recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Klubbhuset til Royal and Ancient
**Golfreglene** (Rules of golf) er et sett regler og definisjoner utformet av golfsportens to styrende organer, United States Golf Association (USGA) i USA og Mexico, og Royal & Ancient Golf Club of St. Andrews (R&A) i resten av verden. Reglene revideres hvert fjerde år, sist i 2016. En omfattende omstrukturering av golfreglene vil komme i 2019.

Bakgrunn
--------

Den første kjente nedtegnelsen av et sett golfbestemmelser stammer fra 1744. Før en turnering i Leith utenfor Edinburgh, skrev klubben Gentlemen Golfers of Leith ned tretten regler, *Articles and Laws in Playing at Golf*. Denne klubben skiftet seinere navn til Honourable Company of Edinburgh Golfers. Klubbens neste regelrevisjon kom 1775. I mellomtiden hadde Society of St. Andrews Golfers gitt ut sine egne regler. Denne klubben, som seinere skulle bli Royal and Ancient Golf Club of St. Andrews, skrev ned sine første golfregler i 1754. I tillegg kom andre golfklubber ut med egne regler. Etter hvert var det likevel Royal and Ancient (R&A) og Honourable Company som ble klubbene de andre så til når det kom til golfregler. Først i september 1899 ble det utgitt et regelsett i Storbritannia som alle klubbene kunne forholde seg til, og det ble utgitt av R&A.

I USA ble The Amateur Golf Associaion of the United States stiftet desember 1894, men allerede påfølgende februar ble navnet endret til United States Golf Association. I 1897 hadde et regelutvalg kommet til at USGA skulle følge R&As 1891-revisjon med regeltolkninger av en eksekutivkomité i USGA.

Fra revisjonen i 1984 har golfreglene bestått av 34 regler. I revisjonen av regelboken som gjelder fra 2019, er antallet regler redusert til 24.

Norges Golfforbund står for håndhevingen av golfreglene i Norge. Den første norske oversettelsen kom i 1988

Referanser
----------

1. ↑  Chapman s. 14
2. ↑  Chapman, s. 19
3. ↑  Chapman, s. 37
4. ↑  «De offisielle golfreglene R&A, 2018». Arkivert fra originalen 26. november 2018. Besøkt 25. november 2018.
5. ↑  Golfreglene blir oversatt til norsk[*død lenke*]

Litteratur
----------

* Chapman, Kenneth G.:*The Rules of the Green*. United States Golf Association, Triumph Books 1997. ISBN 1-57243-173-3

Eksterne lenker
---------------

* 1992-utgaven av Golfreglene oversatt til norsk. Nasjonalbibliotekets nettsted nb.no
* Golfreglene etter revisjonen i 2016 på norsk Arkivert 5. juli 2017 hos Wayback Machine. og engelsk
* Nettstedet Ruleshistory.com viser utviklingen av reglene fra 1800-tallet til 2016
En **skytsverge** (engelsk: Patronus) er en avansert trylleformel, brukt i serien om Harry Potter. En skytsverge gir en beskyttende kraft mot desperanter og våder. For å utføre en skytsverge må en bruke formelen *Forvento Vergum*, men samtidig tenke på et lykkelig, godt og sterkt minne i ens liv. Jo kraftigere minnet er, jo kraftigere blir skytsvergen. Formen på en skytsverge er et dyr som varierer fra trollmann til trollmann. Hva slags dyr hver enkelt trollmann har, kan forbindes med vedkommende som bruker formelen. Harry Potter selv har en kronhjort-bukk, fordi faren hans var en animagus som hjort. Alle skytsverger er sølvfarget. 

Harry Potter lærte denne formelen allerede i tredjeklasse, av professor Remus Lupus, da Galtvort var omringet av desperanter hele skoleåret. Harry har brukt den flittig i årenes løp, og har lært den videre til alle medlemmene av Humlesnurrlegionen, som dukket opp i *Harry Potter og Føniksordenen*. Hermine Grang har en oter som skytsverge.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |

Portal: Litteratur
Vest-Australias flagg
**Vest-Australias flagg** er laget etter mønster av en britisk *blue ensign* der delstaten Vest-Australia er representert ved merket i flaggets frie ende: en svart svane på en gul skive. Flagget er i størrelsesforholdet 1:2.

Vest-Australias flagg fra omkring 1870, det vi si fra da området var en britisk koloni og kjent som Swan River Settlement. I 1953 ble flagget offisielt vedtatt av delstaten og utseendet ble endret slik at svanen vender hodet mot flaggstangen. Tidligere vendte den hodet mot flaggets frie ende. Flagget ble igjen gjenstand for spesifikasjoner i lov av 24. august 2006.

Den svarte svanen, som har vært offisielt delstatssymbol siden 1973, finnes også i Vest-Australias våpenskjold. Den er da vist på sølv bakgrunn og med blå bølger under. Den svarte svanen, Cygnus atratus, finnes bare i Australia.

Kilder
------

* "Vest-Australia: Flaggselskap trår til", *Nordisk Flaggkontakt*, nr. 43, 2006, s. 54-55.

Eksterne lenker
---------------

* State Flag Act 2006, No. 22 of 2006
* The Flag of Western Australia, Government of Western Australia fra Department of the Premier and Cabinet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Ussia** (også kalt **Asarja**) var ifølge Bibelen en av kongene i Kongedømmet Judea, også kalt tostammeriket i Israel på 800-tallet f.Kr. Han var sønn av den tidligere kong Amasja og hans hustru Jekolja. Han sies å ha vært en god og dyktig konge og «gjorde det som var rett i Herrens øyne».

Han anla en jødisk koloni ved Eilat ved Akababukten, han befestet Jerusalem, opprettet en stående hær, og han støttet opp under karavanetrafikken mellom Arabia og Gaza ved Middelhavet. Hans regjeringstid var derfor stort sett preget av gode inntekter fra transitthandel.

Det fant sted et stort jordskjelv i Israel i hans regjeringstid. Profeten Sakarja sa: «Dere skal flykte slik dere flyktet for jordskjelvet i de dager da Ussia var konge i Judea.»

Han måtte gå av som konge på grunn av spedalskhet og overlate makten til sin sønn Jotam. Ussia kom i konflikt med prestene fordi han holdt fast ved den gamle tradisjonen at kongen var landets øverste prest.

