recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Helsedirektør** var et embete i statens sentrale helseforvaltning fra 1875 til 2003 (fra 1875 til 1945 med betegnelsen *medisinaldirektør*). 

Embetet ble opprettet i 1875, og lå frem til 1891 i departementet, da Medisinaldirektoratet ble opprettet. Fra 1945 til 1984 var helsedirektørembetet, som leder for Helsedirektoratet, kombinert med embetet som ekspedisjonssjef og leder for Helseavdelingen i Sosialdepartementet. Helsedirektøren var fra 1994 leder for Statens helsetilsyn, som var Helsedirektoratets etterfølger.

Helsedirektør ble så nedlagt som lovbestemt betegnelse i 2003, begrunnet i at Sosial- og helsedirektoratet var opprettet i 2002. Helsedirektør Lars E. Hanssen hadde tittelen som personlig ordning som leder for Statens helsetilsyn ut sin første åremålsperiode, til 2007.

Helsedirektør brukes idag som tittel for lederen for Helsedirektoratet. Tittelen er ikke lenger lovbestemt, men brukes av direktoratet som en funksjonell tittel eller arbeidstittel for direktoratets leder. Formelt er helsedirektøren innplassert i stillingskode 1062 (direktør), den generelle koden som brukes bl.a. for ledere for direktorater. Direktøren for Statens helsetilsyn har direktør som arbeidstittel.

Betegnelsen sosial- og helsedirektør ble brukt om direktøren i Sosial- og helsedirektoratet i perioden 2002–2008, da tittelen ble endret til helsedirektør som følge av at etaten skiftet navn til Helsedirektoratet i 2008.

Medisinaldirektører (til 1945) og helsedirektører (fra 1945)
------------------------------------------------------------

* Ludvig Wilhelm Dahl 1875-1887
* Gotfred Eugen Bentzen 1891-1893
* Michael Holmboe 1893-1918
* Harald Mathias Gram 1918-1926
* Karl Wilhelm Wefring 1927-1930
* Nils Peter Løberg Heitmann 1930-1938
* Karl Evang 1938-1972
* Torbjørn Mork 1972-1992
* Anne Alvik 1992-2000 (konstituert 1992-1993)
* Lars E. Hanssen 2000-2007 (konstituert 2000-2001)
* Bjørn-Inge Larsen 2007-2012
* Bjørn Guldvog 2012-

Referanser
----------

1. ↑  «Ledelsen». Helsedirektoratet. Besøkt 5. februar 2023.
2. ↑  «Oppgåver og organisering». Statens helsetilsyn. Besøkt 5. februar 2023.
3. ↑  Nyhet fra Helse- og omsorgsdepartementet 29.04.2008: Navne- og tittelskifte om helsedirektør som arbeidstittel for Bjørn-Inge Larsen i Helsedirektoratet. Se f.eks. Dagens Medisins kåring av viktigste personer i helsetjenesten 15. januar 2009 Arkivert 30. desember 2010 hos Wayback Machine. om bruk av helsedirektør om Lars E. Hanssen i Statens helsetilsyn.

Litteratur
----------

* *Sentraladministrasjonens historie*. Bind 1: Per Maurseth: 1814-1850. Bind 2: Edgeir Benum: 1845-1884. Bind 4: Kåre D. Tønnessen: 1914-1940. Bind 5: Jan Debes: 1940-1945.
* Ot.prp. nr. 105 (2002-2003). Se pkt. 5.4 om endring av helsedirektørembetet.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon
 |
**Petur Hentze «Hentzar» Weihe** (født 8. april 1910 i Sørvágur, død 12. april 1988 i Sørvágur) var en færøysk kjøpmann og politiker (Sb.). Han var innvalgt på Lagtinget fra Vágar fra 1946 til 1950.

Han var sønn av Lavrus Weihe og Elin Maria Niclasen i Sørvágur. Moren var av kjøpmannsslekten Niclasen som niese av Daniel Niclasen og kusine av Rasmus og Niclas Niclasen. Han giftet seg med Hansea Margretha Simonsen.

