recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Manantali-demningen** er en demning i Mali, i elva Senegal. Anlegget ble utbygd fram til 1988 da finansieringen stoppet opp, men gjenopptatt i 1997. Demningen er ferdigbygd, men vannkraftverket som skulle vært installert i 1997 ble forsinket. Anlegget begynte å produsere noe kraft fra 2001, og med full kapasitet på 200 MW fra 2002.

Det har vært protester mot utbyggingen, som gir en oversvømming som førte til flytting av minst 12 000 personer, mens 800 000 fikk redusert vannkvalitet eller redusert fruktbarhet i det lokale jordbruket. Det ble også økt forekomst av malaria.

Demningen er i betong og er 1500 m lang og inntil 66 m høy. Hensikten var opprinnelig å regulere Senegal-elven for irrigasjon.

Av kraften fordeles 52 % til Mali, 33 % til Senegal, og 15 % til Mauritania. Sørafrikanske Eskom er inne på operatørsiden sammen med den maliske staten.

Se også
-------

* Liste over verdens største vannkraftverk

Referanser
----------

1. ↑  Black, Maggie og Jannet King: *The Atlas of Water*, Earthscan 2009, side 58-59.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Manantali Dam – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* IndustCards – Hydroelectric Power Plants in West Africa

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
Pilaster er ei flat halvsøyle som er utført som en framspringende del av en vegg. I klassisk versjon er den forsynt med basis og kapitél, eventuelt også kanelert (rifla). Bildet viser fasaden på rettsbygningen i den vesle byen Carrollton, Ohio, bygd 1885 i såkalt Second Empire-stil. 
**Pilaster** er en flat veggpilar vanligvis med basis og kapitel. Pilasteren brukes til forsterkning av muren eller understøttelse for arkitrav, bjelker eller buer. Ofte brukes den bare som en dekorasjon for å bryte en død flate.

En pilaster kan ha en enkel rektangulær form eller den kan ha ornament fra en av søyleordenene. Trekkes den rundt et hjørne kalles den hjørnepilaster. Går den over to etasjer, kalles den gigantpilaster eller kolossalpilaster. Gigantpilasteren var vanlig i manierismen og barokken. Den ble også brukt av Andrea Palladio. 

|  |
| --- |
| Gigantpilaster i korintisk stil, over to etasjer på en 1800-talls-bygning i Avenue de l'Opéra i Paris.  |

Se også
-------

* Pilar
* Søyle

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pilasters – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Encyclopædia Universalis **·** GND
 |
**Nederlandse Televisie Stichting (NTS)** (norsk oversettelse: *nederlandsk fjernsynsstiftelse*) var den første allmennkringkasteren for fjernsyn i Nederland og forløperen til Nederlandse Omroep Stichting (NOS) og Nederlandse Publieke Omroep (NPO). NTS var i drift fra 1951 til 1969.

Bakgrunn
--------

Allmennkringkasting i Nederland har en annen struktur og organisasjonsform enn de fleste andre land i Europa. Landets allmennkringkasting innen radio og fjernsynbestår av en rekke kringkastingsselskaper som i fellesskap leverer programmer og sendinger til landets riksdekkende TV- og radiokanaler. Kringkasterne koordineres og administreres av en fellesorganisasjon som regulerer fordelingen av sendetid og ressurser mellom de ulike selskapene.

Utdypende artikkel: Allmennkringkasting i Nederland

Den første felleskringkasteren for fjernsyn i Nederland var NTS. Den ble stiftet torsdag 31. mai 1951 av kringkasterne AVRO, KRO, NCRV og VARA, og hovedkontoret ble lagt til Hilversum. Stiftelsen skulle skape et «bredest mulig samarbeid innen TV, blant annet ved å regulere sendetidene, slik at alle grunnleggerkringkasterne fikk like muligheter for å komme på skjermen». NTS hadde også ansvar for å koordinere programmene, jobbe frem riksprogrammer og sørge for driftsstudioer. Den første nasjonale tv-sendingen fant sted 2. oktober 1951 fra Studio Irene i Bussum.

I 1956 fikk NTS tildelt minst 25 prosent av den totale sendetiden på statskanalen og fikk i oppdrag å produsere såkalte nøytrale programmer som nyheter og sport. Den første utgaven av nyhetssendingen *NTS Journal* ble sendt 5. januar 1956.

I 1964 lanserte NTS sin andre riksdekkende tv-kanal, Nederland 2. Fem år senere, i 1969, ble NTS slått sammen med radiounionen Nederlandse Radio Unie. Den nye kringkastingsorganisasjonen fikk navnet Nederlandse Omroep Stichting (NOS).

Referanser
----------

1. ↑  Zaken, Ministerie van Algemene. «The role of public broadcasters - The media and broadcasting - Government.nl». *www.government.nl* **(engelsk)**. Besøkt 10. desember 2017.
2. ↑  «65 jaar terug: De oprichting van NTS». spreekbuis.nl. 12. januar 2016. Besøkt 15. desember 2019.
3. ↑  Prof. Egbert Dommering. «The Dutch System of Financing of Public Broadcasting» (PDF). ivir.nl. Besøkt 10. desember 2017.
4. ↑  «Over de NOS - About the NOS». *over.nos.nl*. Arkivert fra originalen 11. desember 2017. Besøkt 10. desember 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
***Arescus*** er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.

Utseende
--------

Middelsstore, avlange, blanke, gule eller røde og svarte bladbiller, ikke typisk utseende til skjoldbiller å være. Hodet er lite, med et smalt, neseaktig fremspring mellom antennene, pronotum rektangulært og dekkvingene nokså jevnbrede. Antennene er ganske kraftige, omtrent så lange som hode + pronotum.

Levevis
-------

Både larver og voksne lever på planter og eter fra dem. Disse artene lwever på slekten *Heliconia* (Heliconiaceae).

Utbredelse
----------

Slketen lever i Sør-Amerika, fra Colombia i nord til Bolivia i sør.

Systematisk inndeling
---------------------

Hispinae inkluderer noen ganger gruppen (underfamilien) skjoldbiller, da som stammen Cassidini, i denne oversikten er den holdt utenfor, og plassert inn i som søstergruppen skjoldbiller. Andre klassifikasjoner plasserer denne gruppen (som Hispini) som en undergruppe av skjoldbillene.

**Treliste**
* orden **biller** (Coleoptera)
	+ underorden **Polyphaga**
		- overfamilie **Chrysomeloidea** Latreille, 1802 (=Phytophaga)
			* familien bladbiller (Chrysomelidae Latreille, 1802)
				+ underfamilien skjoldbiller, Cassidinae
					- stamme **Arescini** Chapuis, 1875
						* slekten ***Arescus*** Perty, 1832
							+ *Arescus histrio* Baly, 1858
							+ *Arescus hypocrita* Weise, 1910
							+ *Arescus labiatus* Perty, 1832
							+ *Arescus laticollis* Weise, 1910
							+ *Arescus vicinus* Uhmann, 1926
							+ *Arescus zonatus* Weise, 1913

Litteratur
----------

Eksterne lenker
---------------

* Hispines of the World - *Arescus*
* (en) *Arescus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Arescus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Arescus* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Arescus* hos NCBI Rediger på Wikidata

* *Arescus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Ares IV** var en prosjektert to-trinns bærerakett for NASAs Constellation-program. Constellation-programmet ble kansellert i 2010 før raketten ble realisert.

