recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Studio for Dagsnytts hovedsendinger (programlederplass)
***Dagsnytt*** er et norsk nyhetsprogram som har gått daglig på NRK Radio siden 1934. Dagsnytt sendes som regel hver hele time på NRKs radiokanaler, og tre minutter er vanlig lengde på sendingen, men de kan også vare fem og ti minutter. Hovedsendingen på hverdager kl 07.30 varer i ti minutter.

*Dagsnytt* består av «hovedsendinger» og bulletiner:

* Hovedsendingene går klokken 07:30 og er ti minutter lange på hverdager.
* Bulletinene går hver hele time hele døgnet og er normalt på tre minutter.
* Dagsnytt sendes også med TV-bilde klokken 02:00, 05:00, 05:30 og 06:00 på NRK2, under navnet «NRK nyheter».

Hovedkanal for *Dagsnytt*s bulletiner er NRK P1, men sendingene går på de fleste av NRKs radiokanaler. NRK P3, har på dagtid egne nyhetssendinger, P3nyheter. 

*Dagsnytt*-redaksjonen holder til i Nyhetshuset på Marienlyst i Oslo.

*Dagsnytt* får stoff fra fagredaksjonene (utenriks, politisk, innenriks, økonomi) og andre deler av NRK, spesielt fra distriktskontorene.

Ansatte
-------

*Dagsnytt*-redaksjonen har funksjoner som:

* Vaktsjef
* Programleder for hovedsendingene (nyhetsanker)
* Programingeniør, som har det tekniske ansvaret for hovedsendingene
* Reportere, som lager saker til hovedsendinger og bulletiner, og jobber både ute og fra desken
* Nyhetsoppleser, som lager og leser bulletinene
* Utenriks jourhavende, som har ansvaret for utenriksstoffet i NRK radio, holder kontakt med korrespondentene og lager saker selv. Jobber i NRKs utenriksredaksjon.

Espen Olsen Langfeldt er redaktør i NRK Direkte, og dermed også redaktør for *Dagsnytt*.

Referanser
----------

1. ↑  NRK: *Her er de «ukjente» NRK-kjendisene*

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for filmdatabaser i Wikidata*
* (no) Dagsnytts hjemmeside på NRK Radio, Dagsnytt 80 år
**Bustangen** er et nes mot Vrengensundet på nordre del av Tjøme i Færder kommune i Vestfold. På neset ligger gården Bustangen med to bruk. Begge hører til matrikkelgården Kråkere. Fra Bustangen er det lett adkomst til Ytre Oslofjord gjennom østre del av Vrengensundet, og gjennom vestre del av Vrengensundet kommer man til Tønsbergfjorden. 

Kunstmaleren Adolph Claudius Tidemand bodde på begynnelsen av 1900-tallet på en av gårdene på Bustangen.

Bygdeborgen
-----------

Sør for gårdstunet ligger en ås med restene etter en bygdeborg; dette er et kulturminne fra eldre jernalder. Som alle åser på Tjøme er den skrånende mot nord, bratt mot øst og vest, og mer uregelmessig med store løse steinblokker mot sør. Det er oppganger til borgplatået fra nord og sør. Rundt sør- og vestsida av kollen er det en rekke steingjerder; noen av dem er mye yngre enn borgen. Nede i vest, om lag 8 meter over bakkenivå, er det en skytterstilling som er tilknytta borgen. Murverket i skytterstillingen er svært fint utført.

Arkeologer fra Vestfold og Telemark fylkeskommune konstaterte i 2022 at steinmurene på Bustangenåsen på Tjøme ikke kan forstås ut fra behovene i jordbruk der dyra beitet i utmarka og ikke skulle slippe inn på dyrket mark. Murene må tolkes som et forsvarsanlegg.

Referanser
----------

1. ↑  www.norgeskart.no
2. ↑  kulturminnesøk
3. ↑  kulturminnesøk

Eksterne lenker
---------------

* (no) «Bustangen». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Skoggruppemetoden** er en spesialpedagogisk metode som er utviklet av audiopedagogene Aina Nordahl, Elisabeth Jepsen og Sidsel Skappel Misund. Metoden fremhever naturens og skogens unike muligheter i samspillet mellom barn og voksne.

I motsetning til mer tradisjonell spesialundervisning som legger vekt på å trene på barnets svake sider, fokuserer skoggruppemetoden på barnets sterke sider. Ved bruk av autentiske opplevelser og nærkontakt ivaretas barnets totale utvikling. Ved hjelp av sansene tar barnet aktiv del i egen læring og gis naturlige utfordringer det er modent for uten at dette skal oppleves som trening. En mener at dette gir mestringsfølelse og økt selvtillit.

Metoden brukes i spesialundervisning av barn med spesielle behov i barnehage og skole, for eksempel ved språk- og konsentrasjonsvansker, ADHD og sosiale og motoriske vansker.

Skoggruppemetoden bygger på en såkalt PLAGG-sekvens. Denne er tredelt:

* Forberedelsen
* Gjennomføringen av turen
* Gjenkallingen

Litteratur
----------

* Nordahl og Skappel Misund, 1996. Jeg vil mestre

Eksterne lenker
---------------

* Naturen som kilde til læring
**Maharashtri** (devanagari: महाराष्ट्री प्राकृत, ordrett «imperiets språk») var et indoarisk språk i det gamle India som var i bruk fra omkring 500 f.Kr. til 500 e.Kr. Språket var det offisielle språket til Satavahana-imperiet frem til de første århundrene av den kristne tidsregning. Under beskyttelsen av dette imperiet, ble maharashtri det mest utbredte folkelige språket (prākrit) i sin tid, og ble talt fra Malwa og Rajputana i nord til Krishna og elveregionen Tungabhadra i sør.

Sanskrit mistet sin høystatus som «formidlende språk» omkring 500 f.Kr. på omkring samme tid som maharashtri kom i bruk og utviklet seg til den dominerende av de tre dramatiske prākriter. Dets litterære bruk ble berømt gjennom utbredelsen av dramaet Kālidāsa.

Regenten Hāla (regjerte 20-24 e.Kr.), som er nevnt i Puranaene som et medlem av Satavahana-dynastiet, benyttet seg av maharashtri til å skrive *Saptashati* (सप्तशती) eller Gāthā Saptashatī, *Setubandh* (सेतुबंध) og *Karpurmanjari* (कर्पुरमंजरी).