Etter folkeskolen dro han til sjøs i noen år. Han gikk Føroya Fólkaháskúli vinteren 1929/1930, så i lære ved en forretning i Vestmanna og på sjømannsskole i Svendborg i løpet av de neste årene. Etter at han vendte hjem til Sørvágur, begynte han først å selge sko, men etter 1940 utvidet han også med andre varer, som regntøy og gummistøvler. Han etablerte også byggevarehandel og fiskebåtrederi. I 1949 etablerte han grossistfirmaet Føroya Handilsvirki sammen med danske Folmer Steenbuch-Hansen. Firmaet holdt til i København, og Weihe besørget importen på Færøyene. Weihe overtok etterhvert hele virksomheten.

Fra 1939 til 1942 og fra 1959 til 1963 var Weihe innvalgt i kommunestyret i Sørvágur, i to år av årene som formann. Han var også medlem av skolestyret og valgstyret. I 1946 lot han seg nominere til Lagtinget for Sambandsflokkurin, og ble valgt foran Jákup í Jákupsstovu med 24 stemmers margin. Blant de andre sambandsmennene som ble valgt det året, var Weihes nære venn, Hans Iversen. Weihe var partiets fremste talsmann i handelsspørsmål. Han lot seg ikke renominere til Lagtinget i 1950.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Dahl, Árni (2002). «Ævisøgur». *Løgtingið 150 – Hátíðarrit* (PDF) **(færøysk)**. 2. Tórshavn: Løgtingið. s. 359. ISBN 978-99918-966-5-6. Arkivert (PDF) fra originalen 4. januar 2014.
2. ↑  Dahl, Árni (2002). «Ævisøgur». *Løgtingið 150 – Hátíðarrit* (PDF) **(færøysk)**. 2. Tórshavn: Løgtingið. s. 322–323. ISBN 978-99918-966-5-6. Arkivert (PDF) fra originalen 4. januar 2014.
3. 1 2 3  «P.H. Weihe, fyrrv. løgtingsmaður deyður». *Dimmalætting* **(færøysk)**: 11. 16. april 1988.
4. ↑  «Petur Hentzar Weihe, Sørvágur, 70 ár». *Dimmalætting* **(færøysk)**: 14. 10. april 1980.
5. ↑  «Hvað gerist í Færeyjum eftir kosningarnar?». *Tíminn* **(islandsk)**. 13. november 1946.

Portal: Færøyene
Den transsibirske jernbane (rød) og Bajkal–Amur-jernbanen (grønn)
Jerbaneknutepunktet Tynda på Bajkal–Amur-jernbanen
Kart som viser de viktigste jernbanelinjer i Russland, blant annet Amur-Jakutsk-jernbanen (oransje) i forhold til den transsibiriske jernbane (rød/blå) og Bajkal–Amur-jernbanen (BAM) (grønn).
**Bajkal–Amur-jernbanen** (russisk: Байкало-Амурская магистраль, *Bajkalo-Amurskaja magistral*, forkortet *БАM*, BAM) er en jernbanestrekning i Sibir i Russland. Strekningen er 4 287 kilometer lang[] og ble bygget i etapper. Meget ble gjort i løpet av 1930- og 1940-årene. Anleggsarbeidet ble stanset etter Stalins død i 1953, men gjenopptatt senere, og ruten ble ferdigstilt fra 1974 til 1991.[]

Rute
----

Bajkal-Amur-jernbanen utgår fra Tajsjet i Irkutsk oblast (MSK+5) og løper gjennom tre tidssoner til havnebyen ved Stillehavet, Sovetskaja Gavan i Khabarovsk kraj (MSK+7).