I januar 2007 presenterte NASA et tilskudd på Aresfamilien, Ares IV, som skulle bestå av første trinnet fra Ares V og det andre trinnet fra Ares I. Denne kombinasjonen gjorde at romfartøyene Altair og Orion måtte skytes opp hver for seg. Ares IV skulle bygges i USA, ha en høyde på 113 meter og en diameter på 8,4 meter. Nyttelastkapasiteten var beregnet til 130 000 kilogram til lav jordbane, og 41 000 kg til månebane (Trans Lunar Injection - TLI).

Kilder
------

* FlightGlobal: NASA quietly sets up budget for Ares IV lunar crew launch vehicle with 2017 test flight target (av Rob Coppinger) Besøkt 20. oktober 2022

| * v
* d
* r
Constellation-programmet |
| --- |
| Komponenter | Orion · Ares I · Ares IV · Ares V · Earth Departure Stage · Altair · J-2X · RS-68 | Constellation-programmets logo |
| Oppskytningssteder | John F. Kennedy Space Center LC-39 |
| Annet | Vision for Space Exploration · Exploration Systems Architecture Study · Ferder |

Portal: Astronomi
**Mana Pools** er en nasjonalpark og en viltforvaltningsområde i Vest-Zimbabwe. Dette området ligger langs den nedre delen av Zambezielven, der elvesletta utvikler seg til et stort område av sjøer etter regntiden. Etterhvert som sjøene gradvis tørker ut og forsvinner igjen, kommer mange dyr inn i området på jakt etter vann. Dette gjør området til et av Afrikas beste områder for viltobservasjoner.

*Mana* (*fire* på Shona) hentyder til de fire permanente sjøene som er dannet av meandrering fra Zambezielven. Området omfatter 2,500 km² elv, elvebredder, øyer, banker og dammer, omgitt av skoger bestående av mahogni, fikentrær, ibenholt og baobabtrær. Området sto i fare for å bli omfattet av vannkraftutbygging før det ble verdensarvområde. Området har landets største konsentrasjon av flodhest og krokodille; i tørketiden er det også rikelig med elefanter og kafferbøffel her.

På den andre siden av Zambezielven støter området inn mot *The Lower Zambezi National Park* i Zambia.

Eksterne lenker
---------------

* Zimparks: Mana Pools National Park (offisielt nettsted) Arkivert 19. november 2019 hos Wayback Machine. Besøkt 26. oktober 2019
* UNEP World Conservation Monitoring Centre: *faktaark*
* safarimappers.com kart

| * v
* d
* r
Nasjonalparker i Zimbabwe |
| --- |
| Nasjonalparker | Chimanimani • Chizarira • Gonarezhou • Hwange • Kazuma Pan • Mana Pools • Matobo • Matusadona • Nyanga • Victoria Falls • Zambezi | Zimbabwes flagg |
| Viltreservater | Eland viltreservat • Mushandike viltreservat • Tshabalala viltreservat |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC **·** GeoNames **·** Ramsar
 |
**Andreas Christian Bull** (født 7. mars 1798 i Åsnes, død 20. april 1837 på Rikshospitalet i Christiania) var en norsk teolog. Han var utnevnt til professor i teologi ved Universitetet i Christiania, men rakk aldri å tiltre stillingen.

Liv
---

Han var sønn av presten Nils Rosing Bull (1767–1842) og Christiane Elisabeth Hansen (1775–1848). Faren var sogneprest i Støren. I 1819 ble han student fra Trondheim katedralskole og i 1823 *cand. theol.* med utmerkelse. I 1824 ble han utnevnt til residerende kapellan i Støren.

Etter professor Stener Johannes Stenersens død i 1835 søkte Bull på det ledige professoratet sammen med Christian Keyser. Keyser ble utnevnt 26. august 1836, men da også professor Svend Borchmann Hersleb døde samme år, fikk Bull en ny mulighet. 2. mars 1837 ble han utnevnt til Herslebs etterfølger, men han rakk aldri å tiltre professoratet, siden han døde måneden etter.

Noen av Bulls brev til rektor Frederik Moltke Bugge er utgitt i *Historiske samlinger* (1907).

Litteratur
----------

* «Bull, Andreas Christian», i Halvorsen, J.B. (1885). *Norsk Forfatter-Lexikon 1814-1880*. Kristiania: Den Norske Forlagsforening.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Johannes Blank** (født 17. april 1904, død 15. mars 1983) var en tysk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Blank ble olympisk mester i vannpolo under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det tyske laget som vant vannpoloturneringen. Det var fjorten nasjoner som stilte lag. Tyskland slo Belgia med 5-2 i finalen etter forlengning. De andre spillerne på det tyske laget var Erich Rademacher, Fritz Gunst, Otto Cordes, Emil Benecke, Karl Bähre, Joachim Rademacher og Max Amann. Blank spilte en kamp,han var målvakt.

OL-medaljer
-----------

* 1928 Nederlands flagg Amsterdam - Gull **Gull** i vannpolo, (Tyskland)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Johannes Blank – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Johannes Blank – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Johannes Blank – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Johannes Blank – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Johannes Blank – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata
**«Man ska leva för varandra»** er en svensk sang med melodi og tekst av Bengt Sundström. Trio me' Bumba utgav den på singlen Columbia DS 2405 i 1968. Sangen lå på Svensktoppen i 26 omganger i perioden 25. mai–16. november 1969, deriblant på en førsteplass.

En innspilling med Jan Sparring lå på Svensktoppen i to uker i perioden 12.–19. april 1981, med en niendeplass som beste resultat.

Den har senere blitt spilt inn på plate av danseband som Berth Idoffs.

Norske versjoner
----------------

Fredrik Friis har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «La oss leve for hverandre».

| År | Sangtittel | Albumtittel | Artist | Tekstforfatter | Platetype | Plateselskap og katalognummer |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1969 | «La oss leve for hverandre» |  | Gluntan | Fredrik Friis | Single | Odeon ND 7482 |
| 1969 | «La oss leve for hverandre» |  | Kjell Grunnteig | Fredrik Friis | Single | Triola TN 554 |
| 1981 | «La oss leve for hverandre» | *La oss leve for hverandre* | De Syngende Husmødre | Fredrik Friis | LP | Triola TNLP 86 |
| 1983 | «La oss leve for hverandre» | *Minner* | Bente Lind | Fredrik Friis | LP | Mariann MLN 1046 |

Produsent for De syngende husmødrenes versjon var Ole Vidar Lien og produsent for Bente Linds versjon var Arve Sigvaldsen.

