recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Paramusjir** (russisk: Парамушир) eller **Paramushiro** fra ainu (for «bred øy») er ei øy i øygruppen Kurilene i Russland. Den er 100 km lang og i snitt om lag 20 km bred og har et areal på 2053 km². Den er den største øya i de nordlige Kurilene og bare Iturup er større i hele øygruppen.

Geografi og naturhistorie
-------------------------

Sjumsju er ei øy i nordøst og mellom denne øya og Paramusjir ligger det 2,5 km smale sundet kalt Det andre Kurilsundet. Antsiferov ligger i sørøst på andre siden av det 15 km brede Luzjinsundet. 20 km mot nordvest ligger Atlasov og Onekotan ligger i sør på andre siden av det 40 km brede sundet kalt Det fjerde Kurilsundet. Nordenden av øya ligger 39 km fra Kapp Lopatka på sørenden av Kamtsjatkahalvøya.

Tsjikuratsjkiutbruddet i 2003 (MODIS-bilde)
Paramusjir hører til distriktet Severo-Kurilskij i Sakhalin oblast. Severo-Kurilsk er det administrative senteret i distriktet og med 2500 innbyggere er byen den eneste bosetningen på Paramusjir. Byen er òg den største på Kurilene, men Kurilsk på Iturup er nesten like stor. Andre landsbyer som en gang lå langs kysten av Paramusjir er i dag hovedsakelig spøkelsesbyer. Dette kommer delvis av et krakk i det lukrative sildefiske og delvis av den katastrofale tsunamien som rammet Kamtsjatka i 1952 og som tok om lag 2300 liv. 

Geologisk er Paramusjir en sammenhengende kjede på 23 vulkaner. Minst fem av disse er aktive: Tsjikuratsjki på 1816 moh, Fusstoppen på 1772 moh, Tatarinova, Karpinskogo og Ebeko. Tsjikuratsjki, den høyeste toppen på Paramusjir har vært aktiv siden 2002 og det siste utbruddet kom i august 2008. 

Paramusjir har et subarktisk klima som er sterkt påvirket av den kalde Oyashiostrømmen. Av trær på Paramusjir finner en stort sett bare sibirsk dvergfuru og små or. Den alpine tundraen som dominerer landskapet produserer store mengder sopp og bær, særlig tyttebær, åkerbær og krekling. Rødrev, hare og røyskatt finnes på øya og blir jaktet på av innbyggerne. Øya har òg en bestand av gråbjørn. Sundet mellom Paramusjir og Sjumsju har store bestander av havoter og sel. 

Flere arter aure og stillehavslaks gyter i elvene på øya, særlig i Tukharkaelva som med 20 km er den lengste elva på øya.

Historie
--------

Japan gjorde krav på Paramusjir og resten av Kurilene mot slutten av 1800-tallet. Paramusjir hadde den nordligste japanske militærbasen fram til slutten av den andre verdenskrig. Denne basen ble sporadisk bombardert av amerikanske fly og skip fra Aleutene fra 1943 til slutten av krigen. Her lå òg minst en krigsfangeleir. I august 1945 invaderte Sovjetunionen Paramusjir og etter krigen tok de kontroll over hele Kurilene.

Eksterne lenker
---------------

* Bilder av Paramusjir
* Sakhalin oblast[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
Kong Thibaw fotografert sammen med dronning Supayalat og hennes søster prinsesse Supayaji i 1885
**Thibaw Min** (født 1. januar 1859 i Mandalay, død 19. desember 1916 i Ratnagiri) var siste konge av Burma, av Konbaung-dynastiet. Sønn av kong Mindon. Hans regjeringstid endte i 1885 da britiske tropper rykket inn i Mandalay og innlemmet det indre av Burma i det britiske imperiet. Thibaw ble født i Mandalay i 1859. Thibaw hadde i utgangspunktet ingen planer om å bli konge – verken ut fra personlige interesser eller ut fra plasseringen i arverekken til tronen, men hans svigermor og kone hadde mer ærgjerrige planer. Og han ble han kronet til konge i Mandalay.

På dette tidspunktet hadde nedre Burma vært okkupert av britene i 30 år, og forståelig nok var det ingen hemmelighet at Thibaw, og kanskje spesielt hans dronning Supayalat hadde et ønske om å erobre disse området tilbake fra britene. For så å utfordre denne tidens supermakt måtte han prøve å få en annen stormakt i ryggen. Derfor forsøkte han å få til en allianse med Frankrike, som også hadde interesser i regionen. Det stadig dårligere forholdet til det britiske imperiet, på toppen av sin maktperiode skapte en situasjon der det bare var et spørsmål om tid før det måtte ende med konfrontasjon. Og i 1885 gikk General Prendergast til angrep med en styrke på 11.000 mann. De inntok Mandalay og det kongelige palass nesten uten motstand. Kong Thibaw, dronningen og to døtre ble deretter deportert til Ratnagiri i India der de måtte leve i eksil. Kong Thibaw døde i Ratnagiri i 1916.

Referanser
----------

1. ↑   Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Thibaw, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND
 |
***Thick as a Brick*** er et musikkalbum utgitt av rockebandet Jethro Tull i 1972. Albumet inneholder bare én sang, som også er tittelsporet.

Jethro Tull, 2009
Sangen, «Thick as a Brick», er delt inn i to deler for å fylle to LP-sider. Teksten består av et langt dikt, angivelig skrevet av skolegutten Gerald Bostock og deretter satt til musikk av bandet. Bostock var ikke en ekte person, selv om mange fortsatt tror det. Sangeren Ian Anderson har sagt at Gerald Bostock og diktet bare oppfunnet av seg selv og bandet. Ian Anderson har fortalt at platen er omtrent et svar på at musikk-kritikere kalte forrige plate *Aqualung* for et konseptalbum, og Anderson ønsket derfor å lage et virkelig episk og bombastisk konseptalbum som svar på tiltale.

Med LP-platen fulgte en avis, *The St Cleve Chronicle* fra 7. januar 1972, komplett med artikler, kryssord, brev til redaktøren, annonser og mer som er vanlig i aviser, til og med en artikkel om *Thick as a Brick*, alt i en parodisk tone. Forsiden skriver at åtte år gamle Gerald er diskvalifisert fra diktkonkurransen som han hadde vunnet. 

> We print here, for all to read Gerald Bostock's controversal poem «Thick as a Brick» which caused so much controversary - Ed
> 
> 
> 

I juni 1972 nådde *Thick as a Brick* toppen av Billboard 200-lista i USA, og nådde topp 3 i Norge.

I 2012 ble *Thick as a Brick* utgitt i en *40th Anniversary Edition*-utgave som inneholder den originale miksen av albumet, en ny 2012-miks og en 5.1 dts-miks.