BAM utgår fra den transsibiriske jernbane ved Tajsjet, krysser Angarafloden ved Bratsk og Lenafloden ved Ust-Kut, fortsetter forbi Severobajkalsk ved den nordlige enden av Bajkalsjøen, forbi Tynda og Khani, krysser Amur ved Komsomolsk-na-Amure og når Stillehavet ved Sovetskaja Gavan. Det er 21 tunneler langs linjen, med en samlet lengde på 47 kilometer, likesom der er mer enn 4 200 broer, med en samlet lengde på over 400 kilometer.

Den vestlige delen av jernbanelinjen, Tajsjet-Taksimo, på 1 469 kilometer, er elektrifisert med 25 kV, 50 Hz vekselstrøm. Ruten er stort sett énsporet, selv om det reserverte areal på hele strekningen er bredt nok til dobbeltspor.[]

Ved Tynda har BAM forbindelse til Amur-Jakutsk-jernbanen (*АЯМ*; AJaM), som løper mot nord til Nerjungri og Tommot, med en utvidelse til Jakutsk under oppførelse. Den opprinnelige delen av Amur-Jakutsk-jernbanen forbinder den transsibirske jernbane ved Berkakit med BAM ved Tynda også kalt «lille BAM».

BAM passerer gjennom over 200 stasjoner og mer enn 60 byer.[]

Bajkal-Amur-jernbanen er kortere enn den transsibirske jernbane: fra Tajsjet til havnebyene Vanino, nesten 500 kilometer, Vladivostok 200 kilometer. For gods til Sakhalin, Magadan og Kamtsjatka er strekningen fra Tajsjet 1 000 kilometer kortere. Mengden av godstransport på BAM i 2014 nådde omkring 12 millioner tonn.

Referanser
----------

1. ↑  Yates, Athol & Zvegintzov, Nicholas *Siberian BAM Guide: Rail, Rivers & Road* (1995, 2nd edition 2001, Trailblazer Publications, England) ISBN 1-873756-18-6 (see excerpt)
2. ↑  morvesti.ru: *Дублер для БАМа*  
~ Dubleant til BAM, om utbygning av BAM, hentet 7. september 2016

Eksterne lenker
---------------

* (en) Baikal Amur Mainline – kategori av bilder, video eller lyd på Commons

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC **·** NKC
 |
Den første kaffebaren (1994), i Thereses gate på Bislett Foto: Helge Høifødt 
**Kaffebrenneriet AS** er en kjede av kaffebarer i Oslo.

Kjeden ble startet i 1994 av Thomas Pulpan og Steinar Paulsrud, og er inspirert av kaffebartradisjonene på den amerikanske vestkysten. Den første kaffebaren ble startet i et tidligere parfymeri på hjørnet av Thereses gate og Sporveisgata på Bislett. I 1999 kom NorgesGruppen inn på eiersiden da de kjøpte 1/3 av aksjene. I 2000, startet Kaffebrenneriet sitt eget bakeri, Kaffebakeriet, som leverer bakevarer og sjokolade til alle utsalgsstedene. 

Selskapet har i 2019 41 butikker: 34 butikker i Oslo, 4 i Akershus, 2 i Trondheim og 1 i Fredrikstad.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

  


| * v
* d
* r
NorgesGruppen ASA |
| --- |
| Dagligvare | 
* Kiwi
* Kjøpmannshuset
	+ Joker
	+ Nærbutikken
	+ SPAR
* Meny
	+ Jacob's
	+ Meny

 |
| Servicehandel | 
* Deli de Luca
* Jafs
* MIX

 |
| Engros | 
* ASKO
* Storcash

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** VIAF **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Hensynssone bevaring** er en bestemmelse i plan- og bygningsloven som brukes for å verne objekter og områder som har lokal og regional kulturminneverdi. Fredning etter kulturminneloven blir som regel brukt for å sikre kulturminner av vesentlig nasjonal verdi.

