| Slaget på Kalvskinnet |
| --- |
| Konflikt: Borgerkrigstiden |
|  |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 19. juni 1179 |
| Sted | Kalvskinnet like vest for Nidarosdomen, som den gang het Åkeren og lå utenfor byen Nidaros ved foten av klokketårnet kalt *Støpulen*. |
| Resultat | Seier for birkebeinerflokken under Sverre Sigurdsson |

 |
| Stridende parter |
| Birkebeinerflokken med tronpretendent Sverre Sigurdsson | Magnus Erlingssons kongedømme i Norge |
| Kommandanter og ledere |
| Sverre Sigurdsson | Erling Skakke på vegne av sin sønn kong Magnus Erlingsson |
| Styrker |
| Tre hundre mann eller 360 mann, uklart om størrelse av oppbudet fra Gauldalen | Fem hundre mann eller 600 mann |
| Tap |
| Ukjent, små. | Erling Skakke som jarl og kansler av Norge falt sammen med 10 lendmenn og nær 60 hirdmenn, andre tap ukjent. |

**Slaget på Kalvskinnet** utspant seg i 1179 på Kalvskinnet, et område vest for Nidarosdomen i det som er idag er Trondheim sentrum. Slaget ble et vendepunkt i Sverre Sigurdssons (kong Sverre) og birkebeinernes kamp mot baglerne om kongemakten. Seieren og Erling Skakkes død i slaget forandret styrkeforholdene, og birkebeinerne kunne ikke lenger oppfattes som en reisning eller opprørsflokk. Etter Kalvskinnet måtte konflikten anses som en borgerkrig, der landsdeler sto mot hverandre. Slaget styrket Sverre Sigurdssons krav på kongekronen. Kravet var satt fram for alvor våren 1177, da trønderne hyllet ham på Øretinget, en forutsetning for å bli Norges konge på denne tiden.

Bakgrunnen
----------

Birkebeinerne hadde reist seg mot kong Magnus Erlingsson og hans far Erling Skakke i 1174. Etter et alvorlig nederlag i slaget på Re, der også lederen Øystein Møyla ble drept, fant birkebeinerne en ny leder i Sverre Sigurdsson. På høsten 1178, etter seieren i slaget ved Hørte bro, kom birkebeinerne for tredje gang til Nidaros. De jaget vekk de kongelige styrkene og tok ti skip, som ble deres første regulære flåte. Med en flåtestyrke som kunne ha en bemanning på mellom 500 og 1 000 mann ville Sverre Sigurdsson være i stand til å foreta sjøtokt langs norskekysten. Våren 1179 seilte birkebeinerne fra Trondheimsfjorden til Møre, trolig for å angripe Bergen. Sverre satset på denne tiden på en slags geriljataktikk. 

Ved Stad møtte de kongens flåte med mange skip, med lendmenn under ledelse av kong Magnus, Orm Kongsbror og erkebiskop Øystein Erlendsson. Birkebeinerne snudde utover mot havet, og unnslapp fordi det var tåke og dårlig sikt. Da Erling Skakke fikk melding om at fem skip var sett i Breisundet på vei mot Trondheimsleia, besluttet han å dele opp sin flåte for å beskytte Bergen, i tilfelle Sverre skulle fortsette mot sør. Erkebiskopen og Orm kongebror snudde, sammen med noen få lendmenn. Resten fortsatte mot nord etter de fem skipene, og på Nordmøre oppdaget de at Sverre var dratt nordover til Trondheimsfjorden.