En avart av maharashtri, kalt jaina maharashtri, ble også benyttet til å skrive deler av jainismens tekster. Satavahana kongen Hala's *Sattasai*, en antologi på over 700 kjærlighetsdikt, er et av de mest berømte verkene på maharashtri.

I løpet av det 15. og det 16. århundre utviklet maharashtri seg til marathi, og det er også opphav til de moderne språkene konkani, singalesisk og dhivehi. Maharashtri overlevde også lenge i den moderne delstaten Maharashtra, og var vidt utbredt i det vestlige India og endog så langt sør som til deler av India hvor det snakkes kannada.

Kilder
------

* (no) Maharashtri i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
**Abdali** (persisk: ابدالی) er navnet på en pashtunsk stamme, den kalles også **durrani**. Stammen anslås å ha 7 millioner medlemmer i Afghanistan[*når?*] (20% av befolkningen), 1-2 millioner i Pakistan (fortrinnsvis vest i landet)[*når?*] og hundretusentalls i nordøstre [[Iran|Iran[*når?*]]].

Abdaliene taler i likhet med andre pashtuner det indo-iranske språket pashto.

De slo seg ned i området nær Kandahar en gang mellom år 2000 f.Kr. og år 1500 f.Kr. I epoken som tilsvarer europeisk tidlig middelalder spredte Abdali-stammen seg, i likhet med andre pashtunstammer, over et større område.Senest omkring år 1000 f.Kr. var abdaliene bosatt i størstedelen av dagens Afghanistan, og var for det meste underlagt persisk styre.

Abdalihøvdingen Ahmad Shah Abdali, som var medlem av sadozai-klanen, var en ledende general i den persiske armé. I 1747 kalte han pashtunstammene sammen til et stort møte – et såkalt loya jirga – der de inngikk en felles overenskomst. Han skiftet deretter navn til Ahmad Shah Durrani og utropte seg selv til konge over Afghanistan. Siden da har alle kongene i Afghanistan tilhørt Durrani-dynastiet. Det gjelder også en rekke afghanske ledere i moderne tid, som ekskongen Zahir Shah og hans allierte, president Hamid Karzai (som tilhører popalzai-klanen). Navnet «Durrani» benyttes også ofte som synonym for abdalistammen.

Kilder
------

* (en) Durrani i Encyclopædia Britannica

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
**Abu Sayyaf** er en av flere militante islamistiske separatististgrupper som er basert i og rundt de sørlige øyene i Filippinene og i Bangsamoro. Viktigste arnested er provinsen Sulu. På Filippinene har ulike muslimske grupper vært engasjert i flere opprør for å få en egen stat som er uavhengig av resten av Filippinene som i hovedsak er katolsk. Organisasjonen er i dag tilknyttet ISIL.

Siden gruppen ble grunnlagt i 1991 har de gjennomført bombinger, kidnappinger, henrettelser og utpressing i det de beskriver som deres kamp for en selvstendig islamsk stat på Filippinene. 

Abu Sayyaf Group er anslått til å ha en kjerne på ca. 200 medlemmer med et utvidet medlemskap på over 2000 personer. Gruppens lave medlemstall indikerer en mangel på støtte blant lokalbefolkningen.

Jeffrey Schilling, en amerikansk statsborger og som hadde konvertert til islam ble kidnappet av Abu Sayyaf Group mens han besøke en terroristleir sammen med sin kone. Abu Sayyaf krevde at $ 10 millioner dollar skulle bli betalt i løsepenger for at han skulle bli løslatt, men Schilling klarte å rømme etter mer enn 7 måneder i fangenskap og ble plukket opp av *Philippine Marines Corps* den 12. april 2001. 

Det var flere som var kritiske til Jeffrey Schilling fordi han var på besøk i terroristleir da han ble kidnappet. Schilling hevder at han ble invitert gjennom en slektning av kona, som var medlem av Abu Sayyaf Group.

Den 27. februar 2004 eksploderte en bombe ombord på en ferge utenfor Filippinene som drepte 116 mennesker. Dette regnes som det verste terrorangrepet i Filippinenes historie, og er verdens dødeligste terrorangrep til havs.

Til tross for krav fra terroristgrupper, ble eksplosjonen i utgangspunktet tenkt å ha vært en ulykke som ble forårsaket av en gasseksplosjon ombord på båten. Men etter at dykkere gjennomsøkte fergen fem måneder etter at den sank, fant de flere bevis for at det var en bombe som hadde eksplodert. 

Siden 2000 er Abu Sayyaf Group blitt anklaget for å ha kidnappet minst 20 journalister (for det meste utenlandske journalister), og alle sammen ble til slutt løslatt mot betaling av løsepenger.

De fleste av ofrene til Abu Sayyaf har vært fra Filippinene. Imidlertid har gruppen også kidnappet vestlige utlendinger på grunn av muligheten for at de kan kreve mer i løsepenger for å sette dem fri. Dessuten går de etter amerikanere av ideologiske grunner.

I 1993 kidnappet Abu Sayyaf en amerikansk bibeloversetter i den sørlige delen av Filippinene. I 2000 kidnappet Abu Sayyaf en amerikansk muslim som besøkte øya Jolo og de krevde at USA skulle slippe Sjeik Omar Abdel Rahman og Ramzi Yousef ut fra fengslet der de satt på grunn av sitt engasjement i bombingen av World Trade Center i 1993.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
***Hesperobaenus*** er en slekt av smalbiller. De fleste av disse billene er trolig rovdyr som lever av små insekter, og noen blir regnet som nyttige naturlige fiender av barkbiller.

Utseende
--------

Små (ca. 2 millimeter), avlange og smale biller, oftest noe flate, rødbrunlige til svarte, blanke. Kroppen er temmelig jevnbred. Oversiden er mer eller mindre dekket av tydelige punktgroper, men med få eller ingen hår. **Hodet** er stort og bredt, med små, runde fasettøyne. Antennene er 10-leddete, og ender i en 2-leddet kølle. **Brystskjoldet** (pronotum) er vanligvis lengre enn bredt, så bredt som hodet. **Dekkvingene** er avlange, smale og tvert avbrutt bakerst, slik at de ikke dekker det bakerste bakkroppsleddet. De har tydelige rekker av punktgroper. **Beina** er ganske korte og kraftige, føttene 4- eller 5-leddete.

Levevis
-------

De fleste billene i denne familien er trolig rovdyr som lever av andre små insekter. 