Overordnede bestemmelser om bevaring i kommunenes arealplanlegging kan vedtas med hjemmel i plan- og bygningsloven § 11-8 tredje ledd boktav c) og § 11-9 nummer 7. Bestemmelser om hensynssone bevaring i reguleringsplaner kan vedtas med hjemmel i plan- og bygningsloven § 12-5 andre ledd nummer 5 og § 12-7 nummer 6.

Til forskjell fra tidligere reguleringer til spesialområde bevaring som var begrenset til verneverdige bygningers eksteriør, kan man med bestemmelsene knyttet til hensynssone bevaring også regulere interiør og materialbruk.

Kommunenes mulighet til å regulere kulturminner til bevaring kom først med Bygningsloven av 18 juni 1965 nr. 7. I 1967 kom Stortingsmelding nr. 87. (1966–67) som var den første stortingsmeldingen som slo fast at kulturminner skal vurderes som en del av arealplanleggingen.

Se også
-------

* Kulturminneforvaltningen
* Fredning (kulturminnevern)
* SEFRAK
* Askeladden (kulturminnedatabase)

Eksterne lenker
---------------

* Lovdata plan- og bygningsloven 12-5
* Lovdata plan- og bygningsloven 11-8
* Lovdata plan- og bygningsloven 11-9
* Veileder - kulturminner, kulturmiljøer og landskap, Riksantikvaren
**Kjell Erik Kristiansen** (født 1960) er en norsk speaker fra Mysen. Han har vært speaker på skiarenaer i over 400 konkurranser i langrenn og skiskyting, både under OL og VM samt i verdenscupen. Han begynte sin karriere som speaker i Veteran-VM i orientering på Mysen. 

Siden har han blant annet vært speaker under Ski-VM i Falun i 1993, Vinter-OL 1994 på Lillehammer, Ski-VM 1997 i Trondheim og Ski-VM 1999 i Ramsau. I tillegg til norsk snakker han svensk, finsk, tysk, engelsk og spansk og litt italiensk.

Under et skiskytterrenn i Östersund i 2012 beskyldte Björn Ferry han for å ha ødelagt for de svenske løperne slik at nordmennene skulle vinne. Påstanden fra Bjørn Ferry ble i ettertid undersøkt av Aftonbladet, som konkluderte med at han tok feil, og at Kristiansen hadde behandlet alle likt.

Referanser
----------

1. ↑  Skiforeningen. «Speaker Kjell Erik Kristiansen». *Skiforeningen - www.skiforeningen.no* **(norsk)**. Besøkt 2. desember 2021.
2. ↑  «Her er mannen bak stemmen du hører i Kollen». *TV 2* **(norsk)**. 4. mars 2011. Besøkt 2. desember 2021.
3. ↑  «Frastjålet en rekke ski-klenodier». *Smaalenenes Avis* **(norsk)**. 8. april 2013. Besøkt 2. desember 2021.
4. ↑   Kvamme, Sigve (2. desember 2012). «Ferry gir norsk speaker skylda for svensk fiasko». *dagbladet.no* **(norsk)**. Besøkt 2. desember 2021.
1625 K Street i begynnelsen av 1920-tallet
**The Little Green House on K Street** ble bygget som bolig i 1625 på K Street, NW, Washington, DC, USA, som senere ble bruk som det uoffisielle hovedkvarteret til Ohio Gang under Presidentvalget Administrasjon av Warren G. Harding. Navnet kom inn i et amerikanske leksikon som et symbol på politisk korrupsjon. *Chicago Tribune* beskrev huset som «the symbol for nasjonens skam». Huset var stedet for å planlegge for det som ble kjent som Teapot Dome-skandalen.

Historie
--------

Huset ble bygget av J. B. Edmonds i Iowa, en pensjonert advokat i 1880 for 17 000 dollar

Tidlig på 1920-tallet ble det leid av selskaper tilknyttet justisminister Harry Daugherty, inkludert Jess Smith og Howard Mannington, og tjente som sted for mange pokersekskaper under Presidentvalget. Mange av de korrupte avtaler som Harding's forbindelser ble angivelig klekket ut i huset, ifølge vitnesbyrd ført for Senatets Komité som gransket Teapot Dome-skandalen.