Erling Skakke og Magnus Erlingsson stevnet inn i fjorden og kom overraskende på birkebeinerne, som hadde lagt til ved bryggene. Sverre Sigurdsson beordret sine menn til å rykke opp i byen og vekk fra skipene, som ikke var tømt for eiendeler og forsyninger. Magnus Erlingsson og Erling Skakke rodde opp i Nidelva mens en styrke gikk på land ved Brattøra, der elven munner ut. Det ble en skarp forfølgelse helt til birkebeinerne hadde etablert seg ved Elgeseter og slo tilbake forhastede angrep på deres baktropp. Etter trefningen ble brua over Nidelva, som var for smal, oppgitt av begge parter, og de henga seg til å skyte med piler på hverandre. Etter det trakk birkebeinerne seg opp i fjellene, først til Klæbu og deretter til Gauldalen. Der valgte Sverre å dra vestover til Nidelva med sin hær og oppholdt seg der i minst fire dager i håp om at Erling Skakke hadde feiltolket hans hensikter. Erling Skakke trodde, gjennom forhør av reisende og meldinger fra egne speidere, at Sverre mest sannsynlig var dratt mot Opplandene.

Talen
-----

Sverre Sigurdssons liv er forholdsvis godt dokumenter gjennom Sverres saga. For tiden rundt slaget på Kalvskinnet er særlig Grýla skrevet av Karl Jónsson viktig. Idet Sverre Sigurdsson fikk høre at Erling Skakke hadde fått i stand gjestebud og permittert hæren visste han at tiden var inne. Birkebeinerne satset på hurtig bevegelse for å iverksette et avgjørende overfall. Med 360 birkebeinere og et oppbud fra Gauldalen som skal ha blitt tatt med i fremstøtet, kom Sverre til Byåsen på vestsiden av dagens Trondheim i grålysningen den 19. juni 1179 og stoppet på *Feginsbrekka*, nå Steinberget. Der sto han av hesten, og etter å ha holdt bønn, holdt han tale til sin hær, ifølge *Sverres saga*:

> Jeg trenger ikke å legge ut for dere om all den nød og flakking dere har måttet utstå før vi kom hit til landet, og vi har fått lite godt og mye vondt hittil. Jeg kjenner det også på meg at dere nå synes det er på tide å få noe igjen for strevet og for den store fare dere har utsatt dere for. Vi har fått slikt som vi har kjempet oss til, veitsler der det var å få og annet gods der vi har fått tak i det.
> 
> 
> Men nå gjelder det noe mer enn det som før har stått på spill, det er byen Nidaros. Kong Magnus og Erling jarl er også der, og mange hirdmenn og lendmenn. Nå er det større ære å vinne enn det har vært noen gang før. Jeg tror vi kommer til å seire, etter det jeg har drømt, la oss nå gå på så mye hardere som vi har mer bytte å vente nå enn før. Dere skal få vite hva dere har slåss for: *Den som feller en lendmann og har vitner på det, han skal bli lendmann; hver mann skal få rang som han selv rydder seg rom til, den blir hirdmann som dreper en hirdmann; han skal også få ære og andre gode ting av oss. Slikt er det vi spiller om nå.*
> Jeg tror ikke de vet om vi kommer, dertil tror jeg ikke de har lykken med seg nå, de har nådd sine dagers ende. Men *vi* kommer til å seire og få den rang og verdighet som tilkommer oss. Gud vil skifte slik mellom oss, for de har sittet lenge med vår makt og vår ære, og nå kan det hende at de mister det som de har tilvendt seg med urette, både æren og makten. Det er ikke utenkelig at de mister livet også. Gjør nå det første åtaket så hardt dere kan, så går det nok bra; de er sikkert drukne og søvnige og rådløse; noen er ombord på skipene og noen her og der i byen, og de vet ikke hvor de skal snu seg eller hva de skal gjøre.
> 
> 
> 

Talen representerte den fremtidige politiske retningen for Sverre Sigurdsson; En fysisk avløsning av det gamle lendmannsaristokratiet, med egne tilhengere på tvers av tidligere klassebevissthet i det gamle samfunnet var hans politiske mål. Der sto også kongemakten sentralt.