Gluntans versjon lå på den norske VG-lista i 23 uker i 1969 og på en andreplass i tre uker.

Referanser
----------

1. ↑  Trio Me' Bumba – Man Ska Leva För Varandra (7", Single) at Discogs
2. ↑  Svensktoppen – *1969*[*død lenke*]
3. ↑  Svensktoppen – *1981*[*død lenke*]
4. ↑  Gluntan - La Oss Leve For Hverandre (7", Single) at Discogs
5. ↑  Norsk nasjonaldiskografi
6. ↑  norwegiancharts.com - Gluntan - La oss leve for hverandre
**Kauffeldtgården** er en fredet empirebygning midt i Gjøvik sentrum, med adresse Kauffeldts plass 2. 

Huset ble oppført tidlig på 1800-tallet av Caspar Kauffeldt, grunnleggeren av Gjøvigs Glasværk. Det fungerte som bolig for garver Caspar Hennig. Etter nedleggelsen av glassverket i 1843 fikk Kauffeldtgården ny funksjon. I 1854 ble den bolig og landhandleri for Edv. og Leonore Olsen. I 1877 flyttet Fredrik Olsen Lange inn. Han drev Gjøviks Blad og boktrykkerforretning. Sønnen Torstein Lange tok over i 1917, og familien eide gården til 1965, da den ble kjøpt av Gjøvik kommune. I Lange-familiens tid ble gården kalt Langegården. Kauffeldtgården ble fredet i 1985. 

Huset inneholdt kontorer for administrasjonen til Mjøsmuseet fram til 2006 og forvaltes fremdeles av museet. Gjøvik Kunstgalleri har et kunstgalleri og en liten kafé i tilknytning til sine utstillingslokaler i bygningen.

Kilder
------

*

Eksterne lenker
---------------

* «Kauffeldtgården». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Tjenestemedaljen** (irsk: *An Bonn Seirbhíse*, engelsk: *The Service Medal*) er en irsk medalje innstiftet i 1944 som belønning for lang tjeneste. Den tildeles av Irlands forsvarsminister. Medaljen kan tildeles offiserer, befal og menige i alle deler av Irlands forsvar, inkludert sanitetstjenesten og feltprestkorpset.

Utforming
---------

Tjenestemedaljen er i bronse og har en diameter på 38 mm. Den har som motiv en kvinnefigur, «Eire», som plasserer en laurbærkrans på hodet til en soldat som kneler foran henne. Motivet er omgitt av innskriften «AN BONN SEIRḂÍSE» i «gælisk» skifttype på venstre side og en laurbærgren på høyre side. Reversen har «THE SERVICE MEDAL» omkring et slett midtfelt der det er plass til mottagerens rullenummer, initialer og etternavn.

Medaljen er opphengt i bånd med utforming som indikerer tjenestetid. Befal og menige tildeles etter ti års tjeneste medaljen i helt blått bånd. Etter 15 års tjeneste utstyres medaljen med blått bånd med en gul midtstripe og barre. Medaljen i samme type bånd, men uten spenne, tildeles offiserer etter 15 års tjeneste. Etter 20 års tjeneste får offiserer barre på båndet. Båndet har øverst et oppheng i metall der ordet «Seirḃís» finnes.

Referanser
----------

1. 1 2  *Medal Yearbook 2010*, Honiton: Token Publishing, s. 356.
2. 1 2 3 4  *Medals of the Irish Defence Forces*, Óglaigh na hÉireann, Irlands forsvar, 2010, s. 19-20.

Eksterne lenker
---------------

* *Medals of the Irish Defence Forces*, Óglaigh na hÉireann, Irlands forsvar, 2010
* Irish Army Medals, fra *Irish Medals*, nettsted om irske medaljer
Jens Juels portrett av Peder Anker med kone og datteren Karen. Malt i København 1791. Bildet finnes på Bogstad gård.
**Karen (Christiane Andrea) Wedel-Jarlsberg**, født Anker (født 2. november 1789 i Christiania, død 19. juni 1849 på Bogstad gård) var en norsk adelsdame som var grevinne av Jarlsberg og overhoffmesterinne ved det kongelige hoff og ga sitt navn til Karen Ankers vei i Bærum. Hun var datter av Peder Anker og gift med visekonge og lensgreve Herman Wedel-Jarlsberg, og vokste opp som enearving til en av Norges største formuer.

Jobb
----

Først var hun hoffmesterinne hos dronning Hedvig Elisabet av Sverige og Norge (1759–1818) ett års tid fra 1817. Etter dennes død i 1818, bare måneder etter mannens bortgang, fikk hun jobbe for den nyutsprungne dronning Desideria av Sverige og Norge (1777–1860), først som hoffmesterinne til 1825, og derfra som overhoffmesterinne. Fra 1825 var hun endog tjeneren til lille prinsesse Josefine av Norge og Sverige (1807–86). Hun sluttet i 1845 på egen ansøkning, etter at Josefine hadde blitt Sveriges nye dronning, og døde da av tyfus etter fire år uten jobb.

Familie
-------

Karen Anker var det eneste av fire barn i ekteskapet mellom Anna Elisabeth Cold (1749–1803) og Peder Anker som levde opp. Hun var dermed enearving til en av Norges største formuer.

Hun giftet seg 19. mai 1807 på Bogstad med den ti år eldre grev Johan Caspar Herman Wedel Jarlsberg (1779–1840) som nettopp hadde fått jobb som amtmann i Buskerud. 

I tillegg til Bogstad gård med skogeiendommer og sagbruk, som faren hadde kjøpt av sin svigerinne og bror i 1773, inngikk blant annet Bærums verk og Vækerø gård i arven etter Peder Anker, som døde i 1824.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Cecilia af Klercker (1942). Hedvig Elisabeth Charlottas dagbok IX (1812–1817). Stockholm: Norstedt & Söners förlag. sid 710
3. ↑  Carsten Hopstock (1997). *Bogstad*. Boksenteret/Bogstad stiftelse. ISBN 8276831672.
4. ↑  Karen Christiane Andrea Anker i geni.com, sist lest den 30. juli 2018.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Ingen** | **Norges overhoffmesterinne**(1817–1845) | Etterfølger:**Fanny Løvenskiold** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Tjenestemerke** er et frimerke som er beregna for tjenestlige postsendinger fra offentlige etater (stat, fylke, kommune).