Bygningen ble revet i 1941 for å gi plass til den 12-etasjes Commonwealth Building.

Referanser
----------

1. ↑  "Mannington is Mystery Man in Mystery House," *Chicago Daily Tribune*, March 23, 1924
2. ↑  «The Little Green House Loses Its Secretiveness», *The New York Times*, September 2, 1931
3. ↑  What Sacrifice, Mr. Willkie?
4. ↑  Davis, Hilda Emery; and Davis, Garry.
5. ↑  McCartney, Laton.
6. ↑  Wolcott Gibbs, Comment, The New Yorker, October 12, 1940
7. ↑  New Light Shed on Deals of New York Liquor Rings, *Los Angeles Times*, March 22, 1924
8. ↑  Boese, Kent.
***iBalsfjord*** var en lokalavis som ble utgitt i Balsfjord kommune i Troms.

Avisa ble utgitt første gang 10. desember 2009, som «en ukeavis av, for og om balsfjordinger og malangsværinger». Den utkom hver torsdag. Avisen var først og fremst en abonnementsavis, og opplaget første driftsår fordelte seg på 1038 eksemplarer i abonnement, 136 i løssalg.

iBalsfjord ble eiet av *Framtid i Nord*, og dens redaktør Inge Bjørn Hansen var i utgangspunktet redaktør for begge lokalavisene. Fra 1. januar 2011 tok Trondar Lien over som ansvarlig redaktør for iBalsfjord.

Bak begge avisene sto Harstad Tidende Gruppen (HTG), med hovedkontor i Harstad.

Styret vedtok i 2011 å avvikle avisa, grunnet for lave annonseinntekter. Siste utgave av iBalsfjord kom ut 9. desember 2011.

Redaktører
----------

* Inge Bjørn Hansen (2009–2010)
* Trondar Lien (2011)

Opplag
------

Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:

* 2010: 1 174

Referanser
----------

1. ↑  *Balsfjord får egen avis*, Framtid i Nord 7. desember 2009 Besøkt 20. februar 2011
2. ↑  Tall fra Landslaget for lokalaviser.[*død lenke*] Besøkt 22. februar 2011
3. ↑  *iBalsjord i trykken*, Framtid i Nord 9. desember 2009 Besøkt 20. februar 2011
4. ↑  «Blir redaktør for iBalsfjord». iTromsø. 3. oktober 2010. Arkivert fra originalen 4. mars 2016. Besøkt 19. februar 2011.
5. ↑  Presentasjon av Harstad Tidende Gruppen AS Arkivert 24. juli 2011 hos Wayback Machine. Besøkt 20. februar 2011
6. ↑  «Slutt for iBalsfjord». Framtid i Nord. 14. oktober 2011. Besøkt 18. oktober 2011.
7. ↑  Aviskatalogen, tall fra nettsidene til Mediebedriftenes Landsforening Arkivert 25. februar 2012 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* iBalsfjord i trykken (omtale)
**Amedee Valle Reyburn, Jr.** (født 25. mars 1879, død 10. februar 1920) var en amerikansk svømmer og vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1904 i St. Louis.

Reyburn vant en olympisk bronsemedalje i vannpolo under OL 1904 i St. Louis. Han var med på det amerikanske vannpololaget *Missouri Athletic Club* som kom på tredjeplass i vannpoloturneringen. De tapte «semifinalen» til *New York Athletic Club* med 0-5. Det var kun tre lag, alle amerikanske som deltok. *New York Athletic Club* vant finalen mot *Chicago Athletic Association* med 6-0. Det ble kun spilt to kamper.

Reyburn deltok også i svømming, han var med på det amerikanske laget som kom på tredjeplass på 4 x 50 yards fri, bak to andre amerikanske lag.