Sporliste
---------

Tekster av Gerald Bostock og musikk komponert av Ian Anderson.

Side én
1. «Thick as a Brick» (22.35)

Side to
1. «Thick as a Brick» (21.05)

### Sporliste (nedlasting 2012)

1. «Really Don't Mind/See There a Son Is Born» 0:00-/3:02-
2. «The Poet and the Painter» 9:22-
3. «What Do You Do When the Old Man's Gone?/From the Upper Class» 11:21-/12:32-
4. «You Curl Your Toes in Fun/Childhood Heroes/Stabs Instrumental» 16:25-/17:41-/21:11-
5. «See There a Man Is Born/Clear White Circles» 23:29-/26:45-
6. «Legends and Believe in the Day» 28:35-
7. «Tales of Your Life» 33:41-
8. «Childhood Heroes Reprise» 40:39-43:40

Personell
---------

Jethro Tull
* Ian Anderson - sang, akustisk gitar, fløyte, trompet, saksofon
* Martin Barre - elektrisk gitar, lutt
* John Evan - piano, orgel, cembalo
* Jeffrey Hammond-Hammond - bass, kor
* Barriemore Barlow - trommer, timpani, perkusjon

Øvrige medvirkende
* David Palmer - blåser- og strykearrangement

Referanser
----------

1. ↑  *Thick as a Brick* på VG-lista
2. ↑  «40th anniversary collector’s CD/DVD edition». Arkivert fra originalen 8. desember 2013. Besøkt 12. februar 2013.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Thick as a Brick* på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) *Thick as a Brick* på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Thick as a Brick på SoundCloud Rediger på Wikidata

* (en) Thick as a Brick på SoundCloud Rediger på Wikidata

* (en) *Thick as a Brick* på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) *Thick as a Brick* på AllMusic Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
**Paramount Ballroom** var den største dansehallen i Shanghai fra 1933 og frem til kommunistene grep makten i Kina i 1949. Den var i sine velmaktsdager det mest luksuriøse og berømte danseetablissementene i hele Det fjerne østen.

Beliggenheten var på hjørnet mellom Yuyuan- og Wanhangdu-gatene (den siste den gang kjent som *Jessfield Road*), nå i distriktet Jing'an.

Det ble bygget i 1932 av en gruppe kinesiske bankfolk og var tegnet i Art deco-arkitektur av arkitekten Yang Xiqiu. Stedet ble et yndet sted for Shanghais rike elite. Stedet hadde full airconditioning, noe som var en stor luksus i 1930-årene, slik at temperaturen innendørs var på rundt 20 grader året rundt. Første etasje hadde lobby, kjøkken og butikker, annen etasje hadde dansehall og banketthall, og tredje etasje var hotell.

Driften ble overlatt til en franskmann. Han ansatte imidlertid ikke nok vakter, og alle gjestene måtte passe på sine partnere. Inngangspengene var også svært høye. De opprinnelige eiere gikk bankerott i 1936; året etter leide noen unge og vakre damer stedet, overtok driften og introduserte taxidansere. Tilstrømningen tok seg kraftig opp. Alt var glitter og moderne stas, med vakre taxidanserinner og et filippinsk jazzband. Stedets renomme sank imidlertid etterhvert, ettersom mange av dansepikene der stod til disposisjon også for annet. Kinesiske playboys frekventerte stedet for å plukke opp prostituerte.

Under den japanske okkupasjon sank Paramount hen til et sted der det ryktes at spioner og landssvikere slagget av og gjorde ugagn.

I 1941 ble dansepiken Chen Manli skutt og drept der, – noen mente at den patriotiske danserinnen hadde nektet å la seg by opp av en japanske offiser og at han derfor leide en drapsmann for å ta seg av henne, andre mente at hun ble skutt fordi hun var spion.

I 1954 omgjorde kommunistene Paramount til kino – *Hongdukinoen* –, der det ble vist maoistiske propagandafilmer. Som en følge av kulturrevolusjonen ble bygningen forsømt.

I 2001 investerte taiwankinesiske investorer i stedet og gjenåpnet stedet langt på vei i dets opprinnelige glamorøse stand, med dekor i rødt og gull. I desember 2006 kunngjorde de taiwanske eiere at stedet tapte penger, og man ville omgjøre det til diskotek. Men ballrommet, som nå var i fjerde etasje, ble bevart i gammel stil.

Eksterne lenker
---------------

* Deco-teatre
* Globe and Mail – Dancing the dreary decades away
* China on Camera – The Paramount Ballroom
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Canadas flagg Canada |
|  i aking: |
| De olympiske ringer Vinter-OL for ungdom |
| Gull | 2016 Lillehammer | Singel |
| Canadamesterskapet i aking |
| Bronse | 2015 Whistler |  Singel |

**Brooke Apshkrum** (født 9. september 1999) er en canadisk aker, som har gull i singel fra Vinter-OL for ungdom 2016 på Lillehammer.

Idrettskarriere
---------------

2013/14
Apshkrum kom på 4.-plass ved det canadiske juniormesterskapet i aking i desember 2013. Hun deltok også ved junior-VM i aking 2014 i januar, og kom der på 51.-plass.

2014/15
I verdenscupen i aking for ungdom 2014/15 kom hun på 4.-plass sammenlagt. I januar deltok hun ved junior-VM i aking 2015 på Lillehammer, og kom der på 20.-plass.

2015/16
Hun kom på 3.-plass ved det canadiske mesterskapet i oktober 2015. Den 7. februar kom hun på 7.-plass ved junior-VM i aking 2016. I verdenscupen i aking for ungdom 2015/16 har hun en 4.-plass fra rennet i Igls som beste plassering.

Hun deltok ved Vinter-OL for ungdom 2016 på Lillehammer, der hun fikk én medalje. I singel for jenter vant han gull, foran hhv Jessica Tiebel og Madeleine Egle. I lagstafetten kom Canada på 4.-plass.

Referanser
----------

1. ↑  Luge Canada - *Brooke Apshkrum*, besøkt 17. februar 2016.
2. 1 2  Les-Sports.info - *Brooke Apshkrum*, besøkt 17. februar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Brooke Apshkrum – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Brooke Apshkrum – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Brooke Apshkrum – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Brooke Apshkrum – Canadian Olympic Committee Rediger på Wikidata

* (en) Brooke Apshkrum – FIL Rediger på Wikidata

* (en) Brooke Apshkrum – TheSports.org Rediger på Wikidata
* (en) Profil hos ungdoms-OL 2016 Arkivert 22. februar 2016 hos Wayback Machine.
* (en) Profil hos Les-Sports.info
* (en) Profil hos Luge Canada
**Nanyuki** er en kjøpstad i Laikipia fylke i Kenya, som ligger nordvest for Mount Kenya langs hovedveien A2, 60 km nord for Nyeri. Den har jernbaneforbindelse til Nairobi. På 0° 01' nord, ligger byen kun 6,5 km nord for ekvator. 