Tjenestemerker i Norge
----------------------

Under den tyske okkupasjonen av Norge under andre verdenskrig 1940–1945 utstedte Quisling-regjeringen fra 1942 nye tjenestefrimerker med Nasjonal Samlings solkors-symboler.
Det første norske tjenestemerket blei utgitt 1. januar 1926. Før dette hadde slike offentlige sendinger vært portofrie. Tjenestemerkene blei ikke solgt, men utlevert mot rekvisisjon. Ordninga opphørte 1. april 1983, men merker etatene hadde på lager, kunne brukes fram til 31. mars 1985.
I motsetning til vanlige frimerker, som har tallrike motiver, finnes de norske tjenestemerkene bare i fem hovedvarianter med riksvåpenet som motiv. I tillegg kommer en variant fra 1942 med Nasjonal samlings solkors-emblem. Merkene har påskrift «Tjenestefrimerke», «Offentlig sak», «O.S.» eller «Off.sak».

Da merkene alltid kun var gyldige til innenlandske sendinger (brev til utlandet måtte frankeres med vanlige frimerker), har de med unntak av solkors-serien ikke landets navn påtrykt.

I 1930-33 hadde statsinstitusjoner ikke lov til å bruke tjenestemerker. For å hindre privat bruk av etatens vanlige frimerker, var det ikke uvanlig å gjennomhulle merkene med en eller flere bokstaver, f.eks «S.C.» for Statistisk Centralbyrå.

I NK-systemet er tjenestemerkene katalogisert med bokstaven **T** foran frimerkenummeret. Serien går fra T1 til 137.

Tjenestemerker i andre land
---------------------------

Mange andre land har også utgitt tjenestemerker etter lignende regler. For eksemel brukte Sverige tjenestemerker fra 1874 til 1920, Danmark fra 1871 til 1924, mens Finland aldri utga slike.
**Peter Alberg Holm** (24. mai 1823 i Kvívík på Færøyene, død 2. mai 1892 i Gamtofte på Fyn i Danmark) var en dansk luthersk prest, salmedikter og sakprosaforfatter.

Han var sønn av sogneprest Niels Lassen Holm og hustru Johanne Joensdatter i Kvívík. Faren var nordjyde, moren var færøysk. Selv var han gift to ganger. Han ble sendt til Danmark i 1832, og tok studentereksamen i 1841 og teologisk embedseksamen i 1847. Han ble adjunkt i Aarhus i 1849, før han i 1855 begynte i tilsvarende stilling i Roskilde. Alberg Holm var sogneprest i Vetterslev og Høm utenfor Ringsted 1862–1869, i Dalum utenfor Odense 1869–1880 og i Gamtofte utenfor Assens fra 1880.

«Han nærte stor kjærlighet til og interesse for Færøyene», beskrev sogneprest og kulturhistoriker Vilhelm Bang. Alberg Holm besøkte Færøyene sommeren 1844, og utgav blant annet *Skildringer og Sagn fra Færøerne* i 1856. Fra hans hånd kom også salmer, bønner og artikler om religiøse, språklige og naturvitenskapelige emner for dagspressen og tidsskrifter.

Hans søster Emilie Holm giftet seg med kongsbonde Hans Peter Weihe i Lamba og fikk sønnen Lassen Weihe, senere lagtingsmann. Hans niese Elisabeth (Bette) Holm giftet seg med Djóni í Geil og fikk sønnen Petur Alberg, som ble oppkalt etter ham. Petur Alberg er mest kjent for å ha komponert Færøyenes nasjonalsang, «Tú alfagra land mítt».

Referanser
----------

1. 1 2  Bang, Vilhelm (1893). «Holm, Peter Alberg». I Bricka, Carl Frederik. *Dansk biografisk Lexikon*. 7 (1 utg.). København: Gyldendalske Boghandels Forlag. s. 586–587.
2. ↑  Erslew, Thomas Hansen (1843–1868). *Almindeligt forfatter-lexicon for kongeriet Danmark med tilhørende bilande fra 1814 til 1840*. Forlagsforeningen. s. 829–830.

Portaler: Danmark | Færøyene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** LCCN
 |
Hund under trening for Norske Redningshunder.
**Tjenestehund** er en fellesbetegnelse for hunder som er trent til og utfører en eller annen form for samfunnstjeneste, det være seg som offentlig- eller sivil tjenestehund. Fellesnevneren er at hunder med slik trening kan kalles ut til kortere eller lengre tjeneste i samfunnstjenlige formål.

Offentlig tjenestehund
----------------------

En offentlig tjenestehund er en hund i kommunal, fylkeskommunal eller statlig tjeneste. Det kan for eksempel være en politihund, tolltjenestehund eller en militær tjenestehund. I noen grad kan slike hunder også sekundært være familiehunder.

Sivil tjenestehund
------------------

En sivil tjenestehund er en hund som typisk er trent til sivile oppgaver, for eksempel som ettersøkshund, redningshund, førerhund eller servicehund. Slike hunder er som regel også familiehunder.

| * v
* d
* r
Brukshundtyper |
| --- |
| 
* Assistansehund
* Bandhund
* Bombehund
* Diabeteshund
* Ettersøkshund
* Epilepsihund
* Familiehund
* Førerhund
* Fårehund
* Gårdshund
* Hjelpehund
* ID-hund
* Jakthund
* Kamphund
* Kløvhund
* Kreftsøkshund
* Kriminalsøkshund
* Kurérhund
* Kveghund
* Lavinehund
* Ledhund
* Likhund
* Livredningshund
* Løshund
* Matsøkshund
* Militær patruljehund
* Militær tjenestehund
* Minesøkerhund
* Narkotikahund
* Patruljehund
* Politihund
* Redningshund
* Ruinhund
* Servicehund
* Signalhund
* Skadedyrhund
* Spesialsøkshund
* Sporhund
* Stallhund
* Søkshund
* Terapihund
* Tjenestehund
* Trekkhund
* Tolltjenestehund
* Utstillingshund
* Vakthund
* Valutahund
* Vannsøkshund
* Varslingshund
* Veddeløpshund
* Vindsøkshund
* Vokterhund
* Våpensøkshund
* Åstedshund

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Karen Bertine Thorbjørnsen** (født Rambek 4. februar 1846 i Solum, død 24. juli 1919 på Thorbjørnsminde i Drøbak) var en norsk redaktør og skribent som i 1880-årene utga Norges første kvinnetidsskrift.

Liv og virke
------------

Karen Thorbjørnsen var utlært typograf, og gift med Tarje Thorbjørnsen, boktrykker og redaktør for *Follo Tidende* (forløperen for *Akershus Amtstidende*) i Drøbak.

Hun utga i perioden 1884–1886 det lille tidsskriftet *Den norske Kvinde*, som hun selv skrev og redigerte. Dette regnes som Norges første kvinnesaksorgan, og det var først etter at dette gikk inn at det langt mer innflytelsesrike *Nylænde* ble etablert (1887). Thorbjørnsen var opptatt av det religiøse aspektet ved kvinnens stilling. Formålet med hennes tidsskrift var «belærelse og Oplysning for den kvindelige Befolkning». Tidsskriftet ble utgitt hver 14. dag, og Thorbjørnsen håndterte det meste av trykkeriarbeidet selv, i et lite trykkeri i hjembyen.

