recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Eternal Flame Falls** er en liten foss i Shale Creek Preserve som ligger i Chestnut Ridge Park i den amerikanske delstaten New York. Fossen er omkring 10 meter høy og ligger i en kløft. Shale Creek er en bekk som renner inn i Eighteenmile Creek som igjen renner inn i Eriesjøen.

Ved bunnen av fossen finnes en naturlig flamme inne i en grotte. Variasjoner i gasstrykket fører til at flammen endrer seg hele tiden. Flammen er synlig året rundt. Flammen kan være liten og varer ikke alltid lenge hvis det er mye vind og vann i fossen, men den tennes da igjen av de besøkende. Flammen har eksistert lenge og ble oppdaget av indianerne.

Veien frem til fossen er åpen for publikum. Det er en vedlikeholdt, men ikke merket sti på sydsiden av Chestnut Ridge Park. 

Flammen er omtalt i boken *Secret Places* av Bruce Kershner. I boken tilbakeviser Kershner en vanlig lokal fortelling om at det er sett alver på stedet.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Eternal Flame Falls». Ruth's Waterfalls of the Finger Lakes, Rochester, and Ithaca, NY. 28. oktober 2005. Besøkt 23. januar 2014.
2. 1 2 3  Kirsten M. Buzzi (22. januar 2014). «Denne flammen i fossen har brent i tusen år». Dagbladet. Besøkt 23. januar 2014.
3. 1 2  «Eternal Flame Falls. Eternal Flame Falls near Orchard Park, NY». trailpeak.com. udatert. Arkivert fra originalen 13. januar 2014. Besøkt 23. januar 2014.
4. ↑  Bruce Kershner (1994). *Secret Places: A Guide to 25 Little Known Scenic Treasures of the New York's Niagara-Allegany Region, Including the Beautiful, the Bizarre, the Spectacular, and the Sublime.* Kendall/Hunt Publishing Company.
**Juri Tatsumi** (født 5. september 1979) er en japansk synkronsvømmer som deltok i de olympiske leker 2000 i Sydney og 2004 i Athen.

Tatsumi vant en olympisk sølvemedalje i synkronsvømming under Sommer-OL 2000 i Sydney. Hun var med på det japaske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen bak Russland. De andre på laget var Raika Fujii, Yoko Isoda, Rei Jimbo, Miya Tachibana, Miho Takeda, Yuko Yoneda, Ayano Egami og Yoko Yoneda.

Fire år senere, under sommer-OL 2004 i Athen, vant hun en ny sølvmedalje i lagkonkurransen. De andre på laget var Michiyo Fujimaru, Saho Harada, Kanako Kitao, Emiko Suzuki, Miya Tachibana, Miho Takeda og Yoko Yoneda.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 2000 Australias flagg Sydney - Sølv i synkronsvømming lag Japans flagg Japan
* Sølv 2004 Hellas’ flagg Athen - Sølv i synkronsvømming lag Japans flagg Japan

Eksterne lenker
---------------

* (en) Juri Tatsumi – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Juri Tatsumi – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
**Juridisk studentutvalg** (**JSU**) er det øverste studentpolitiske interesseorganet for jusstudentene ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. JSU er representert i alle organer som har betydning for studentene ved fakultetet, for eksempel Fakultetsstyret, Programrådet for masterstudiet i rettsvitenskap og Studentparlamentet. Grunnlaget for JSUs virksomhet er universitetsloven § 4-1.

JSU jobber først og fremst for økt undervisningskvalitet og best mulig fysisk læringsmiljø. Særlig har studentutvalget jobbet for et jusstudium som i større grad forbereder studentene på arbeidslivet.

I tillegg til å bedrive studentpolitikk, administrerer JSU bokskapsordningen og håndhever lesesalsreglementet ved Det juridiske fakultet. Dessuten selger JSU hjelpemidler til jusstudiet. JSU-sekretærene, som er lønnet av Universitetet i Oslo, står for den daglige driften. Dessuten har JSU en fast ansatt regnskapsfører. JSU holder til i første etasje i Domus Academica.

Overskuddet av JSUs drift går til Juridiske studenters stiftelse (JSS), som har som formål å yte økonomiske bidrag for å ivareta interessene til studentene ved Det juridiske fakultet. JSS deler ut penger hvert semester.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 6. mai 2014. Besøkt 21. januar 2012.
4. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 3. februar 2012. Besøkt 21. januar 2012.

Eksterne lenker
---------------

* Juridisk studentutvalgs hjemmeside

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Herman Bagger** (født 20. juli 1800 i Lemvig, Ringkøbing i Jylland, død 24. november 1880 i Porsgrunn) var en dansk-norsk redaktør og politiker som var en ivrig talsmann for bøndenes interesser.

Biografi
--------

Han var sønn nr. to av distriktskirurg i Lemvig *Eggert Christian Bagger* (1768–1812) og *Claudiana Margaretha Borgen* (1774–1838). Faren druknet på vei til et sykebesøk i 1812. Herman ble jurist ved Københavns Universitet med eksamen fra 1820. I 1829 kom han til Skien, hvor han ble gift med Marthe Elise Winther (1802–1870) fra Follaug i Gjerpen. Med henne fikk han fem barn. Han arbeidet en tid som avismann i *Bratsberg Amtstidende*, for deretter å starte en ny avis *Skiensposten*. Han returnerte imidlertid snart til *Amtstidende* igjen.

Skattesaken
-----------

Amtmannenn i Bratsberg hadde på dette tidspunkt ustendt en bestemmelse om en ny, stor skatt som skulle innkreves i hele amtet. Bagger var blitt ordfører i Gjerpen, og han oppfordret i avisen alle til å gjøre som de selv syntes hva innbetaling av denne nye skatt angikk – han oppfordret med andre ord til skattesvik. Bratsberg Amtsting vedtok at Bagger skulle for retten, hvor han fikk en mulkt på 50 spesiedaler. Dommen vakte oppstand i Telemark, og saken gikk siden til Høyesterett, hvor han ble frikjent. Saken gikk dog videre igjen til kongen, og han bestemte i 1840 at Bagger skulle betale en ny mulkt.

Ved årsskiftet 1844, grunnla han en ny avis *Bratsberg Amts Correspondent* (senere *Correspondenten*), som han drev frem til 1874, hvoretter han flyttet til Langesund. Han representerte Skien på Stortinget i årene 1848, 1851, 1854, 1862-1863, 1864, 1868-1869. I Skien var han også ordfører i flere år.