Referanser
----------

1. 1 2   www.geni.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Andre Krønikebok, avsnitt, vers eller paragraf 1, kapittel 26[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Andre Krønikebok, avsnitt, vers eller paragraf 3, kapittel 26[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   2. Krønikebok 26, avsnitt, vers eller paragraf 21[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  2. krønikebok, kap. 26
6. ↑  Sak. 14:5

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Oluf Andreas Skjelbred-Knudsen** (født 10. april 1907 i Kristiansand, død 8. juli 1978) var en norsk skipsreder, bystyrerepresentant (1937-1951) og varamann til Stortinget (1950-1953). Han var visepresident i Norges Rederiforbund fra 1951, visepresident i Norsk Selskab til Skibbrudnes Redning 1970-1973 og president 1974-1976. I tillegg hadde han en rekke lokale tillitsverv i forskjellige næringsorganisasjoner, virksomheter og foreninger og var medlem av representantskapet i Det Norske Veritas (1958-1978). Han ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull i 1976.

Han var sønn av skipsreder Kristian Knudsen (f 1877) og Malene Elisabeth Skjelbred (f. 1881), datter av O.A.T. Skjelbred

Skjelbred-Knudsen tok examen artium i 1925, seilte i utenriksfart i ett år og skaffet seg shippingutdannelse fra London, Rouen og Newcastle.

Han startet egen rederivirksomhet i juni 1932 med DS «Patria», et dampskip som tidligere hadde navnet DS «Lyderhorn». Skipet ble solgt i 1936. I 1935 kom DS «Atna» til. I juli 1938 ble DS «Tornes», et stykkgodskip på 1 339 brt levert som nybygg med byggenummer 170 fra Kristiansands Mek. Verksted.. Skipet forliste utenfor Spania i september samme år. Året etter fikk rederiet levert DS Patria, også det stykkgods, på 1 341 brt, byggenummer 171 fra samme verksted. Dette skipet ble beslaglagt i september 1940 og senket i juli 1943.

Ved siden av rederivirksomheten internasjonalt, drev Skjelbred-Knudsen lokalfart på Sørlandskysten fra august 1945 til januar 1950. Han startet som partsreder for DS «Lyngdal» som gikk i godsrute på strekningen mellom Arendal og Flekkefjord, og sjøbussene MS «Maarten» levert fra Helle båtbyggeri i mai 1947 og MS «Silius» som ble levert fra Rolands båtbyggeri i juli 1947. Disse to båtene, på henholdsvis 71 og 72’ trafikkerte i sommerrute mellom Arendal og Mandal.

I 1953 ble Skjelbred-Knudsen tatt opp som meddisponent i Skjelbreds rederi AS som var startet av hans morfar, og rederivirksomheten ble overført til dette selskapet.

Referanser
----------

1. ↑  Biografi på www.stortinget.no
2. ↑  Oluf Skjeldbred Knudsen
3. ↑  DS «Atna» Arkivert 3. juli 2009 hos Wayback Machine.
4. ↑  Kristiansand Mek. Verksted

Eksterne lenker
---------------

* (no) Oluf Skjelbred-Knudsen hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Oluf Skjelbred-Knudsen hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Stortinget
 |
**Graham-Paige 835** ble introdusert på New York Bil Show i januar 1928. Den var den største blant det årets Graham-Paiges biler. Det var drevet av en 120 Hk, 5 279 mm³ (5,2 liter) åtte-sylindret rekkemotor kjøpt fra Continental. Overføringen var et Warner-gear med fire hastigheter, første kun ment som en reserve eller nødsituasjon. Den startet normalt i andre gear og tredje og fjerde som et toppgear, avhengig av veiforholdene. Den hadde 4 300 mm akselavstand. Bilen hadde ballongdekk og stålfelger.

835 modellen ble revidert i 1929 og tilbudt i to størrelser, kalt 827 og 837, henholdsvis 3 200 og 3 500 mm akselavstand. Motoren var montert på gummikloser.

Pavens limousin
---------------

En Graham-Paige 837 limousin ble gitt Pave Pius XI og ble en av de første pavelige biler.

Referanser
----------

1. ↑  Pullella, Philip (16. oktober 2012). «Vatican exhibit of carriages and cars chronicles papal transport». *google*. Reuters. Arkivert fra originalen 24. september 2015. Besøkt 23. desember 2016. «During the 1920s, cars such as the Bianchi Tipo 15, Bianchi Tipo 20, the Fiat 525, the Graham Paige 837, the Citroen C6 Lictoria Sex and the Mercedes 460 Nurburg limousine entered the Vatican for use by popes.»
2. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Mer om Graham Paige
**Grafittovn atomabsorpsjonsspektrometri** (Fra engelsk: Graphite furnace atomic absorption spectroscopy, GFAAS) (også kjent som Elektrotermisk atomabsorpsjonsspektrometri (Fra engelsk Electrothermal Atomic Absorption Spectroscopy, ETAAS)) er en type spektroskopi som bruker en grafitt-belagt ovn til å fordampe en prøve. Enkelt forklart er teknikken basert på det faktum at frie atomer vil absorbere lys ved spesifikke frekvenser og bølgelengder som er karakteristiske for det elementet av interesse (derav navnet atomabsorpsjonsspektrometri). Innenfor visse grenser, mengden av lys som absorberes kan være lineært korrelert til konsentrasjon av analytt til stede. Frie atomer av de fleste elementene kan produseres fra prøvene ved bruk av høye temperaturer. I GFAAS er prøvene avsatt i en liten grafitt eller pyrolytisk karbon belagt grafittube, som er oppvarmet til å fordampe og forstøver analytten. Atomene absorberer ultrafiolett eller synlig lys og dette gir oss overganger til høyere elektroniske energinivåer. Anvendelse av Beer-Lambert loven direkte i AA-spektroskopi er vanskelig på grunn av variasjoner i forstøvningseffektivitet fra prøve matrixen, og inhomogenitet av konsentrasjon og banelengden av analyttatomer (i grafittovn AA). Konsentrasjon målinger beregnes vanligvis fra en  kurve etter kalibrering av instrumentet med standarder med kjent konsentrasjon.
De viktigste fordelene av grafitt ovn sammenligne aspirasjon atomic absorption er følgende:

* Deteksjonsgrensen i grafittovnen faller i ppb rekkevidde for de fleste elementer
* Interferenser er minimert med utvikling av forbedret instrumentering
* Grafitt ovnen kan avgjøre de fleste elementer målbare ved aspirasjon AA i et bredt utvalg av matriser.

Se også
-------

* Absorpsjonsspekter
* Spektroskopi

Eksterne lenker
---------------

* EPA Analytisk Teknologi Encyklopedi Arkivert 15. januar 2010 hos Wayback Machine.
* Forskning Gruppe av Atomic Spectrometry Arkivert 17. juni 2018 hos Wayback Machine.
**Grafenrheinfeld kjernekraftverk** var et kjernekraftverk som produserte elektrisk kraft sør for byen Schweinfurt, ved elva Main i det nordlige Bayern, plassert i det sørøstlige Tyskland. Dette var Tysklands ellevte største atomkraftverk målt etter produksjonskapasitet. Det stod for mindre enn 2 % av Tysklands kraftproduksjon. Anlegget var eid av energiselskapet E.ON.