Etter ektemannens død i 1899 drev hun sammen med sine barn avisen *Follo Tidende*, før hun året etter solgte den til O. B. Hansen.

Familie
-------

Karen Thorbjørnsen var datter av Peder Pedersen Rambek og Marthe Marie Gurine Gullaksdatter Tolnes. Hun ble 28. desember 1869 gift i Solum med Tarje Thorbjørnsen (1845–1899), som også hadde båret navnet Tarje Vå.

Referanser
----------

1. ↑  *Aftenposten 1919.07.29*. Norge, Oslo. 1919. s. 6.
2. ↑  Holm, Christian Hintze (1996). *Vekst og forandring*. Frogn kommune. s. 166. ISBN 8299399009.
3. ↑  Kvaale, Reidun (1986). *Kvinner i norsk presse gjennom 150 år*. Gyldendal. s. 25. ISBN 8205167214.
4. ↑  Agerholt, Anna Caspari (1973). *norske kvinnebevegelses historie*. Oslo: Gyldendal. s. 87. ISBN 8205058776.
5. ↑  Holm, Christian Hintze (1996). *Vekst og forandring*. Frogn kommune. s. 166. ISBN 8299399009.
6. ↑  SAKO, Solum kirkebøker, F/Fa/L0006: Ministerialbok nr. I 6, 1844-1855, s. 18
7. ↑   SAKO, Solum kirkebøker, F/Fa/L0008: Ministerialbok nr. I 8, 1865-1876, s. 274

Kilder
------

* *Akershus Amtstidende 1981.03.13*. Norge, Viken, Frogn. 1981.
* Aasen, Elisabeth (1986). *Kvinners spor i skrift*. Oslo: Samlaget. s. 104–105. ISBN 8252128432.
**Tjenestekvalitet**, eller **QoS** – **Quality of Service** som det heter på engelsk, er et begrep som skal si noe om kvaliteten på IKT-tjenester.

Ulike muligheter
----------------

Tjenestekvalitet som begrep ble opprinnelig definert i forbindelse med ATM-konseptet som har mekanismer for å håndtere dette til forskjell fra f.eks. TCP/IP-baserte systemer. Definert QoS anses nødvendig for realtime trafikk. I ATM-konseptet er det definert en rekke kvalitetsklasser tilpasset ulik bruk. Tradisjonelle datakommunikasjonsteknologier som f.eks. TCP/IP har ikke slike mekanismer innebygd i utgangspunktet fordi de er utviklet for Best Effort-tjenester («vi gjør så godt vi kan men garanterer ingenting»).

Begrepet har blitt mer omtalt i takt med at TCP/IP-baserte nett nå blir tatt i bruk til typiske telekommunikasjonstjenester som f.eks. telefoni, og man ønsker å tilby disse nye tjenestene med samme eller bedre kvalitet som man gjør i de langt dyrere telefoninettene.

Typiske parametre for tjenestekvalitet som er viktige for IP-telefoni er f.eks. ende-til-ende forsinkelse/variasjon i forsinkelse, båndbredde og pakketapsprosent, fordi disse parametrene sier noe om den subjektive kvaliteten som brukeren opplever.

QoS = CoS?
----------

Tjenestekvalitet er egentlig ikke det samme som tjenesteklasser, *CoS – Class of Service*, selv om disse begrepene ofte blandes sammen. Siden begrepet har blitt sterkt utvannet de siste årene, bør man helst bruke uttrykket 'garantert QoS' om den opprinnelige betydning. 

Mange tjenestetilbydere opplyser at man har QoS, men uten å spesifisere hva dette går ut på eller gi garantier og kompensasjoner for brudd på garantiene. En tilbyder som vil tilby 'ekte' tjenestekvalitet må ha kontroll over ressursene i eget nett.

«Five niners» – 99,999% oppetid
-------------------------------

Dette har blitt et populært begrep og noe mange bruker i sin markedsføring, men uten at man gir garantier. Ofte viser det seg også at man ikke har tenkt gjennom hva dette betyr for krav til nett og tjenester. En oppetid på 99,999% gir en maksimal nedetid pr. år på 5,2 minutter, og et nettkonsept som kan garantere slikt vil bli så kostbart at ingen forbrukere vil ha råd til å kjøpe tjenestene. Det er derfor all grunn til å være skeptisk til slike «garantier».

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN
 |
Rester av Salekhard–Igarkabanen mellom Salekhard og Nadym.
Kartskisse over banen

**Salekhard–Igarkabanen**, også referert til som Stalins dødsjernbane (russisk: Мёртвая дорога), er en aldri ferdigstilt jernbanestrekning mellom de russiske byene Salekhard og Igarka. Den ble bygget i perioden 1949 til 1953 som en del av Gulag-systemet, og ble i hovedsak oppført ved hjelp av tvangsarbeid.

Jernbanelinjen var på totalt 1 297 kilometer, og hadde som annen russisk jernbane en sporvidde på 1 520 mm.

Med Salekhard–Igarkabanen mente Stalin å knytte sammen elvene Ob og Jenisej. Dette ville komme nikkelverkene i Norilsk til gode, samtidig som Sovjetunionen etter andre verdenskrigs slutt hadde store mengder fanger som kunne utnyttes til slike prosjekter. Byggingen av jernbanelinjen var belemret med store logistiske problemer, og de ekstreme værforholdene i det nordlige Sibir i kombinasjon med lite forsyninger og dårlig utstyr gjorde at tusenvis av arbeidere omkom. Etter Stalins død i 1953 ble prosjektet oppgitt, og med unntak av en mindre strekning mellom Salekhard og Nadym ble aldri Salekhard–Igarkabanen satt i drift.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Transpolar railroad – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Bilder av restene av Salekhard–Igarkabanen
Salcete ved Cavelossim, elven Sal
**Salcete** er et *taluk* (administrativ enhet) i den indiske forbundsstat Goa (i distriktet South Goa).

Ifølge en lokal legende skyldes navnet at det ca 1000 år f.Kr. ankom 96 brahmanifamilier (*saraswats*) til konkanikysten, hvorav sekstiseks til det området som så ble kalt Salcete. Der slo de seg ned; på sanskrit heter tallet 66 *sassast*, og derav skal navnet Salcete stamme.

Den største byen, som samtidigh er økonomisk- og forvaltningsmetropol, er Margao med knapt 78.000 innbyggere (2007). Dessuten har man bosetningene (*comunidades*) Raia, Loutolim, Curtorim, Verna, Benaulim og Cavelossim.

Referanser
----------

1. ↑  *Goa - Hindu Legends and Mythology*, The Navhind Times, online: {{ Arkivert 2. mai 2014 hos Wayback Machine. | wayback=20140502061118 | text=Goa - Hindu Legends and Mythology
2. ↑  *Comunidades of Goa*, online auf: {{ Arkivert 9. april 2009 hos Wayback Machine. | wayback=20140423041758 | text=COMUNIDADES OF GOA – ASSOCIATION OF COMPONENTES OF COMUNIDADES
**Skjelfjorden** er en fjordarm på sørsiden av Flakstadøya i Flakstad kommune i Lofoten. 