Ettermæle
---------

Han ble stemplet som radikaler, og som en forkjemper for et bredt folkestyre. Etter hvert ble han dog mere konservativ. *Herman Baggers gate* i Skien er oppkalt etter ham.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 54[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *Familien Eggert Christian Bagger/Claudiana Margaretha Borgen*, mortenclausen.dk. Besøkt 22. september 2013
3. ↑  Hansen, Berner: *Gatenavn i Skien*, utgitt av Selskapet for Skien Bys Vel, Skien 1988
4. ↑  Biografisk informasjon om Herman Bagger , NSD Norsk senter for forskningsdatas politikerarkiv (nedlagt)
5. ↑  *Follaug*, gamlegjerpen.no. Besøkt 22. september 2013

Eksterne lenker
---------------

* (no) Herman Bagger hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |
**Herman Anker** (født 11. juli 1839 i Halden, død 9. august 1896 på Rød i Berg) var en norsk skolemann, som sammen med Olaus Arvesen grunnla den første norske folkehøgskolen: Sagatun på Hamar i 1864. 

Anker var cand.theol. fra 1863. Fra 1885 var han postmester i Hamar.

Herman Anker (1860)
Han vokste opp på Rød herregård som sønn av stortingsrepresentant Peter Martin Anker (1801–63) og bror av forretningsmannen Christian August Anker. Han var gift med danskfødte Marie Elisabeth «Mix» Bojsen (1843-1892), og ble far til kvinnesaksforkjemperen Katti Anker Møller (1868–1945), forfatteren og journalisten Ella Anker (1870–1958), lege Peter Martin Anker (1872–1903) og overingeniør Nils Botvid Anker (1878–1943); og farfar til lege Herman Anker (1901–1970), ambassadør Peter Martin Anker (1903–1977) og tekstilkunstner Synnøve Anker Aurdal (1908–2000).

Den 15. september 1901 ble det avduket en bauta til minne om Mix og Herman Anker foran Sagatun folkehøgskole. Ved avdukingen talte Bjørnstjerne Bjørnson til de mange fremmøtte.

I forbindelse med Sagatuns 100-årsjubileum i 1964 ble han og vennen Arvesen avbildet på to frimerker: NK 558, 50 øre matt lillarød, opplag: 2.378.500, og NK 559, 90 øre matt fiolettblå, opplag: 1.633.500.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Bilder fra avdukingen av bautaen over Mix og Herman Anker er lagt ut på www.digitaltmuseum.no av Hedmarksmuseet.

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel i Norsk biografisk leksikon om Herman Anker

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |
***Jim the Penman*** er en amerikansk stumfilm fra 1921, regissert av Kenneth Webb.

Handling
--------

James Ralston er en bank-funksjonær som er forelsket i Nina. Han tilbyr å redde Ninas far fra økonomisk ruin, ved å forfalske en sjekk. Men dette blir oppdaget av eieren av sjekken. I stedet for å anmelde Jim, tvinger Baron Hartfeld ham til å arbeide for ham de neste tjue årene. Nina er forlovet med Louis Percival (spilt av Douglas MacPherson) men Jim sørger for at forlovelsen mellom dem blir avbrutt.

Nina ender deretter opp med å gifte seg med James, selv om hun egentlig ikke elsker ham. Når de tjue årene har gått, er Jims datter Louise i ferd med å gifte seg med sønnen til en engelsk bank-mann som Jim er i ferd med å ødelegge. Akkurat i tide oppdager Percival, som Jim tidligere hadde ødelagt, og Nina forfalskningen som tidligere hadde ødelagt forholdet mellom dem.

Skuespillere
------------

* Lionel Barrymore som James Ralston
* Ned Burton som Enoch Bronson
* Charles Coghlan som Redwood
* James Laffey som E. J. Smith
* Gladys Leslie som Agnes Ralston
* Douglas MacPherson som Louis Percival
* Anders Randolf som Hartfeld
* Arthur Rankin som Drelincourt
* Doris Rankin som Nina Bronson

Referanser
----------

1. ↑  Jim the Penman
2. ↑  JIM THE PENMAN

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Jim the Penman* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Jim the Penman* på Silent Era Rediger på Wikidata
Ludingbroen
Luding i Sichuan
**Luding** (kinesisk: 泸定县; pinyin: *Lúdìng Xiàn*), på tibetansk **Jabsamka**, er et fylke i provinsen Sichuan i Folkerepublikken Kina. Det er understilt det autonome prefektur Garzê for tibetanerne.

Befolkningen var på 75 734 innbyggere i 1999.

Ludingbroen
-----------

Over elva Dadu He fører den berømte Ludingbroen. Den er inngått i kinesisk kommunistisk folklore på grunn av heltefortellinger fra et militært slag her under «den lange marsjen» i 1935.

Broen stammer fra 1706. Den har et spenn på 100 m, er 2,8 m bred og ligger ca. 14 m over elvevannet. Den ble i 1961 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Administrative enheter
----------------------

**Storkommunene** Luqiao (泸桥镇), Lengqi (冷碛镇), Xinglong (兴隆镇), Moxi (磨西镇);

**Kommunene** Lan'an (岚安乡), Pengba (烹坝乡), Tianba (田坝乡), Chuni (杵坭乡), Jiajun (加郡乡), Dewei (德威乡), Xinxing (新兴乡), Detuo (得妥乡).

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 318, en av Folkerepublikken Kinas lengste hovedveier, løper gjennom området. Den begynner i Shanghai og fører blant annet innom Wuhan og Chengdu på sin vei inn i Tibet og Lhasa og helt frem til en kinesisk grenseovergang mot Nepal i Zhangmu.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Lokalregjeringens offisielle hjemmeside
* Informasjonsside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Ethan Phillips** (født 8. februar 1955) er en amerikansk skuespiller, dramatiker og forfatter. 

Phillips gikk på Boston University der han tok en bachelorgrad i engelsk litteratur. Han har også en MFA fra Cornell University. Per 2008 bodde han i Los Angeles, California, sammen med sin kone, Patricia Cresswell som er kunstner. De giftet seg den 10. august 1990. Han er en ivrig backpacker og en dyktig tenorsaksofonist, og han er interessert i ornitologi og botanikk. 

Etter at Phillips forlot New York der han hadde vokst opp, begynte han på sin skuespiller-karriere med opptredener på Broadway og off-Broadway oppsetninger ved forskjellige teatre. Han vant en pris under Best of the Actors' Festival i 1977. Phillips har dukket opp i over tretti filmer, som begynte med en liten rolle i Ragtime som karakteren Milos Forman. Han har hatt mindre roller i TV-serien Boston Legal, Castle og The Good Guys. 