Det ble bygget og godkjent i perioden fra 1975 til 1982. Installert maksimal effekt var 1 345 MWe, og årsproduksjonen i 2006 var på om lag 9,43 TWh elektrisk kraft. Anlegget hadde én reaktor av typen trykkvannsreaktor.

1. mars 2006 ble et mellomlager for forbrukte brennelementer tatt i bruk på kraftverksområdet. Driften av selve kraftverket ble nedlagt 27. juni 2015.

|  |
| --- |
| Kart over kjernekraftverkene i Tyskland. |

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Power Reactor Information System: Grafenrheinfeld». Det internasjonale atomenergibyrået. Besøkt 7. november 2019.
2. ↑  «Grafenrheinfeld ist vom Netz». Süddeutsche Zeitung. 28. juni 2015. Besøkt 2. juli 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |

Portaler: Tyskland | Energi
**Ust-Kara** (russisk: Усть-Кара) er en landsby (*posjolok*) i Zapoljarnyj rajon, lengst øst i det autonome området Nenetsk i Russland, like ved grensa til det autonome området Jamalo-Nenetsk. Stedet ligger på østsida av Karabukta, ved munningen av elva Kara, og er et av de mest isolerte stedene i Nenetsk. Det bor rundt 700 mennesker i Ust-Kara, hovedsakelig nenetsiske fiskere og reingjetere.

Før russernes ankomst var området ved Karas munning bebodd av en nenetsisk stamme, som ifølge flere legender var svært krigersk og som utførte flere vellykkede raid på den forhatte russiske kosakk-posten Pustoziorsk. Pustoziorsk var i lang tid sentrum for regionen rundt Petsjora, og også for innsamling av *jasak* (skatt) fra stammene i området, som gjentatte ganger plyndret byen. I 1736 og 1738 etablerte polarforskere Stepan Malygin og Aleksej Skuratov en vinterleir på stedet.

I Ust-Kara ligger en internatskole for barn fra området. Stedet har også en flystripe, som om sommeren trafikkeres med helikopter fra Narjan-Mar.

Nyere hendelser
---------------

I 2003 ble landsbyen rammet av et utbrudd av hepatitt A, som medførte at stedet ble satt i karantene. I 2004 ble den eneste skolen i Ust-Kara ødelagt av brann, hvoretter det ble besluttet å bygge en ny skole. I 2006 falt elektrisiteten ut i de to mobile kraftverkene i landsbyen, og et nytt dieselaggregat måtte hentes inn utenfra, og ble levert noen dager senere.

Referanser
----------

1. ↑  «Ненецкий АО: В поселке Усть-Кара завершается карантин». REGNUM. 14. mai 2003. Besøkt 28. november 2009.  (russisk)
2. ↑  «=Дети Усть-Кары остались без школы». Regions.ru. 29. desember 2005. Besøkt 28. november 2009.  (russisk)
3. ↑  «УСТЬ-КАРА ОСТАЛАСЬ БЕЗ СВЕТА». Pravda Severa. 12. juli 2006. Besøkt 28. november 2009.  (russisk)

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ust-Kara – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Kart over Ust-Kara fra Yandex Kart (russisk)
* Aleksandr Mesitov (19. juni 2001). «На самом краешке земли: Усть-Кара - уникальный поселок, одна половина которого лежит в Европе, другая - в Азии». Nezavisimaja Gazeta. Besøkt 28. november 2009.  (russisk)
Supermarine Sea King
**Supermarine Sea King** var et britisk amfibiefly; et jagerfly som var konstruert og bygget av Supermarine Aviation Works.

Konstruksjon og utvikling
-------------------------

I 1919 begynte foretaket Supermarine å konstruere et enseters sjøfly, som var et jagerfly i likhet med «Supermarine Baby» fra første verdenskrig og den samtidige «Sea Lion racerfly». Resultatet, kjent som Sea King, var en en-seters dobbeltdekker drevet av en skyvemotor på Beardmore 160 hk motor. Det ble første gang fløyet tidlig på 1920-tallet, og senere ble det installert en 240 hk Siddeley Puma-motor i flyet. B

I 1921 bygde Reginald Mitchell, som senere ble sjefkonstruktør ved Supermarine, en revidert konstruksjon, muligens for å møte kravet om et jagerfly som kunne operere både fra et hangarskip og fra vann. Resultatet ble **Sea King II**, som var en enseters dobbeltdekker med et skrog av trematerialer, opptrekkbart understell og fast haleski. Sideroret i halen var montert halveis opp på sideroret. Sea King II var drevet av en 300 hk Hispano-Suiza 8 motor.

Sea King II fløy første gang i desember 1921. Flyet hadde fremragende egenskaper og var lett manøvrerbart, men Sea King ble likevel ikke valgt for produksjon. I stedet valgte man å bestille et minde anallt Fairey Flycatcher og Parnall Plover, begge dobbeltdekkere som kunne ha både vanlig understell og pongtonger..

Dette ble likevel ikke slutten for Sea King. Den ble bygget om og oppstod som Sea Lion II, som vant Schneider-troféet i 1922.

Referanser
----------

1. ↑  Andrews and Morgan 1987, p.52.
2. ↑  Mason 1992, p.151.
3. ↑  Andrews and Morgan 1987, p.355.
4. 1 2  Andrews and Morgan 1987, p.56.

Litteratur
----------

* Andrews, C.F and Morgan, E.B. *Supermarine Aircraft since 1914*. London:Putnam, 1987. ISBN 0-85177-800-3
* Mason, Francis K. *The British Fighter since 1912*. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1992. ISBN 1-55750-082-7
**Sangri** var en fyrstestat i det som nå er delstaten Himachal Pradesh i India. Staten var styrt av en fyrste, som ble vasall under britene. Den ble anerkjent sent på 1880-tallet og ble innlemmet i India i 1948. Sangri hadde i 1901 2 774 innbyggere og en flate på 41 km2. Hovedstaden var Ani.

Sangri lå ved sørbredden av Sutlej og ble regnet som en av Simla Hill States, småstatene nord i Punjab. Den grenset til fyrstestatene Bhajji, Kumharsain og Suket, samt det britisk-indiske området Kullu, en tidligere fyrstestat.

Sangri var opprinnelig *jagir* under Kullu, men landherren ble av britene opphøyet fra *jagirdar* til hersker og gitt tittelen *rai*. Herskerdynastiet var hinduer. Fyrsten fikk indirekte representasjon i Fyrstekammeret da dette ble opprettet i 1921 og valgte sammen med andre stater to representanter.

Herskere
--------

Herskerne av Sangri var:

* Hira Singh av Sangri 1887–1927
* Raghubir Singh Sangri 1927–1948

Integrasjon i India
-------------------

Etter Indias uavhengighet i 1947 ble Sangri 15. april 1948 slått sammen med nabostatene til Himachal Pradesh.