OL-medaljer
-----------

* 1904 USAs flagg St. Louis - Bronse Bronse i vannpolo, (USA)
* 1904 USAs flagg St. Louis - Bronse Bronse i svømming, (USA)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Amedee Reyburn – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Amedee Reyburn – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Amedee Reyburn – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Amedee Reyburn – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Amedee Reyburn – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**«Little Band of Gold»** er en amerikansk sang, skrevet av James Gilreath.

I begynnelsen av 1963 den utgitt på single av Statue Records i Tupelo, Mississippi. Gilreath sang på platen og ble akkompagnert av John Mihelic og andre musikere. Den ble arrangert og produsert av Hurshel Wiginton. B-siden var «I'll Walk With You».

Statue Recorss solgfte så rettighetene til Joy Records i New York City. Den ble utgitt på singlen Joy 45K—274. I slutten av april hadde sangen blitt en hit for den labelen gjennom å nå en 21. polass på Billboard Hot 100-listen og en 19.-plass på R&B-listen. Sporet lå på en 29.-plass på den britiske singlelisten.

Fra 1963, med Bill Andersons versjon, begynte en rekke artister å gjøre coverversjoner av denne sangen. I 1966 inkluderte Vince Hill den på sitt LPalbum *You're My World*. I 1969 var den på et album med instrumentaler, innspilt av Boots Randolph. Også i samme år ble en single med Hep Stars, hvor sangen var på A-siden, utgitt. I 1977 hadde The Tennessee Guitars den med på et instrumentalalbum, *20 Pieces of Country Gold* og i 1978 ble den fremført av Paul Martin. I 1975 spilte Sonny James inn sangen og fikk en # 5-hit med den på countrylisten.

Svensk versjon
--------------

Den svenske tittelen er «Ett gyllene band på din hand».

### Innspilling

* Else-Beth. Utgitt på singlen CBS 4677 i 1969.

Referanser
----------

1. ↑  Allmusic.com / Charts & Awards - Billboard Singles
2. ↑  Roberts, David (2006). *British Hit Singles & Albums* (19th utg.). London: Guinness World Records Limited. s. 227. ISBN 1-904994-10-5.
Klosteret St.-Honorat
**Lerins-øyene** (fransk: *Îles de Lérins*) er en liten øygruppe ca. fem km utenfor den franske middelhavskysten nær Cannes. Det består av fire øyer: Sainte-Marguerite, Île Saint-Honorat, Saint-Ferréol og Île Saint de la Tradeliere, skjønt de to siste er svært små. Saint-Ferréol er satellitt av Saint Honorat i øst, og Saint-Ferréol grenser i øst mot Sainte-Marguerite. 

Tidligere var Île Saint de la Tradeliere noe større enn Saint-Ferréol; i dag er det omvendt. Totalt dekker øyene 7,6 kvadratkilometer. Øygruppens navn går tilbake til noen tidligere latinske navn på to av øyene: Sainte-Marguerite het *Léro*, og Saint-Honorat het *Lérina*.

Historier og myter
------------------

Øya Sainte-Marguerite er blant annet kjent for sitt fengsel der den høyadelige fangen *mannen med jernmasken* ble holdt; han ble kjent ved Alexandre Dumas d.e.s roman «Le Vicomte de Bragelonne», kalt *«ti år etter»* (*Dix ans après*). Fengselet skulle ha vært på den øya, og det var D'Artagnan som bragte den kongelige tvillingbror dit på kongens egen befaling. 

Den nest største øya, Saint-Honorat, har et kloster som er bebodd den dag i dag. Det ble grunnlagt ca. 400/410 av den hellige Honoratus av Arles. Herfra kom en stor rekke av 400- og 500-tallets katolske misjonsbiskoper, og ifølge legendene var Patrick av Irland én av dem som ble utdannet der.

Under den franske revolusjon fikk øyene det nye navnet «Îles Marat et Lepeletier», til minne om to politikere som var blitt myrdet.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Îles de Lérins – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** BNF **·** BNF (data) **·** BNE **·** GeoNames
 |
**Else Olsen Storesund** (født 1978) er en norsk pianist og komponist. 

