skjerpende omstendigheter kan straffen bli fengsel inntil seks år.

Loven ble vurdert tatt i bruk av Konkurransetilsynet under covid-19-pandemien, for første gang siden OL på Lillehammer.

Se også
-------

* Pris- og rasjonaliseringspolitiet
* Åger

Referanser
----------

1. ↑  Pristiltaksloven § 2
2. ↑  Pristiltaksloven § 1
3. ↑  (no) Pristiltaksloven i Store norske leksikon
4. ↑  Pristiltaksloven § 4
5. ↑  «Konkurransetilsynet vurderer å ta i bruk kriselov – har ikke vært brukt siden Lillehammer-OL». *e24.no*. Besøkt 17. november 2021.

Eksterne lenker
---------------

* Lovdata
**Konsthögskolan Valand**, tidligere *Valands konstskola*, opprinnelig *Göteborgs Musei Ritskola* er en kunsthøyskole i Göteborg som ble grunnlagt i 1865. 

Da *Göteborgs Musei Ritskola* ble grunnlagt 4. oktober 1865 av landshövdingen Albert Ehrensvärd, lå den i lokalene til Svenska Ostindiska Companiet, det nåværende Göteborgs stadsmuseum. Skolen ble grunnlagt etter forslag av *Styrelsen för föreläsningars hållande*. Fra begynnelsen hadde man om lag 170 elever per år med jevn kjønnsfordeling. I 1869 opprettet man den første klassen i maleri. På grunn av elevantallet og av at skolens retning hadde gått fra å ha fungert som en kompletterende støtteundervisning for elever i byens skoler, til å være mer rettet mot en utdanning for blivende profesjonelle kunstnere, endret man navn til Göteborgs Musei-, Rit- och Målarskola, og i 1886 flyttet man inn i Aktiebolaget Valands lokaler på hjørnet Kungsportsavenyn og Vasagatan 41, der selskapslokalet Valand ligger i dag. Det var i og med denne flyttingen navnet *Valand* ble knyttet til skolen. 

Omkring år 1900 underviste blant andre Carl Larsson, Bruno Liljefors, Georg Pauli, Hanna Hirsch Pauli og Carl Wilhelmson ved kunstskolen. I 1925 flyttet de fra Valandhuset til lokaler bak Göteborgs konsthall i Ekmansgatan. Disse lokalene hadde tidligere vært utstillingslokaler under Jubileumsutstillingen i Göteborg i 1923. I denne perioden var Tor Bjurström lærer, og han hadde elever som Inge Schiöler, Ivan Ivarson, Nils Nilsson og Ragnar Sandberg, kunstnere som senere skulle få epitetet «Göteborgskoloristerna».

I 1950 flyttet skolen til Dr Saléns gata på Södra Guldheden og byttet navn til *Valands konstskola*. I 1951 startet man utdanning i skulptur, ledet av kunstneren Palle Pernevi.

I 1970 ble skolen overtatt i kommunal regi og flyttet til Lindholmen på Hisingen. I 1977 overtok staten ansvaret for skolen, og fikk høyskolestatus under Göteborgs universitet og fikk det nye navnet *Konsthögskolan Valand*. På 1990-tallet flyttet kunsthøyskolen tilbake til Vasagatan, men denne gang til huset på skrå overfor Valandshuset i Vasagatan 50. 

Akademin Valand er i dag en institusjon i *Konstnärliga fakulteten* ved Göteborgs universitet.

Eksterne lenker
---------------

* Akademin Valand

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
En sekstendelsnote med halsen opp, en med halsen ned og en sekstendelspause til slutt.
Fire sekstendelsnoter bundet sammen ved hjelp av to notebjelker.
En **sekstendelsnote** er i musikknotasjon en note som tilsvarer 1/16 (én sekstendel) av verdien til en helnote. Med andre ord går det 16 sekstendelsnoter på den tiden det tar å spille én helnote. En enkel sekstendelsnote er avbildet med hode, hals og to faner festet til halsen. Som regel opptrer sekstendelnotene i grupper, der alle notene festes sammen ved hjelp av to notebjelker. På den måten blir det også mye lettere for musikere å lese partiturer hvor notene forekommer.

| * v
* d
* r
Musikknotasjon |
| --- |
| Notesystem | 
* Takt og taktstrek
* Nøkkel
* Da capo
* Dal segno
* Fortegn
* Hjelpelinje
* Modus
* Skala
* Prøvetegn
* Repetisjonstegn
* Taktartsangivelse

 |
| Noter | 
* Punktering
* Forslag
* Noteverdi
	+ Notebjelke
	+ Notehake
	+ Notehode
	+ Notehals
* Pause
* Triol
* Helmholtznotasjon
* Scientific pitch notation

 |
| Artikulasjon | 
* Dynamikk
* Ornament
* Portato
* Aksent
* Legato
* Tenuto
* Marcato
* Staccato
* Staccatissimo
* Bue
* Fermate

 |
| Relatert | 
* Besifring
* Generalbass
* Grafisk notasjon
* Leadsheet
* Neume
* Tabulatur

 |
**Weber/Merton-tesen** er betegnelsen på en tese formulert av den amerikanske sosiologen Robert K. Merton i 1938. I denne tesen tok han utgangspunkt i sosiologen Max Webers verker fra 1904-05.

Innhold
-------

Hovedbudskapet i Weber/Merton-tesen er påstanden om at asketisk protestantisme (puritanisme) var meget viktig i fremveksten av den nye eksperimentelle naturvitenskapen på 1600-tallet. Weber hevdet eksempelvis at den asketiske protestantismen hadde en særlig forkjærlighet for den nye fysikken, og protestantene mente gjerne at man priste Gud ved å utforske skaperverket. Likevel må det presiseres at verken Weber eller Merton mente at puritanisme eller protestantisme *skapte* moderne vitenskap. Weber/Merton-tesen blir gjerne delt inn i tre underteser:

W/M 1 omhandler påstanden om at asketiske protestanter skulle ha en større tilbøyelighet til å studere naturvitenskap og å betrakte eksperimentell forskning som et kall enn medlemmer av andre trossamfunn.

W/M 2 sier kort sagt at den puritanske etikken kanaliserte *engelskmenns* interesser i retning av vitenskap. Dette ble empirisk undersøkt, og videre formidlet som et signal på at det kulturelle jordsmonnet i England på 1600-tallet var spesielt godt egnet for framvekst og spredning av naturvitenskapene.