Referanser
----------

1. ↑  «Sangri», *Imperial Gazetteer of India*, bind 22, 1908, s. 55.
2. ↑  R. P. Bhargava: *The Chamber of Princes*, New Delhi: Northern Book Centre, 1991 (gjenutgivelse av doktorgradsavhandling fra 1943), s. 59.
3. ↑  Mark Brentnall: *The Princely and Noble Families of the Former Indian Empire. Volume One: Himachal Pradesh*, New Delhi: Indus Publishing, 2004, s. 276–278.
4. ↑  V. P. Menon: *Integration of the Indian States*, ny utgave, Hyderabad: Orient Longman, 1985, s. 297-300.
**Aconcagua** (6 961 moh.) er et fjell i Argentina, nær grensen mot Chile. Dette er det høyeste fjellet både i Andesfjellene og i Amerika – og det høyeste fjellet utenfor Asia. Det har blitt hevdet, bl.a. fra argentinsk hold at Aconcagua er over 7 000 meter høy, men et team av forskere målte i 2012 toppen til 6 960,8 meter over gjennomsnittlig havnivå. Etter Mount Everest er Aconcagua det fjellet på jorda med høyest sekundærfaktor.

Fjellet har en kompleks geologisk oppbygning, og til tross for at mange av bergartene er vulkanske, er det den generelle oppfatningen at Aconcagua ikke er en erodert, sovende vulkan som man kanskje kunne tro. Dermed er det Ojos del Salado i samme fjellkjede som er verdens høyeste vulkan.

Toppen ligger 15 kilometer øst for Andesfjellenes hovedrygg, på argentinsk område. Dette er den tørre siden av Andes, så, til tross for høyden er det ikke mye snø og is på Aconcagua. 

Aconcagua er avgrenset av dalene *Valle de las Vacas* i nord og øst, og *Valle de los Horcones Inferior* i vest og sør. Fjellet og området rundt er del av naturparken *Parque provincial Aconcagua*. Fjellet har en rekke isbreer, den største er *Ventisquero Horcones Inferior*, ca. 10 km lang. To andre store isbre-systemer er *Ventisquero de las Vacas Sur* og *Glaciar Este / Ventisquero Relinchos* på ca 5 km lengde. Den mest kjente er den nordøstlige, Polskebreen, som inngår i den vanligste ruten til en oppstigning.

Aconcagua inngår i The Seven Summits, som er det høyeste fjellet på hvert av jordens kontinenter.

Bestigninger
------------

Fjellet ble første gang besteget i 1897 av sveitseren Matthias Zurbriggen. Fjellet ble første gang vinterbesteget av nordmennene Eilert Sundt og Thorleif Bache i 1915. I 2002 ble Tormod Granheim og Tomas Olsson de første skandinaver som kjørte ski fra toppen av fjellet, via den 55° bratte Polskebreen.[]

Referanser
----------

1. 1 2  Universidad Nacional de Cuyo Arkivert 17. mars 2016 hos Wayback Machine.
2. ↑  Peakbagger.com Avstand til Tirich Mir West IV, Pakistan.
3. ↑  Peakbagger.com

Eksterne lenker
---------------

* (en) Aconcagua – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Aconcagua – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (spansk) Offisiell nettside om Aconcagua fra myndighetene i Mendoza
* (engelsk) Interactive Satellite / Terrain Map

| * v
* d
* r
Seven Summits |
| --- |
| 
* Asia: **Mount Everest**
* Sør-Amerika: **Aconcagua**
* Nord-Amerika: **Denali**
* Afrika: **Kilimanjaro**
* Europa: **Elbrus / Mont Blanc**
* Antarktis: **Vinson Massif**
* Oseania: **Puncak Jaya / Mount Kosciuszko**

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
Hovedbygningen  Foto: Ivar Leidus 
Stallhus  Foto: Ivar Leidus 
**Kau herregård** (også **Triigi**; estisk **Kõue mõis**) er en herregård beliggende i Triigi, Kose kommune, Harju fylke i det nordlige Estland; en av landets eldste. Kau har vært hjem for krigere, kunstnere, oppdagere og statsmenn.

Historie
--------

Herregården nevnes først i Liber Census Daniæs Estlandliste, og dets tykke og uregelmessige vegger tyder på at bygningen opprinnelig har vært en middelalderhøyborg.

Den første kjente eieren av gården, Gerhardus de Kouve, som var borgermester i *Kau* i 1319, var en vasall av den danske kongen. Fra det 15. til det 19. århundre nevnes familiene Dücker og von Wrangell i forbindelse med godset, eiere har vært familiene von Saltza, von Stryk (som kalte det Triigi eller Triki), von Mellini og von Reutern. I 1779 overtok Hermann von Brevern, i hvis familie herregården ble værende frem til 1832. Heretter ble den kjøpt av eventyreren Otto von Kotzebue som bodde her resten av sitt liv.

I 1906 ble gården en del av det nærliggende Paunküla, som tilhørte von Hagemeister. Triigi herregård forble i denne familien til den ble ekspropriert av Republikken Estland i 1919. I 1940-årene holdt en skole hus her, men i 1975 ble huset forlatt og overlatt til forfall. I årene 2009–12 ble Kau restaurert.

Hovedbygningen
--------------

Den eldste delen av hovedbygningen og kjellerne kan dateres tilbake til middelalderen. I løpet av det 17. og 18. århundre ble hovedbygningen ombygget i barokkstil. Den nåværende klassisistiske bygning har søyler på fasaden med en frontispis øverst. 

Kau er i dag en privat eiendom med hotell, restaurant og et kunstsenter.

Referanser
----------

1. ↑  «Hotel Kõue Manor». eckeroline.fi. Besøkt 26. juli 2017. [*død lenke*]
2. 1 2 3  Poul Johansen (1933). «Die Estlandliste des Liber Census Daniae»: 470–71. Besøkt 26. juli 2017.
3. ↑  «Triigi (Kõue) mõis». mois.ee. Besøkt 26. juli 2017.
4. ↑  Tiina Kolk, Toomas Tuul (2014). *Hospitable Estonian Manors*. Solnessi Arhitektuurikirjastus. s. 54. ISBN 978-9949-9583-0-6.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Kõue-Triigi manor – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
)
* Triigi (Kõue) Manor på estisk Herregårder Portal
* Om Kau Herregård

Portal: Estland
***Karens Jul*** er en novelle av den norske naturalistiske forfatteren Amalie Skram. Novellen ble publisert i julenummeret av den danske avisen *Politiken* i 1885.

«Karens Jul» ble trykt på tysk i 1891 og i 1892 kom den ut i bokform første gang som en del av samlingen *Forraadt* utgitt av Det Schubotheske Forlag i København. I tillegg til «Karens Jul» inneholdt boken «Madam Høiers Leiefolk», «In Asiam profectus est» og «Forraadt».