Storesund har spesialisert seg på preparert piano og har blant annet jobbet sammen med Christian Wolff i dette arbeidet. Profesjonelt spiller hun utelukkende samtidsmusikk. Hennes spesialitet er verk i såkalt åpen form, hvor grensene mellom utøver, komponist og publikum er nokså utydelige. I tillegg til piano har hun hardingfele som biinstrument.

Hun har et såkalt utøvende hovedfag med fordypning fra Norges musikkhøgskole. Det betyr at hun i tillegg til utøvingen har skrevet en mindre hovedoppgave. De to delene, utøvingen og teorien, er integrert i utdanningen og også i hennes musikalske praksis. Senere ble hun stipendiat ved Norges musikkhøgskole i programmet for kunstnerisk utviklingsarbeid. I USA har hun jobbet direkte med komponister og utøvere som er aktive i Åpen form som sjanger. De to Åpen form-pionérene Christian Wolff og Pauline Oliveros har vært hennes mentorer under hennes stipendiatarbeid. Hun tok doktorgraden i denne musikkformen i 2016.

Storesund er opptatt av språk og presenterer arbeidet sitt på engelsk og nynorsk.

Storesund fikk Sandnes Sparebanks musikkpris i 2003. Hun mottok reisestønad frå Statens kunstnerstipend i 2006 og Fulbrights forskerstipend for studier i USA i 2006–2007.

Referanser
----------

1. ↑   Allkunne, www.allkunne.no, besøkt 21. juli 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   offisielt nettsted, web.archive.org, besøkt 21. juli 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Biography». *web.archive.org*. 7. september 2007. Arkivert fra originalen 7. september 2007. Besøkt 21. juli 2021.
4. 1 2  «(Minst) to fluer i ett konsept». *Universitetet i Bergen*. 2016. Besøkt 21. juli 2021.
5. ↑  «Else Olsen Storesund - Allkunne». *www.allkunne.no* **(norsk)**. Besøkt 21. juli 2021.

Eksterne lenker
---------------

* Intervju fra 2005 (Ballade.no)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN
 |
***Little Fish*** er en australsk dramafilm fra 2005, regissert av Rowan Woods og skrevet av Jacquelin Perske. Den ble spilt inn i området rundt Sydney, i Cabramatta og i Fairfield, New South Wales. Filmen handler om jenta Tracy (Blanchett) som prøver å slutte med dop, og som blir jaget av sin egen mørke fortid. Filmen ble produsert av Vincent Sheehan og Liz Watts for Porchlight Films, med Cate Blanchett og mannen hennes Andrew Upton som samprodusenter.

Handlingsreferat
----------------

Tracy Heart, en tidligere heroin-misbruker som desperat forsøker å unnslippe sin fortid og oppnå sine mål og drømmer. Tracy bor sammen med moren og broren sin i Sydney, hvor heroin er lett tilgjengelig. Hun har desperat behov for penger for å bli partner i video-butikken hun arbeider i. Men lånesøknadene hennes blir gjentatte ganger avslått på grunn av hennes tidligere kriminelle fortid, dårlige tilbakebetalinger av kredittkort-gjeld, og historie med narkotika-misbruk. Men Tracy lyver for både moren sin, og for sjefen i videobutikken, og later som om hun har mottatt pengene hun behøver. 

Tracy forsøker også å hjelpe sin rus-avhengige stefar, Lionel (spilt av Hugo Weaving) for å bli kvitt hans heroin-avhengighet. Etter fire år i Vancouver, har hennes tidligere kjæreste Jonny Nguyen, også en tidligere heroin-misbruker, kommet tilbake til hjembyen hennes. Jonny påstår å ha blitt ansatt som aksjemegler for et stort firma, og foreslår at han kanskje kan skaffe pengene Tracy ønsker seg gjennom aksje-handel. Romantikken mellom Tracy og Jonny gjenopplives.