Byen ble grunnlagt i 1907 av britiske nybyggere. Noen av etterkommerne bor fortsatt i og rundt byen. Nanyuki er hovedbasen til det kenyanske flyvåpenet. Den er også utgangspunkt for folks som ønsker å bestige Mount Kenya, landets mest kjente landemerke. Gjennomsnittstemperaturen ligger mellom 9 og 25° celsius. 

Nanyuki er fylkets hovedstad, men det er foreslått å flytte denne funksjonen til Rumuruti. Innbyggertallet i Nanyuki var på 31 577 innbyggere ved folketellingen i 1999. Hovednæringsveiene i byen er handel og turisme. Nanyuki lufthavn ligger 6,5 km sør for byen.

Bildegalleri
------------

* Majengo-kvartaletMajengo-kvartalet
* MarkedetMarkedet
* Matatu busstasjonMatatu busstasjon
* Mount Kenya Safari ClubMount Kenya Safari Club

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
Videoopptager med DVD-RAM og harddisk
**Time-shifting** er opptak av fjernsynsprogram til et lagringsmedium for å kunne se dette til en tid mer passende for konsumenten.

I de senere år, etter oppfinnelsen av digitale videoopptagere (DVR), har time-shifting blitt lettere: nå kan man bruke en programguide og lagre program på en harddisk. Noen DVR-er har andre time-shifting-metoder som å kunne starte å se et opptak før programmet er ferdig tatt opp. Tidligere ble time-shifting gjort med en VCR og dens timerfunksjon.

Historie
--------

Hvorvidt «time-shifting» av fjernsynsprogram er lovlig ble i USA vist ved en viktig rettssak mellom Universal Studios og Sony Corporation, *Sony v. Universal*. Sony argumenterte for at bruken av firmaets Betamax videoopptaker i 1976 ikke krenket rettighetene til eierne av de program spilleren tok opp.

Universal hadde saksøkt Sony i 1979 og påsto at Betamax-spillerens tidsbestemte opptaksmuligheter var en brudd på Universals opphavsrett til programmene. En distriktsrett fant imidlertid at ikke-kommersiell bruk i hjemmet måtte anses som innenfor lovens rammer. I en appell ble avgjørelsen i 1981 omgjort til fordel for Universal, men ved endelig appell til De forente staters høyesterett ble det dømt til fordel for Sony. Høyesteretts flertall fremholdt at «time-shifting» var innen lovens rammer, ga ingen vesentlige ulemper for rettighetshaverne til fjernsynsprogram og ville ikke gi selskapene en mindre markedsandel. I dag er denne avgjørelsen kjent som «Betamaxsaken» (the Betamax case) eller «Betamaxavgjørelsen» (the Betamax decision).

Eksterne lenker
---------------

* DVRplayground – Diskusjonsforum for DVR.
* Home Recording Rights Coalition
* Museum of Broadcast Communications – Betamax Case
* Recording for the purposes of time-shifting – UK Statutory Instrument 2003 No. 2498
**Time Stranger Kyoko** (japansk *Kyoko*, 時空異邦人 = *Tidsfremmed Kyoko*) er en japansk tegneserie, *manga*, laget av Arina Tanemura som er kommet i tre bind. Serien handler hovedsakelig om Chocola.

I tillegg til de tre bindene med 16 kapitler har Arina Tanemura laget tre ekstrakapitler og 16 sider med seriestriper. *Time Stranger Kyoko* har også blitt gjort til tegneserieversjon av ekstrakapitlet «Min kjære Sjokola».

Handling
--------

Historien foregår i fremtiden, på 2900-tallet. Jorda er samlet til et rike, Kloden. Den 16-årige Kyoko Suomi er prinsesse av Kloden, men det er et problem: Kyoko har levd som vanlig ungdom blant folket, og vil slett ikke være jordas prinsesse. Hennes far, kongen, sier imidlertid om hun klarer å vekke hennes tvillingsøster, Ui, er hun fri til å gjøre som hun vil. Ui har nemlig sovet helt siden hun ble født. Kyoko og hennes to livvakter, Sakataki Jin og Hizuki Jin, setter ut på sitt søk etter de mystiske Fremmede som skal kunne vekke prinsesse Ui.

Portal: Tegneserie
**Sako A7** er en sylinderlåsrifle produsert av Sako siden 2008, og var ment som en mellommodell for å fylle tomrommet mellom premiummodeller som Sako 85 og deres mer prisgunstige Tikka T3. Sako A7 har en del tekniske likheter med både Sako 85 og Tikka T3, men har også en del unike løsninger. Låskassen fås i de to størrelsene S (*short*) og M (*medium*), og er boret for montering av skinne eller kikkertbaser. Sluttstykket har skyvemating, tre låseklakker og 70 graders hevarmsløft. Magasinet er kryssmatet og kan derfor topplades, og kan låses på plass med et system som kalles *Total Control Latch* (TCL). Pipen er frittliggende. Avtrekket er et direkteavtrekk med justerbar avtrekksvekt mellom 500-2000 g. Sako A7 fås med løp og låskasse enten i blånert eller rustfri utførelse, og var i sitt innledende år kun tilgjengelig med en syntetisk stokk.

Se også
-------

* Tikka T3
* Sako 75
* Sako 85
* Sako TRG
* Sako S20

Referanser
----------

1. ↑  Sako A7 Review | Big Game Hunt
2. ↑  Sako A7 Review | Sporting Rifle magazine
3. ↑  sako a7 | SAKO
4. ↑  Sako Model A7
5. ↑  «Sako A7 Roughtec Range 308 Winchester - in depth rifle review | Rifle Shooter». Arkivert fra originalen 28. januar 2021. Besøkt 21. januar 2021.
Gregorios Palamas
**Hesykasme** (gresk: ἡσυχασμός *hēsychasmós*, **hesykaster**, fra gresk *hesychos*, «stille, ro») var en mystisk gruppering på 1300-tallet blant munkene på fjellet Athos. Bevegelsen oppstod i samband med de politiske motsetninger innen Det bysantinske rike og fremkalte den siste store religiøse striden innen den greske verden i middelalderen, men den kan spores tankemessig tilbake til 300-400-tallet. 