W/M 3 sier at puritanismen fremmet institusjonaliseringen av naturvitenskapene ved å fremme et solid legitimeringsgrunnlag for den. Merton mente at den asketiske protestantismen tjente til å legitimere en gryende og institusjonalisert naturvitenskap.

Kritikk
-------

W/M 1 har blitt utsatt for sterk kritikk, og det er i dag gjerne vanlig å si at det kun er W/M 2 og W/M 3 som fremdeles står igjen som plausible. Men også blant dem er det behov for presiseringer og modifiseringer, og i dag er det vanlig å se på W/M 3 som den tesen som står sterkest. W/M 1 ble kritisert for å være for udefinert og diffus. Man kan gjerne si at det ikke var kun puritanismen som motiverte folk til forskning av naturvitenskapen, men heller hele den engelske protestantismen.

Litteratur
----------

* Ugelvik Larsen, S. (1999) *Teori og metode i samfunnsfaga*, Samlaget, Gjøvik.
**Magnetisk reluktans**, eller **magnetiskt motstand**, er motstanden i en magnetisk krets og den inverse verdien til kretsens permeans (den magnetiske ledningsevnen). Magnetisk reluktans kan sammenlignes med resistans i en elektrisk krets, men istedenfor å forbruke energien i form av varme, slik den blir i en elektrisk motstand, blir den lagret i et magnetisk felt. På samme måte som elektrisk strøm følger minste motstands (resistans) veg i en elektrisk krets, følger også magnetisk strøm den minste motstands (reluktans) veg.

Definisjon
----------

Den totale reluktansen er forholdet mellom magnetomotorisk spenning (magnetomotorisk kraft, MMF) i en passiv magnetisk krets og den magnetiske fluksen i samme krets.

{\displaystyle {\mathcal {R}}={\frac {\mathcal {F}}{\Phi }}}
der

{\displaystyle {\mathcal {R}}} er reluktansen i amperevinding per weber (invers Henry, H-1)
{\displaystyle {\mathcal {F}}} er den magnetomotoriske spenningen i amperevindinger
*Φ* er den magnetiske fluksen i weber
En magnetisk fluks former alltid en lukket kurve, som beskrevet av Maxwells likninger, men kurvens veg avhenger av reluktansen i de omkringliggende materialene. Kurven konsentreres i banen med minst reluktans. Luft og vakuum har høy reluktans, mens lett magnetiserbare materialer som jern og stål har lav reluktans. Flukstettheten i materialer med lav reluktans induserer midlertidige poler og gir opphav til mekaniske krefter som flytter materialet mot regioner med høyere flukstetthet og er derfor alltid en tiltrekkende kraft.

Reluktansen i en uniform magnetisk krets kan defineres som

{\displaystyle {\mathcal {R}}={\frac {l}{\mu \_{0}\mu \_{r}A}}}
eller

{\displaystyle {\mathcal {R}}={\frac {l}{\mu A}}}
der 

*l* er den magnetiske kretsens lengde i meter
*{\displaystyle \mu \_{0}}* er permeabiliteten til vakuum, lik {\displaystyle 4\pi \times 10^{-7}} henry per meter
*{\displaystyle \mu \_{r}}* er materialets relative magnetiske permeabilitet (relativt til vakuum)
*{\displaystyle \mu }* er materialets permeabilitet (*{\displaystyle \mu =\mu \_{0}\mu \_{r}})*
*A* er kretsens tverrsnittsareal i kvadratmeter
Reluktansens invers kalles *permeans*.

{\displaystyle {\mathcal {P}}={\frac {1}{\mathcal {R}}}}
Permeansen måles i SI-enhet henry

Se også
-------

* Reluktansmotor

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Skage Lense** var en tømmerlense i Namsen utenfor gårdene Furre og Furrenesset i bygda Skage i Overhalla.

Alt tømmeret som ble fløtt i Namsen ble her samlet sortert og «soppet», dvs. buntet sammen til flåter. Fra lenseanlegget ble tømmeret slept med båter ned til sagbrukene i Namsos.

Anlegget ble etablert i 1906 og ble brukt til samling, sortering og sopping (bunting/sammenbinding) av fløtet tømmer til sagbrukene i Namsos. Fra 1912 ble soppingen gjort maskinelt. Det har vært fløtet tømmer ned Namsen i uminnelige tider, og de første lensene ble anlagt på midten av 1800-tallet. 

På det meste, omkring 1950, var 40 personer ansatt ved Skage Lense. Enkelte sesonger på 1950-tallet passerte mer enn én million stokker gjennom dette lenseanlegget. Etter siste verdenskrig ble stadig mer av tømmeret transportert med lastebiler. Skage Lense ble lagt ned i 1971.

Referanser
----------

1. ↑  Hjulstad, Ola (2000). *Namsen i våre minner*. O. Hjulstad. s. 171-174. ISBN 8272790254.
2. ↑  Mørkved, Karl (1949). *Skogbruk og treforedling i Namdal*. Brun. s. 74-86.
3. ↑  *Sagbrukshistorie for grunnskolen*. Spillum dampsag & høvleri, Norsk sagbruksmuseum. 2000. s. 21.
4. ↑  Flotten, Olav (1990). *Overhalla bygdebok. Bind 6 : Bygdehistorie fra 1837 til etter siste verdenskrig*. Kommunen. s. 297.
1988 Rover 827si, en av få som ble solgt ny i Norge
**Rover 800**-serien kom på markedet i 1986 og var det første resultatet av samarbeidet mellom Honda og Rover. Honda hadde bruk for en større bil enn Accord på det amerikanske markedet, og Rover hadde lite penger til
å utvikle en helt ny modell, så da ble samarbeidet innledet. Rover produserte sin 800-serie som erstatter for SD1 og Honda startet sin produksjon av Legend.

Bilene hadde samme plattform, men var ganske ulike å se til. Bilene hadde samme V6-motor, men Rover hadde sin egen firesylindrede motor på 820-modellen. Interiøret var veldig forskjellig, men i karosseriet kan en se en viss likhet.