De fleste artene i underfamilien smalbiller (Monotominae) lever trolig i kompost og andre ansamlinger av råtnende plantemateriale. I alle fall et par arter i denne underfamilien lever i tuer av skogmaur.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Nord- og Mellom-Amerika, Karibia og på noen øyer i Stillehavet.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia
			* Overfamilien glans- og flatbiller, Cucujoidea
				+ Familien **smalbiller**, Monotomidae (= Rhizophagidae)
					- Underfamilien smalbiller, Monotominae Laporte de Castelnau, 1840 (= gråbiller)
						* Gruppen Europini - 27 slekter
							+ Slekten ***Hesperobaenus*** LeConte, 1861
								- *Hesperobaenus abbreviatus* (Motschulsky, 1845)
								- *Hesperobaenus alternatus* Schaeffer, 1910
								- *Hesperobaenus constricticollis* Bousquet, 2002
								- *Hesperobaenus fenyesi* Van Dyke, 1945
								- *Hesperobaenus humeralis* (Fairmaire, 1850)
								- *Hesperobaenus lineellus* (Reitter, 1872)
								- *Hesperobaenus rufipes* LeConte, 1863
								- *Hesperobaenus stipes* Sharp, 1900
								- *Hesperobaenus subtestaceus* (Reitter, 1876)
								- *Hesperobaenus unicolor* (Casey, 1916)

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 15. oktober 2020. Besøkt 15. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

  

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
Må ikke forveksles med Einar Li.

**Einar Lie** (født 26. januar 1965 i Oslo) er en norsk samfunnsøkonom og historiker, og er professor i historie ved Universitetet i Oslo. Lie var prodekan for forskning ved Humanistisk fakultet, Universitetet i Oslo, fra 2011 til 2014, og har- og har hatt en rekke styreverv i tilknyting til høyere forskning og utdanning.

Liv og virke
------------

Lie er en ledende forsker innen nyere norsk økonomisk historie, og har utgitt en rekke bøker og vitenskapelige publikasjoner. Han er utdannet cand.polit i sosialøkonomi ved UiO i 1991, og dr.philos i historie samme sted 1996. Lie har hatt forskeropphold ved INSEL i Paris, ved Lancaster University, Oxford University og UC Berkeley. En stor del av forskningen er knyttet til utformingen av økonomisk politikk i et historisk perspektiv, særlig forholdet mellom vitenskap, administrasjon og politikk. 

Lie var i 1995 hovedforfatter bak første bind av Finansdepartementets historie 1945-65, og skrev bind 2 sammen med forskeren Christian Venneslan. Sammen med Hege Roll-Hansen har han skrevet boken *Faktisk talt. Statistikkens historie i Norge* (2001). Lie har også bidratt til en rekke forskningsarbeider i tilknytning til norsk nærlingslivshistorie og statlig eierskap, og han var medforfatter på boken *Staten som kapitalist. Rikdom og eierskap for det 21. århundre* sammen med Egil Myklebust og Harald Norvik, og *Norges Bank 1816-2016*, sammen med Jan Thomas Kobberrød, Eivind Thomassen og Gjermund F. Rongved. Lie har også gitt originale bidrag til utforskningen av mellomkrigstiden og forståelsen av Norges vei ut av krisen i 1930-årene.

Einar Lie er en aktiv spaltist og mye benyttet foredragsholder og deltar ofte i den offentlige debatt omkring bedriftshistorie, økonomisk historie og økonomisk politikk.

Bibliografi
-----------

* *Norges Bank 1816-2016*. Fagbokforlaget 2016, med J.T. Kobberrød, E. Thomassen og G.F. Rongved.
* *Staten som kapitalist*, Pax 2014. med Egil Myklebust og Harald Norvik ISBN 9788253037264
* *Norsk økonomisk politikk etter 1905*, 2012. ISBN 9788215018102
* *Norsk Hydros historie 1977-2005*, Pax 2005
* *Faktisk talt* – Statistikkens historie i Norge, Oslo 2001 (med Hege Roll-Hansen)
* *Den norske Creditbank 1982-1990: en storbank i vekst og krise*, Universitetsforlaget 1998. ISBN 82-00-12754-0
* I teknologienes tegn. Universitetsforlaget, Oslo 1996, red. m. Sissel Myklebust og Torben Hviid Nielsen
* *Ambisjon og tradisjon: Finansdepartementet 1945-1965*, Universitetsforlaget 1995. ISBN 82-00-22622-0
* *Institusjon, profesjon og politikk: Finansdepartementet 1945-1965*

Referanser
----------

1. ↑  Einar Lie (2007). «Einar Lie». UiO. Arkivert fra originalen 27. september 2006.
2. ↑  Einar Lie (1996). «Finansdepartementets historie 1965-91». Universitetsforlaget. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Einar Lie, Universitetet i Oslo
* (no) Publikasjoner av Einar Lie i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Einar Lie i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

Vinterlig Achensee sett fra fjellet
Achenseebahns endestasjon

**Achensee** er Tirols største innsjø og ligger 929 meter over havet i **Achental**, en nordlig sidedal til Inndalen. Sjøen er 9 km lang (i nord–syd-retning), opptil 1 km bred, 7 km² stor og opptil 130 m dyp. Den har veldig rent og klart vann. Siden den er forholdsvis kald, er den likevel ikke spesielt attraktiv som badesjø, men er på grunn av de gunstige vindbetingelsene populær bland vindsurfere.

Achensee og Achental danner grensen mellom Karwendelfjellene i vest og Rofan i øst. Ved sjøen og i dalen bor 4800 innbyggere fordelt over en rekke mindre landsbyer som hører til kommunene Eben am Achensee og Achenkirch. Dalen drenerer egentlig nordover mot Bayern (via *Ache* og Isar til Donau), men gjennom bygningen av et vannkraftverk ved Achensee ledes nå mesteparten av dalens vann sydover til Inn. Siden Achental hører til det tyrolske distriktet Schwaz, oppfattes den også som en sidedal av Inndalen, selv om den altså geografisk sett er en sidedal av Isar. Den nærmeste byen i Inndalen er Jenbach. Forbindelsen dit skjer både via vei og via tannhjulbanen Achenseebahn, som korresponderer med linjebåtene på Achensee. Nordover består en veiforbindelse fra Achental til Bayern i Tyskland.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |

Portal: Tyskland
**Stopp oljeletinga** er en aksjonistgruppe og kampanje med krav om umiddelbar stans i videre oljeleting på norsk sokkel og rettferdig omstilling for dagens oljearbeidere. Kampanjen benytter seg av forstyrrende ikke-voldelig sivil ulydighet, i tillegg til informasjonsarbeid. Det finnes avdelinger i flere norske byer og de har søsterorganisasjoner i en rekke land, deriblant Sverige, USA, Tyskland og Frankrike. Det holdes åpne møter både fysisk og på nett. Stopp oljeletinga driver kurs i ikke-voldelig sivil ulydighet og «kjenn dine rettigheter», og finansieres i hovedsak av Climate Emergency Fund.