Handling
--------

Fortellingen starter med historien til et ferjemannshus. Novellens hovedperson, Karen, blir funnet i ferjemannshuset av en politimann. Hun har et nyfødt barn og har søkt tilflukt for kulden i huset fordi Madam Olsen, hennes arbeidsgiver og beskytter, har reist bort og ligger syk på landet. Karen overtalte politimannen til å la henne få bo i huset i tre dager til, selv om han helst mente at hun burde melde seg til fattigvesenet. Etter at de tre dagene hadde gått, finner politimannen Karen og barnet ihjelfrosset. Den første arbeidsdagen etter juleferien ble skuret revet for at «det ikke skal være tilholdssted for «*alskens løsgjengere*.»

Kilder
------

* *Fra Saga til CD* 10

1. ↑  Janet Garton: *Amalie: et forfatterliv*, Gyldendal Norsk Forlag, Oslo 2011, side 444, ISBN 978-82-05-41089-3

Eksterne lenker
---------------

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | Karens jul – originaltekst fra Wikikilden |
**Château de Laubade** er et armagnachus. De er den største av produsentene som kun produserer armagnac. De har 105 hektar vinmarker, og sitter på et lager med armagnac som går tilbake til 1886.

Historie
--------

Huset ble stiftet i 1870, av familien Gascogne. I 1974 ble eiendommen kjøpt opp av Maurice Lesgourgues, da hadde den 40 hektar vinmarker. Hennes sønn, Jean Jacques Lesgourgues, arvet eiendommen, og fokuserte produksjonen til kun armagnac. Han kjøpte også opp flere vinmarker, slik at eiendommen fikk sin nåværende størrelse. De er i dag bas-armagnacs største produsent. 

En av deres nyeste armagnacer har en historisk kobling til Norge, og Vemork-aksjonen i 1943. Armagnacen heter *Vemork 43*, og inneholder en viss andel armagnac fra 1943. Ideen til armagnacen kom fra nordmannen Bjørn Næset, som fikk Tinn kommunes etablererpris 2006 for denne ideen, ideen med Gaustadtoppen XO (Bache-Gabrielsen) og *Service* fra Porsgrunds Porselænsfabrik. Armagnacen er en hyllest til tungtvannssabotørene i denne aksjonen.

Utvalg
------

* VSOP
* XO
* Vemork 1943

I tillegg har de en lang rekke årgangsarmagnacer – de har tappet hver eneste årgang fra 1900 er tappet på flaske og lagt ut for salg.

Referanser
----------

1. ↑  «Bjørn Nesset fikk Tinn kommunes etablererpris 2006». Tinn kommune. 16.03.2007. Arkivert fra originalen 7. mai 2005. Besøkt 01.05.2007.
Ordenstegn for Det gode håps orden
**Det gode håps orden** (afrikaans: *Orde van Goeie Hoop*, engelsk: *Order of Good Hope*) var en sørafrikansk orden. Den ble innstiftet i februar 1973 og avskaffet i 2002 ved innstiftelsen av et helt nytt ordensvesen i Sør-Afrika. Ordenen var i den tid den eksisterte Sør-Afrikas fornemste utmerkelse. Sør-Afrikas president var ordenens stormester fram til 1985, da han i stedet ble ordenens høye beskytter.

Inndeling
---------

Det gode håps orden var far 1973 inndelt fire ordinære grader med en øverste særklasse i tillegg, storkjede. I 1987 ble inndelingen endret, særklassen avskaffet og et nedre trinn som medlem lagt til. Etter dette hadde ordenen fem grader:

* Storkors
* Storoffiser
* Kommandør
* Offiser
* Medlem

Ordenens øverste grad, storkors, var reservert for utenlandske statsoverhoder, men kunne også tildeles regjeringssjefer. Øvrige grader kunne tildeles etter et reglement basert på diplomatisk rang.

Insignier
---------

Ordenstegnet hadde form av en stjerne med åtte grupper av stråler. Midtmedaljongen var i turkis emalje og bar avbildningen av to hvite duer omgitt av en hvitemaljert bord der ordenens motto «spes bona» var plassert i øvre del og tolv proteablomster i nedre halvdel. 

Ordensbåndet var grønt med smale gule striper ved kantene.

Tildeling
---------

Det gode håps orden var tenkt som en diplomatisk orden. På grunn av Sør-Afrikas isolasjon fra internasjonale diplomatiske forbindelser under apartheid-regimet, ble ordenen sparsomt tildelt. Den kunne først tildeles både sørafrikanere og utlendinger for sivile eller militære fortjenester av Sør-Afrika, i særdeleshet i internasjonale forbindelser. Tildeling ble i 1985 begrenset til utlendinger.

Etter overgang til flertallsstyre i 1994 ble diplomatiske forbindelser med utlandet utvidet, blant annet gjennom en rekke statsbesøk. Ordenens høyeste klasse ble hyppigere tildelt enn før under president Mandela og hans etterfølger president Thabo Mbeki.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Deon Fourie: «South Africa: The Order of Good Hope», *Diplomacy and Statecraft*, bd. 18, 2007, s. 452.
2. 1 2  Deon Fourie: «South Africa: The Order of Good Hope», *Diplomacy and Statecraft*, bd. 18, 2007, s. 453.
3. ↑  Deon Fourie: «South Africa: The Order of Good Hope», Diplomacy and Statecraft, bd. 18, 2007, s. 445–466.

Kilder
------

* Deon Fourie: «South Africa: The Order of Good Hope», *Diplomacy and Statecraft*, bd. 18, 2007, s. 445–466.

Eksterne lenker
---------------

* Bilde av ordenstegn for storkors, Queen and Commonwealth: The Royal Tour
***Det gyldne evangelium*** er en roman av den norske forfatteren Gabriel Scott, først utgitt i 1921.

Sammen med *Kilden* er *Det gyldne evangelium* blant Scotts mest populære bøker; begge bøkene kan sees som «fabler i livskunst», og skiller seg i så måte fra Scotts øvrige, mer realistiske forfatterskap.

Handling
--------

Romanen har form av en humoristisk legende og skildrer Vårherre og Sankt Peter på vandring omkring på jorden. Motivet hadde Scott fjorten år tidligere brukt i novellen «Hvorledes St. Peter kom i det grønne tårn». Sankt Peter inntar en selvbevisst, aktivistisk rolle, og mener at han kunne forbedre menneskenes liv betraktelig, dersom han fikk rådighet over Guds allmakt. Peters naivitet er imidlertid stor, og de fleste av hans forsøk slår feil. Sammen med de to himmelske gjester er bokas tredje hovedperson *Kristofer Treben* en enkel, men livsklok person, som fyller samme rolle i fortellingen som *Fiskeren Markus* gjør i romanen *Kilden.*

Midt i sin milde humor og satire er romanens problemstilling teodiceen: forholdet mellom Guds godhet og allmakt, og menneskenes ulykke.