Fjorden strekker seg 7 kilometer nordover fra Vestfjorden, fra innløpet mellom Vindnesskaftet i øst og Stor-Grimsholmen i vest til Skjelfjordeidet. Den helt indre del av fjorden heter Osen. Midt i innløpet ligger øya Kunna, på østsiden Sautinden (794 moh.), Stjerntinden (934 moh.) og Tønåsheia (769 moh.) mens på vestsiden ligger Blåfjellkammen (482 moh.).

Fylkesvei 803 knytter grendene Indre og Ytre Skjelfjord på østsiden av fjorden til E10. Kommunal vei fortsetter sørover langs hele fjorden. Kommunal vei (ca. 2 km) til gårdene på vestersida.

2. verdenskrig - Norges Scapa Flow
----------------------------------

I april 1940 kom mange av de britiske krigsskipene som ble skadet i sjøslagene i Narvik til Skjelfjorden og brukte den som reparasjonshavn. En improvisert flåtebase ble opprettet i en måned med tredve skip på det meste. Da dette ble oppdaget av tyske styrker ble det satt i gang en omfattende luftbombing. Skjelfjorden blir i enkelte sammenhenger omtalt som «Norges Scapa Flow». Fem britiske soldater omkom i bombingen. Minnesmerke avduket i august 2010. Rester etter kanonstillinger, fangeleir og kaianlegg ved Ytre Skjelfjord.

Referanser
----------

1. ↑  Skjelfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  Utdypningsartikkel om Hartvig Sverdrup i Store norske leksikon
3. ↑  Flakstadnytt[*død lenke*] og sidene i «eksterne lenker»

Eksterne lenker
---------------

* Skjelfjord.net Hjemmeside med fakta og krigshistorie fra fjorden og områdene rundt.
* Vi Menn 10.10.2009:«Da krigen kom til Skjelfjord» – Øyenvitneskildring.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
Sale swing bridge
**Sale Swing Bridge** befinner seg på South Gippsland Highway 5 km fra byen Sale, Victoria i Australia. Den krysser Latrobe River der den møter Thomson River.

Broen er tegnet av John Grainger og bygget i 1883 av myndighetene i Victoria,. Den var den første svingbroen bygget i Victoria. Dens smijernsstruktur, som er 45 meter lang, svinger rundt sylindriske stålsøyler. På det meste, ble broen åpnet opp til 20 ganger om dagen, slik at dampskipene kom seg fram mellom Sale og Melbourne.

Broen gjennomgikk en større restaurering fra slutten av 2003 til den ble avsluttet på begynnelsen av 2006.

Sale Swing Bridge ble brukt som en kulisse i 2007 for filmingen av filmen *The Tender Hook* fra 2008 med Hugo Weaving og Rose Byrne hovedrollene.

Referanser
----------

1. 1 2  City of Sale, Gippsland, Victoria ~ Community Information Website ~ Sale, Gippsland, Victoria, Australia Arkivert 2. oktober 2009 hos Wayback Machine.
2. ↑  Harper, Brian (juli 2002). «Sale Swing Bridge». *The Newsletter of Engineering Heritage Australia*. Engineers Australia (No 13): 7. Arkivert fra originalen 30. september 2011. Besøkt 2. juli 2011.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 30. september 2011. Besøkt 2. november 2011.
3. ↑  «Underworld film brings stars to Gippsland». ABC Arts Online. Besøkt 31. oktober 2008.

Eksterne lenker
---------------

* Video av broen (engelsk)
* Walkabout – Sale (engelsk)
* Utstillinger: En gylden arv On-line (engelsk)
**Supermarine Sea Otter** var et britisk amfibiefly, konstruert og bygget av Supermarine; det var en utvikling av Walrus, men hadde lenger rekkevidde. Sea Otter var det siste dobbeltdekker sjøfly som ble bygget av Supermarine, det var også den siste dobbeltdekker i tjeneste ved Royal Navy og RAF.

Konstrusjon og utvikling
------------------------

Den vesentligste forskjellen mellom Walrus og Sea Otter var plasseringen av motorene. Walrus hadde en bakmontert motor med skyvepropell mens Sea Otter hadde frontmontert motor og traktorpropell.
Det var en betydelig utvikling av kombinasjonen av motor og propell i konstruksjonen av Sea Otter, med et konsept kalt "Stingray". Det opprinnelige testflyet hadde en Bristol Perseus XI stjernemotor med en to-bladet propell som ikke ga tilfredsstillende resultat, den ble derfor erstattet med en tre-bladet propell, senere igjen endret til fire-bladet type med bladene i par satt i 35° vinkel, i stedet for normalt 90°. Første flyvning fant sted 23. september 1938, men det var ikke før januar 1942 at luftfartsministeriet plasserte en bestilling. På grunn av problemer med kjøling ble motoren byttet til Bristol Mercury og tre-bladet propell. Sea Otter ble brukt både av RAF og Royal Navy for sjøredning og patrulje.

Produksjon
----------

Av de 592 bestilte flyene ble bare 292 bygget før andre verdenskrig var slutt. Åtte ble solgt til det danske flyvåpenet og åtte til Nederlands *Naval Air Arm*. Frankrike kjøpte seks til bruk i den franske kolonien Fransk Indokina.

Sivilt bruk
-----------

Etter krigen ble Sea Ottere modifisert for sivilt bruk. Kabinen ble støyisolert og utstyrt med oppvarming. Det ble installert seter for fire passasjerer, et kjemisk toalett og plass for bagasje. Siden de var tenkt brukt som bushfly i fjerntliggende områder var fleksibilitet viktig. For å kunne ta med last, ble gulvet i kabinen forsterket og utstyrt med surrekroker, mens passasjersetene enkelt kunne fjernes.

Gjenværende eksemplarer
-----------------------

Ingen muséer har et komplett fly, men Australias Fleet Air Arm Museum har nesepartiet fra JN200, som er en Sea Otter som var i bruk hos Royal Australian Navy.

Spesifikasjoner
---------------

Sea Otter I fra *Marine Aircraft Experimental Establishment* 1948

| Tekniske data  |  |
| --- | --- |
| Mannskap | 4 |
| Lengde | 12,20 m |
| Vingespenn | 14,00 m |
| Høyde | 4,61 m |
| Vingeareal | 56,70 m² |
| Vekt (uten last) | 3 086 kg |
| Vekt (maksimalt) | 4 536 kg |
| Motor | 1 × Bristol Mercury XXX (1 × 709 kW) |
| Ytelser |  |
| Maksimal hastighet | 262 km/t |
| Marsjfart | 161 km/t |
| Rekkevidde | 1 524 km |
| Marsjhøyde | 5 180 m |
| Klatrefart | 4,4 m/s |
| Bevæpning |  |
| Maskingevær | 2 × Vickers K 7,7 mm 1 × Vickers GO |
|

Referanser
----------

1. ↑  «Civil Sea Otter». *Flight*: 383–384. 10. oktober 1946. Besøkt 4. juni 2015.
2. ↑  Lambert, Roger. «RAN Sea Otter Dataplate» (PDF). *www.adf-serials.com*. Besøkt 4. juni 2015.
3. ↑  Němeček, Václav. Supermarine Sea Otter. Letectví a kosmonautika. desember 1982, kull LVIII. tall 25, s. 990.