Høsten 2022 stoppet aksjonister fra Stopp oljeletinga trafikken på Elgeseter bru i Trondheim, aksjonister tilgriset Monolitten i Vigelandsparken, og aksjonister skapte kaos i løypa under sesongåpningen i langrenn på Beitostølen 4. desember 2022.

I januar 2024 ble det tatt ut tiltale mot en norsk og en tysk aktivist for grovt skadeverk på Monolitten, med en strafferamme på inntil seks års fengsel.

Referanser
----------

1. ↑   w2.brreg.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Om Stopp oljeletinga». *STOPP OLJELETINGA* **(norsk)**. Besøkt 29. april 2023.
3. ↑  Hatland, Lena Erikke (13. juni 2022). «Her stopper aksjonistene trafikken i morgenrushet». *NRK*. Besøkt 18. januar 2023.
4. ↑  NRK (18. november 2022). «Oljeaktivistar har tilgrisa Monolitten». *NRK* **(norsk nynorsk)**. Besøkt 18. januar 2023.
5. ↑  «Demonstranter skapte kaos i løypene på Lillehammer». *TV 2* **(norsk)**. 4. desember 2022. Besøkt 18. januar 2023.  `|fornavn1=` mangler `|etternavn1=` i Authors list (hjelp)
6. ↑  «To tiltalt for å ha griset til Monolitten – maling lot seg ikke fjerne». *Subjekt*. 9. januar 2024.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Sandfjellet** (nordsamisk: *Rovrorášša*) er et fjell på Nordkinnhalvøya i Gamvik kommune i Finnmark. Det høyeste toppunktet er **Storvarden**, som ligger på 486 meter over havet. Dette er også det høyeste punktet på Nordkinnhalvøya.

Sandfjellet er en rundt 10 kilometer lang og 4 kilometer bred fjellrygg, som strekker seg fra nord til sør og avgrenses av dalene til Risfjordelva i vest og Rafjordelva i øst. Mot nord slutter fjellet ved Tyfjordstrupen, som skiller det fra Koifjordfjellet, og mot sør ender det i skråningene ned mot Hopsfjorden. Over cirka 400 meters høyde er det stort sett bart snaufjell, uten vegetasjon.

Fotnoter
--------

**Type nummerering**
1. ↑  Avstand til samme høyde på Skremselsfjellet.

Referanser
----------

1. 1 2  Sandfjellet på Norgeskart.no fra Statens kartverk, besøkt 19. juli 2019
2. ↑  «Storvarden - 486moh». *peakbook.org*. 9. mars 2016. Besøkt 19. juli 2019.
3. ↑  «Sandfjellet». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 19. juli 2019.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Onagawa kjernekraftverk** (japansk: 女川原子力発電所, *Onagawa genshiryoku hatsudensho*) er et av verdens største kjernekraftverk, og produserer elektrisk kraft på nordøstkysten av øya Honshu i Japan, på et nes like nordøst for storbyen Sendai. Det ble bygget i 1970 og satt igang i 1984. Installert maksimal effekt er 2 174 MW, og produksjonen var 5,3 TWh i 2006. 

Et jordskjelv utenfor Miyagis kyst i 2005 kunne føles ved anlegget, men det ble ikke stengt etter utbruddet. 

Den 11. mars 2011 utbrøt det brann i et turbinbygg i kjernekraftverket som følge av et kraftig jordskjelv. Denne bygningen var ikke tilknyttet reaktorbygningen. Kraftverket ble uansett automatisk nedstengt, og Japans regjeringssjef Naoto Kan utropte atomar alarmtilstand. Brannen ble ifølge japanske myndigheter raskt slukket. Men søndag 13.mars ble det klart at strålingsverdiene ved Onagawa var langt høyere enn tillatt, men manuell stengning av den ene defekte reaktoren stanset videre kriseutvikling, ifølge myndighetene.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  FAZ.net – Frankfurter Allgemeine Zeitung, 11. mars 2011
3. ↑  Foretar liten lekkasje fra atomkraftverk – Aftenposten, 11. mars 2011
4. ↑  Vi stanset kjølesystemet manuelt – Nettavisen 13. mars 2011.

Eksterne lenker
---------------

* IAEA - webside med informasjon om japanske kjernekraftverk.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NDL
 |
*Se også: Barbu prestegjeld*
Bardu kirke
**Bardu prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Senja prosti. Det omfattet sogn i Bardu kommune i Troms fylke, og hovedkirken var Bardu kirke. 

Bardus kirkesogn er nå en del av Bardu kirkelige fellesråd, og underlagt Senja prosti i Nord-Hålogaland bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

I Reformatsen 1589 omfattet det vidløftige *Trundenes Præstegjeld* hele Søndre og Midtre Troms, med fjorten kirker og kapeller, som ble betjent av ni prester. Ved senere kirkeinndelinger var Bardudalen lagt under Ibestad prestegjeld og Målselv til Lenvik prestegjeld. De respektive kirkelydene i Målselv og Bardu sogn fikk oppføre egne kirker etter kgl.res. av 11. januar 1820 for Målselv og 26. juni 1821 for Bardu. Ved kgl.res. av 22. februar 1853 *blev Maalselven, som hovedsogn, forenet med Bardudalen [fra Ibbestad som] Maalselven sognekald. Hvert Sogn har sin kirke.*

Ved kgl.res. av 11. juni 1954 ble Bardu sogn utskilt som eget *Bardu prestegjeld*, gjeldende fra 1. januar 1955.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Menigheter
----------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende menigheter:

* Bardu

Referanser
----------

1. ↑  Hamre, Anne-Marit (1983). *Trondhjems reformats 1589 ; Oslo domkapittels jordebok 1595*. Norsk historisk kjeldeskrift-instituFusikkerttt. s. 77-93. ISBN 8270612960.
2. ↑  Prestegjeld og sogn i Troms, arkivverket.no
3. ↑  Erlandsen, Andreas (1857). *Biographiske Efterretninger om Geistligheden i Tromsø Stift*. Chr. Tønsbergs Forl. s. 146.
4. ↑  Bardu prestegjeld, lovdata.no
5. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
6. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
**Topplønn** (*Acer spicatum*) er en lønneart fra østlige Nord-Amerika.