De første modellen med V6 motor hadde ett sylindervolum på 2500 ccm (Rover 825), disse motorene hadde lavt dreiemoment i bunn og ble derfor erstattet av en oppboret modell med 2700 ccm som kom i 1988 (Rover 827).
Interiøret i disse bilene hadde mye av de engelske tradisjonene i seg, trepaneler og skinnseter ga en eksklusiv atmosfære. 

I Norge er disse bilene sjelden vare, det ble solgt noen biler på åttitallet, de fleste i 1988. Her hjemme var det stort
sett 820si og 827si som ble solgt. Det ble også solgt noen 820 sterling, men disse var dyre her i landet, 827-modellen kostet ca. 400 000  og 820-modellen ca. 300 000 kr i 1988.

De første modellene (MK1) hadde mye problemer en del problemer. Rust og problemer med elektronikken (fra Lukas) bidro til å gi bilen et dårlig rykte. I USA ble bilene solgt som Sterling og ikke Rover, men det hjalp lite. Både i Norge og USA stoppet salget opp etter få år og ble aldri solgt igjen.

1995 rover 820 si
I 1992 kom det en ny utgave av 800 serien, den var basert på den gamle MK1 modellen, men med litt rundere former og ett oppgradert interiør. Understell, dører, V6 motor og det meste av interiøret var det samme. Det som ble endret var fronten og bakparten, ny midtkonsoll og ny 4 sylindret motor med og uten turbo.

MK2-modellen hadde mye bedre kvalitet, mye bedre elektronikk og nesten ikke rustproblemer, men ble aldri solgt ny i Norge. Det finnes noen privatimporterte MK2-modeller i Norge, men på landsbasis er det ikke mer enn ca. 10 eksemplarer.

1993 Rover 827 coupe
Det ble også lansert en coupemodell i 1992, for å vise at at Rover kunne lage eksklusive biler. Designen var bra og
interiøret var meget eksklusivt, men kjøreegenskapene var ikke på høyde med de beste, så det ble en bil for de spesielt interesserte (kun noen få tusen ble produsert).

Mk2-modellen hadde frem til 1996, 2,0-liters firesylindrede motorer med 136 hk, 180 hk og 200 hk og V6-utgave med 170 hk (Honda Legend-motor).

I 1996 fikk 800 serien en liten ansiktsløfting med nye motorer, oppgradert interiør, hellakkert listverk og oppgradert elektronikk. En ny V6-motor produsert av Rover ble introdusert, denne hadde 2500 ccm og 175 hk (finnes i dag i Rover 75).

Rover 800-serien ble produsert fra 1986 til 1999, da den ble erstattet av Rover 75.

1993 Rover 827 coupe interiør

Eksterne lenker
---------------

* Side om historien til Austin Rover
* diskusjonsforum om Rover 800
Skageflå rundt 250 meter ovenfor Geirangerfjorden  Foto: Frode Inge Helland 
Skageflå fjellgård  Foto: Frank Nordstrand 
Utsikt fra Skageflå  Foto: Frank Nordstrand 

**Skageflå** er en fraflyttet fjellgård som ligger på en fjellhylle ca. 250 meter over Geirangerfjorden med utsikt til fossene De syv søstrene og fjellgården Knivsflå på den andre siden av fjorden. Det er en av flere gårder i og under utsatte fjellheng i Geiranger; med gårder som Megardsplassen, Horvadrag, Matvik, Knivsflå og Blomberg.

Gården kan besøkes av turister. Flere operatører tilbyr per 2021 båtskyss fra Geiranger sentrum frem til stien som fører opp til gården. Fotturen opp fjellsiden tar om lag 25-35 minutter fra fjorden opp til fjellgården.

Eksterne lenker
---------------

* Om Skageflå på nettstedet TV Sunnmøre Live, via nettstedet storfjordensvenner.no. Besøkt 29. juli 2021.
* Fotografi fra 1926 av Skageflå på Nasjonalbib*liotekets nettsider – fotograf: Anders Beer Wilse*
* «Skageflå». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Riksantikvaren kulturminne **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Leidulf Hafsmo** (født 6. januar 1934 i Snillfjord, Trøndelag, død 21. februar 2019 i Trondheim, Trøndelag) var en norsk tannlege, lyriker og musiker.

Etter realskole på Åndalsnes, artium på Nordfjordeid og utdanning i odontologi fra Newcastle etablerte han tannlegepraksis i Trondheim. Han utga sin første diktsamling mens han var på Svalbard, tekster som også resulterte i musikkutgivelser (*Snillfjord-valsen* 2000, *Livet e' itj for amatøra* 2001 og *Kamferdrops og kjærlighet* 2004) på Sonor Records. 

Hafsmo var også leder for Fosen historielag, og har gitt ut boken *Hafsmo gård i Snillfjord* (1993).

Hafsmo fikk i 2007 Snillfjord kommunes kulturpris for sin innsats som lyriker, musiker og historiker.

Referanser
----------

1. ↑  «Hafsmo fikk kulturpris». avisa Sør-Trøndelag. 14. oktober 2007. Arkivert fra originalen 28. oktober 2007. Besøkt 27. oktober 2007.

  

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
En gjærkultur dyrkes i en erlenmeyerkolbe, et vanlig bruksområde for en magnetrører. Den kontinuerlige røringen holder gjærceller og næringsstoffer i suspensjon, og tilfører kulturen oksygen for å fremme vekst.
En **magnetrører** er et apparat som brukes til å røre i væsker i glasskolber. Den ble patentert av amerikaneren Arthur Rosinger på begynnelsen av 1940-tallet.

Magnetrøreren bruker et roterende magnetfelt som drar en magnetisk rørepinne i bunnen av kolben som står på magnetrørerens plate. Dette får rørepinnen til å spinne raskt rundt i væska i kolben, slik at væska blir omrørt. Det roterende magnetfeltet blir skapt enten av en roterende magnet eller av en rekke fastmonterte elektromagneter. Ettersom glass ikke påvirker magnetfeltet i nevneverdig grad (glass er transparent for magnetisme), og glasskolber (f. eks. erlenmeyerkolber) ofte brukes i laboratorier, fungerer magnetiske rørepinner godt. På den andre siden kan en liten magnetpinne bare røre væsker av mindre volum, typisk begrenset til 3-4 liter. Magnetrøreren arbeider også dårlig i viskøse væsker og tykke suspensjoner.