Eksterne lenker
---------------

* Supermarine Sea Otter

Portal: Andre verdenskrig
**Blondie** er en amerikansk tegneserie, opprinnelig tegnet og skrevet av Chic Young. Blondie gjorde sin inntreden blant avisseriene 8. september 1930. Da Chic Young døde i 1973 overtok hans to assistenter, Jim Raymond og Dean Young serien. Dean hadde assistert faren i mer enn ti år. I 1984 overtok Stan Drake tegningen av serien, og holdt det gående fram til sin død i 1997. Blondie produseres i dag av Denis Lebrun og Dean Young. 

Hovedpersonene i serien er ekteparet Blondie og Dagobert Sørensen. Andre figurer som dukker opp regelmessig i serien er barna til ekteparet, Babs og Putte, familiens hund Daisy, naboene Herbert og Fanny og Dagoberts tyranniske og humørsyke sjef Julius Dithers. 

Det har skjedd en del fornyelser i årenes løp. Blondie er nå sjef for sitt eget cateringfirma.

Blondie blir publisert i mer enn 2000 aviser i 55 land og blir oversatt til 35 språk.

*Blondie* i Norge
-----------------

Blondie gjorde sin norske debut i ukebladet Hjemmet på 1930-tallet. Siden 1941 har serien kommet ut som julehefte hvert år (unntatt 1944, grunnet papirrasjonering). Blondie hadde også sitt eget serieblad i Norge i to omganger: først 1968 (6 nummer) og i 1980-1988 (6-8 nummer årlig). Serien gikk også i VG (som «*Sørensens*») og Aftenposten i flere år.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 8. desember 2015. Besøkt 1. desember 2015.

Portal: Tegneserier

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |
Bundesverwaltungsgericht, Leipzig. Arkitekter Dybwad og Hoffmann Foto: Florian Koppe 
Bergen gamle postkontor i bakgrunnen. (Det gamle rådhuset, arkitekt J.J. Reichborn, i sentrum). (Rundt 1909)
**Peter Dybwad** (født 17. februar 1859 i Christiania, død 13. oktober 1921 i Leipzig) var en norsk arkitekt som i hovedsak virket i Tyskland, men han deltok også i arkitektkonkurranser og oppførte bygninger i Norge. Hans arbeider er utført i «nordeuropeisk nyrenessanse, med forsiktig bruk av ornamentikk».

Dybwad hadde sin utdannelse fra Christiania og Berlin. I Christiania var han i praksis både hos arkitekt Wilhelm von Hanno og byggmester Carl Schøyen, der han primært gikk i murerlære. I perioden 1878–81 studerte han ved Königliche Bauschule i Berlin. 

Etter studiene var han ansatt i byggmesterfirmaet Griesbach, Schwechter & Müller i Berlin. Der arbeidet også Ludwig Hoffmann. Dybwad og Hoffmann arbeidet sammen om utformingen av en ny bygning for Berlins krigsakademi. De etablerte senere en felles arkitektpraksis i München, og i 1885 vant de første pris i konkurransen om ny bygning for riksdomstolen i Leipzig. Den ble bygget i perioden 1888–1895. Dette imponerende byggverket førte til et gjennombrudd som arkitekt for Dybwad.

I Tyskland tegnet Dybwad blant annet et slott, Schloss Abtnaundorf, for kammerherre Frege-Weltzien, og sin egen villa i Leipzig.

I Norge tegnet han blant annet Postgården i Bergen, Norges første spesialbygde posthus, etter å ha vunnet første premie i en arkitektkonkurranse. Det sto ferdig i 1896, og ble revet i 1956. Han tegnet også en større villa på Bygdøy.

I 1909 ble han tildelt ærestittelen «Kaiserlicher Baurat».

Peter Dybwad var sønn av forlegger og bokhandler Jacob Dybwad og bror av advokaten, forfatteren og visedikteren Vilhelm Dybwad.

Referanser
----------

1. 1 2   KulturNav, KulturNav-ID 597cb270-31da-49bd-bf42-5656973eae86, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Mykleby (1982)
3. ↑  *Praktisk og praktfullt : Postens bygninger gjennom tidene* Arkivert 10. mars 2016 hos Wayback Machine. (Boken inneholder denne informasjonen og et lite bilde av posthuset på s. 8)
4. ↑  Årstall fra Norsk kunstnerleksikon. Bergen byarkiv opererer med 1894
5. ↑  Tittelen keiserlig bygningsinspektør/-byggerådgiver som ærestittel finnes ikke lenger, og vi har ikke (hatt) noe tilsvarende på norsk

Litteratur
----------

* Mykleby, Axel (1982) «Dybwad, Peter». I: *Norsk kunstnerleksikon, bind 2: A-G*, s. 517. Oslo: Universitetsforlaget. ISBN 8200056899 (e-bok fra bokhylla.no)

Eksterne lenker
---------------

* Dybwad i *Leipziger Biographie*
* (de) Matthias Donath: *Peter Dybwad (1859–1921)*. I *Sächsische Biografie*. Utgis av *Institut für Sächsische Geschichte und Volkskunde*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Deutsche Biographie **·** Sächsische Biografie **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** ULAN **·** KulturNav
 |
**Margrethe Iren Pettersen** (født 1977 i Tromsø) er norsk en samtidskunstner. Hun arbeider prosessbasert og bruker fysiske områder og steder som et utgangspunkt for sitt arbeid. Hennes samiske røtter og den muntlige tradisjon for kunnskapsproduksjon i Nord-Norge er temaer som dukker opp i hennes prosjekter og forskning.

Bakgrunn
--------

Hun var en av grunnleggerne av Verksted Mandelbrot i Oslo og Kurant, Atelierfellesskap i Tromsø. Pettersen er utdannet blomsterdekoratør, hun har et toårig diplom i billedkunst fra Strykejernet Kunstskole i Oslo[] og en bachelor i samtidskunst fra Tromsø Academy of Contemporary Art, med vekt på natur-kultur, det stedsspesifikke og identitetspolitikk (2010).[] Hun er i dag[*når?*] en av masterstudentene ved Kunsthøgskolen i Oslo gjennom det spesialiserte programmet MFA Art & Public Space (2018). Hun er representert gjennom prosjekter som Dark Ecology og SALT.