Den er en løvfellende busk eller lite tre som blir 6–10 m høy. Stammen deler seg som regel langt nede. Barken er rødlig eller brun. Bladene er 7–9 cm lange og nesten like brede. De har 3, eller mer sjelden 5, lapper med grovt sagtannet rand. Oversiden av bladet er grønn og glatt med dype nerver, og undersiden er lysere med gule hår. Høstfargen er først gul, så oransje eller rød. 

Blomsterstanden er en opprett, 8–14 cm lang topp med grønnhvite til gule blomster. Hannblomstene sitter lengst opp i toppen, og hunnblomstene lenger nede. Blomstringstida er etter løvsprett, i mai–juni. Pollineringen gjøres av insekter. Frukten er en dobbel samara som først er rosa, så gul og til slutt brun.

Topplønn er utbredt i østlige USA og østlige Canada. Nordgrensen for utbredelsen går fra Newfoundland til Saskatchewan, mens sørgrensen går gjennom Connecticut, Ohio, Michigan og nordlige Iowa. Den finnes videre sørover høyt i Appalachene til Nord-Carolina og østlige Tennessee.

Arten foretrekker fuktig, næringsrik jord og tåler mer sol enn stripelønn, som ofte vokser på de samme stedene. Topplønn vokser som undervegetasjon i skog med banksfuru, balsamedelgran, rødfuru, amerikaosp, *Populus grandidentata*, *Prunus pensylvanica*, papirbjørk, weymouthfuru, rødeik, rødlønn, kanadahemlokk, gulbjørk, sukkerlønn, amerikabøk, svartlind, rødgran, tuja og svartask. Andre busker i undervegetasjonen er *Viburnum lantanoides*, stripelønn, nebbhassel, amerikahassel, grønnor (subsp. *crispa*), alaskakornell og bringebær. Av urter finnes blant annet canadaskrubbær og kryparalia.

Elg, hvithalehjort, bomullshalekaniner, snøskohare og skogskaribu beiter på topplønn. Elg, hvithalehjort og amerikansk bever eter barken. Knoppene er viktig føde for kragejerpe.

Galleri
-------

* VekstformVekstform
* BladBlad
* BlomsterstandBlomsterstand
* FrøFrø
* HøstfargeHøstfarge

Litteratur
----------

* «Mountain Maple (*Acer spicatum*)». Trees of the Adirondacks. Besøkt 30. juni 2019.
* J. Sullivan (1993). «*Acer spicatum*». Fire Effects Information System, [Online]. U.S. Department of Agriculture, Forest Service, Rocky Mountain Research Station, Fire Sciences Laboratory. Besøkt 30. juni 2019.
* «Mountain Maple (*Acer spicatum*)». Carolina Nature. Besøkt 30. juni 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Topplønn* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Topplønn* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (sv) *Topplønn* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Topplønn* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Topplønn* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Topplønn* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Topplønn* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Acer spicatum* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Acer spicatum* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Acer spicatum* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Charles Jason Gordon** (ofte kalt **Jason Gordon**, født 17. mars 1959 i Port of Spain) er en trinidadisk katolsk geistlig og erkebiskop av Port of Spain.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Etter skolen tok Jason Gordon først over ledelsen av farens selskap.[1] I en alder av 21 år ble han med i *Living Water Community* og begynte å studere teologi ved University of the West Indies.[2] 

### Prest

Han ble ordinert til prest 19. mars 1991.

### Biskop av Bridgetown og Kingstown

Pave Benedikt XVI utnevnte ham til biskop av Bridgetown og Kingstown den 8. juli 2011. Koadjutorerkebiskopen av Port of Spain, Joseph Everard Harris CSSp, bispeviet ham den 21. september samme år; medkonsekratorer var Malcolm Patrick Galt CSSp, emeritert biskop av Bridgetown, og Robert Rivas OP, erkebiskop av Castries. Innsettelsen som biskop av Kingstown fant sted den 23. september samme år. 

Den 22. desember 2015 ga han avkall på bispedømmet Kingstown, som pave Frans utnevnte en etterfølger til på samme dato. 

Pave Frans utnevnte ham til erkebiskop av Port of Spain den 19. oktober 2017.[4] Innsettelsen fant sted 27. desember samme år.
En solcelledrevet basestasjon i Hellas
Å være «**koblet fra nettet**» (engelsk: «**off-the-grid**») er et uttrykk for en bolig eller en livsstil hvor man er selvforsynt og ikke er avhengig av en eller flere offentlige tjenester. Det innebærer typisk av man er avkoblet fra både strømnett, vannforsynings- og avløpsnettet.

Mange hytter og fritidsboliger i Norge er koblet fra strømnettet og mangler innlagt vann og tilkobling til kloakk, men det er bare noen få helårsboliger som er nettfrakoblet.

Bruk
----

Tradisjonelt har begrepet blitt brukt om det å ikke være tilkoblet det offentlige strømnettet, men det brukes også om enkeltboliger eller små samfunn som ikke er tilkoblet for eksempel offentlige systemer for vann, gass og avløp. Uttrykket brukes også noen ganger av personer som lever i campingbiler.

Å være «off-the-grid» kan være en nødvendighet for avsideliggende steder. Det kan også, under noen forutsetninger, minske fotavtrykket på miljøet eller gi lavere levekostnader.[] Bruk av egen kraftproduksjon kan gjøre strømforsyningen væravhengig.

Ressurser
---------

Vanligvis må en «off-the-grid»-bygning være selvforsynt med energi og drikkevann, samt ha mulighet for administrering av mat, søppel, gråvann og avløpsvann. 

### Strøm

Strøm kan for eksempel fås via solcellepanel, vannkraft eller vindkraft, og kan lagres på batterier. 

### Vann

Vann kan fås fra innsjøer, bekker og elver, samling av regnvann eller grunnvann fra brønn. Vannet må i noen tilfeller renses.