Magnetrørere blir ofte anvendt i kjemi og biologi. De blir ofte foretrukket fremfor miksere med mekanisk overføring ettersom de er stillegående, effektive, og ikke har eksterne bevegelige deler som går i stykker eller slites. På grunn av størrelsen og utformingen er det lett å rengjøre og desinfisere magnetrøreren. Den trenger ikke smøremidler som kan forurense væsken det arbeides med, og den kan brukes i hermetisk lukkede systemer. Noen magnetrørere har også en varmeplate som kan varme væsken mens den røres.

Rørepinnen
----------

Fire magnetiske rørepinner sammen med en linjal.
Rørepinnen er en stavmagnet som blir plassert i væska, og som forårsaker omrøringen. Magneten er oftest dekket av teflon, og i noen tilfeller av glass. Glasstrukne rørepinner blir brukt i flytende alkalimetaller, bortsett fra i lut, som oppløser glass, og ammoniakk. Både teflon og glass er kjemisk passive, og vil ikke forurense eller reagere med blandingen de skal røre.

 
Rørepinnene finnes i mange forskjellige utforminger, men de fleste av dem har en forhøyning på midten som de balanserer og spinner på. De minste er noen få millimeter lange, og de største noen få centimeter. For å fiske rørepinnen opp av væsken bruker man «magnetplukker», en annen magnet som gjerne kan brukes fra utsiden av glasskolben og som gjerne kan være festet i enden av en liten stang.

Referanser
----------

1. ↑  Arthur Rosinger (6. juni 1944). «Magnetic Stirrer». United States Patent Office. Besøkt 16. februar 2013. [*død lenke*]
2. 1 2  «Stir Bars». University of Colorado at Boulder. Arkivert fra originalen 4. april 2013. Besøkt 16. februar 2013.
3. ↑  S. Girolami, Gregory; B. Rauchfuss, Thomas; J. Angelici, Robert (1. august 1999). *Synthesis and Technique in Inorganic Chemistry: A Laboratory Manual* **(engelsk)** (3 utg.). University Science Books. s. 87. ISBN 978-0-935702-48-4. Besøkt 23. april 2013.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Magnetic stirrers – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Leid linje**, er en fast etablert forbindelse for telekommunikasjon som en kunde leier av en nettoperatør mellom to bestemte steder. En forbindelse er normalt symmetrisk.

De leide linjene brukes bl.a. til sammenkobling av lokale nett for bedrifter med atskilte lokaliseringer, overføring av kringkastingssignaler og produksjon av offentlig telefonitjeneste, Internett, datatjenester og verdiøkende tjenester.

Det skilles vanligvis mellom analoge og digitale leide linjer. Nasjonal kommunikasjonsmyndighet skiller videre mellom følgende typer av digital overføringskapasitet:

* Under 64 kbit/s
* 64 kbit/s
* Over 64 kbit/s, under 2 Mbit/s
* 2 Mbit/s (2048 kbit/s)
* 34 Mbit/s
* Over 34 Mbit/s, under 140 Mbit/s
* 140/155 Mbit/s
* Over 155 Mbit/s
* Rå kobber
* Mørk fiber

De forskjellige leide linjene er definert av ITU i rekommendasjonen G.703, m.fl.

Selv om utleie av operatøraksess (som brukes av DSL-operatører for å levere bredbånd) etter definisjonen er en type leid linje, regnes dette som en annen tjeneste.

Kilde: Post- og teletilsynet

Se også
-------

* Telekommunikasjon
* Synkront optisk nettverk
* Mørk fiber

Eksterne lenker
---------------

* Post- og teletilsynet Arkivert 1. januar 2007 hos Wayback Machine.
***Rovedderkoppen*** (dansk: *Rovedderkoppen*) er en dansk stumfilm fra 1916 i regi av August Blom. Manuset ble skrevet av Carl Th. Dreyer. Det bygde på Sven Elvestads roman, *Rovedderkoppen*, fra 1908.

*Rovedderkoppen* ble forbudt av den norske filmsensuren.

Handling
--------

Den beryktede internationale forbryteren, fru Valentine Kempel, har leid en leilighet i byens sentrum og utstyrt den med enorm luksus. Derfra kaster hun sitt nett av intriger ut over byen. Stakkars uskyldige ofre som blir fanget i hennes nett. Det er ikke for ingenting at hun har tilnavnet *Rovedderkoppen*.

Hennes seneste offer er Charlie Falkenberg, en ung kunstmaler. Han er naiv og svermerisk som et barn. Gjennom sitt vesens trolldom har hun lykkes helt med å fordreie hodet hans. Mannen vil gå i døden for henne. Valentine Kempels eneste mål er å lokke Charlie Falkenberg til å begå en forbrytelse.

Hun oppfordrer ham til å forfalske sin velstående brors signatur på en veksel. Falkenberg nekter dette og bestemmer seg for å ta sitt liv, da han heller ikke tør vise seg for *Rovedderkoppen*s øyne igjen. Grosserer Falkenberg sverger at han skal hevne brorens død og kontakter detektiven Asbjørn Krag. *Rovedderkoppen* får kjennskap til dette gjennom sine tallrike spioner. Hun planlegger å få stemplet grosserer Falkenberg som falskspiller. Dette mislykkes grunnet Krags snarrådighet.

*Rovedderkoppen* lar seg ikke influere av nederlaget og tar tøffere midler i bruk. Hun tar Falkenbergs kjæreste i sin makt. Det lykkes Krag å få til et møte med *Rovedderkoppen* på *Grand*. Det blir en stor oppgave for ham å finne Falkenbergs kjæreste. Han får hjelp av en mann, som gjerne vil ut av *Rovedderkoppen*s nett. Krag greier å komme helt inn i *Rovedderkoppen*s hjem, hvor han kaster sin forkledning og tvinger henne til å avsløre hvor hun har skjult Falkenbergs kjæreste. Det holder på å gå galt for Krag, når *Rovedderkoppen* lykkes i å trykke på en hemmelig knapp, som alarmerer hennes hjelpere. Snart er det nettet, som hun har kastet ut etter andre, slått sammen omkring henne selv.