Ved å sitte helt i ro, rette sine tanker helt og holdent bort fra den ytre verden trodde seg dens medlemmer, *hesykastene*, å kunne elevere seg til det saliggjørende skue av det uskapte guddommelige lys, det lys som disiplene så Jesus omstrålt av på fjellet Tabor. Hesykastene anvendte særlig Jesus-bønnen, og for å lette konsentrasjonen ble bestemte kroppsstillinger og en bestemt pusteteknikk anbefalt.

Denne kvietistiske lære, som er en gresk nyplatonsk form av mystikkens seierstog gjennom Europa, ble fremført først og fremst av munken Gregorios Palamas, som siden ble erkebiskop av Thessaloniki. 

Den lærde og skarpsinnige munk Barlaam fra Kalabria bekjempet denne lære som kjettersk, idet at det å anta noenting annet uskapt enn Gud ville være å anta to guder. Det var han som populariserte beskrivelsen av hesykastene som navlebeskuende - i et traktat som kom inn på den vanlige sittestillingen under fokuseringen av tanken gjorde at de tilsynes stadig måtte se på sin egen navle, at de var *omphalopsychoi* (menn med sjelene i sine navler).

Læren om det uskapte lys ble imidlertid godkjent på en synode i Konstantinopel i 1341 og på et allment møte der i 1351. Den fremgang hesykastenes oppfatning hadde ved disse anledninger berodde dels av Athos-munkenes store autoritet i den greske kirke og støtten fra Areopagita, dels av tronstrider og at Barlaam ble mistenkeliggjort for å være påvirket av latinske tanker. I virkeligheten hevdet også den greske kirke, da den tok parti for hesykastene, sin egenart overfor den romerske, likesom gjennom hesykaststriden den greske kirke prinsipielt og for alltid avviste den vesterlandske skolastikken. Derfor opprettholdes i den greske teologi fortsatt læren om skuet av det uskapte guddommelige lys.

Se også
-------

* Filokalia

Litteratur
----------

* *Filokalia: de gamle fedrenes lære om det rene hjertes uavlatelige bønn*. Oslo: St. Olav forl. 1993. s. 12-15. ISBN 8270240699.
* Per Kværne og Kari Vogt (1992). *Kunnskapsforlagets religionsleksikon: religion og religiøsitet i vår tid*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 121. ISBN 8257304301.
* Hesykasm i *Nordisk familjebok* (2. utgave, 1909)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
**Arild Finne Nybø** (født 20. september 1967 på Voss i Hordaland) er en norsk redaktør, journalist og fotograf bosatt i Førde i Sogn og Fjordane. 

I perioden 1988-2005 var han journalist og fotograf i lokalaviser, lokal-TV, P4, NRK Sogn og Fjordane (1996–2005), og faglærer i media.

Han fikk Sogn og Fjordane journalistlags pressepris i 2002 sammen med Ottar Starheim, for å ha bygd opp NRKs Fylkesleksikon for Sogn og Fjordane. Nybø var ògså med på å bygge opp Nynorsk mediesenter og var faglærer der i 2004.

Han var informasjonssjef i Helse Førde i 2005. Fra 2006 var han ansatt i Firda som kanalredaktør for firda.no. Fra 2007 - 2009 var han redaksjonssjef i Avishuset Firda og kanalsjef i Mediehuset Sogn og Fjordane (Firda og Firdaposten).

Han startet i 2009 selskapet Mediebruket AS der han er daglig leder.

Eksterne lenker
---------------

* Presseprisen 2002 til Ottar Starheim og Arild Nybø (Sogn og Fjordane journalistlag)
* [ Mediebruket AS org.nr. 994 576 240 (Nøkkelopplysninger fra Enhetsregisteret)
**Victor-François de Broglie** var en fransk aristokrat og soldat, likeledes marskalk av Frankrike. Han tjenestegjorde under sin far, François-Marie de Broglie i Parma og Guastalla og i 1734 ble han oberst.

Under Den østerrikske arvefølgekrig deltok han i stormingen av Praha i 1742 og ble utnevnt til brigader. I 1744 og 1745 tjente han ved Rhinen og tok over for faren som hertug av Broglie, etter at faren døde i 1745. Han ble *maréchal de camp*, og tjente så under Moritz av Sachsen i Nederlandene hvor han overvar Roucoux, Val og Maastricht. Mot slutten av krigen var han blitt generalløytnant.

Under Syvårskrigen tjente han først under Louis Charles César Le Tellier-Estrées, Charles de Rohan-Åp Soubise og Contades, og overvar alle slagene fra Hastenbeck og fremover. Etter seieren hans over prins Ferdinand i Bergen auf Rügen (1759) ble han utnevnt til marskalk av Frankrike av kong Ludvig XV og fikk tittelen *Reichsfürst* av keiser Frans I.

I 1759 vant han slaget ved Bergen i 1759 og fulgte opp dette med å erobre byen Minden. Senere kjempet han i slaget ved Minden under Contades, som han senere skulle overta for. I 1760 vant han ved Korbach, men ble slått ved Villinghausen i 1761. Etter krigen falt han i unåde og ble ikke kalt inn til tjeneste før i 1778, da han fikk kommando over tropper som skulle krige mot England. Han spilte en stor rolle i den franske revolusjonen, som han var sterkt imot.[] Han kommanderte troppene ved Versailles i juli 1789 og tjente kort tid som krigsminister under Ludvig XVI før han flyktet fra Frankrike. Etter utflyttingen ble han en kort stund kommandant for «prinsearmeen» (1792).

Siden den eldste sønnen til hertugen, Charles-Louis-Victor de Broglie, døde under terrorveldet, ble han etterfulgt av barnebarnet Victor de Broglie. Han døde i Münster i 1804.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5   Autorités BnF, BNF-ID 12449468v, besøkt 28. november 2022[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Genealogics, genealogics.org person ID I00143674, oppført som Victor François de Broglie[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   GeneaStar, oppført som Victor François De Broglie, GeneaStar person-ID debrogliev0[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Nouveau dictionnaire de biographie alsacienne, oppført som BROGLIE, DBA ID broglie, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Social Networks and Archival Context, oppført som Victor-François, 2nd duc de Broglie, SNAC Ark-ID w6sb7bqm, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   Genealogics[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* J. Balteau, *Dictionnaire de biographie française*, 1933
* Paul Theroff. «Broglie Genealogy». *Paul Theroff's Royal Genealogy Site*. Arkivert fra originalen 22. desember 2008.  Arkivert 22. desember 2008 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Nationalencyklopedin **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** ICCU **·** BNE
 |
**Sako Finnfire**, også kjent som **Sako Finnfire P94S**, er en sylinderlåsrifle laget av den finske våpenprodusenten Sako. Våpenet ble introdusert i 1996, og er ikke lenger i produksjon.[*når?*] Finnfire var i stor grad basert på salongriflen Finnscout 78, og delte også noen deler med de sentertente TRG-S-riflene. En av de store forskjellene fra Finnscout 78 var at mange av ståldelene på Finnscout 78 hadde blitt byttet ut med plastdeler, som for eksempel avtrekkerbøylen og magasinet. Riflen hadde justerbart direkteavtrekk på mellom 1-2 kg etter samme type som på TRG-S-serien.