Se også
-------

* Kompostering

Referanser
----------

1. ↑  Zeiner, Håvard (9. februar 2019). «Lager strøm selv: Slik klarer de seg utenfor el-nettet». *Tu.no*. Besøkt 15. februar 2023.
2. ↑  joakim (29. juni 2020). «Legg strøm på hytta». *Elfag* **(norsk)**. Besøkt 15. februar 2023.
3. ↑  Viseth, Ellen Synnøve (30. august 2021). «Nå har bonden, kyrne og grisene gått off-grid: Lager sitt eget hydrogen på gården». *Tu.no*. Besøkt 15. februar 2023.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BBC Things
 |
**Solomia Karoli** (født 23. februar 1962) er en norsk forfatter. Hun debuterte med boken *Sigøynerkongens datter* på Aschehoug forlag i 2009. Boken er selvbiografisk og handler om hennes oppvekst i sigøynerfamilien Karoli, og om hvordan hun ble utsatt for mishandling og omsorgssvikt gjennom oppveksten. Hun er datter av Polykarp Karoli (Pål Karlsen), som fra 1980-tallet ble kalt «sigøynerkongen» i media. Hun har uttalt at «myndighetene må stille krav til sigøynerne, barna må gå på skole, de kan ikke lenger leve på utsiden av samfunnet». Solomia Karoli er den første norske sigøyner som fullførte videregående skole. Hun kaller seg sigøyner, men lever ikke som en del av dette folket i dag.

Som ettåring ble hun etterlatt på et barnehjem i Tyskland av sine foreldre, og kom med hjelp av barnevernet til Norge som femåring. Da snakket hun bare tysk og het Caroline. Hun skriver i *Sigøynerkongens datter* at hun ble reddet av en norsk lærerinne som nærmest bortførte henne fra sigøynerleiren, etter at hun hadde blitt mishandlet av familien i lang tid. Saken ble slått stort opp i pressen i 1967, og hun ble omtalt som «Norges mest mishandlede barn» den gangen. Som 14-åring kom hun tilbake til sigøynermiljøet, men ble utstøtt fordi hun ikke kunne romanes og var «for norsk».

Verk
----

* *Sigøynerkongens datter*, Aschehoug, 2009, ISBN 9788203291777

Referanser
----------

1. ↑  Skole for livet, Dagbladet
2. ↑  Sigøynerkongens svik Arkivert 15. januar 2010 hos Wayback Machine. Dagsavisen
3. ↑  - Jeg ble fylt av hat, NRK
4. ↑  En sigøyners historie, Dagbladet
5. ↑  Solomia Karoli Arkivert 16. september 2009 hos Wayback Machine. Aschehoug
6. ↑  I boblen, NRK 12. oktober 2011

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**José Ignacio Munilla Aguirre** (født 13. november 1961 i Zumarraga i Spania) er en spanskkatolsk geistlig og biskop av Orihuela-Alicante.

Liv og virke
------------

### Prest

José Ignacio Munilla Aguirre studerte katolsk teologi og filosofi ved *Colegio del Sagrado Corazón de Mundaiz* i Donostia-San Sebastián og ved presteseminaret i Toledo. Han ble presteviet den 29. juni 1986. 

Munilla Aguirre ble kapekkan i menigheten *Nuestra Señora de la Asunción* i Zumarraga. José Ignacio Munilla tok lisensiat i spiritualitet ved det teologiske fakultet i Nord-Spania i Burgos.

### Biskop av Palencia

Den 24. juni 2006 utnevnte pave Benedikt XVI ham til biskop av Palencia. Den apostoliske nuntius til Spania, erkebiskop Manuel Monteiro de Castro, bispeviet ham den 10. september samme år; medkonsekratorer var biskopen av San Sebastián, Juan María Uriarte Goiricelaya, og biskopen av Orihuela-Alicante, Rafael Palmero.

### Biskop av San Sebastián

Pave Benedikt XVI utnevnte ham til biskop av San Sebastián den 21. november 2009. Innsettelsen fant sted den 9. januar 2010.

### Biskop av Orihuela-Alicante

Pave Frans utnevnte ham til biskop av Orihuela-Alicante den 7. desember 2021.[1] Innsettelsen fant sted 12. februar året etter.

Munilla ble av sine morstandere ansett som alt for konservativ,[2] og fikk å lite med motstand i sitt baskiske bispedømme fra starten av. En gruppe prester fra bispedømmet, hvorav 85 sogneprester (77 % av Guipuzcos presteskap) og 11 av bispedømmets 14 dekaner, undertegnet en appell i forkant av innsettelsen, rettet til presidenten for Den spanske bispekonferanse, kardinal Rouco Varela av Madrid og pave Benedikt XVI. Der krevde de at utnevnelsen ble opphevet.[3] Men det skjmedde ikke. 

Etter seks år mente kritikere, som fortsatt omfattet store deler av presteskapet, at biskopen hadde fylt alle viktige stillinger i bispedømmehierarkiet med tilhengere av hans agenda. Dette mente man hadde gjort at kirkelivet i Gipuzkoa under biskop Munilla hadde nesten gått i stå.[4] Mot slutten av 2018 var det igjen offentlige protester mot biskopen fordi han hadde gått inn i den lukrative lokale hotellvirksomheten med bispedømmets midler, noe kritikere fant etisk uakseptabelt for en biskop.[5]
**Emil Johan Leonhard Unger Mørch** (født 26. august 1850 i Fredrikstad, død 10. mai 1921) var en norsk industrimann.

Han var sønn av havnefogd Laurits Anker Mørch og Josephine Helene Unger og onkel til industrimannen Arne Stangebye. Mørch hadde examen artium fra 1869 og examen philosophicum fra 1870, hvoretter han tok handelsutdannelse i Belgia, England og Tyskland i tre år. Han ble kontorsjef ved Lisleby fabrikker (M. Peterson & Søn) i Fredrikstad i 1873 og partner i 1879, og solgte seg ut av virksomheten i 1894. I 1898 ble han medeier i sagbruket og høvleriet Selbak Bruk. Mørch hadde en rekke styreverv i trelastbransjens organisasjoner. Han var også medlem av Norsk Arbeidsgiverforenings sentralstyre og styreformann i Fredrikstad Spareskillingsbank.

Mørch var russisk konsul i Fredrikstad og ridder av St. Olavs Orden. Sykehjemmet Emil Mørchs Minne i Borge er oppkalt etter ham. Han er begravet ved Glemmen gamle kirke.