Phillips har hatt flere gjesteopptredener på forskjellige TV-serier og TV-filmer, som for eksempel Bones, Criminal Minds, Numb3r, JAG, Law & Order og Arrested Development. Den 9. november 2010 hadde Phillips en liten rolle i såpeoperaen Days of Our Lives fra kanalen NBC, der han spilte et vitne til en fotgjengers dødsfall etter denne personen var blitt kjørt over av en bil.

Referanser
----------

1. ↑   Internet Broadway Database, Internet Broadway Database person-id 72979, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Internet Movie Database, IMDb-nummer nm0680392, besøkt 14. august 2015[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ethan Phillips på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Ethan Phillips i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Ethan Phillips på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Ethan Phillips på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Ethan Phillips på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Ethan Phillips hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) Ethan Phillips hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Ethan Phillips hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata

* (en) Ethan Phillips hos Behind The Voice Actors Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
Ivalojoki i Ivalo
Snøscooterkaravane på den frosne Ivalojoki
**Ivalojoki** (nordsamisk: *Avviljohka*, enaresamisk: *Avveeljuuhâ*) er ei elv i Lappland i Finland. Elva er 180 km lang, og munner ut i Enaresjøen ved Ivalo.

Geografi
--------

Ivalojoki har utspring i Korsafjellene lengst øst i Enontekis kommune, som danner hovedvannskillet mellom Tana i nord, Torneälven i sør og vest og Enaresjøen og Pasvikelva i øst. Derfra renner elva mot øst og inn i Lemmenjoki nasjonalpark og Enare kommune. Elva renner først gjennom et myrpreget viddelandskap, senere gjennom et landskap med åser og lave fjell. Storparten av Ivalojokis nedbørfelt er ubebodd, men like før munningen renner den gjennom byen Ivalo. Den deler seg deretter i tre hovedarmer og munner ut i Enaresjøen gjennom et elvedelta.

De største sideelvene er Repojoki, Tolosjoki, Sotajoki og Tyläjoki.

Under snøsmeltingen om våren blir det seg ofte isgang i elva, og ved bruene i Ivalo dannes isdemninger som kan forårsake omfattende oversvømmelser. Bykjernen i Ivalo blir ofte rammet, i likhet med bosetningene langs Europavei 75, hovedveien til byen, som delvis går parallelt med Ivalojoki.

Gullgraving
-----------

På 1870-tallet fant det sted et «gullrush» ved Ivalojoki og naboelva Lemmenjoki, etter at to erfarne gullgravere i 1869 vasket to kilo gull ved elva. For å betjene gullgraverne ble i 1870 byen Kultala bygget opp. Innen 1880 var imidlertid gullrushet ved Ivalojoki over og hovedbygningen i Kultala ble deretter brukt til nordlysforskning. Livet i Kultala under gullrushet ble i 1999 skildret av den finske regissøren Åke Lindman i filmen *Lapin kullan kimallus* («Glimmeret av lappisk gull»). 

Ennå i dag letes det etter gull langs elva. Nærmere 100 gullgravere innehar mutingrettigheter hvor de leter etter gull i sommerhalvåret. Om vinteren, som varer fra oktober/november til april/mai, er elva frosset til og gullvasking umulig.

Turisme
-------

Ivalojoki er ei populær elv for kanoturisme, og spesielt har den 60 km lange strykpregete elvestrekningen fra Kuttura til Tolonen vært et tradisjonelt mål. Elva har de siste år også blitt mye brukt til rafting. 

Fotturister kan vandre langs merkede stier inn til områder hvor gullgraving foregikk, og ennå foregår. Ei enkel hengebru krysser Ivalojoki ved den tidligere gullgraverbyen Kultala, som i dag er vernet og drives som museum. 

Sportsfiske er utbredt, og i både hovedelva og sideelvene finnes mye ørret. Det fiskes også etter harr, gjedde og sik.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ivalojoki – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GeoNames
 |
**Hjalmar Kielland** (1932–2023) var en norsk redaktør og eier av lokalavisen *Akers Avis Groruddalen*. Slektsnavnet kommer fra Eigersund.

Kielland arbeidet i avisen *Vårt Land*, og søkte nye utfordringer.[] Han ble da redaksjonssekretær i et fagblad for byggeindustrien og oslokorrespondent for avisen *Dagen* i Bergen fra 1953. Han startet samtidig eget pressebyrå. I 1958 tok han og kollega Jørgen Bjørnsen over den nedlagte velavisen *Akers Vel*. 

På denne tiden bygde Olav Selvaag Veitvetbyen med 1 530 boliger og Nord-Europas største og mest allsidige handelssenter, med butikker, musikkskole, ungdomsklubb, samlingssal og kirke.[] Velavisen fikk dermed grunnlag for å bli en lokalavis. *Akers Vel* ble da til *Akers avis*

16. september 1960 lanserte Kielland begrepet Groruddalen, og tilførte *Groruddalen Budstikke* som undertittel på avisen.

Kielland og hans kone Margit mottok i 2007 Landslaget for lokalavisers hederspris for sitt mangeårige arbeid for *Akers Avis Groruddalen* og lokalmiljøet i Groruddalen. I 2008 mottok Kielland St. Hallvard-medaljen for sitt arbeid i Groruddalen gjennom avisen.

Referanser
----------

1. ↑   groruddalen.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Redaktør Hjalmar Kielland er død. Han er Groruddalens far». groruddalen.no. Arkivert fra originalen 12. mai 2023. Besøkt 12. mai 2023.
3. ↑  Øy, Nils E. (1998). *Pressefolk 1997*. IJ-forlaget. ISBN 9788271471750.
4. 1 2  groruddalen.no (21. januar 2009): Pionértiden på Veivet Arkivert 6. desember 2010 hos Wayback Machine. Besøkt 30. mai 2010
5. ↑  Ekteparet Kielland fikk LLAs hederspris Arkivert 22. august 2007 hos Wayback Machine. (22. april 2007)
6. ↑  «Tidligere mottakere av St. Hallvard-medaljen». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 10. januar 2014. Besøkt 30. januar 2017.

Eksterne lenker
---------------

* groruddalen.no Kiellands avis
**Estisk punane** *(Eesti punane)* er en moderne, estisk kurase. På engelsk heter rasen *Estonian Red*.