Riflen ble først lansert i en Hunter-versjon, som ble etterfulgt av en større Varmint-utgave med fyldigere skjefte samt lengre og tykkere pipe. Til slutt kom den enda større Range-utgaven. Alle utgavene hadde valnøttskjefte og frittflytende pipe. Hunter-utgaven hadde det slankeste skjeftet, mens Varmint-skjeftet hadde et bredere forskjefte og gummiert rekylkappe, og Range-skjeftet var et tyngre skjefte til presisjonsskyting som også ble populær blant jegere. Bare Hunter-utgaven kom med åpne sikter, men de var vanlig å ta av for å montere kikkertsikte på svalehaleskinnen.

Låskassen er maskinert fra et stykke stål, og pipen er montert i låskassen med skyvepasning og festet med to tversgående skruer. Pipen er kaldhamret med 412.75 mm riflestigning. Finnfire ble levert med 560 mm lang pipe, mens Varmint- og Range-utgavene ble levert med 610 mm lang pipe. Bare de senere årsmodellene ble levert med gjenget munning fra fabrikk. Sluttstykket har to låseklakker bak på sluttstykket og 50 graders hevarmsløft.

Se også
-------

* Sako Finnfire II
* Sako Quad
* Tikka T1x

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Blast from the Past: Sako Finnfire 22LR | Bolt Action Rifle Reviews | Gun Mart
2. ↑  The Sako Finnfire - worth every penny review - Shooting UK
3. ↑  Finnfire Varmint | SAKO
4. ↑  «Sako Specification - FinnfireHunter.pdf» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 29. september 2021. Besøkt 8. februar 2021.
5. ↑  «Sako Specification - FinnfireVarmint.pdf» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 27. november 2021. Besøkt 8. februar 2021.
6. ↑  «Sako Specification - FinnfireRange.pdf» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 27. november 2021. Besøkt 8. februar 2021.
7. ↑  Sako's Rimfire Hunter
**Arild Formoe** (født 1912 på Modum, død 2006) var en norsk trekkspiller og orkesterleder. 

Formoe lærte seg å spille trekkspill gjennom selvstudie, og øvde cirka tre timer hver dag. 

I 1934 debuterte han i Kringkastingen som solist. 
I 1938 startet Formoe orkesteret «Rytmen» sammen med felespilleren Gunvald Winaasen, bassisten Arvid Gunnerud og gitaristen Knut Eriksen. 
I 1944 ble han ansatt på Henschiens trekkspillfabrikk i Hønefoss. Henschien startet et trekkspillstudio i Hønefoss samt undervisning utover i landet. I dette prosjektet var Formoe en aktiv pådriver.

Etter krigen ble «Arild Formoes kvartett» dannet. Denne kvartetten spilte mange ganger i radioen (NRK), gjennomførte mange konserter og en del grammofon - innspillinger.
I 1952 startet Formoe, sammen med sin kone Elfrid, Hønefoss trekkspillskole. Fra 1952 til 1987 underviste Formoe over 10 000 elever. 

Trekkspillklubber ble stiftet på de flere steder, og Arild Formoe var i sin tid leder for følgende fem orkestre:

* Hønefoss trekkspillorkester
* Formoes elevorkester
* Skotselv trekkspillklubb
* Drammen trekkspillklubb
* Eidsvoll trekkspillklubb

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, www.slektogdata.no[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
«Ullstein-uglen» er fremdeles varemerke for forlaget.  Foto: Dirk Ingo Franke 
**Ullsteinbygningen** (tysk navn: *Ullsteinhaus*) ligger sør i Berlins ortsteil Tempelhof i bydelen Tempelhof-Schöneberg. Den er et kulturminnesmerke for mursteinsekspresjonismen og ble reist i 1920-årene etter planer av arkitekten Eugen Schmohl. Bygningen strekker seg 77 meter over bakken og er et vartegn for området. Ullsteinbygningen ligger på hjørnet av Mariendorfer Damm og Ullsteinstraße, like ved Teltowkanalen ved Stubenrauchbrücke og Ullsteinstraße undergrunnsstasjon hvor U-Bahnlinje 6 stanser.

Historie
--------

Ullsteinbygningen ble oppført mellom 1925 og 1927 for Ullsteinforlaget. Den ble opprinnelig kalt *Ullstein-Druckhaus* (Ullsteintrykkeriet) for å skille den fra Ullsteinforlagets avishus i daværende Kochstraße (idag Rudi-Dutschke-Straße). Bygningen i Tempelhof var forlagets hovedkvarter og trykkeri. 

Under nasjonalsosialismen ble Ullsteinbygningen omdøpt til *Det tyske hus (Deutsches Haus)* som følge av Ullsteinfamiliens jødiske opphav. Bygningen ble beslaglagt i 1934, men Ullsteinfamilien fikk eiendommen tilbake i 1952.

«Ullstein-uglen» som fremdeles er varemerke for Ullsteinforlaget, smykker inngangen til bygningen fra Mariendorfer Damm. Bronsestatuen er utført av Fritz Klimsch. Øvrige utsmykninger utvendig er utført av Wilhelm Gerstel. Bygningen ble renovert mellom 1993 og 1996 og utvidet med et nybygg. Den gamle bygningen har fra seks til sju etasjer, mens klokketårnet har tretten etasjer. Nybygget har tårnbygninger med ti etasjer med kontorer.

* Ullsteinbygget med klokketårnet og «Ullstein-uglen» over inngangsdøren.  Foto: SekamorUllsteinbygget med klokketårnet og «Ullstein-uglen» over inngangsdøren.  Foto: Sekamor
* Ullsteinbygningen med nybygget.  Foto: IngridStrauchUllsteinbygningen med nybygget.  Foto: IngridStrauch
* Tempelhof havn  Foto: IHenseke Tempelhof havn  Foto: IHenseke

Referanser
----------

1. 1 2 3  Berlins offisielle liste over kulturminner Arkivert 20. oktober 2013 hos Wayback Machine. lest 20. oktober 2013

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Kromosom 12** er ett av de 23 kromosomparene hos mennesker. Mennesker har normalt to versjoner av dette kromosomet, ett fra hver av foreldrene. Dette kromosomparet dekker omtrent 133 millioner basepar som er byggematerialet til DNA. Kromosom 12 står for mellom 4% og 4,5% av den totale mengden DNA i cellene. 

