**Svake verb** (også kalt **linne verb**) er den klart største av de tre hovedverbklassene i germanske språk. De er verb som i urgermansk fikk tillagt et dentalsuffiks (dvs. -d- eller -t-) ved bøying i fortid.:291 I moderne norsk er dette de verba som danner fortidsform ved at eventuell infinitivsending fjernes og endinger som *-(d)de*, *-te* eller *-a/-et* blir lagt til. Dette skiller dem fra sterke verb, som mangler slik preteritumsending og heller danner fortidsform ved å skifte rotvokal.

Til tross for at vokalskifte i fortid først og fremst forbindes med sterke verb, oppviser også enkelte svake verb dette, eksempelvis *talte* av *telle* og *smurte* av *smøre*. Dette kommer av omlyd i urnordisk/norrøn tid.

Svake verb utgjør det store flertallet i alle germanske språk og er en både åpen og produktiv verbklasse, i motsetning til sterke verb, som i norsk inneholder omkring 200 verb, og preterito-presentiske verb, som i norsk teller omkring 10.:480

Hovedtrekk
----------

Begrepet *svakt* *verb* (likeledes *lint verb*) er et oversettelseslån fra tysk *schwaches Verb*, innført av Jacob Grimm. Navnet spiller på at svake verb står i motsetning til de sterke, som hadde «styrke» nok til å uttrykke grammatisk kategori basert på rotvokalskiftet aleine og ikke trengte å støtte seg på endinger.:51

Den sterke verbklassen danner bøyingsformer ved avlyd og oppstod ved innovativ og radikal omlegging av det indoeuropeiske bøyingssystemet der ulike avlydssteg ble tillagt ulik morfologisk betydning.:51-52 I løpet av det fellesgermanske språksteget gikk denne måten ut av bruk, og den sterke bøyingsmåten er ikke produktiv i noe datterspråk.:256 Parallelt med at den sterke bøyingsmåten ble stadig mindre vanlig, oppstod to nye bøyingstyper: svake verb og en mellomklasse, preterio-presentiske (sterk-svake) verb. Disse laga fortidsformer på mer «tradisjonell» måte (i indoeuropeisk sammenheng), med endinger.:51

I moderne germanske språk
-------------------------

### Norsk

I norsk deles ofte svake verb inn i to hovedklasser etter fortidsendinga, der klasse 1 er den største. Klasse 2 er videre delt inn i underklasser etter endinga i perfektum partisipp. Klasse 1 inneholder mange verb med stammeutgang på konsonantsamband, og dette gjør dem vanskelige å uttale etter mønster i klasse 2. De fleste innlånte ord fra andre språk blir også lagt til klasse 1. I nynorsk sammenheng kalles klasse 1 noen ganger *a-verb* og klasse 2 *e-verb*, etter vokalen i nåtid og fortid. Tabellen viser bøyingsklassene i norsk etter denne analysen:

| Klasse | Infinitiv | Nåtid | Fortid | Perfektum partisipp | Hovedmønster |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | kaste | kaster | kast**a** / kast**et** | kast**a** / kast**et** | -***a*** eller -***et*** i fortid og perfektum partisipp.
Nynorsk: *-**ar*** i nåtid og bare *-**a*** i fortid |
| 2a | reise | reiser | reis**te** | reis**t** | -***te*** eller -***de*** eller -***dde*** i fortid.
-***t*** eller -***d*** eller -***dd*** i perfektum partisipp. |
| 2b | leve | lever | lev**de** | lev**d** |
| 2c | ro | ror | ro**dde** | ro**dd** |
|

I denne analysen utgjør klasse 2 i urgermansk klasse 1 i moderne norsk, mens de øvrige urgermanske klassene er slått sammen i klasse 2.

I *Norsk Grammatik* gjorde Ivar Aasen en annen analyse, bygd på nåtidsending, til landsmålet (nynorsk). I denne analysen består klasse 1 av verb med én stavelse i nåtid (Aasen legger også preterito-presentiske verb til disse, som uregelrette), klasse 2 av verb med nåtid på -er og klasse 3 av verb med nåtid på -ar::211–218

| Klasse | Infinitiv | Nåtid | Fortid | Supinum | Hovedmønster |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1a | telja | tel | tal**de** | tal**t** | Nullending i nåtid, i-omlyd i infinitiv og nåtid for ca. 50 ord |
| 1b | spå | spå**r** | spå**dde** | spå**tt** | Nullending i infinitiv, *-**dde*** i fortid og *-**tt*** i supinum |
| 2a | døma | døm**er** | døm**de** | døm**t** | *-**de*** eller *-**te*** i fortid etter faste regler
2b: i-omlyd i infinitiv og nåtid |
| 2b | segja | segj**er** | sag**de** | sag**t** |
| 3 | kasta | kast**ar** | kast**ade** | kast**at** | *-**ade*** i fortid og *-**at*** i supinum (seinere *-**a*** i begge former) |

I denne analysen svarer klasse 3 til klasse 2 i urgermansk, mens øvrige verb er delt inn på nytt.