Se også
-------

* Liste over norske idrettspersoner på sokkel

Referanser
----------

1. ↑   Dagbladet, utgitt 10. mai 1921[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Steenstrup, Bjørn (1912). «Mørch, Emil Johan Leonhard Unger». *Hvem er Hvem?*. Kristiania: Aschehoug. s. 187–188.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
Denne artikkelen trenger å **wikifiseres**. Du kan bidra ved å legge til eller forbedre relevante lenker eller artikkelens oppsett. 

| Klikk [vis] til høyre for flere detaljer. |
| --- |
| * Erstatt HTML-markup med wikimarkup der det er passende.
* Legg til wikilenker. Der det er passende lager du lenker til andre artikler ved å sette "[[" og "]]" rundt relevante ord (se WP:LENKE for mer informasjon. Ikke lenk til ord som de fleste er kjent med, slik som vanlige yrker, velkjente geografiske betegnelser og hverdagsting.
* Formater innledningen. Opprett eller forbedre det innledende avsnittet.
* Fjern eller redigér stoff som ikke er skrevet i leksikalsk stil, men for eksempel kåserende eller humoristisk
* Legg inn avsnittsoverskrifter som beskrevet på Wikipedia:Oppsettsveiledning.
* Legg til en infoboks hvis det er passende i artiklene.
* Påse at referanser inneholder nok informasjon, slik som titler, datoer, utgivere osv.
* Fjern dette merket.
 |

Sissel Lund Morrissey f.1951. Hundekjører.
og 
I 1991 vant Sissel Lund Morrissey nordisk mesterskap og ble Norgesmester i sledehundkjøring, seksspann. (Sledehundkjøring ble tidligere kalt Nome-stil, men denne betegnelsen brukes ikke lenger).

Adelskalender 1952-2015 Nordiskstil kvinner:

https://spotidoc.com/doc/4479944/adelskalender-1952-2015-nordisk-stil-kvinner-1

Kennel Bjønroa skriver:

"...Sissel Lund eide Jo-Kjells Sky, eller Bombas som han også ble kalt. Hun var aktiv hundekjører og drev også med avl av trekkhunder."

"Sissel krysset pointer med korthåret vorstehhund, der resultatet ble jevne og aktive hunder som kunne brukes på jakt og som trekkhunder. De hadde arva pointeren sin fart og vorstehhunden sin utholdenhet."
**Furuåsen** er en ås i Vestmarka i Asker kommune i Viken. Den har en høyde på 458,6 moh. og er den nest høyeste toppen i Asker kommune, etter Bergsåsen. 

Bergsåsen ligger 1,5 km mot nordøst, og er mindre enn én meter høyere enn Furuåsen. Da toppen av Furuåsen ligger nærmere lavlandet i Asker enn det toppen av Bergsåsen gjør, vil Furuåsen gjerne oppleves som den høyeste av dem – både ovenfra og nedenfra.

Toppen på Furuåsen er tilgjengelig via en sti opp fra Solli, og via en brattere sti opp åssiden fra Solliveien ved Kasteløkka. På åsens fremre rygg ligger Hovdehytta på om lag 450 moh. med fantastisk utsikt over nordre Asker mot syd. I klarvær kan man blant annet se toppene Linnekleppen i Indre Østfold, Hvittingen ved Holmestrand og Gaustatoppen ved Rjukan herfra.

Store deler av Furuåsen inngår i Furuåsen og Hagahogget naturreservat.

Referanser
----------

1. ↑  «Kartverkets faktaark om stedsnavnet Furuåsen». Kartverket. Besøkt 22. mars 2020.
2. ↑  «Furuåsen på norgeskart.no». Kartverket. Besøkt 22. mars 2020.
3. ↑  «Turbeskrivelse på ut.no». Den Norske Turistforening. Besøkt 22. mars 2020.
4. ↑  «Hovdehytta på ut.no». Den Norske Turistforening. Besøkt 22. mars 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Skaugumsåsen** er en ås i Asker kommune i Viken. Den er godt besøkt daglig av mange askerbøringer. Utsiktspunktet til åsen strekker seg 349 meter over havoverflaten, men lenger nord ligger et høyere punkt på 350,3 meter. Det er mange veier og stigninger folk velger å ta opp til toppen. Lengden på en tur rundt Skaugumsåsen vil variere på grunn av de forskjellige stiene til toppen som påvirker blant annet tid og stigningsnivå. Det går en merket tursti fra Hvalstad, Stokker gård og fra Semsvannet. I Skaugumsåsen finnes gamle løse bergarter, blant annet rombeporfyr og gammel stein fra kambrosilurtiden.

Naturreservater
---------------

Skaugumsåsen er vernet ved to naturreservater. Skaugumsåsen naturreservat ble opprettet i 1982 for å verne edelløvskogen i åssiden mot sør. I 2020 ble dette reservatet slått sammen med Åstad naturreservat til Skaugumsåsen og Åstad naturreservat. I 2002 ble Nordre Skaugumsåsen naturreservat opprettet for å bevare vegetasjonen oppe på åsen. Denne «representerer en bestemt type natur i form av en artsrik granskog med et variert innslag av andre naturtyper som blant annet edellauvskog og rik sumpskog».

|  |  |
| --- | --- |
| Skaugumsåsen sett fra Indre Oslofjord ved Holmen i Asker kommune. | Utsikt fra Skaugumsåsen |

Referanser
----------

1. ↑  Skaugumsåsen på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  Faktaark fra Miljødirektoratet

Eksterne lenker
---------------

* (no) Skaugumsåsen i Miljødirektoratets nettsted Naturbase (Skaugumsåsen naturreservat)
* Skaugumsåsen naturreservats verneforskrift hos Lovdata
* (no) Skaugumsåsen i Miljødirektoratets nettsted Naturbase (Nordre Skaugumsåsen naturreservat)
* Nordre Skaugumsåsen naturreservats verneforskrift hos Lovdata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Hallingdal og Valdres prosti** *(Hallingdal og Valdres Provsti)* er et tidligere prosti i Oslo bispedømme som eksisterte i perioden 1631 til 1737. Prostiet omfattet distriktene Hallingdal og Valdres.

Historikk
---------

Scavenius-kartet (tilskrevet biskop Laurits Clausen Scabo), trykt av Joan Blaeu og Cornelius Bleau i 1638, etter original fra 1618. Valdres (Walders) og Hallingdal ligger i øvre høyre del av kartet, tilhørende Stavanger stift.
Ifølge befolkningsteori ble de vestligste dalførene på Østlandet befolket fra Vestlandet. Følgelig ble landskapene Valdres og Hallingdal allerede fra middelalderen av tillagt Gulatingsloven og derved underlagt Bergen bispedømme i geistlig forstand. Etter delingen av dette bispedømmet i 1125 ble disse distriktene lagt til Stavanger bispedømme.