Rolleliste
----------

* Rita Sacchetto - Valentine Kempel, kaldt *Rovedderkoppen*
* Hans Richter - Charlie Falkenberg, kunstmaler
* Thorleif Lund - Einar Falkenberg, grosserer
* Peter Nielsen - Asbjørn Krag, detektiv
* Anton de Verdier - Rittmester Telman
* Alma Hinding - Ada König, Einars forlovede
* Rasmus Christiansen - Jens, detektivens medhjelper
* Zanny Petersen
* Axel Mattsson

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Rovedderkoppen* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Rovedderkoppen* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (da) *Rovedderkoppen* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Rovedderkoppen* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Rovos Rail** er et privat jernbaneselskap i Sør-Afrika. Rovos Rail ble stiftet i 1989 av Rohan Vos.

Historie
--------

Rohan Vos skapte sin formue med salg av reservedeler til motorer av ulike slag. Han kjøpte sitt første lokomotiv og vogner i 1988, og selskapet Rovos Rail ble stiftet året etter. Opprinnelig var hans ambisjoner å anskaffe og restaurere et damptog for bruk på familieturer, men han oppdaget raskt at dette var et kostbart prosjekt hvoretter han begynte å selge billetter til sine togturer.

Stasjon
-------

Rovos rail har sin egen private stasjon i Pretoria hvor det står 60 vogner og lokomotiver, men ikke eget spornett. Sporkapasistet leies av de eksisterende jernbaneselskaper.

Turer
-----

* Pretoria til Cape Town
* Pretoria til Durban
* Cape Town til George
* Andre turer: Selskapet opererer også mellom Pretoria og Victoriafallene to ganger i uken, hvor passasjerene kan velge en kombinert reise tog/fly.

En årlig to-ukers tur blir satt opp til Dar-es-Salaam hvor toget benytter den kinesiskbygde jernbanen TAZARA fra Zambia til Tanzania. Til denne turen benyttes togsettet *Edwardian Train* og en tilsvarende tur til Swakopmund i Namibia hvor togsettet *The Pride of Africa* blir brukt.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Rovos Rail – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* På et spor av luksus – artikkel i Aftenposten 6. mai 2006
| Slaget ved Briar Creek |
| --- |
| Konflikt: den amerikanske uavhengighetskrigen |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 3. mars 1779 |
| Sted | Nær Savannah River] i Georgia32°49'N 81°30'V |
| Resultat | Betydelig lojalistisk seier |

 |
| Stridende parter |
| USAs flagg Patrioter |  Lojalister |
| Kommandanter og ledere |
| USAs flagg John AsheUSAs flagg Samuel Elbert |  Archibald Campbell Augustine Provost |
| Styrker |
| 1700 | 2300 |
| Tap |
| Over 200 døde døde173 tatt til fange (inkludert Elbert) | 5 døde11 sårede |

| Den amerikanske uavhengighetskrigen |
| --- |
| Boston – Canada – New York og New Jersey – Saratoga – Philadelphia – Vestfronten – Sullivan-ekspedisjonen – Sørfronten – Marine |

| Sørfronten |
| --- |
| Williamsburg – Great Bridge – Moore's Creek Bridge – Risbåtene – Alligator Bridge - Beaufort – Kettle Creek – Briar Creek – Stono Ferry – Savannah – Charleston – Waxhaw - Camden – Kings Mountain – Cowpens – Guilford Court House – Hobkirk's Hill – Eutaw Springs – Yorktown |

**Slaget ved Briar Creek** var et slag i den amerikanske uavhengighetskrigen. Det fant sted den 3. mars 1779 nær Savannah River i Georgia.

Etter en seier i slaget ved Kettle Creek mot lojalist–kommandanten oberst James Boyd, var patrioter fra Nord-Carolina under general John Ashe i hælene på den britiske obersten Archibald Campbell og hans styrker som trakk seg tilbake fra Augusta, Georgia etter at de oppdaget styrkene fra North Carolina. En planlagt operasjon i Wrightsville, Georgia førte til at noen av Boyds menn ble tatt da Campbell ikke dukket opp uten å informere Boyd. Mens Ashes styrker var på fremmarsj, ble derimot Campbell forsterket med menn fra Savannah, Georgia under ledelsen av Augustine Provost. Sammen var de britiske styrkene på rundt 2 300 menn.

Ashes patrioter ble tatt på senga mens de lå i leir nær Briar Creek og Savannah River av soldater og milits bestående av lojalister. Patriotene fra North Carolina, sammen med Ashe, flyktet fra slagmarken. Bare oberst Samuel Elbert og hans milits fra Georgia ble værende. Undertallige og overmannet forsvarte mennene leiren til nesten alle var døde. Hendelsene som startet sent på ettermiddagen tok slutt da solen gikk ned og opprørsstyrkene led et ydmykende nederlag. Nesten 400 patrioter ble drept eller tatt til fange, mens lojalistene bare mistet fem menn.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for offisielle lenker i Wikidata*
Svensk fjällras
**Svensk fjällras** er en tradisjonell kurase med opprinnelse i Nord-Sverige.

Historie og utbredelse
----------------------

Svensk fjällras er utviklet på grunnlag av de lokale besetningene i Nord-Sverige. Rasen er beslektet med sidet trønder- og nordlandsfe og nordfinsk storferase. I 1892 ble avlsarbeidet for Svensk fjällras igangsatt, for å skape en melkerase tilpasset nordsvenske forhold. På slutten av 1900-tallet befant rasen seg i en genetisk krise, og det ble nødvendig med innkryssing av andre melkeraser. Til bruk i avlsarbeidet ble også langtidslagret sæd fra 50- og 60-tallet brukt. I 1995 ble foreningen Svensk fjällrasavl stiftet. I dag finnes det cirka 2 500 dyr av Svensk fjällras.

En undergruppe i Svensk fjällras er de såkalte Fjällnære kor. Denne gruppen dyr er i mindre grad innkrysset med moderne melkeraser. Fjällnære kor er ikke en egen rase, men håndteres som en egen gruppe innen fjellrasen, med et eget avlsprogram.

Egenskaper
----------

Svensk fjällras er en melkerase. Gjennomsnittlig årsavdrått er 5800 kg og gjennomsnittlig kroppsvekt for voksne kyr er 430 kg. Rasen er kollet. De fleste dyr er hvite, men andre farger kan forekomme.