Historie og utbredelse
----------------------

Estisk punane ble etablert i 1862, grunnlag av lokale estiske raser, Angeln, og Dansk, rød melkerase. Stambok for rasen ble etablert i 1885. Det har senere vært innkryssing av rød og hvit Holstein, SRB, Brown swiss og Finsk ayrshire. I dag finnes det i overkant av 50 000 dyr av rasen, noe som er cirka en fjerdedel av alle kyr i Estland.

Kjennetegn
----------

Estisk punane er hornet. Fargene varierer fra lys til mørk rød/brun eller som flerfargete individer (rød og hvit). Dyrene er middels store, 550 kg for voksne kyr, med solide bein og klauver. Gjennomsnittlig melkeproduksjon pr. årsku (2002) er på 5066 kg melk, med 4,42 % fett og 3,36 % protein. Melkemengden er altså mindre enn for Norsk rødt fe, mens innholdet av fett og protein er noe større.

Se også
-------

* Liste over kuraser

Eksterne lenker
---------------

* NordGen[*død lenke*]
* N-EURO-CAD
* Breed Description Estonian Red Arkivert 11. mai 2008 hos Wayback Machine.
* ANSI
* Estisk avlsforening[*død lenke*]
**Esther Orozco** (født 25. april 1945 i Guerrero, Chihuahua) er en meksikansk biolog, forsker og politiker. Hun er rektor ved Universidad Nacional Autónoma de México (UNAM), Latin-Amerikas største universitet.

Orozco har arbeidet for UNESCO, og har mottatt utmerkelser som Institut Pasteur-medaljen (1997) og L'Oréal-UNESCOs pris for kvinner i vitenskapen (2006). I 1998 prøvde hun å bli valgt til guvernør i delstaten Chihuahua som representant for partiet PRD. Orozco studerte tok en bachelorgrad i kjemi ved Universidad Autónoma de Chihuahua, og tok doktorgrad i cellebiologi fra Instituto Politécnico Nacional i 1981. Hun er direktør for Instituto de Ciencia y Tecnología del Distrito Federal i Mexico by. Siden 21. april 2010 har hun sittet som rektor ved UNAM.

Referanser
----------

1. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Guggenheim Fellows database, Guggenheim fellows ID esther-orozco[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Profile at the Cinvestav

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ORCID **·** Botanist
 |
***Estigmena*** er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.

Utseende
--------

Middelsstore (10-16 millimeter), avlange og slanke, er eller mindre rødbrunlige skjoldbiller. Oversiden er blank og kraftig punktert. Hodet er lite, antennene litt kraftige og knapt halvparten så lange som kroppen, som er nokså jevnbred. Pronotum er avrundet firkantet. Dekkvingene er jevnbrede, med kraftige punktrader, beina forholdsvis korte.

Levevis
-------

Både larver og voksne lever på planter og eter fra dem. Denne slekten lever på bambus og andre storvokste gress.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra India i vest til Vietnam i øst.

Systematisk inndeling
---------------------

Hispinae inkluderer noen ganger gruppen (underfamilien) skjoldbiller, da som stammen Cassidini, i denne oversikten er den holdt utenfor, og plassert inn i som søstergruppen skjoldbiller. Andre klassifikasjoner plasserer denne gruppen (som Hispini) som en undergruppe av skjoldbillene.

**Treliste**
* orden **biller** (Coleoptera)
	+ underorden **Polyphaga**
		- overfamilie **Chrysomeloidea** Latreille, 1802 (=Phytophaga)
			* familien bladbiller (Chrysomelidae Latreille, 1802)
				+ underfamilien skjoldbiller, Cassidinae
					- stamme **Anisoderini** Chapuis, 1875
						* slekten ***Estigmena*** Hope, 1840
							+ *Estigmena chinensis* Hope, 1840
							+ *Estigmena cribricollis* Waterhouse, 1881
							+ *Estigmena dohertyi* Uhmann, 1951
							+ *Estigmena mannaensis* Uhmann, 1930
							+ *Estigmena terminalis* Baly, 1869

Litteratur
----------

Eksterne lenker
---------------

* Hispines of the World - *Estigmena*
* (en) *Estigmena* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Estigmena* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Estigmena* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Estigmena* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Estigmena* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Estigmena* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Esti Mamo** (Ge'ez: እስቲ ማሞ istī māmmō, hebraisk: אסתי ממו) (født 1983) er en israelsk motemodell og skuespiller.

Barndom
-------

Mamo er av etiopisk jødisk avstamming, født i 1983 i Chilga i nordvestlige Etiopia, og er et medlem av samfunnet Beta Israel.

Da hun var ni år gammel ble hun og hennes familie hjulpet til utvandre fra sultkatastrofe i fattige og borgerkrigsrammede Etiopia og til Israel hvor familien ble bosatt i et fattig distrikt i sørlige Israel. En yngre bror begikk selvmord i 2004.

Som tenåring dannet Mamo en dansegruppe kalt «Mango» sammen med tre andre unge kvinner. De har danset profesjonelt i klubber i Israel og representert landet sitt i Londons Notting Hill Carnival.

Modell og skuespiller
---------------------

Hun ble oppdaget i en alder av 15 år, men motsto tilnærmelser fra modellagenter inntil hun var ferdig med utdannelsen. Da hun ble 18 år startet hun sin modellkarriere. Siden da har hun vært på omslag av israelske magasiner foruten også internasjonale magasiner som *ELLE* og *Vogue*.

Fra 2004 og framover har Mamo, 1.82 m høy, arbeidet i Europa hvor hun har gjort reklamekampanje for flere internasjonale merkevarer. Hun har også studert skuespill i Israel og vært med i ulike israelske fjernsynsproduksjoner.

Referanser
----------

1. ↑  «The next top (jewish) model» Arkivert 7. juli 2011 hos Wayback Machine. *American Jewish Life*
2. ↑  Esti Mamo Arkivert 23. juli 2011 hos Wayback Machine. offisiell nettside
3. ↑  Steinberg, Jessica: *A model Israeli citizen*
4. ↑  Khazzoom, Loolwa: 'Queen of Sheba' Model tries to open doors for fellow Ethiopians in Israel Arkivert 11. august 2011 hos Wayback Machine. *Washington Jewish Week*

Eksterne lenker
---------------

* Esti Mamo på Myspace Rediger på Wikidata
* Esti Mamo, offisiell nettside
**Pomchonghakryon** (eller **National Alliance of Youth and Students for the Country's Reunification**) er en nordkoreansk studentorganisasjon som støtter koreansk gjenforening. Den ble etablert 15. august 1992, dagen for 47-års markeringen for slutten av den japanske okkupasjonen av Koreahalvøya.