Identifiseringen av genene på hvert kromosom har i lang tid blitt sett på som ett av de viktigste forskningsområdene, og blitt viet mye tid og resursser. Siden forskere bruker forskjellige metoder til å identifisere genene, har man ikke klart å stadfeste ett nøyaktig antall gen. Det er antatt at kromosom 12 inneholder omtrent 1650 gen.

Viktige gen
-----------

* COL2A1
* NANOG
* PAH
* PTPN11

Sykdommer, fysiske og psykiske misdannelser
-------------------------------------------

* Parkinsons sykdom
* Fenylketonuri
* Noonan syndrom

Eksterne lenker
---------------

* UiB om kromosom
* What Can Our Chromosomes Tell Us?
* Random Orientation of Chromosomes


| Menneskets kromosomer |
| --- |
| {1}
{2}
{3}
{4}
{5}
{6}
{7}
{8}
{9}
{10}
{11}
{12}
{13}
{14}
{15}
{16}
{17}
{18}
{19}
{20}
{21}
{22}
{X}
{Y} |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Steven Kanumba** (født 8. januar 1984, død 7. april 2012) var en tanzaniansk skuespiller og regissør. Han blei beskrevet som «Tanzanias mest populære skuespiller», og spilte også i Nollywood-filmer.

Karriere
--------

Kanumba debuterte som skuespiller i kirkeproduksjoner på 90-tallet, og blei i 2002 med i teatergruppa Kaole Arts Group. Han spilte i såpeoperaene *Jahazi* og *Dira* før han hadde sin filmdebut i filmen *Haviliki*. I 2006 spilte han i filmen *Dar 2 Lagos*, regissert av Mtitu Game, med både tanzanianske og nigerianske skuespillere. Han spilte også i mange andre filmer, som *She Is My Sister*, *This Is It* og *Love Gamble*. I 2009 hadde han en spesialopptreden i Big Brother Africa.

Kanumba døde 7. april 2012 etter en krangel med sin 17-årige kjæreste. Kjæresten blei seinere anholdt og sikta for drap. Rundt 30 000 mennesker deltok i begravelsen hans, deriblant Tanzanias førstedame Salma Kikwete, visepresident Mohamed Gharib Bilal og kultur- og idrettsminister Emmanuel Nchimbi.

Referanser
----------

1. ↑   «Fresh revelations in Kanumba death probe», arkiv-URL web.archive.org, besøkt 28. juni 2012[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Kanumba funeral: Thousands mourn Tanzanian actor». *BBC* (10. april 2012)
3. ↑  Mahir Saul og Ralph A. Austin (2010). *Viewing African Cinema in the Twenty-First Century: Art Films and the Nollywood Video Revolution*. ISBN 0821419315
4. ↑  Mohammed Ugasa. «Kanumba laid to rest», *IPP Media* (11. april 2012).

Eksterne lenker
---------------

* (en) Steven Kanumba på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** LCCN
 |
Kromosom 13Kromosom 13
**Kromosom 13** er ett av de 23 kromosomparene hos mennesker. Mennesker har normalt to versjoner av dette kromosomet, ett fra hver av foreldrene. Dette kromosomparet dekker omtrent 114 millioner basepar som er byggematerialet til DNA. Kromosom 13 står for mellom 3,5 % og 4 % av den totale mengden DNA i cellene.

Identifiseringen av genene på hvert kromosom har i lang tid blitt sett på som ett av de viktigste forskningsområdene, og blitt viet mye tid og resursser. Siden forskere bruker forskjellige metoder til å identifisere genene, har man ikke klart å stadfeste ett nøyaktig antall gen. Det er antatt at kromosom 13 inneholder omtrent 750 gen.

Viktige gen
-----------

* ATP7B
* BRCA2
* RB1

Sykdommer, fysiske og psykiske misdannelser
-------------------------------------------

* Brystkreft
* Patau syndrom

Eksterne lenker
---------------

* UiB om kromosom
* What Can Our Chromosomes Tell Us?
* Random Orientation of Chromosomes


| Menneskets kromosomer |
| --- |
| {1}
{2}
{3}
{4}
{5}
{6}
{7}
{8}
{9}
{10}
{11}
{12}
{13}
{14}
{15}
{16}
{17}
{18}
{19}
{20}
{21}
{22}
{X}
{Y} |
**Renato Traiola** (født 19. desember 1924 i Napoli, død 18. januar 1988) var en italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.

Traiola vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under OL 1952 i Helsingfors. Han var med som målvakt på det italienske laget som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen bak Ungarn og Jugoslavia. Italias resultat i finalerunden som besto av fire lag; 2-7 mot gullvinnerne fra Ungarn og 1-3 mot Jugoslavia og seier over USA med 5-4 fra gruppespillet, et resultat som ble tatt med til finalerunden. Det var 21 lag som deltok i vannpoloturneringen som ble avviklet 25. juli til 2. august 1952. Traiola spilte en kamp som målvakt i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Bronse Bronse i vannpolo, Italias flagg Italia

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   Olympedia, Olympedia utøver-ID 54358, besøkt 23. mars 2022[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Renato Traiola – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Renato Traiola – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Renato Traiola – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Renato Traiola – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (it) Renato Traiola – Italias olympiske komité Rediger på Wikidata
Renault 14 TL
Renault 14 L
**Renault 14** er en kompakt bil produsert av den franske bilprodusenten Renault mellom 1976 og 1983. Den ble vist første gang i januar 1976, men produksjonen kom ikke igang før i juni samme år. Det var den første modellen som ble produsert i stort antall ved selskapets nye fabrikk i Douai.

Med forhjulsdrift, ble Renault 14 utviklet for å konkurrere i småbilklassen, en klasse som hadde blitt populær mye på grunn av lanseringen av Volkswagen Golf i 1974. 

I utgangspunktet var Renault 14 tilgjengelig i versjon L og TL, med en 1,2 L motor og senere 1.4 L versjoner med 59 hk eller 69 hk. Begge motorene ble utviklet i samarbeid med Peugeot. Renault 14 ble den eneste Renault-modellen som brukte denne motoren. 

Interiøret var generelt godt gjennomtenkt, med baksete som enten kunne legges ned eller fjernes helt. Det gjorde bilen relativt romslig, størrelsen tatt i betraktning. I tillegg ble reservehjulet plassert under panseret, noe flere Renault- og også Citroënmodeller hadde, og over den tverrgående 4-sylindret motor som var plassert bakover i 72°. Dette gjorde at det ble mer plass til bagasje, men det gikk utover plassen i motorrommet.