Eksterne lenker
---------------

* Svensk fjällrasavl
* Beskrivelse hos NordGen[*død lenke*]
* N-EURO-CAD
**Victor Sohm** (født 19. juni 1869 i Dornbirn, Østerrike, død 15. desember 1960 i Trogen, Sveits), oppvokst i Bregenz, var en av Østerrikes første skiløpere.

Sohm prøvde seg først på ski i 1887. Etter et opphold i USA tok han opp igjen skiinteressen, blant annet for å bestige fjell. Sammen med to venner var han 1. januar 1900 først til topps på fjellet Schesaplana (2965 moh.) på ski. I desember 1901 besteg han også, som den første, fjellet Valluga (2809 moh.) på ski.

Victor Sohm og kompanjongen Madlener utviklet og solgte skibindinger, skismøring og skifeller. Sohm ble i Glarus i 1905 den første sveitsiske mester i skihopping. Med et hopp på 17 meter ble han likevel klart slått av de to nordmennene Leif Berg og Thorleif Bjørnstad, som deltok i en egen gjesteklasse og nådde 27 og 25 meter. Sohm er også kjent som forbilde for og den første skiinstruktøren til Hannes Schneider, senere selv en kjent skipioner, som deltok da Sohm i 1906 holdt det første skikurset i Østerrike i Zürs.

Sohm grunnla sammen med Friedrich Eyth roklubben Ruderverein Wiking i Bregenz. Han var den første president for Østerrikes skiforbund, som ble stiftet i 1905.

Sohmbreen i Antarktis fikk i 1959 navn etter Victor Sohm.

Referanser
----------

1. 1 2  Minneord og jubileumsomtaler (publisert av Historisches Alpenarchiv, besøkt 6. september 2015)
2. ↑  Hannes Schneider - Stuben am Arlberg: Viktor Sohm als Skilehrer Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine. (besøkt 6. september 2015)
3. 1 2 3 4  Tim Ashburner: *The history of ski jumping*. Quiller Press, Wykey, Shrewsbury 2003. ISBN 1-904-057-15-2 (s. 47-48)
4. 1 2  BergNews: Damals (besøkt 6. september 2015)
5. ↑  Ruderverein Wiking Bregenz: RV Wiking Bregenz, 1887-1940 Arkivert 5. mars 2016 hos Wayback Machine. (besøkt 6. september 2015)
6. ↑  Australian Antarctic Data Centre: Sohm Glacier[*død lenke*] (besøkt 6. september 2015)
Et **turkmensk teppe** er et teppe laget av turkmenske nomadestammer.

Turkmenske nomadestammer er kjent for sin teppekunst. Tepper brukes til det meste, oppbevarings- og transportsekker, dørforheng, vugger, kameldekorasjoner osv. For det meste er disse knyttet, men også en del vevde tepper finnes. Antikke tepper er spesielt verdsatt fordi de representerer virkelige bruksgjenstander og er ikke laget for turister eller eksport. Fargene er meget spesielle med diverse sjatteringer av rødt som hovedfarge. Mønstrene er geometrisk oppbygd, oftest med stammebaserte ornamenter kalt Gul.

De viktigste stammene er Tekke (Teke), Yomut, Ersari, Salor, Chodor, Saryk. Tekkestammens hovedtepper har et mønster som her er kjent som Bokhara. Dette er et handelsnavn som kommer fra teppebasarene i byen av samme navn.

Vanlige teppevarianter
----------------------

* Hovedteppe som brukes på gulvet i teltet ved spesielle anledninger
* Transportsekker i ulike størrelser med navn som Chuval, Torba, Mafrash
* Dørforheng, Ensi eller Engsi
* Døroverheng, Kapunuk
* Kameldekorasjoner, Asmalyk til siden, knedekker og brystdekorasjon Khalyk
* Hestedekken
* Sekk for teltstenger, Okbash
* Vuggeteppe, Salatchak
* Sekk for brød, Bokche

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
Antonov An-140 i Jakutia Airlines.
Antonov An-140-100. Russisk Flyvåpen, Russland, 2011
Antonov An-140. Hostomel Flyplass, Ukraina, 2008
**Antonov An-140** er et turboprop passasjerfly, designet av det ukrainske byrået Antonov ASTC som en etterfølger til Antonov An-24, med utvidet lastekapasitet og med evne til å bruke uforberedte landingsstriper.

Varianter
---------

An-140T er et lett militært transportfly utviklet på grunnlag av An-140-100 turboprop fly. An-140T har en bakre rampe for lasting/lossing av last og personell. An-140S er det samme militære transportflyet, men utstyrt med en større lasteluke. I 2013 annonserte Aviakor at de første leveransene av An-140T/S til det russiske Forsvarsministeriet var planlagt i 2017 som erstatning for dagens flåte på 300 An-24 og An-26 fly som drives av den russiske flyvåpenet. Men i 2014, kunngjorde den russiske visestatsministeren for militær-industrielle kompleks, Dmitrij Rogozin, at Russland var i ferd med å forlate An-140T/S-prosjektet på grunn av forverret forbindelse med Ukraina og skulle arbeide for utvikling av Ilyushin Il-112.
An-140TK (konvertibelt lastefly-passasjer)
An-140 i VIP-konfigurasjon er designet for å bære opp til 30 passasjerer i komfort.  Kupeen i flyene kan bli delt inn i to eller tre soner eller små rom, utstyrt med fire komfortable seter med lyd og video, business-klasse og økonomiklasse, der det har 24 standard seter med en standard midtgang.
AN-140-100 skiller seg fra den grunnleggende versjonen med større vingespenn. Kan være bygget for sivile, militære og spesielle formål som: maritim patrulje, ambulanse, flyfoto, geologisk leting, frakt etc.