Slaget
------

Birkebeinerne rykket nedover Steinberget. Da de kongelige vaktene oppdaget dem og slo alarm fra Ørene, ble det forvirring og kaos i byen. Hæren var spredt rundt under gjestebudet, borte fra skipene der utstyret og mesteparten av deres våpen var. Istedenfor å evakuere byen, bestemte Erling Skakke seg for å ta opp kampen og kom til Nidarosdomen med sitt merke (fane). Resten av hæren fylket seg på forskjellige steder, minst 600 mann sto ved støpelen vendt mot *Åkeren*, et flatt landskap som lå sør for byen og vest for Nidarosdomen, og også ble kalt Kalvskinnet. Hundrevis av andre hærmenn var mest sannsynlig kommet til skipene og kunne dermed ikke støtte Erling Skakke og Magnus Erlingsson på Kalvskinnet.

Med en styrke på omkring 360 mann (gjenstand for diskusjon) gikk Sverre til angrep på de kongelige styrkene. Hovedstøtet var rettet mot Erling Skakkes egen flokk som ble gjenkjent på hans merke. Hensikten var å knuse det sterkeste elementet i forsvaret. Etter at Sverres styrker lyktes i å hugge ned stangen med merket, så de andre forsvarerne at Erlings merke var borte og dermed ble fylkingen brutt opp. Samtidig traff et kastespyd Erling. Han hadde på seg en platebrynje som ikke var helt spent igjen i midjen. Etter å ha slått vekk noen få birkebeinere, satte han seg på bakken. Kongen, Magnus Erlingsson, kom til og så at hans far blødde stygt og ikke klarte å snakke. Idet Erling Skakke utåndet, måtte sønnen flykte til sin fars skip *Ryden* på Nidelva. Sammen med Erling Skakke falt mesteparten av hans sveit. 

Under flukten sprang mange ut i Nidelva og flere druknet. En av lendmennene rakk ikke å ta av seg brynjen sin og sank. Birkebeinerne stormet så til bryggene og tok tilbake sine forlatte skip, der eiendeler og bytte var urørt. De tok også andre skip som var blitt etterlatt av kongshæren, inkludert kongeskipet *Olavssuden*. Da Sverre Sigurdsson så de siste skipene med Magnus ro vekk på Trondheimsfjorden, var slaget over. Erling Skakke ble funnet og båret til en grav sør for Nidarosdomen. Blant de ti lendmennene som falt var Jon Torbergsson. Også seksti hirdmenn falt, og da regner man ikke med andre hærmenn, trolig falt flere hundre.

Etterspillet
------------

Slaget på Kalvskinnet var et vendepunkt i norgeshistorien. Opprøreren Sverre hadde seiret og nådd sitt mål om kongeverdighet. Striden etter slaget fortsatte deretter mellom to konger om et enekongedømme. Sverre Sigurdsson fant sterk støtte blant trønderne, der stormenn bestemte seg for å gi ham sin støtte mot gjenytelser. Magnus Erlingsson konsoliderte sin kontroll i Viken etter råd fra Orm Kongsbror og erkebiskopen i Bergen, og etablerte et nær permanent grep på den landsdelen. 

Norge var nå delt mellom to partier i borgerkrig, der birkebeinere og heklunger hadde hver sin konge. Betegnelsen *heklung* kom av *hekle*, ermeløs kappe brukt av prester. Dette henspilte på at Magnus Erlingsson hadde kirkelig støtte, siden Kirken satte seg mot en avløsning av den regenten man hadde bundet seg til.

Det endelige oppgjøret mellom Magnus Erlingson og Sverre Sigurdson fant sted i slaget ved Fimreite i 1184, hvor Sverre Sigurdson beseiret og drepte Magnus Erlingson og hans menn.

Referanser
----------

1. ↑  Helle, Knut. (2009, 13. februar). Sverre Sigurdsson. I Norsk biografisk leksikon. Hentet 26. september 2016 fra .
2. ↑  Sverres saga, kap. 30

Kilder
------

* Claus Krag, *Sverre, Norges største middelalderkonge* 2005 ISBN 82-03-23201-9
* *Sverres saga*, Norges kongesagaer.

Eksterne lenker
---------------

* Sverres saga hos Heimskringla.no