### Engelsk

I engelsk er de ulike bøyingsklassene av svake verb falt sammen til ett bøyingsmønster og går under navnet *regular verbs* («regelrette verb»). Her har infinitiv og nåtid samme form, bortsett fra at 3. person entall får tillagt *-(e)s* i nåtid. Fortid dannes med *-(e)d* (eller unntaksvis *-t*):

| Infinitiv | Nåtid (utenom 3. pers. entall) | Nåtid (3. pers. entall) | Fortid |
| --- | --- | --- | --- |
| like | like**s** | like**d** |
| betray | betray**s** | betray**ed** |
| mix | mix**es** | mix**ed** |

Enkelte svake verb som opphavlig var regelrette har på grunn av lydoverganger i språket fått uregelrett form. Disse blir i moderne engelsk, sammen med sterke og preterito-presentiske verb, regna som uregelrette (*irregular verbs*). Blant dem er *say* («å si», fortid *said*), *make* («å lage», fortid *made*) og *buy* («å kjøpe», fortid *bought*).

### Tysk

Tysk har i likhet med engelsk tapt skillet mellom de svake verbklassene fra urgermansk og generalisert svake verb til ett regelrett bøyingsmønster, men har beholdt person- og tallbøying. Infinitiv ender på *-en* (eller *-n* etter *-er* og *-el*). I nåtid blir person- og tallbøyingsendingene lagt rett på verbstammen, i fortid blir endinga *-te* lagt til først og deretter person- og tallbøyingsendingene. Verb der infinitiv ender på *-ten* får gjerne innskutt *-e-* før de fleste bøyingsendinger for å unngå vanskelige konsonantsamband. Eventuell dobbel *e* blir dratt sammen til enkel (\**lieb-te-est* > *liebtest*).

|  |  |
| --- | --- |
| Infinitiv | lieb**en** |
| Presens partisipp | lieb**end** (går som vanlig adjektiv) |
| Perfektum partisipp | **ge**lieb**t** (går som vanlig adjektiv) |
|  | ich | du | er/sie/es | wir | ihr | sie/Sie |
| Nåtid | lieb**e** | lieb**st** | lieb**t** | lieb**en** | lieb**t** | lieb**en** |
| Fortid | lieb**te** | lieb**test** | lieb**te** | lieb**ten** | lieb**tet** | lieb**ten** |
| Konjunktiv I | lieb**e** | lieb**est** | lieb**e** | lieb**en** | lieb**et** | lieb**en** |
| Konjunktiv II | lieb**te** | lieb**test** | lieb**te** | lieb**ten** | lieb**tet** | lieb**ten** |

Språkhistorisk bakgrunn
-----------------------

I det urindoeuropeiske språket som urgermansk stammer fra, var det aspekt og ikke tempus (tid) som stod sentralt i verbbøyinga, og hvert verb hadde inntil tre verbstammer som hver uttrykte sitt aspekt: stativ, aorist og imperfektiv verbstamme.:24 I den sterke verbbøyinga i urgermansk er fortid en fortsettelse av de stative verbstammene (som uttrykte perfektivt aspekt).:153-157 Urindoeuropeisk kunne også danne såkalt avleda verb med suffiks.:245 Disse uttrykte en variasjon av hovedverbet, men alltid med imperfektivt aspekt (nåtid).:27 Følgelig fantes ingen stativ verbstamme å danne fortidsform fra, noe som gjorde det nødvendig å utvikle en ny måte å uttrykke fortid på. Det er på det reine at dette blei løst ved å legge til et dentalsuffiks, dvs. enten *-d-* eller *-t-*, men opphavet til dette er ikke entydig forklart. De to vanligeste forklaringene er::291-292

* Suffikset stammer fra urindoeuropeisk \**dʰ*, gjerne ved at den urindoeuropeiske verbalrota \**dʰeh₁-* blei brukt som etterstilt hjelpeverb til å uttrykke fortid (jamfør engelsk *did do*) og etter hvert smelta sammen med ordet
* Suffikset stammer fra urindoeuropeisk \**t* (urgermansk \**þ*, eller \**ð* ved Verners lov)

Begge forklaringene har problemer, og det er nå ofte antatt at både \**dʰ* og \**t* har spilt inn.:293

Noen svake verb har opphavet sitt i sterke verb som har fått svak bøying. I norsk gjelder dette for eksempel verbet *å flå* (fortid *flådde*), som tidligere hadde sterk bøying (norrønt *fló*). Dette har hendt i ulikt omfang i dagens germanske språk, og det er også visse skilnader mellom de norske språkformene.