Sitat
-----

> Jeg har funnet det, suste det i ham, botemidlet er kjærlighet, det gyldne evangelium for alle slekter og alle tider, for hvert menneske på den vide jord
> 
> 
> Sankt Peters tanker i romanens avslutning
> 
>

Referanser
----------

1. ↑  Scott, Gabriel (1921). *Det gyldne evangelium*. Kristiania: Gyldendalske Boghandel.
2. ↑  Arne Beisland i innledningen til 1967-utgaven i Norges nasjonallitteratur
**Filippo Grandi** (født 30. mars 1957 i Milano) er en italiensk diplomat som siden november 2015 er FNs høykommissær for flyktninger. Han var fra 2010 til 2014 høykommissær for FNs hjelpeorganisasjon for palestinske flyktninger i Midtøsten.

Grandi begynte sin karriere innen FNs høykommissær for flyktninger (UNHCR) i 1988, og har tjenestegjort i en rekke land, blant annet Sudan, Syria, Tyrkia og Irak etter den første gulfkrigen. Han har også ledet en rekke nødhjelpsoperasjoner i blant annet Kenya, Ghana, Liberia, Jemen, Afghanistan og flere andre steder i Afrika. Fra 1996 til 1997 var han feltkoordinator for UNHCR og FN i Den demokratiske republikken Kongo under borgerkrigen i landet. Fra 1997 til 2001 jobbet han for UNHCR i Genève som spesialassistent og senere stabssjef. Fra 2001 til 2004 var han leder for alle UNHCR sine oppdrag.

Fra 2004 til 2005 jobbet Grandi som representant for generalsekretæren i UNAMA, United Nations Assistance Mission in Afghanistan, og i 2005 begynte han å jobbe for FNs hjelpeorganisasjon for palestinske flyktninger i Midtøsten.

Grandi har bachelorgrad i filosofi.

Referanser
----------

1. ↑   Who's Who[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Italiensk diplomat blir FNs nye flyktningsjef». *Aftenposten*. 12. november 2015. Besøkt 12. november 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Filippo Grandi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** Munzinger (iba)
 |
Et **vokalensemble** er en gruppe sangere (ofte bestående av under ti personer) som synger enten a cappella eller med akkompagnement.

Et vokalensemble kan fungere både med og uten en dirigent. Grupper som opptrer uten dirigent må kunne musisere sammen, slik at medlemmene kan forstå hverandres ulike former for kommunikasjon både når det gjelder innsats, avslutning (når og hvordan man starter og slutter et musikkstykke), frasering/avfrasering (hvordan man velger å framføre en frase i stykket, hvilke ord eller toner som skal ha mer eller mindre vektlegging), dynamikk, tempo, stemning, uttrykk og så videre.

Vokalensembler fremfører musikk innen de fleste kjente musikkgenrer.

Eksempler på vokalensembler
---------------------------

* Trio Mediaeval (norsk)
* Take Six
* Nordic Voices (norsk)
* Pitsj (norsk)
* Pust (norsk)
* The Real Group (svensk)
* The Hilliard Ensemble (britisk)
* The Swingle Singers (fransk og engelsk)
* Vokalgruppen Nordic Blue (norsk)

Se også
-------

* Sangkor
* A cappella

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
***Krabben med de gyldne klør*** (fransk originaltitel: **Le Crabe aux pinces d'or**) er et tegneseriealbum i serien Tintins opplevelser skrevet og illustrert av Hergé fra Belgia. Albumet handler, som alle de andre albumene i serien, om reporteren Tintin. Det var også det albumet som introduserte Kaptein Haddock. 

Krabben med de gyldne klør var det niende albumet i serien og ble utgitt i 1941.

Handling
--------

Tintin blir informert av Dupond og Dupont om en sak som involverer en beruset mann, som kort tid senere blir funnet drept, med en papir-bit fra det som ser ut til å være en boks med krabbe-kjøtt med ordet "Karaboudjan" skriblet på. TinTins påfølgende etterforskning og kidnappingen av en japansk mann som er interessert i å gi ham et brev, fører Tintin til et skip kalt Karaboudjan, hvor han blir bortført av et syndikat av kriminelle som har gjemt opium i krabbe-boksene. Tintin klarer å stikke av fra det låste rommet, og Tintin slår ut en mann som er sendt for å bringe ham mat. Han etterlater mannen bundet og kneblet i rommet. 

Tintin møter kaptein Haddock, en alkoholisert sjøkaptein, som blir manipulert av sin førstestyrmann, Allan, og er fullstendig uvitende om mannskapets kriminelle aktiviteter. Tintin gjemmer seg i et skap under sengen og beseirer Jumbo, en annen sjømannen - samtidig som Allan tror at Tintin har kommet seg inn i lagerrommet. Tintin og kaptein Haddock unnslipper fra skipet i en livbåt etter å ha sendt en melding til politiet om lasten, og et sjøfly forsøker å angripe dem. Tintin og kapteinen kaprer flyet, binder fast pilotene og prøver å nå Spania. Men Haddocks berusede oppførsel under en storm, får dem til å krasjlande i Sahara - hvor resten av mannskapet stikker av.

De finner frem til en fransk utpost, hvor de hører over radio at skipet Karaboudjan har blitt senket på havet i en storm. De reiser videre til en havn i Marokko, hvor kapteinen blir kidnappet av medlemmer fra hans tidligere mannskap. Tintin må derfor forsøke å redde kapteinen, samtidig som han må slåss mot det kriminelle syndikatet som smugler narkotika.

| * v
* d
* r
***Tintin*** av Hergé |
| --- |
| 
* *Tintin i Sovjet* (1930)
* *Tintin i Kongo* (1931)
* *Tintin i Amerika* (1932)
* *Faraos sigarer* (1934)
* *Den blå lotus* (1936)
* *Det knuste øret* (1937)
* *Den sorte øya* (1938)
* *Kong Ottokars septer* (1939)
* *Krabben med de gyldne klør* (1941)
* *Den mystiske stjernen* (1942)
* *Enhjørningens hemmelighet* (1943)
* *Rackham den Rødes skatt* (1944)
* *De syv krystallkulene* (1948)
* *Soltemplet* (1949)
* *Det sorte gull* (1950)
* *Månen tur retur (del 1)* (1953)
* *Månen tur retur (del 2)* (1954)
* *Det hemmelige våpenet* (1956)
* *Koks i lasten* (1958)
* *Tintin i Tibet* (1960)
* *Castafiores juveler* (1963)
* *Flight 714 til Sydney* (1968)
* *Tintin og picaroene* (1976)

 |

Portal: Tegneserier
Krabbefelt på motorveien M1 i Ungarn.
**Krabbefelt** er et eget kjørefelt på veier med sterk stigning. I land med høyrekjøring ligger krabbefeltet som et eget felt til høyre for det ordinære kjørefeltet, og motsatt for land med venstrekjøring. Med krabbefelt kan saktegående trafikk som trailere og andre større kjøretøy legge seg ut, slik at de ikke sinker for annen trafikk. Disse vikefeltene kalles «krabbefelt», fordi tunge kjøretøyer her kan «krabbe» seg opp de bratte stigningene. I Norge er krabbefeltene i stor grad utfaset og erstattet av forbikjøringsfelt.