Organisasjonen anser den sørkoreanske studentorganisasjonen Hanchongryun som sin sørkoreanske avdeling. Hanchongryun er erklært som kriminell etter de sørkoreanske sikkerhetslovene fra 1999. Pomchonghakryon har også en avdeling i Japan. Organisasjonen har årlige møter, og har som politisk mål å gjøre slutt på all utenlandsk innflytelse i Korea og å gjenforene landet under nordkoreansk ledelse.

Referanser
----------

* Moves of S. Korean ANSP to stamp out Pomchonghakryon denounced Arkivert 12. oktober 2014 hos Wayback Machine. KCNA News, 14. desember 1997
* Students under Hanchongryon stage all-night strike Arkivert 12. oktober 2014 hos Wayback Machine. KCNA News, 17. august 1998

Eksterne lenker
---------------

* What Can the Student Movement Do in Korea? The Hanyang Journal 30. mai 2008
**Pomare II av Tahiti** (omkring 1782, død 1821) var konge av Tahiti fra 1803 til 1821.

Pomare II arvet sin posisjon etter faren, Pomare I, som med europeisk støtte hadde slått seg opp som hersker over Tahiti. Pomare II ble som den første anerkjent som overhøvding, en posisjon europeiske besøkende behandlet som kongetittel.

Han tolererte misjonærene fra London Missionary Society og benyttet seg av disse, samt besøkende fra europeiske handelsskip, for å styrke sin egen maktposisjon. I 1807 ble han utfordret av andre høvdinger på Tahiti og måtte flykte til Moorea, dit han ble fulgt av misjonæren Henry Nott fra London Missionary Society. Pomare II gjenerobret i 1811 Tahiti fra sin base på Moorea. I 1815 vant han det avgjørende slaget ved Fe'i Pi.

Pomare II lot seg omvende til kristendommen i 1812. London Missionary Society fikk da til masseomvendelse på Moorea. Etter erobringen av Tahiti i 1815, kom det masseomvendelser også der. Pomare II lærte seg å lese og skrive og støttet opp om etablering av skoler.

Etter å ha vunnet det avgjørende slaget mot de tahitiske høvdingene i 1815, måtte han støtte seg på nye makt- og styringsmetoder. Han fikk innført Pomare-loven, den første skriftlige lovsamling i Oseania, og støttet seg på de britiske misjonærer, som framtvang en moralsk livsførsel med forbud mot tradisjonell sang, dans og påkledning.

Da Pomare II i 1821 døde av alkoholmisbruk arvet sønnen, Pomare III, som bare var ett og et halvt år gammel, tittelen. Dette var i strid med tahitiske tradisjoner, men ble støttet av misjonærene. Pomare III døde seks år gammel og ble etterfulgt av halvsøsteren, Aimata.

Referanser
----------

1. ↑  Lal, Brij V. og Kate Fortune (red.): *The Pacific Islands: An Encyclopedia*, Honolulu: University of Hawai'i Press, 2000, s. 134 og 141.
2. ↑  *The Pacific Islands: An Encyclopedia*, s. 142.
3. 1 2  Fischer, Steven Roger: *A History of the Pacific Islands*, 2. utgave, Palgrave Macmillan, 2013, s. 135.
4. ↑  *The Pacific Islands: An Encyclopedia*, s. 419.
5. ↑  «Pomare II», Histoire de l'Assemblée de la Polynésie française.
6. ↑  «Pomare Family», i Robert D. Craig: *Historical Dictionary of Polynesia*, 3. utgave, Lanham: Scarecrowe Press, 2011, s. 220.
7. ↑  *The Pacific Islands: An Encyclopedia*, s. 134.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** VIAF **·** NLA
 |
En pomak-landsby i det vestlige Trakia.
**Pomakere** (bulgarsk: *помаци pomaci*) også kjent som *ahryani* lokalt, er muslimske bulgarere. Det er vanskelig å si hvor de stammer fra, men det er hovedsakelig trodd at de nedstammer fra slavere fra Bulgaria området som konverterte da området var regjert av Det osmanske riket. De bor hovedsakelig i Bulgaria, men det eksisterer også bosetninger i Hellas, Tyrkia og Nord-Makedonia Pomaker blir også i enkelte tilfeller brukt til å beskrive makedonske muslimer eller torbesjere. Man kan også sammenligne de med goranere.

På verdensbasis estimerer man at det eksisterer omtrent 500 000 pomaker. 150 000 til 200 000 av disse bor i Bulgaria.

Etymologi
---------

Man tror navnet stammer fra det bulgarske ordet *pomagach/помагач* som betyr hjelper, som henviser til deres rolle under Det osmanske riket som hjelpere i den osmanske hæren. Man tror også det kan stamme fra ordet *pomohamedancheni/помохамеданчени*, som betyr «islamisert».

Konvertering
------------

Man tror at pomakere konverterte i to perioder. Den første da Det osmanske riket erobret Bulgaria på 1300-tallet, da konverterte mange bønder og landeiere konverterte for å beholde jorden sin. Den andre viktige perioden var da bosetningene omkring Rodopifjellene konverterte til islam. Gjennom hele perioden har pomakere beholdt sitt språk, slaviske tradisjoner og nasjonale karakter.

Andre bosetninger
-----------------

Det finnes enkelte bosetninger med pomaker i Hellas. De er en minoritet som snakker tilnærmet slavisk og er i nær slekt med bulgarere. De er ikke akseptert som ett eget folkeslag, men blir sett på som en del av det muslimske miljøet. Under første verdenskrig var Bulgaria med sentralmaktene, mens Hellas var med i Trippelententen. Etter krigens slutt ble Bulgaria tvunget til å avgi deler av vestlige Trakia til Hellas. Pomakere som bor i dette området har status som muslimske minoriteter. Man estimerer at det er ca. 30 000 pomaker i dette området.

Den største bosetningen (også inkludert Bulgaria) finnes i Tyrkia, der man anslår at det bor ca. 300 000 pomaker. De bor stort sett i det østlige Trakia og i Anatolia. Det kom store bølger av pomakere til disse områdene fra Rodopi-fjellene i 1912, 1950 til 1951 og i 1989. De har stort sett beholdt sitt språk, sin kultur og sine tradisjoner.