Videre har en del verb som tidligere var sterke fått delvis svak bøying, eksempelvis norsk *å stå* (perfektum *stått*). Disse regnes gjerne som uregelrette.

### I urgermansk og gammalgermanske språk

Noen vanlige indoeuropeiske avledningssuffiks overlevde og gav opphav til fire klasser av svake verb i urgermansk. To av klassene, 1 og 4, beholdt aksjonsartvariasjonen[*klargjør*] som tilhørende suffiks uttrykte, men hovedfunksjonen til slike suffiks var i urgermansk å lage nye verb.:254

#### Klasse 1

De første verba i klasse 1 var to hovedgrupper: substantiv- og adjektivavledninger og kausative og iterative verb.:294 Et betydelig antall av disse er kausativer til sterke verb,:236 slik som \**satjaną* («å sette») av \**sitjaną* («å sitte»). Lydoverganger mellom urindoeuropeisk og urgermansk brakte dem sammen i éi klasse, med \**-(i)j-* i nåtid (og infinitiv) og \**-i-* i fortid. Sievers' lov skapte et skille der verb med kort stamme fikk \**-j-* i infinitiv og nåtid (f.eks. \**satjaną*, «å sitte»), mens verb med lang stamme fikk \**-ij-* (f.eks. \**sendijaną*, «å sende»). Dette suffikset fikk en del følger for flere av datterspråka:

* *-j-* utløste omlyd av rotvokalen i alle datterspråk utenom gotisk
* *-j-* gav opphav til konsonantfordobling (geminering) i vestgermanske språk i kortstamma verb med utgang på konsonant (utenom *-r*)
* *-j-* førte til palatalisering av eventuelt foregående velar på gammelengelsk
* *-j-* falt delvis bort i alle datterspråk bortsett fra gotisk og gammelsaksisk: i norrønt i langstamma verb og i øvrig vestgermansk i alle verb unntatt etter *r*.

Disse overgangene utydeliggjorde skillet mellom kort- og langstammeverb i datterspråka, noe som i praksis delte dem i to klasser.[] De vestgermanske språka fikk også ei tredje gruppe med kortstammeverb med utgang på *-r*, ettersom konsonantfordobling og påfølgende bortfall av *-j-* ikke hendte disse (jf. andre kulepunkt over). Eksempler er gammalengelsk *erian* (å arde, pløye), *nerian* (å redde, bevare) og *styrian* (å styre). I vestgermansk var endringene så omfattende at klasse 1 ikke lenger hadde åpenbart bøyingsmønster og opphørte å være produktiv.:291

##### Verb uten \**-i-*

Alle datterspråk oppviser verb uten spor av \**-i-* i fortid. Disse er trolig av de eldste, kan ha unngått å få \**-i-* på grunn av høy frekvens i språk og synes å danne fortid med samme ending som preterito-presentiske verb (\**-þ-*) heller enn den brukt til øvrige verb i klassa (\**-ð-*).:299–300 Det kan rekonstrueres i alt sju eller åtte slike, av dem to eller tre der \**-i-* også mangler i nåtid::235

* Uten \**-i-* i fortid: \**bugjaną* («å kjøpe», fortid \**buht-*), \**sōkijaną* («å søke», fortid \**sōht-*), \**þankijaną* («å tenke», fortid \**þanht-*), \**þunkijaną* («å synes», fortid \**þunht-*), \**wurkijaną* («å virke», fortid \**wurht-*)
* Uten \**-i-* i fortid og nåtid: \**bringaną* («å bringe», fortid \**branht-*), \**brūkaną* («å bruke», fortid \**brūht-*), \**būaną* («å bu», fortid \**būd-*)

Disse behandles enten som særtilfeller av klasse 1 eller separat. De har vokal- og konsonantskifte i fortid som gjør at de kan framstå som uregelrette i datterspråka (f.eks. engelsk *thought* av *think*), men som skriver seg fra regelrette lydoverganger som Grimms lov, bortfall av *-n-* før *-h-* (med erstatningsforlenging av foregående vokal) og a-omlyd. Enkelte tilfeller av regularisering forekommer i datterspråka, men disse gruppene er ellers i stor grad beholdt. I nordvestgermansk fikk gruppa uten \**-i-* i fortid endatil flere medlemmer.:252

#### Klasse 2

Verb i klasse 2 hadde suffikset *-ō-* (med trimoraisk *-ô-*, også ført *-ȭ-*, i nåtidsformene).:9–10 De nordlige vestgermanske språka (kystgermansk) hadde en alternativ langform *-ōja-* (utenom i fortidsformene), som går igjen bl.a. i den gammalengelske infinitivsendinga *-ian* (av \**-ōjan*).