Forveksling med forbikjøringsfelt
---------------------------------

I Norge ble det bygget krabbefelt på de største og mest trafikkerte veiene fra 1960-årene av. I 1981 ble imidlertid krabbefeltene formelt erstattet av forbikjøringsfelt, og utover i 1980- og 1990-årene ble de eksisterende krabbefeltene omgjort til forbikjøringsfelt. Det finnes imidlertid et fåtall originale krabbefelt på de eldste motorveiene i Norge, som da ble bygget med sterkere stigning enn i dag. Ett eksempel er E18 i Lierbakkene mellom Drammen og Asker, der nordgående veibane har et eget krabbefelt for saktegående tungtrafikk. 

Begrepet «krabbefelt» har blitt hengende igjen i dagligtalen, og det brukes fortsatt feilaktig, blant annet i pressen, men også av veimyndighetene selv. I motsetning til krabbefelt er forbikjøringsfelt et ekstra felt til venstre for det ordinære kjørefeltet, altså et ekstra felt mellom kjøreretningene. Hurtiggående trafikk må dermed skifte felt om de skal kunne komme seg forbi saktegående kjøretøyer. I krabbefelt har trafikken vikeplikt når en skal tilbake i det ordinære kjørefeltet, mens i forbikjøringsfelt har trafikken i begge felt gjensidig vikeplikt når feltet opphører.

Se også
-------

* Forbikjøringsfelt
* Fartsendringsfelt

Referanser
----------

1. ↑  «krabbefelt». *naob.no*. Det Norske Akademis ordbok. Besøkt 25. juli 2020.
2. ↑  *Østlands-Posten 1984.05.05*. Norge;Vestfold og Telemark;;Larvik;;;;. 1984-05-05.
3. ↑  *Glåmdalen*. Norge;Innlandet;;Kongsvinger;;;;. 1987-02-25.
4. ↑  «Nye trafikkskilt fra 1. mai 1981». *Nasjonalbiblioteket*. Tvedestrandsposten. 16. mai 1981. Besøkt 26. juli 2020.
5. ↑  «Forekomst av ordet 'krabbefelt' i norske aviser fra 1950». *www.nb.no*. Nasjonalbiblioteket. Besøkt 26. juli 2020.
6. ↑  «E136 Stuguflåten–Raudstøl». *Statens vegvesen*. Besøkt 26. juli 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Sørstatene angriper Fort Sumter.
**Fort Sumter** er et amerikansk fort fra 1800-tallet. Fortet ble bygget i kjølvannet av den britisk-amerikanske krig. Den nåværende bygningen ble påbegynt i 1827, og fortet var forsatt ikke ferdig da den amerikanske borgerkrigen startet i 1861. Fortet ligger på ei øy i innløpet til byen Charleston i Sør-Carolina.

Minnefrimerke, utgitt 1961

Slaget ved Fort Sumter
----------------------

Utdypende artikkel: Slaget ved Fort Sumter

Den amerikanske borgerkrigen startet da tropper fra Sørstatene i 1861 angrep fortet, som da fremdeles var under føderal kontroll. Den 12. april 1861 klokka 04:30 ble borgerkrigens første skudd avfyrt fra artilleri utenfor Charleston i South Carolina mot Fort Sumter.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Fort Sumter – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Fort Sumter – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
Moderne rekonstruksjon av Fort Union.
Indianertipier ved Fort Union.
Kråkeindianer malt av George Catlin ved Fort Union, 1832.
**Fort Union** var et handelsfaktori rett nord for Yellowstone Rivers forening med Mississippifloden, i den nordvestre delen av nåværende North Dakota, ikke langt fra Williston tett ved grensen til Montana. Det fungerte under perioden 1828-1867.

Det viktigste handelsfaktoriet
------------------------------

Fort Union ble etablert i 1828 av Kenneth McKenzie under navnet **Fort Floyd**, men fikk snart navnet *Fort Union*. Fortet tilhørte American Fur Company og var det viktigste handelsfaktoriet ved Missouri øvre løp fra dets etablering til dets nedlegging i 1867. Ved faktoriet kom assiniboine, crow, blackfeet, hidatsa og andre indianerfolk for å bytte bøffelhuder og pelsverk mot handelsveror som perler, gevær, filter, kniver, kokekar og tøyer.

Litteratører og historikere
---------------------------

I sine glansdegar ble faktoriet besøkt av litteratører og illustratører som foreviget prærieindianernes liv og Great Plains' naturhistorie. Blant disse kan nevnes George Catlin, Maximilian zu Wied-Neuwied, Karl Bodmer og John James Audubon.

Historisk minnesmerke
---------------------

Fort Union ble i 1966 et historisk minnesmerke som er åpent for almenheten og forvaltes av den føderale nasjonalparksforvaltningen.

Referanser
----------

1. ↑   2010-06-05
2. ↑   2010-06-05
3. ↑   2011-01-02

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Orienteringskart, Sonoma County i rødt.
Fort Ross omkring 1828.
Deler av fortet.
**Fort Ross** (russisk: *Форт-Росс*) var en russisk kortvarig bosetting i California og del av Russisk Amerika. Idag er området et National Historic Landmark. Fort Ross ligger i Sonoma County i den nordlige del av California ved Windermeere Point ca 20 km nord for Jenner  og ca 140 km nordvest for San Francisco.

Etablering
----------

Fortet ble oppført i form av en rektangel med en lengde på ca 95 m og bredde på ca 85 m. Den omgjerdende muren bygd i redwoodtømmer var ca tre meter høy og omgav flere bygningerm deriblant en liten russisk-ortodoks kirke, forrådsbygninger, brakker og blokkhus. Fortet hadde en rekke kanoner til sitt forsvar.

De fleste bygninger er blitt restaurerte og del av et friluftsmuseum.

Historie
--------

Det russisk-amerikanske kompani trengte handelsplasser for å sikre tilgangen av jordbruksprodukter til de russiske bosetningene i Alaska og for utgangspunkty for pelshandel och kompaniet sendte Ivan Kuskov sørover for å finne egnede steder. I 1811 hadde Kuskov valgt et sted ved Bodega Bay på Sonomakysten.