Referanser
----------

1. 1 2  «Den levende erfaring» (PDF). Besøkt 23. september 2020.
2. ↑  «art-and-public-space». *art-and-public-space*. Arkivert fra originalen 2. mars 2017. Besøkt 1. mars 2017.
3. ↑  «Margrethe Iren Pettersen». *www.darkecology.net*. Arkivert fra originalen 2. mars 2017. Besøkt 1. mars 2017.
4. ↑  «NORD – POLAR SOUND TRACKS |». *www.salted.no*. Arkivert fra originalen 15. mai 2017. Besøkt 1. mars 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**Margrethe Geelmuyden** (født Lund-Johansen, 1961) er en norsk barnebokforfatter, freelancejournalist og miljø- og grøntaktivist. Hun har skrevet for D2, DN, Aftenposten og Morgenbladet. Hun er særlig kjent som leder for Aksjon Vern Husebyskogen og Nettverk for vern av grønne lunger. Hun skriver ofte om natur og hager, blant annet som hagespaltist i *D2*. I 2009 utgav hun en bok om iberiaskogsneglen, som er et stadig større problem i Norge, og hvordan sneglen kan bekjempes. Våren 2010 kom hun ut med barneboken *Maneten Medusa*. Hun har vært nestleder i styret i Oslo og omland friluftsråd, og styreleder for Smestad skolekor, og har sittet i styret i Eikholt kompetansesenter for døvblinde. 

Geelmuyden har vært seniorrådgiver i strategisk kommunikasjon og fagansvarlig i Geelmuyden.Kiese. 

Hun er oppvokst i Bergen, har en cand.mag. i tysk, spansk og japansk fra Universitetet i Oslo, og en MBA fra Handelshøyskolen BI. Hun har studert japansk språk ved Sophia University i Tokyo.

Publikasjoner
-------------

* *Den store sneglekrigen*, Aschehoug, 2009
* *Maneten Medusa*, Aschehoug, 2010

Referanser
----------

1. ↑   stortinget.no, stortingsrepresentant-ID MARGEE[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  30. mars 2008: Ildsjelen - Kjemper for grønne lunger[*død lenke*]
3. ↑  *Maneten Medusa* på Aschehoug.no Arkivert 5. august 2010 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** Stortinget **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
***Reiseledsagerne*** (engelsk: ***The Travelling Companions***) er et maleri fra 1862 av den britiske kunstner Augustus Leopold Egg (1816–1863).

Motiv
-----

Bildet viser to fornemt kledde brunetter som sitter mot hverandre i en trang, førsteklasses togvogn. De voluminøse, grå silkekjolene er identiske, reisehattene som ligger foran og ved siden av dem, likeså. Begge reisende bærer sorte chokers om halsen.

Kvinnene er plassert symmetrisk på grønnlige seter på hver side av vognens tredelte vinduer, som har gardiner til å trekke for. Symmetrien brytes dog av at kvinnen til venstre sitter tilbakelent med lukkede øyne ved siden av en fruktkurv, mens kvinnen til høyre leser med en bukett blomster ved sin side. Ingen av kvinnene lar seg distrahere av det sydfranske kystlandskapet med en mindre by utenfor. At vognen er i bevegelse kan ses på rullegardinens pompong som svinger mot venstre.

Bakgrunn
--------

Egg selv reiste ofte til Frankrike og til landene rundt Middelhavet i forsøk på å lindre sin astma. Bildet med de to reiseledsagerskene var et av de siste Egg malte, innen han døde i 1863.

Maleriet tilhører Birmingham Museum and Art Gallery og ble innkjøpt i 1956 med støtte fra John Feeney Bequest Fund.

Referanser
----------

1. 1 2  «Birmingham Museums and Art Gallery». bmagic.org.uk. Besøkt 14. mars 2018.
2. ↑  «Travelling Companions by Augustus Egg». mydailyartdisplay.wordpress.com. Besøkt 14. mars 2018.
3. ↑  «Origins of the John Feeney Charitable Trust». feeneytrust.org.uk. Arkivert fra originalen 15. mars 2018. Besøkt 14. mars 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Egg, Augustus: *The Travelling Companions (1862)*, The Independent, 16. mars 2007

Portal: Kunst
**Marmararegionen** (tyrkisk *Marmara Bölgesi*) er den minste regionen i Tyrkia med et areal på 67 000 km², men har likevel høyest folketall. Regionen utgjør 8,6 % av Tyrkias landareal og omkring 30 % av befolkningen. Regionen er den eneste som ligger i den europeiske delen av Tyrkia. 

Regionen har navn etter Marmarahavet, som igjen har navn etter Marmaraøya.

Provinser
---------

Utdypende artikkel: Tyrkias provinser

Provinsene innen Marmararegionen
* Balıkesir (provins)
* Bilecik (provins)
* Bursa (provins)
* Çanakkale (provins)
* Edirne (provins)
* İstanbul (provins)
* Kırklareli (provins)
* Kocaeli (provins)
* Sakarya (provins)
* Tekirdağ (provins)
* Yalova (provins)

Geografi
--------

Fjellene Strandzja og Uludağ ligger i Marmararegionen. Øyer i Egeerhavet er Gökçeada og Bozcaada og i Marmarahavet er Marmaraøya, Avşa, Paşalimanı, İmralı og Prinseøyene ved Istanbul.

Historie
--------

De første innbyggerne i området var ulike indoeuropeiske stammer, men området er mest kjent for den omfattende bosetningen av folk fra Antikkens Hellas. Den berømte byen Troja, kjent fra Homers *Iliaden* lå i regionen. Området var også involvert i Perserkrigene, og ble delt mellom Perserriket og Det athenske sjøforbundet. Området ble senere erobret av Det romerske keiserriket. Etter at keiser Konstantin den store konverterte til kristendommen, ble området tidlig et senter for kristendommen. Den viktigste byen, Konstantinopel ble støttepunkt for det kristne Bysantinske riket, også etter at de omkringliggende områdene ble erobret av muslimske grupper. Regionen forble kristen fram til tyrkiske muslimer erobret Anatolia på slutten av 1000-tallet. Deretter var området vekselsvis under tyrkiske og europeiske fyrstedømmer, fram til Konstantinopel ble erobret av Det osmanske rike i 1453.

Regionen var også sentral under første verdenskrig da Det osmanske rike var på Sentralmaktene. De allierte forsøkte i 1915 å erobre Dardanellene gjennom en landgang på Gallipoli gjennom det mislykkede slaget om Gallipoli, men ble tvunget til å evakuere i januar 1916, hovedsakelig styrker fra ANZAC.

| * v
* d
* r
Tyrkias regioner |
| --- |
| Egeerregionen • Svartehavsregionen • Sentral-Anatolia • Øst-Anatolia • Marmararegionen • Middelhavsregionen • Sørøst-Anatolia | Tyrkias flagg |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF
 |