Denne klassa var trolig både tallrik og av de mer produktive,:236 i vestgermansk etter hvert den eneste produktive.:291 Et sannsynlig opphav til mange verb av klasse 2 er fortidskonstruksjoner bestående av et substantiv i instrumentalis og et verb med betydning «å gjøre» satt i fortid.:304

#### Klasse 3

Verb i klasse 3 hadde trolig \**-(i)j-* i infinitiv og nåtidsstammer på \**-ai-* og \**-ja-*.

Klasse 3 har i hovedsak to opphav: stative verb og faktitive (kausative) verb.:236 Ettersom de to gruppene hadde noe ulik bøyingkset \**-n-* (etterfulgt av en vokal:71-76) lagt till et adjektiv eller fortidspartisipp (med trykksterk rot), f.eks. gotisk *fullnan* («å fylles») av *fulls* («full»). Verb i denne klassa tok tilsynelatende sterke bøyingsendinger i nåtid i gotisk, men gikk som klasse 2 i fortid. Det er av enkelte foreslått at disse nåtidsendingene er nedarva fra urgermansk, men hovedteorien er at de gjenspeiler et atematisk bøyingsmønster og at klasse 4 har en direkte parallell i verbklasse 9 i sanskrit.:71

Ettersom ingen verb av klasse 4 er transitive, eksisterer det heller ingen passivformer i denne klassa. Til tross for at suffikset har overlevd i flere datterspråk (bl.a. bokmål: *-ne*, f.eks. i *mørkne*), er det bare gotisk som har bevart disse verba som ei atskilt klasse; i gammalhøgtysk er de helst lagt til klasse 3, i øvrig vestgermansk og norrønt oftest til klasse 2.:313 Dette kan muligens forklares ved at vokalen etter \**-n-* i suffikset styrte om verbet havna i klasse 2 (\**nō*) eller klasse 3 (\**nē*) i nordvestgermansk, men at gammalhøgtysk i stor grad generaliserte \**nē* og de andre språka \**nō*.:75 Denne måten å lage verb på var produktiv i norrønt, men fantes bare som rester i vestgermansk.:176

Se også
-------

* Sterke verb
* Preterito-presentiske verb

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6  Fulk, R. D. (Robert Dennis). *A comparative grammar of the early Germanic languages*. Amsterdam. ISBN 978-90-272-6313-1. OCLC 1043067622.
2. ↑  «Kapittel 3 Verbet - Side 2 av 10». *Riksmålsforbundet*. Besøkt 29. februar 2020.
3. ↑  Haugen, Odd Einar. «Verbal bøying». *Norrøn grammatikk i hovuddrag*. Oslo. ISBN 978-82-7099-830-2. OCLC 987856630.
4. 1 2 3  Faarlund, Jan Terje (1997). *Norsk referansegrammatikk*. Oslo: Universitetsforl. ISBN 8200225690.
5. 1 2 3  Mailhammer, Robert, 1975- (2007). *The Germanic strong verbs : foundations and development of a new system*. Berlin: Mouton de Gruyter. ISBN 978-3-11-019878-2. OCLC 608623255. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
6. ↑  Aasen, Ivar (1864). *Norsk Grammatik*. Kristiania (Oslo): Malling.
7. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Ringe, Donald A. 1954- (2006). *A linguistic history of English*. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-928413-X. OCLC 69241395. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
8. 1 2 3 4 5 6  Fulk, R. D. (Robert Dennis). *A comparative grammar of the early Germanic languages*. Amsterdam. ISBN 978-90-272-6313-1. OCLC 1043067622.
9. ↑  Fullerton, G. Lee (31. desember 1977). *Historical Germanic Verb Morphology*. Berlin, Boston: De Gruyter. ISBN 978-3-11-084787-1.
10. 1 2  Cowgill, Warren (1959). «The Inflection of the Germanic o-Presents». *Language*. 1. 35: 1. doi:10.2307/411329. Besøkt 6. mars 2020.
11. 1 2 3  Fullerton, Gerald Lee, 1941- (1977). *Historical Germanic verb morphology*. Berlin: De Gruyter. ISBN 3-11-006940-7. OCLC 2837521. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
12. ↑  Kortlandt, Frederik (1995). «THE Germanic Fourth Class of Weak Verbs». *NOWELE North-Western European Language Evolution*. 25: 137–139. ISSN 0108-8416. doi:10.1075/nowele.25.08kor. Besøkt 29. februar 2020.