I juni 1812 ble byggingen av fortet innledet; den 30. august fant den formelle innvielse sted. Bosetningen fikk da navn avledet av det russiske ordet «Rossija» (Russland).

Til tross for russernes satsing på jordbruk og tilvirkning bar ikke kolonien seg, og i slutten av 1839 bestemte kompaniet at området skulle selges og at de bosatte skulle returnere til Alaska; oppdraget gikk til den daværende forstander Aleksander Rotsjev. Etter forhandlinger ble området solgt i desember 1841 til John Sutter for 30.000 dollar. Den 1. januar 1842 forlot russerne fortet.

Årene 1842 til 1867 var det her en ranch og årene 1867 til 1873 lager for trevirke. I 1873 ble fortet kjøpt av George Washington Call. 1903 solgte Call fortet til *California Historical Landmarks Committee of San Francisco* som i 1906 donerte det til staten California.

Den 5. november 1961 ble området utsett til National Historic Landmark.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  California State Military Museum (lest 22. desember 2010)
2. 1 2 3 4 5  California State Park Service Arkivert 24. desember 2010 hos Wayback Machine. (lest 22. desember 2010)
3. 1 2  California State Parks (lest 22. desember 2010)
4. 1 2 3 4 5  We Are California.org Arkivert 30. desember 2011 hos Wayback Machine. (lest 22. desember 2010)
5. 1 2 3 4 5 6  National Park Service (lest 22. desember 2010)
6. ↑  National Historic Landmark Program Arkivert 14. november 2007 hos Wayback Machine. (lest 22. desember 2010)

* (en) Fort Ross – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

Eksterne lenker
---------------

* Om Fort Ross
* Fort Ross informasjonsbrosjyre
* Bilde av Fort Ross
* Kart over området

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
| Б |
| --- |
|  |
| Det kyrilliske alfabetet |
| А | Б | В | Г | Ґ | Д | Ђ |
| Ѓ | Е | Ё | Є | Ж | Ѕ | З |
| И | І | Ї | Й | Ј | К | Л |
| Љ | М | Н | Њ | О | П | Р |
| С | Т | Ћ | Ќ | У | Ў | Ф |
| Х | Ц | Ч | Џ | Ш | Щ | Ъ |
| Ы | Ь | Э | Ю | Я |
| Ikke-slaviske kyrilliske bokstäver |
| Ӏ | Ә | Ғ | Ҙ | Ҡ | Қ | Ң |
| Ө | Ү | Ұ | Һ |   |   |   |
| Arkaiske bokstaver |
| Ҁ | Ѹ | Ѡ | Ѿ | Ѻ | Ѣ | Ꙗ |
| Ѥ | Ѧ | Ѫ | Ѩ | Ѭ | Ѯ | Ѱ |
| Ѳ | Ѵ | Ѷ |   |   |   |   |

**Б** (minuskel: **б**), tidligere kalt **Buki**, er den andre bokstaven i det kyrilliske alfabetet. Den blir uttalt som norsk B. I russisk uttales den [p] i slutten av ord eller foran ustemte konsonanter.

HTML-koden er `&#1041;` eller `&#x411;` for stor bokstav, og `&#1073;` eller `&#x431;` for liten bokstav.

Utseendeforskjell i serbisk og makedonsk
----------------------------------------

Oversikt over utseendeforskjeller i serbisk og makedonsk  Bilde: Herman Ferre 
I serbisk og makedonsk har bokstaven et annerledes utseende. Den er en rundere versjon av den greske bokstaven delta; δ (se bildet til venstre).
**ʿAbd Allāh ibn ʿAbbās** (عبد الله بن عبّاس; født 619 i aš-Šiʿb nær Mekka, død 688 i Taif i dagens Saudi-Arabia) var en fetter til profeten Muhammed. Han regnes som en av de eldste eksegetene av Koranen, og hans overleveringer respekteres av både sunni- og sjiamuslimer. Innen sunniislam regnes han som en av de mest kunnskapsrike blant Muhammeds følgesvenner.

Ibn ʿAbbās var sønn av Al-ʿAbbās ibn ʿAbd al-Muttalib (Abbasidenes stamfar og yngste bror til Muhammeds far) og Umm al-Fadl Lubaba, søster til Maymuna bint al-Harith, en av Muhammeds senere koner.

Selv om Ibn ʿAbbās var svært ung da profeten døde i 632, har han overlevert mange detaljer fra profeten Muhammeds liv. Han beskjeftiget seg også med førislamsk historie, filologi og poesi. Hans Koran-eksegetiske bidrag er bevart gjennom senere arbeider av At-Tabarī og Ibn Kathir. Ifølge islamske overleveringer var han en *Hafiz* (en som kunne resitere hele Koranen utenat), og han deltok i kalifatet til Uthman ibn Affan med arbeidet med samlingen og redigeringen av Koran-teksten.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 118925857, besøkt 14. august 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   AlKindi, oppført som ʿAbd Allāh ibn ʿAbbās Ibn ʿAbbās, General Diamond Catalogue ID 16273[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   IES/Abdullakh ibn Abbas[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA
 |
**ʾAbd al-Ilāh Binkīrān** (arabisk: عبد الإله بنكيران; også skrevet بن كيران; *bin Kīrān*; født 4. april 1954 i ar-Ribāṭ, Marokko), også kalt *Abdelilah Benkirane* er en marokkansk politiker og lederen for Frihet- og utviklingspartiet. Hans parti fikk flest stemmer i det marokkanske valget i 2011, og 29. november ble han utnevnt til landets statsminister. 

Binkīrān var på 1970-tallet en politisk aktivist på venstresida. Siden parlamentsvalget 14. november 1997 har han representert Sala i parlamentet. I 2008 ble han valgt til leder for Frihets- og utviklingspartiet, og tok da over etter Saʾad ad-Din al-ʾUthmani.

Binkīrāns politikk er demokratisk og islamistisk. I et intervju i 2011 sa han at hvis han ble med i en regjering ville han ikke gå imot sivile friheter i Marokko.

Binkīrān spiller sjakk og lytter til musikk, selv om han sier han ikke liker "uanstendig" musikk. Hans forbilde er hans far, som døde nitti år gammel da Binkīrān var seksten. Han er gift med en partiaktivist og har seks barn.

Referanser
----------

1. ↑   Munzinger Personen, oppført som Abdelilah Benkirane, Munzinger IBA 00000029065, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Brockhaus Enzyklopädie, oppført som Abdelilah Benkirane, Brockhaus Online-Enzyklopädie-id benkirane-abdelilah[Hentet fra Wikidata]

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Abbas al-Fassi** | **Marokko Marokkos statsminister**(29. november 2011–) | Etterfølger:**Nåværende** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC **·** Munzinger (iba)
 |