Referanser
----------

1. ↑  «Легкий военно-транспортный самолет Ан-140T». Arkivert fra originalen 22. mars 2015. Besøkt 14. mars 2015.
2. ↑  «An-140T». Arkivert fra originalen 2. april 2015. Besøkt 14. mars 2015.
3. ↑  Karnozov, Vladimir (26. september 2014). «Russia Dumps An-140T Airlifter for Home-Made Ilyushins». *AINonline*. AIN Publications. Besøkt 14. mars 2015.
4. ↑  Karnozov, Vladimir (16. september 2014). «Russia Looks To Resurrect Il-114». *AINonline*. AIN Publications. Besøkt 14. mars 2015.
5. ↑  «AN-140VIP». Pavel Naumenko. Arkivert fra originalen 25. oktober 2014. Besøkt 25. oktober 2014.
6. ↑  «AN-140». Arkivert fra originalen 23. januar 2018. Besøkt 3. juli 2015.
7. ↑  «АN-140-100». Arkivert fra originalen 25. oktober 2014. Besøkt 26. desember 2014.
8. ↑  «АН-140-100». Arkivert fra originalen 25. oktober 2014. Besøkt 26. desember 2014.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Målinger av hjernen ved hjelp av MR. På toppen vises et T1-vektet MRI-bilde, nederst et elastogram tatt ved hjelp av MRE
**Magnetresonanselastografi** eller **MR-elastografi**, forkortet **MRE** etter engelsk *magnetic resonance elastography*, er en teknikk for å måle stivhet i biologisk vev. Det er en form for elastografi, altså basert på vevets elastiske egenskaper. MRE er et ikke-invasivt diagositsk verktøy som kan brukes istedenfor for eksempel biopsi til å kvantifisere endringer i stivhet i biologisk vev, for eksempel på grunn av fibrose.

Metoden har blitt mye brukt i kliniske sammenhenger for å diagnosisere leverfibrose, men forskere forsøker også å utvikle metoden for bruk for andre organer.

Hovedprinsipper
---------------

MRE er i hovedsak basert på tre prinsipper: Generering av mekaniske bølger, et MR-signal for å fange opp relevante data, og inverteringsalgoritmer brukt for å konvertere dataene til relevante mekaniske parametere.

Generering av mekaniske bølger kan enten gjøres ved at pasienten fysisk får enheten plassert på seg, eller gjennom luften. Enheten genererer deretter mekaniske bølger med forhåndsbestemt amplitude og frekvens. Dette fører til at vevet endrer posisjon. Typisk endrer det posisjon i den retningen singalet sendes inn i, slik at for å karakterisere vevet i alle tre retninger bør signalet gis både i x-,y- og z-retning. Posisjonsendring i størrelsesorden titalls mikrometer regnes som ideell størrelse.

Elestografiet kan representeres ved todimensjonale tverrsnitt eller mer omfattende tredimensjonale representasjoner. 3D-bilder kan også genereres av mange tverrsnitt.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Armando Manduca, Philip V. Bayly, Richard L. Ehman, Arunark Kolipaka, Thomas J. Royston, Ingolf Sack, Ralph Sinkus og Bernard E. Van Beers (9. desember 2020). «MR elastography: Principles, guidelines, and terminology». *Magnetic Resonance in Medicine*. Wiley Online Library. 85 (5): 2377–2390. doi:10.1002/mrm.28627.
1943 elektrisk lastebil
**Svensk Elektrobil AB** (SEA) var et svensk selskap som laget elektriske biler. Selskapet ble grunnlagt av ASEA og lå på Rosenlundsgatan i det sørlige Stockholm. Bilen kunne laste  2,5 tonn og hadde en toppfart på 25 Km/t.

Spesifikasjon
-------------

Bilen hadde en elektrisk motor som var koblet til Tudor-batterier på 250 Ah. En av modellene, EV 12 markedsført  i 1943 hadde to motorer. En ekstra motor som kunne kobles inn i motbakker og var tungt lastet. De fleste modellene hadde en rekkevidde på 60-70 Km, men 127 Km var oppnådd under et forsøk i 1947.

Historie
--------

Mange av lastebilene ble brukt av ASEA men også andre bedrifter benyttet lastebilen, de fleste gikk i området rundt Västerås.

Produksjon av elektriske biler endte på slutten av 1940-tallet på grunn av konkurransen fra bensin-drevne biler. Men ASEA la ikke ned selskapet og i 1959 ble selskapet omdøpt til Svensk Reaktorteknik og senere til ASEA-Atom og igjen, i 2009 som Westinghouse.

ABB, som ASEA er blitt til i dag, tok opp igjen utviklingen av motoren til en hybridbil i1997 fordi BMW bestilte disse motorene.

Referanser
----------

1. 1 2  Ny Teknik: Asea slog världsrekord med elbil 1947 Arkivert 5. april 2009 hos Wayback Machine.
2. 1 2  Dahlquist, Hans. «Asea slog världsrekord med elbil 1947». *Ny Teknik* **(svensk)**. Besøkt 29. januar 2022.

Eksterne lenker
---------------

* Aseas elbilar långt före sin tid
* Eldriven 70-åring
* När truckar verkligen var truckar Arkivert 19. september 2020 hos Wayback Machine.
* Digitalt museum fotogalleri elbiler/elfordon
En **magnetisk monopol** i fysikken er en hypotetisk partikkel som har netto magnetisk ladning. Det vil si en magnetisk ekvivalent til en elektrisk ladet partikkel. Ifølge klassisk elektromagnetisme og Maxwells ligninger kan ikke magnetiske monopoler eksistere. Med andre ord kan man si at en magnet alltid har en nordpol og sydpol.

Det har vært en del interesse for magnetiske monopoler innen elementærpartikkelfysikken, som åpner for mulig eksistens.

Innen kosmologien har Big Bang sammen med "Grand Unified Theory" (GUT) forutsagt at magnetiske monopoler burde eksistere. Fraværet av observerte monopoler har vært utgangspunktet, og et hovedargument, for Alan Guths inflasjonsteori.

Høsten 2009 rapporterte Science at: "Fysikere lager magnetiske monopoler - på en måte"  som noen populærvitenskapelige magasiner rapporterte som at den første monopolen var observert.

Se også
-------

* Elektromagnetisme

Referanser
----------

1. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Science Daily: «Magnetic Monopoles Detected In A Real Magnet For The First Time»

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN
 |
Magnetisk væske på en glassplate, med en magnet under glassplaten
En **magnetisk væske** eller **ferrofluid** (fra lat. *ferrum* – jern og *fluidus* – flytende) er en kolloidal løsning av magnetiserbare nanopartikler i en bærevæske. I et eksternt magnetfelt vil nanopartiklene, som kan være av for eksempel magnetitt (Fe3O4), magnetiseres. For at de ikke skal segrere ut av væsken, må de være svært små (typisk 3-15 nm), slik at deres termiske energi overveier deres magnetiske energi. Væsken bør også inneholde en surfaktant for å holde partiklene fra hverandre. Metoder for å lage slike magnetiske væsker har vært kjent ihvertfall siden 1938. De forblir ikke magnetisert når det eksterne magnetfeltet fjernes, så de er altså paramagnetiske, ikke ferromagnetiske.