Referanser
----------

1. ↑  K. Gözler, «*Les villages Pomaks de Lofça Arkivert 10. mai 2008 hos Wayback Machine.*», (2002)

Eksterne lenker
---------------

* Pomak Leaks Arkivert 14. januar 2012 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Hellandshuset** ligger i Nyhauglia 1, ved Fjøsangerbukten og Gamlehaugen i Bergen. Huset ble oppført på Nyhaugen gård for rentenist Gerhard Krohn etter at han overtok eiendommen i 1841. Huset er tegnet i senempire, har sortglassert, pannetekket valmtak og en hovedfasade som preges av et enkelt tempelfrontmotiv med to doriske søyler. Bygningen har fått navn etter skipsreder Peter Helland (1847–1935) som kjøpte huset rundt 1889. Hovedhuset ble fredet av Riksantikvaren i 1924. Vognhuset og drengestuen ble fredet i 1971. 
I 2008 ble Hellandhuset solgt av Kyrre Grepp til familien Lundberg.

Referanser
----------

1. ↑  «Lysthus med nærmere 180 års historie». *Årstadposten*. 26. juli 2018.

Litteratur
----------

* Gunnar Hagen Hartvedt, red. (1994). *Bergen byleksikon* (1 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 228. ISBN 82-573-0485-9.

* Trumpy, Bjørn: *Bergenske lyststeder*, Bergen 1977, s. 46

Eksterne lenker
---------------

* «Hellandshuset». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
| Andre hellige krig |
| --- |
| Konflikt: Perserkrigene |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 449–448 f.Kr. |
| Sted | Fastlandet i Hellas |
| Resultat | Ingen territorielle endringerFokis fikk tilbake kontrollen over orakelet i Delfi |

 |
| Stridende parter |
| AthenFokis | SpartaDelfi |
| Kommandanter og ledere |
| Perikles |

**Den andre hellige krig** fant sted mellom 449–448 f.Kr. og resulterte i en indirekte konfrontasjon mellom Athen og Sparta under den såkalte første Peloponneskrigen.

Krigen brøt ut da Sparta tok Delfi fra Fokis og gav byen uavhengighet ved å gi den tilbake til delfierne. Athenerne var fokiernes beskytter, derfor ledet Perikles den athenske hæren mot Delfi for å gi Fokis tilbake herredømmet over byen. Umiddelbart etter at spartanerne hadde dratt hjem, gjenerobret de Delfi og gav den tilbake til fokierne.

Ifølge M Dillon var de militære handlingene til både Sparta og Athen raske og effektive og der finnes ikke bevis for at de påvirket valfartingen til Delfi for å konsultere orakelet.

I motsetning til den tredje hellige krig, var denne krigen kort og ikke så bitter.

Referanser
----------

1. ↑  M. Dillon, *Pilgrims and Pilgrimage in Ancient Greece*, 51
**Det andre konsilet i Konstantinopel** fant sted i 553 i Konstantinopel og kalles *Konstantinopel II*. 

Det var igjen keiseren som sammenkalte kirkemøtet. Pave Vigilius deltok ikke selv og var ikke representert. Det var derfor lenge tvil om dette konsilet skulle bli anerkjent som økumenisk.

Stadig var det forståelsen av personen Jesus Kristus og hans virkelige natur(er) som var hovedsaken. Man anstrengte seg her for å trekke monofysittene (de som holdt på Kristi ene guddommelige natur) inn i felleskirken igjen, og på den annen side ble tre nestorianske skrifter forkastet. Dette viser at kristenheten fremdeles hadde vanskeligheter med å frigjøre seg fra slike mer ubalanserte tendenser, som kom til å fortsette innenfor spesielle geografiske kjerneområder – særlig i Midtøsten og Nord-Afrika. Disse avgjørende kristologiske spørsmålene trengte lang tid for at de kristne kunne komme frem til en helhetsoppfatning. Ellers kom det lite ut av dette konsilet.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE
 |
**Dronning Dagmars død** er en dansk ballade som er blitt kjent i Norge gjennom Anders Sørensen Vedels Hundreviseboka. Ludvig Mathias Lindeman har skrevet opp to melodier til visa, en fra Vestfold og en fra Solør.

I TSB katalogen er visa typologisert som *C 6*. I tillegg til Danmark (*DgF 135*) er visa også kjent i Sverige og på Færøyene.

Innhold
-------

Dronning Dagmar ligger i barnseng, men fødselen kommer ikke i gang. Det blir sendt bud på kongen, men han kommer for sent. Dronninga er alt død. I sin sorg ber han om at Dagmar skal våkne opp igjen, og det skjer. Hun kommer med noen spådommer og gode råd før himmelens klokker kaller på henne.

Bakgrunn
--------

Det er en historisk vise som forteller om kong Valdemar Seiers dronning Dagmars død i 1212.

Mange forskere har brukt denne visa som et bevis på at folk i Norden diktet ballader allerede på begynnelsen av 1200-tallet.[] De mente at det ikke kunne ha gått mange år fra dødsfallet og til denne visa ble skapt, men den svenske forskeren Karl Ivar Hildeman begynte å tvile på det.[] I visa omtaler nemlig Dagmar Knut som sin yngste sønn, men det stemmer ikke. Kong Valdemar hadde riktignok en sønn som hette Knut, men hans mor var datter av en jarl fra Sverige, og det var aldri snakk om at han kunne bli konge. Dette var velkjent i samtiden, og Hildeman mener at den som diktet visen, ikke kan ha vært en samtidig. Han har snarere hentet kunnskapen sin fra kongegravene i Ringsted kirke. Knut ligger nemlig ved Dagmars side som om han var hennes sønn, og i omkvedet på visen blir det jo vist til graven hennes: «I Ringsted hviles dronning Dagmar». Men det betyr at visen kunne ha blitt diktet flere hundre år etter Dagmars død.

Innspillinger og utgaver
------------------------

Birgitte Grimstad sang visa på sin debutplate «Brigitte Grimstad» i 1966 med en dansk melodi.

I 1996 sang Sinikka Langeland inn melodien fra Solør på en CD, som bilag til Norsk folkeminnelags skrift nr. 142. Den ble også utgitt separat: «Stengen var af røde guld» 1987.
Hun synger den også på «Lille Rosa: Kjærlighetsballader» fra 2000.

Teksten og den danske melodien står i Birgitte Grimstads bok, *Menneskeviser* fra 1972.