Renault 14-designet ble rost av motorpressen som friskt og forut for sin tid, og mange har trukket en parallell mellom Renault 14 og Peugeot 205 (som ble lansert på midten av 80-tallet).

Eksterne lenker
---------------

* (en) Renault 14 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Ullkorn** er en fransk tegneserie tegnet av Richard Peyzaret, eller *F'murr* som er navnet han tegner under. På originalspråket heter tegneserien «Le Génie des Alpages».

Handling
--------

Novellene blir vanligvis fortalt i segmenter på én side, og følger uforutsigbart livene til seriens rollebesetning. Dette inkluderer gammel navnløs gjeter, og hans etterfølger, den unge Athanase Percevalve, Dog Without a Name (en intellektuell snakkende gjeterhund) og en flokk eksentriske, verbale sauer, ledet av Romuald en svart vær. En rekke andre uortodokse karakterer dukker også opp, deriblant Berthold den dumme St. Bernhard hund, Kattarsis den petite selvbevisste sfinxen, en løve, en rev, ørner, slanger og «Døden» i form av en attraktiv kvinne.

Det finnes vanligvis ingen åpenbar handling, i noen av disse historiene fra de sveitsiske alpene. I stedet består de ulike historiene ofte av forskjellige dialoger og samtidige hendelser. Noe som gir helhetsinntrykket av ett fullstendig absurd og tilbaketrukket samfunn. Likevel klarer «F'murr» alltid å opprettholde en slags retning og realisme i deres ellers meningsløse univers.

Utgitt i Norge
--------------

* Ullkorn 1: Helt på viddene
* Ullkorn 2: Ikke et får bedre
* Ullkorn 3: Like dyr leker mest
* Ullkorn 4: Bø, Bø, Lille Lam
* Ullkorn 5: Det løsnet i skogen
* Ullkorn 6: Varsko vææær!!
* Ullkorn 7: Når nettene blir trange
* Ullkorn 8: Søyer i det høye

  

Portal: Tegneserier
**Åkerengfly** (*Apamea sordens*) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er funnet nord til Sogn og Fjordane i Norge.

Utseende
--------

Et middelsstort (vingespenn 30 – 40 mm), kraftig, grått nattfly. Den kan kjennes på sin ganske blekt grå farge, forvingene med forholdsvis tydelige tegninger. Kroppen og forvingen er lysgrå. Forvingens midt er ofte rødbrunt bestøvet, og vingen har de tegningene man gjerne finner i nattflyvinger, bortsett fra at de mangler en mørk strek litt bakenfor midten (tappmerke). Nyre- og ringmerkene er tydelige, nyremerket er delvis kantet med hvitt på yttersiden. ved roten er det en tydelig, svart lengdestrek (rotstrek). To hvite, svartkantede tverrlinjer (mellomlinjer) avgrenser vingens midtfelt. Ytterkanten er litt bølgete. Bakvingen er ensfarget lyst gråbrun.

Levevis
-------

Åkerengflyet lever på dyrket mark, enger og i hager. Larvene utvikler seg på røttene av ulike grasarter (Poaceae), blant andre hundegras (*Dactylis glomerata*). De overvintrer og fullfører utviklingen om våren. De voksne sommerfuglene flyr om natten i juni – juli.

Utbredelse
----------

Den er utbredt over hele Europa og det nordlige Asia østover til Japan, og i mye av Nord-Amerika. I Norge er den vanlig på Sørlandet og det sørlige Østlandet, den finnes også på Vestlandet nord til Sogn og Fjordane og på Østlandet nord til Vågå, men her er den mindre vanlig.

Kilder
------

* Norges sommerfugler – Åkerengfly[*død lenke*]
* Aarvik, L. Berggren, K. og Hansen, L.O. (2000) *Catalogus Lepidopterorum Norvegiae*. Lepidopterologisk Arbeidsgruppe/Norsk Institutt for Skogforskning. ISBN 82-995095-1-3
* Svenska Fjärilar, med bildegalleri
* Apamea sordens på UK moths

Eksterne lenker
---------------

* (en) *åkerengfly* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *åkerengfly* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *åkerengfly* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *åkerengfly* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *åkerengfly* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *åkerengfly* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *åkerengfly* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Apamea sordens* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
*Denne artikkelen er om Formel 1-teamet. For bussmodellen, se Renault FR1.*

**Renault Sport F1 Team** (i 2011 kalt **Lotus Renault GP**) var et fransk Formel 1-team, eid av bilprodusenten Renault. De deltok i F1 fra 1977 til 1985, fra 2002 til 2011 og igjen fra 2016. De vant i 2005 og 2006 både førermesterskapet og konstruktørmesterskapet. Renault F1 har sin hovedbase i Enstone i Oxfordshire i England, hvor utvikling og produksjon av chassis og koordinasjon finner sted. Teamets franske base ligger i Viry-Châtillon, hvor utvikling og bygging av motorer foregår.

Da Renault returnerte til Formel 1 i 2002 var det etter å ha kjøpt det tidligere Benetton-teamet.

I 2009 ble 75% av teamet solgt til det Luxembourg-baserte investeringsselskapet Genii Capital. På slutten av 2010 overtok Genii også de siste 25%, og inngikk et samarbeid med bilfabrikken Lotus. I 2011 kjørte teamet under navnet *Lotus Renault GP*, og dette var Renaults foreløpig siste sesong som F1-konstruktør. Formel 1-teamet ble imidlertid videreført og deltok fra 2012 til 2015 som Lotus F1 Team.

Renaults franske F1-base var ikke inkludert i salget til Genii, og fortsatte i Formel 1 som motorleverandør, under navnet Renault Sport F1. Fabrikken leverte blant annet motorer til Lotus, Red Bull, Caterham, Toro Rosso og Williams.

Før 2016-sesongen ble Lotus F1 kjøpt tilbake av Renault, som dermed var tilbake som konstruktør i Formel 1.

I 2021 sesongen byttet Renault navn til Alpine F1.