Magnetisk væske skiller seg fra magnetoreologisk væske (MR væske) ved størrelsen på partiklene. Mens partiklene i magnetisk væske er i nanometerstørrelse, er partiklene i MR væske i mikrometerstørrelse. Partiklene i MR væske er for tunge til at de kan holdes suspendert i væsken over lengre tid, og vil etterhvert felles ut. 

Homogene (ikke kolloidale) magnetiske væsker er mer eksotisk, og var lenge kun en teoretisk mulighet. I 1997 ble det for første gang demonstrert ferromagnetisme i en underkjølt kobolt-palladium-smelte.

Referanser
----------

1. ↑  Rosensweig, R. E. (1985). *Ferrohydrodynamics*. Cambridge: Cambridge University Press.
2. ↑  T. Albrecht, C. Bührer; m.fl. (1997). «First observation of ferromagnetism and ferromagnetic domains in a liquid metal (abstract)». *Applied Physics a Materials Science & Processing*. Applied Physics A: Materials Science & Processing. 65: 215. Bibcode:1997ApPhA..65..215A. doi:10.1007/s003390050569.  Bruk av `|besøksdato=` krever at `|url=` også er angitt. (hjelp)CS1-vedlikehold: Eksplisitt bruk av m.fl. (link)
**Song Xu** (kinesisk: 宋旭; pinyin: **Sòng Xù**; Wade–Giles: *Sung Hsü*, født 1525 enten i Jiaxing eller i Huzhou i provinsen Zhejiang i Kina, dødsår ukjent) var en kinesisk landskapsmaler.

Song ble etterhvert buddhistisk prest. Han var svært belest og var influert av chan-buddhismen. Hans hovedområde som maler var landskaper, men han malte også mennesker. 

Mot slutten av 1500-tallet reiste han rundt i store deler av Kina. 

En malerull fra 1543 gjengir hans studier av Song-dynasti-maleren Xia Gui. 

Somg skal ha blitt inspirert av verkene til Shen Zhou. Songs eksentriske malerier er ofte karakterisert av inskripsjoner i skrifttegn i arkaisk kalligrafi. 

Et maleri som forestiller buddhistiske arhater er datert tilsvarende 1605. Andre verker viser at han fremdeles var produktiv i en alder av 81 år. Song Xu var en indivisualistisk og uavhengig kunstner som for det meste ikke holdt seg til sin tids store skoler innen malerkunsten.

Referanser
----------

1. 1 2   minghuaji.dpm.org.cn, besøkt 29. januar 2023[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* James Cahill: *The Distant Mountains*, Weatherhill, New York and Tokyo, 1982, ss. 63–66.
* Yu Lianhua: *Encyclopedia of Chinese Artists* (Zhongguo meishu jia renming cidian), Shanghai, s. 323.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ULAN
 |
Turks- og Caicosøyenes flagg
Turks- og Caicosøyenes handelsflagg
Flagg for Turks- og Caicosøyenes guvernør
**Turks- og Caicosøyenes flagg** er en britisk *Blue ensign*, hvilket betyr at flaggduken er blå og har det britiske unionsflagget (Union Jack) i kantonen, og med koloniens våpenskjold i den frie enden av flaggduken. Våpenet består av et gult skjold hvorpå en konkylie, en langust og en kaktus av arten *Turk's head*. Flagget ble innført 7. november 1968. 

Fra flagget ble innført og fram til 1999 satt våpenmerket i en hvit skive. Dette var også tilfelle for de fleste andre særmerkede britiske flagg for kolonier. Tradisjonen med å sette våpenet på en hvit skive skal skyldes at den britiske marinens offisielle flaggbok, *Flags of all nations*, hadde for vane å vise merkene som satt i flaggene på en rund, hvit bakgrunn. Selv om dette bare var en illustrasjonsteknisk måte å vise merkene, ble det i praksis tolket som at hele skiven skulle være med i flagget. Framstillingen av flaggene ble endret med 1999-utgaven av *Flags of all nations*, da merkede britiske flagg nå ble framstilt med våpenet direkte mot flaggduken. For å bedre muligheten for identifikasjon ble også merkets størrelse økt.

Handelsflagg
------------

Turks- og Caicosøyene har et separat handelsflagg, en såkalt (*Red Ensign*) med unionsflagget i kantonen og våpenmerket på rød flaggduk.

Guvernørens flagg
-----------------

Guvernøren, koloniens øverste myndighet og kronens representant, fører eget flagg etter samme modell som øvrige guvernører i britiske besittelser. Det vil si det britiske unionsflagget med koloniens våpenskjold omgitt av en krans i midten. Guvernørflagget ble innført i 1999.

Litteratur
----------

* Graham Bartram: *British Flags and Emblems*, 2004
* *BR20 Flags of all nations*, 1989 Edition, 1999 Revision, Ministry of Defence, 1999

Eksterne lenker
---------------

* National Symbols

| * v
* d
* r
Nordamerikanske flagg |
| --- |
| Selvstendige land | 
* Antigua og Barbuda
* Bahamas
* Barbados
* Belize
* Canada
* Costa Rica
* Cuba
* Dominica
* Den dominikanske republikk
* El Salvador
* Grenada
* Guatemala
* Haiti
* Honduras
* Jamaica
* Mexico
* Nicaragua
* Panama
* Saint Kitts og Nevis
* Saint Lucia
* Saint Vincent og Grenadinene
* Trinidad og Tobago
* USA

 |
| Territorier | 
* De amerikanske Jomfruøyer
* Anguilla
* Aruba
* Bermuda
* Bonaire
* De britiske Jomfruøyer
* Caymanøyene
* Curaçao
* Grønland
* Guadeloupe
* Martinique
* Montserrat
* Puerto Rico
* Saba
* Saint-Barthélemy
* Saint-Martin
* Saint-Pierre og Miquelon
* Sint Eustatius
* Sint Maarten
* Turks- og Caicosøyene

 |