Se også
-------

* Dagmar av Danmark
* Berengária av Portugal, Valdemar Seiers andre dronning

Litteratur
----------

* Hildeman, Karl Ivar: *Tillbaka til balladen*, Stockholm 1985, «Kapitlet Drottning Dagmars død», side 42 – 64

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | (da) Dronning Dagmars død – originaltekster fra den danskspråklige Wikikilden |
Illustrasjon av Holman Hunt til Thomas Woolners dikt *My Beautiful Lady* (*Min vakre kvinne*), utgitt i «The Germ», 1850
***The Germ*** (*Kimen*) var et kvartalstidsskrift som ble ut utgitt av Det pre-rafaelittiske broderskap for å spre deres ideer og idealer om kunst. Tidsskriftet ble ingen suksess og eksisterte i kun fire utgivelser mellom januar og april 1850, men dets betydning på den engelske kunstdebatten var desto større.

The Germ utga poesi av William Michael Rossetti, som også redigerte bladet, og de andre medlemmene av broderskapet, blant annet også hans bror Dante Gabriel Rossetti, Thomas Woolner og James Collinson. Det trykte også bidrag på vers og i prosa, sistnevnte essayer om kunst og litteratur av skribenter som var assosiert med broderskapet og dets idealer, blant annet Ford Madox Brown og Coventry Patmore. I tillegg var det også enkelte omtaler av litteraturutgivelser.

Tittelen *The Germ* refererer til pre-rafaelittenes tro på både sin egen betydning og på viktigheten av naturen. «A germ» er et korn, og en tilsvarende norsk betegnelse vil være *Kimen*, det som kommer av det som vokser. De håpet at tidsskriftet skulle bli frøet hvor nye kreative ideer skulle vokse fra. Dets undertittel var tanker om naturen i kunsten og som understreket redaktørenes tro på at poesi og kunst var tett sammenkoblet. Tidsskriftet ble omdøpt til «Art and Poetry» (*Kunst og Poesi*) i de to siste utgivelsene. 

På omslaget av hver utgivelse var det en sonett diktet av William Michael Rossetti. Hvert nummer hadde også en radering for understreke bladets kunstneriske fokus. Det første utgivelsen var klar den 1. januar 1850 med William Holman Hunts radering. Det ble trykket 700 kopier og hvor 50 hadde raderinger på finere papir. Kun 70 eksemplarer ble solgt. De øvrige utgivelsene solgte tilsvarende, og det finansielle tapet ble betalt av George Tupper.

Etter at pre-rafaelittene var blitt berømte ble *The Germ* gjenutgitt, først av Thomas Mosher i 1898 i Portland, Maine i USA, og på nytt i 1901 med en innledning av William Michael Rossetti som også inneholdt en historisk gjennomgang og bibliografi. En senere utgivelse ble gjort av Ashmolean Museum i Oxford i 1992 og da med et forord av Andrea Rose.

Eksterne lenker
---------------

* The Germ: Thoughts towards Nature in Poetry, Literature and Art hos Project Gutenberg (engelsk)
* The Rossetti Archive: To fullstendige transkripsjoner med faksmiler av bilder og kommentarer (engelsk)

Portaler: Litteratur | Kunst
***The Ghost of Rosy Taylor*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av Edward Sloman.

Handling
--------

Rhoda Eldridge som bor i Latinerkvarteret i Paris, oppdager ved faren Charles sin død at hennes virkelige navn er Sayles - og at hun har en onkel et sted i Amerika. Hun reiser deretter til USA som sykepleier. I en park finner hun en konvolutt som inneholder et brev til Rosy Taylor skrevet av en fru Du Vivier - sammen med en nøkkel, to dollar, og instruksjoner for å rengjøre Du Vivier-herskapshuset hver uke. Men når den pengeløse Rhoda får vite at Rosy er død, rydder hun hjemmet selv.

Alt går greit frem til Jacques Le Clerc, broren til fru Du Vivier, tar feil av henne som en tyv - og sender henne straks til et reformatorium. Rhoda rømmer imidlertid kort tid senere, og kommer tilbake til eiendommen. Etter å ha fått vite at Rosy faktisk har vært død i flere uker, oppdager Jacques og søsteren den mystiske husholdersken en gang til. Jacques bestemmer seg for å hjelpe Rhoda med å forene henne med sin velstående onkel. Men han utvikler også romantiske følelser for henne, og ønsker snart å fri til henne.

Skuespillere
------------

* Mary Miles Minter som Rhoda Eldridge Sayles
* Allan Forrest som Jacques Le Clerc
* George Periolat som Charles Eldridge / Joseph Sayles
* Helen Howard som Mrs. Jeanne Du Vivier
* Emma Kluge som Mrs. Herriman-Smith
* Kate Price som Mrs. Sullivan
* Anne Schaefer som Mrs. Marian Watkins

Referanser
----------

1. ↑  THE GHOST OF ROSY TAYLOR

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Ghost of Rosy Taylor* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Finland Finlands flagg |
| Orientering |
|  Seire sammenlagt i Verdenscupen: 0 |
| Verdenscupseire, enkeltløp: 0  (1 pallplassering)*Per 5. oktober 2015* |
| Verdensmesterskap |
| Bronse | 2009 Ungarns flagg Miskolc | Stafett |

**Topi Anjala** (født 5. juli 1984 i Ikalis) er en finsk orienteringsløper som representerer den finske orienteringsklubben Koovee.

Høydepunktet i Anjalas karriere opplevde han i 2009, da han sammen med Tero Föhr og Mats Haldin tok bronse på stafetten. Det er likevel et noe omdiskutert resultat i og med at stafetten ble preget av at flere av tetlagene stoppet opp underveis for å hjelpe svenske Martin Johansson som hadde fått en pinne gjennom leggen. Anders Nordberg (Norge), Thierry Gueorgiou (Frankrike) og Michal Smola (Tsjekkia) var de tre som stoppet for å hjelpe. Resultatet ble likevel stående, og Anjala fikk beholde sin eneste internasjonale mesterskapsmedalje.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Topi Anjala – World of O Rediger på Wikidata
**Tophit** er et russisk musikkprosjekt lansert i 2003. Tophit utarbeider hitlister for musikk og distribuerer nye sanger, musikkvideoer og medieinnhold til radio- og tv-kanaler. Selskapet utarbeider flere hitlister for både Russland og Ukraina, basert på airplay og YouTube-avspillinger. Hitlistene er ukentlige og oppdateres hver onsdag. Den første singellisten ble publisert 23. november 2003, og den første sangen som toppet listen, var «Океан и три реки» («Okean i tri reki», *hav og tre elver*) med artistene VIA Gra og Valerij Meladze.