Etter reformasjonen ble det antakelig søkt å rydde opp i ulogiske geistlige inndelinger av landet, og ved kongebrev av 10. april 1631 ble således Hallingdal og Valdres prostier overført til Christiania stift, i bytte med at Øvre Telemark prosti ble overført fra Christiania til Stavanger stift.

Hvorvidt *Hallingdal og Valdres* var ett eller to prostier på dette tidspunkt varierer for de ulike kildene. Arkivverket angir perioden 1537-1737 for Valdres og Hallingdal prosti, og på Scavenius-kartet som man regner forelå i 1618 er Valdres og Hallingdal inntegnet som én enhet. I den samtidige Graagaas er de imidlertid oppført som to deler, *Hallingdals Prouistij* og *Walders Prouistij*. Det er derfor rimelig å anta at det var to prostier som ble overført fra Stavanger stift, og at disse to perifere distriktene i det store Christiania stift ble slått sammen til *Hallingdal og Valdres prosti*.

En annen kilde anfører at etter reformasjonen ble Numedal og Hallingdal slått sammen til Hallingdal og Numedal prosti, som allerede i 1561 ble delt, ved at Numedal gikk til Brunla prosti og Hallingdal gikk til *Hallingdal og Valdres prosti*.

Prostiet ble i 20. april 1737 delt, hvorved Hallingdal ble tillagt Hadeland, Ringerike og Hallingdal prosti og Valdres tillagt Toten og Valdres prosti.

Administrativ inndeling ca 1620
-------------------------------

### Hallingdal prosti *(Hallingdals Prouistij)*

*(til Hardanger prosti 1608)*

* Eidfjord prestegjeld
	+ Eidsfiord

*(inngikk i Valdres og Hallingdal prosti 1631)*

* Aalls prestegjeld
	+ Aalsz
	+ Hoel
	+ Thorpe
* Nees prestegjeld
	+ Nees
	+ Gorde
	+ Flaa
	+ Schodwen

### Valdres prosti *(Walders Prouistij)*

*(inngikk i Valdres og Hallingdal prosti 1631)*

* Aurdalls prestegjeld
	+ Aurdall
	+ Vlnes
	+ Suenes
	+ Schrottvold
	+ Reinliid
	+ Hedal
* Slirre prestegjeld
	+ Slirre
	+ Lummen
	+ Hegge
	+ Rogns och Blasij
	+ Fyrrestraa
	+ Øden
* Whangs prestegjeld
	+ Whang
	+ Øye eller Opdal
	+ Haardem

Referanser
----------

1. ↑  Valdres og Hallingdal prosti Arkivert 3. oktober 2016 hos Wayback Machine. fra Arkivverket: Statsarkivet i Oslo/arkivportalen
2. ↑  Graagaas : Stavanger stifts og domkapitels jordebok ca 1620
3. ↑  Solhjell, Kåre Olav (1992). *Bygdehistorie for Nore og Uvdal*. [Nore]: Nore og Uvdal kommune. s. 199. ISBN 8299264308.
4. ↑  Reinton, Lars (1954). *Folk og fortid i Hol*. Oslo: I kommisjon hos Grøndahl. s. 292.
**Onrail AS**, stiftet 15.mai 2003, et norsk jernbaneselskap etablert av lokfører Per Ivar Berntsen og siviløkonom Henning Aandal, tidligere lokfører i NSB. Selskapet ble startet i 2003 med hovedkontor og base på Åndalsnes godsterminal i Åndalsnes, men med adresse i Oslo fram til 2020. Selskapet har tillatelse til å frakte gods på det norske jernbanenettet på strekningen mellom Alnabru og Åndalsnes. Onrail AS skal etter planen begynne å kjøre fem ganger i uken fra april 2021. Selskapet har leaset tre lokomotiver, to diesel og et elektrisk, og skal ha et reservelokomotiv stasjonert på Åndalsnes.

I 2023 begynte Onrail å kjøre rutene Oslo–Trondheim, Oslo–Bergen og Oslo–Stavanger etter at Green Cargo hadde sagt fra seg disse rutene.

Referanser
----------

1. ↑  «Første tog i april 2021». Åndalsnes Avis. Besøkt 17. august 2020.
2. ↑  Ludt, Øyvind (13. januar 2023). «Alle Green Cargo-rutene til Onrail». *www.mtlogistikk.no*. Besøkt 7. februar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**Cadwallon ap Cadfan** (ca. 591–634) var konge av Gwynedd. Han var sønn av Cadfan ap Iago.

Cadwallon ble konge ved sin fars død, ca. 625. Gwynedd hadde allerede en tid vært under press fra Edwin av Northumbria, og det var antagelig kort tid etter at Cadwallon hadde kommet til makten at han startet en større offensiv. Northumbrierne invaderte Anglesey. Cadwallon led nederlag og måtte flykte til Priestholm, en liten øy øst for Anglesey. Han ble der beleiret av Edwin, men klarte å flykte først til Irland og så videre til Bretagne.

Omkring år 630 førte Cadwallon en hær inn i Dumnonia, hvor han møtte mercierne, som beleiret Exeter. Han inngikk en allianse med deres konge, Penda, og beseglet denne ved å gifte seg med Pendas søster. Cadwallon lyktes i å gjenerobre Gwynedd, og de to kongene gikk sammen mot Northumbria. Krigen som fulgte endte i Edwins død i slaget ved Hatfield Chase i 633. Hans sønn Osfrith falt også i slaget, og sønnen Eadfrith ble tatt til fange og senere henrettet. Dette førte til at kongedømmet Northumbria ble delt i to, Deira og Bernicia. 

Cadwallon utnyttet situasjonen ved å fortsette med plyndringstokt inn i Northumbria, men nå uten Pendas hjelp. Han erobret York, og Osric av Deira falt da han forsøkte å beleire byen. Cadwallons styrker brøt ut og kom seg i sikkerhet. Kong Eanfrith av Bernicia ble også drept av Cadwallon, etter mislykkede fredssamtaler. 

I 634 møtte Cadwallons hær, som var utslitt og dårlig utstyrt etter tapet av York, Oswald av Bernicia. I slaget ved Heavenfield flyktet Cadwallons styrker, og han ble selv drept.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Cadfan ap Iago** | **Konge av Gwynedd**(ca. 625–634) | Etterfølger:**Cadfael ap Cynfeddw** |
| Forgjenger:**Cadfan ap Iago** | **Mytisk konge av britene**(ca. 625–634) | Etterfølger:**Cadwaladr** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** WikiTree **·** VIAF **·** LCCN
 |