Resultater
----------

*Utdypende artikkel: Renaults Formel 1-resultater*

Referanser
----------

1. ↑  «Renault confirms works Formula 1 return with Lotus takeover». *autosport.com*. Haymarket Publications. 3. desember 2015. Besøkt 30. august 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Renault F1 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Renault F1 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portal: Formel 1

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Brit Egaas Røen** (født 13. mars 1944 i Stavanger) er en tidligere norsk politiker som var Stavangers ordfører i 1993. Hun representerte Arbeiderpartiet. Egaas Røen ble første gang innvalgt til Stavanger bystyre ved kommunevalget i 1983 for perioden 1984–1987. Så ble hun igjen innvalgt ved kommunevalget i 1991 som partiets varaordførerkandidat. Hun tok sete i formannskapet. Da Tore Nordtun ble innvalgt til Stortinget i 1993, ble hun valgt som ordfører 20. september samme år. Etter avtale med Kristelig Folkeparti skulle Arbeiderpartiet ha ordføreren i perioden 1992–1993, og Kristelig Folkeparti ordføreren i perioden 1994–1995. Hennes tid i ordførerembetet var 103 dager. I perioden 1994–1995 var Egaas Røen varaordfører. Ved kommunevalget i 1995 var hun Arbeiderpartiets ordførerkandidat. I en meningsmåling i Stavanger Aftenblad like før valget var hun den mest foretrukne ordførerkandidaten i Stavanger, med en oppslutning som var like stor som de to andre kandidatene, Leif Johan Sevland og Leif Måsvær, hadde til sammen. Ved valget var hun den kandidaten som fikk flest slengerstemmer. Kristelig Folkeparti valgte imidlertid å avslutte samarbeidet med Arbeiderpartiet og inngikk i stedet et samarbeid med Høyre, Senterpartiet, Bymiljølisten, og Pensjonistpartiet, og et valgteknisk samarbeid med Fremskrittspartiet. Som gruppeleder i Arbeiderpartiet fremmet Egaas Røen i 1998 et forslag for formannskapet om å bygge et nytt konserthus. I 2012 sto nye Stavanger konserthus ferdig. I 1999 gikk hun ut av kommunalpolitikken og gikk tilbake til sivil stilling.

Egaas Røen var tidlig engasjert i kvinnesaksarbeid i Kvinnefronten. I 1977 støttet hun Sosialistisk Venstreparti ved stortingsvalget. Hun har også vært styremedlem i Nasjonalforeningen.

Brit Egaas Røen var elev ved Kongsgård skole i Stavanger.

Referanser
----------

1. ↑  Rogalands Avis: «Stavanger bystyre», 16. september 1983 s. 7.
2. ↑  Stavanger Aftenblad: «Stavanger bystyre 1992–1995», 12. september 1991 s. 30
3. ↑  Stavanger Aftenblad: «Røen like populær som to blad Leif», 6. september 1995 s. 9
4. ↑  Stavanger Aftenblad: «Harde runder for KrF», 14. september 1995 s. 1
5. ↑  Stavanger Aftenblad: «Konserthuset 10 år», 15. september 2022 s. 40
6. ↑  Stavanger Aftenblad: «Kongsgårdkonsert i Atlantic Hall», 9. april 1962 s. 7

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Tore Nordtun** | **Stavangers ordfører**(1993–1993) | Etterfølger:**Leif Måsvær** |
**Åkerkjølsnegl** (*Deroceras agreste*), er et bløtdyr og tilhører de landlevende lungesneglene. Den har ikke sneglehus og er en av «nakensneglene» uten synlig skall og hører til i gruppen av åkerkjølsnegler (Agriolimacidae). Åkerkjølsnegl er en av de vanlige sneglene i Norge.

Åkerkjølsnegl er fra mars 2011 artens norske navn.

Det norske navnet åkerkjølsnegl brukes om flere av artene i slekten *Deroceras* som har flere nærstående arter, som nettkjølsneglen. For en sikker artsbestemmelse må en dissekere sneglen og se på genitaliene.

Utseende
--------

Åkerkjølsnegl har en tydelig kjøl lengt bak på kroppen og åndehullet bak midten av kappen. Kroppen varierer i fargen, men er ofte lyst okerfarget, grå eller hvitaktig. Den er mellom 30 og 40 millimeter, noen ganger helt oppe i 50 millimeter.

Den har en tunge (Radula), også kalt raspetunge. Den har små harde tagger eller tenner av kitin. Med den rasper den i seg maten.

Åkerkjølsnegl er mer diffust farget og skiller seg fra Nettkjølsneglen (*Deroceras reticulatum*), som har kraftigere fargeflekker.

Levevis
-------

Åkerkjølsnegl finnes nesten overalt hvor det er litt fuktig. I hager, gressenger, skogkanter, kratt, langs vassdrag og lignende steder. Åkerkjølsnegl er nattaktiv og holder seg vanligvis skjult om dagen når luftfuktigheten er lavere. Den lever av planter.

Alle lungesnegler er tvekjønnet. For å kunne legge egg kreves allikevel to snegler, som under paringen, befrukter hverandre gjensidig. Eggene legges i hulrom i jorden som sneglen har gravd ut. Den legger omtrent 20-30 egg hver gang og kan gjenta dette flere ganger i løpet av en sommer. Tilsammen kan hver snegl legge nærmere 400 egg. Åkerkjølsnegl er ettårig og kan enkelte år opptre svært tallrikt.

Skadedyr
--------

Den er regnet som et skadedyr og kan opptre i så store mengder at den kan redusere en avling. Den lever av planter, som korn, kål, kløver, jordbær og ulike andre rotvekster.

Referanser
----------

1. ↑  Morten Günther (31.03.2011). «Hagefiende skifter navn» **(norsk)**. Bioforsk. Arkivert fra originalen 16. oktober 2011. Besøkt 1. april 2011.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Åkerkjølsnegl* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Åkerkjølsnegl* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Åkerkjølsnegl* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Åkerkjølsnegl* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Åkerkjølsnegl* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Åkerkjølsnegl* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Åkerkjølsnegl* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Deroceras agreste* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Brockhaus Enzyklopädie
 |
Königliche Hausorden von Hohenzollern
**Königliche Hausorden von Hohenzollern** er en orden som ble innstiftet den 5. desember 1841, i tilsammen 3 klasser, av kong Friedrich Wilhelm IV. Det var ikke en ren militærorden, og kunne dermed også tildeles sivile som utmerket seg overfor huset Hohenzollern.

I krigstid ble ordenen utelukkende tildelt offiserer som hadde gjort fedrelandet særlig store tjenester og utvist usedvanlig tapperhet. 

Det kompliserte ordensystemet i Det tyske rike sørget for at ingen fikk samme orden to ganger for samme fortjeneste. En offiser som allerede hadde fått Jernkorset første klasse, fikk for fortsatte fremragende tjenester denne husordenen. Den var dermed et mellomnivå før Pour le Mérite.

Den kongelige husordenen var under første verdenskrig en svært viktig utmerkelse, som ble tildelt tilsammen 8291 personer.

Etter 1918 ble den ikke lenger utdelt som statlig orden, men en dynastisk orden innenfor Huset Hohenzollern til medlemmer av familien og personer som utmerket seg i tjeneste for familiens interesser..