Tophit har et omfattende samarbeid med over 420 radiokanaler verden over, samt musikkselskaper som Universal Music, Warner Music, Sony Music Entertainment. Selskapet har også full åpenhet over hvordan de utarbeider hitlistene, noe som gjør at Tophit ofte anses som en troverdig kilde for å vurdere en artists eller sangs popularitet i Russland. Universal Music har kalt Tophit.ru for det mest troverdige nettstedet som monitorerer Russlands radio- og musikkverden. Selskapet står også bak flere musikkfestivaler og musikkprisutdelingen Top Hit Awards.

Hitlister
---------

Selskapet utarbeider syv ukentlige hitlister, både nasjonale og regionale. Listene utarbeides ved å bruke avspillingsdata fra over 400 radiokanaler i Russland, Ukraina, tidligere sovjetstater, Baltikum, Tyskland, Israel, Spania, Storbritannia og USA. I tillegg brukes avspillingsdata fra musikkvideoer på YouTube i Russland.

### Ukentlige singellister

* Generell liste
* Lytternes valg
* Russland
* Moskva
* St. Petersburg
* Ukraina
* Kiev

Hver av de syv listene ovenfor blir også utarbeidet i månedslister.

Referanser
----------

1. 1 2  «TopHit.ru (Connecting Music & Media) – About Tophit». *tophit.ru*. Arkivert fra originalen 28. mars 2019. Besøkt 6. april 2019.
2. ↑  «Valeriy Meladze - Okean I Tri Reki(listen to the song, watch the music video)». *tophit.ru*. Besøkt 6. april 2019.
3. ↑  «TopHit.ru – linkedin». LinkedIn. Besøkt 06.04.2019.
4. ↑  «TopHit Music Awards 2019». *thma.tophit.live*. Besøkt 6. april 2019.
5. ↑  «City & Country Radio – Top Week Hits – Tophit Music Charts». *TopHit.ru*. Besøkt 6. april 2019.

Eksterne lenker
---------------

Tophit.ru – engelsk forside


| * v
* d
* r
Hitlister i verden |
| --- |
| Afrika | 
* Sør-Afrika

 |
| Asia | 
* Filippinene
* India
* Indonesia
* Israel
* Japan
* Kina
* Libanon
* Malaysia
* Pakistan
* Sør-Korea
* Taiwan

 |
| Europa | 
* Belgia
* Danmark
* Estland
* Finland
* Frankrike
* Hellas
* Irland
* Island
* Italia
* Kroatia
* Litauen
* Nederland
	+ Nederlandse Top 40
	+ Dutch Charts
* Norge
* Polen
* Portugal
* Romania
* Russland
* Slovakia
* Slovenia
* Spania
* Storbritannia
* Sveits
* Sverige
* Tsjekkia
* Tyskland
* Ungarn
* Østerrike

 |
| Nord-Amerika | 
* Canada
* Honduras
* Mexico
	+ AMPROFON
	+ Monitor Latino
* USA

 |
| Oseania | 
* Australia
* New Zealand

 |
| Sør-Amerika | 
* Argentina
* Brasil
* Colombia
* Surinam
* Venezuela

 |
***The Spotted Lily*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Harry Solter.

Handling
--------

Yvonne Lamour har blitt syk og kastet ut av en velstående og skruppelløs aristokrat. Hun oppsøker sin tidligere kjæreste Anatole, for å be ham om å ta seg av hennes spedbarnsdatter - som også heter Yvonne. Hun finner ham ved et kloster, hvor han går under navnet Pere Anatole. Kort tid senere dør Yvonne, og som voksen blir datteren hennes forelsket i Jean Duval - en ung fiolinist.

Når krigen ødelegger hjemlandet, flykter Anatole til Amerika og tar Jean Duval og Yvonne med seg dit. Der, plaget av fattigdom, forsøker Jean å tjene til livets opphold ved å spille fiolin - men dette mislykkes. I desperasjon selger han fiolinen sin til en pantelåner, for å skaffe penger til mat. I mellomtiden blir Yvonne tvunget til å synge ved en kafé, for å forsørge seg selv og den syke Anatole.

Skuespillere
------------

* Ella Hall som Yvonne
* Jack Nelson som Pere Anatole
* George Beranger som Kaptein Franz
* Victor Rodman som Jean
* Gretchen Lederer som Sonia Maroff
* Charles Hill Mailes som Pere Anatole later
* Wilton Taylor som Angus Leeds
* Leon De La Mothe som Tony Cassati

Referanser
----------

1. ↑  The Spotted Lily
2. ↑  THE SPOTTED LILY

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Spotted Lily* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Spotted Lily* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Spotted Lily* på Silent Era Rediger på Wikidata
***The Spreading Dawn*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Laurence Trimble.

Handling
--------

Georgina ber om tillatelse fra sin gamle tante, Patricia Mercer Vanderpyl, til å gifte seg med kaptein Nugent før han skal reise til Frankrike. Men Patricia nekter å gå med på dette, og gir Georgina en dagbok fra sin egen barndom som hun får lese. Dagboken utfolder historien om Patricias ekteskap med soldaten Anthony Vanderpyl. Etter utbruddet av den amerikanske borgerkrigen vender Anthony hjem for en kort permisjon. Men han forlot plutselig Patricia for å besøke fru Le Roy, hans tidligere romantisk flamme.

I løpet av dette møtet ble Aanthony drept av Le Roys misunnelige ektemann. Patricia blir dermed overbevist at Anthony hadde vært utro mot henne, sammen med Le Roy. Patricia nekter også å åpne et brev som ektemannen hennes skrevet til henne, på dagen for hans egen død. Georgina åpner likevel brevet, og oppdager at Anthony hadde reist til fru Le Roy for å avslutte en affære som broren hans Bentley hadde sammen med henne. Etter denne avsløringen går Patricia endelig med på å la sin niese gifte seg med mannen hun er glad i.

Skuespillere
------------

* Jane Cowl som Patricia Mercer Vanderpyl
* Orme Caldara som Anthony Vanderpyl
* Harry Spingler som Bentley Vanderpyl
* Florence Billings som Mrs. Cornelia Le Roy
* Henry Stephenson som Mr. LeRoy
* Alice Chapin som Mrs. Mercer
* Helen Blair som Lizzie
* Cecil Owen som oberst Lee
* Mabel Ballin som Georgina Vanderpyl
* Edmund Lowe som Kaptein Lewis Nugent
* Edith McAlpin som gamle Lizzie

Referanser
----------

1. ↑  THE SPREADING DAWN
2. ↑  Alan Goble. *The Complete Index to Literary Sources in Film*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Spreading Dawn* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Spreading Dawn* på American Film Institute Rediger på Wikidata