Men når Tracy besøker Jonnys påståtte arbeidsplass, oppdager hun at Jonny har løyet for henne, og faktisk ikke er ansatt som aksjemegler likevel. Jonny blir involvert i narkotika-salg sammen med broren sin Ray. Tracy velger også å bli involvert. Hun tror dette er den eneste muligheten for å skaffe den finansieringen hun behøver, for å begynne som fast partner i video-butikken. Men når de forsøker å gjennomføre avtalen, ender alt sammen i tragedie.

Medvirkende
-----------

* Cate Blanchett som Tracy Louise Heart
* Hugo Weaving som Lionel Dawson
* Sam Neill som Brad «The Jockey» Thompson
* Martin Henderson som Ray Heart
* Noni Hazlehurst som Janelle Heart
* Dustin Nguyen som Jonny Nguyen
* Joel Tobeck som Steven Moss
* Lisa McCune som Laura
* Susie Porter som Jenny Moss

Referanser
----------

1. ↑  «ANDREW UPTON». University of Sydney. Besøkt 6. februar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Little Fish* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (da) *Little Fish* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Little Fish* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Little Fish* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Little Fish* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Little Fish* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *Little Fish* på Metacritic Rediger på Wikidata
**Elsie Windes** (født 17. juni 1985 i Portland i Oregon) er en amerikansk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 2008 i Beijing og 2012 i London.

Windes ble olympisk mester i vannpolo under OL-2012 i London. Hun var med på det amerikanske laget som vant vannpoloturneringen for damer. USA vant kvartfinalen over Italia med 9-6, og i semifinalen vant de over Australia med 11-9. Finalen mot Spania endte 8-5 til USA.

Hun var også med på det amerikanske vannpololaget som vant gull i Panamerikanske leker 2011 i Guadalajara i Mexico.

OL-medaljer
-----------

* Gull 2012 Storbritannias flagg London - **Gull** i vannpolo, damer USAs flagg USA
* Sølv 2008 Kinas flagg Beijing - Sølv i vannpolo, damer USAs flagg USA

Eksterne lenker
---------------

* (en) Elsie Windes – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Elsie Windes – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Elsie Windes – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Elsie Windes – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Elsie Windes – USAs olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Elsie Windes – FINA Rediger på Wikidata
**Little Brickhill** er en landsby og verdslig sogn i distriktet (*borough*) Milton Keynes i det seremonielle grevskapet Buckinghamshire, England. Den ligger rett utenfor og med utsyn til selve byen Milton Keynes, omkring 3 km sørøst for Fenny Stratford og 4 km vest for Woburn. Ved folketellingen i 2011 hadde landsbyen og sognet en befolkning på 407 innbyggere.

Stedsnavnet
-----------

Hovedgaten i Little Brickhill
Navnet *Brickhill*, som den deler med Bow Brickhill og Great Brickhill, består av det brytoniske *breg* og det angelsaksiske *hyll*, som begge betyr «ås». I *Domesday Book* (1086) er den stavet som *Brichelle*.

Den romerske veien Watling Street går gjennom landsbyen, og i 1228 ble det opprettet et marked på grunn av trafikken denne veien førte med seg. I middelalderen ble grevskapets rettssaker ført i Little Brickhill, og Little Brickhill vokste seg større enn Great Brickhill. Siste gang det ble holdt en rettssak der var i 1638. I kirkebøkene for årene 1561 til 1620 finner man navnene på rekke henrettede forbrytere i registeret over gravlagte personer.

Landsbyen har i dag kun et vertshus, The George, som ligger noe høyere oppe i landsbyen på motsatt side av kirken. Den er også kjent som La Collina ved den også er en ristorante og pizzaria med «smak av Italia». Det andre vertshuset, The Green Man, stengte i 2012 og er nå omgjort til boliger. Postkontoret som lå i landsbyens butikk stengte i 2008, noe som førte til at også butikken ble stengt.

Referanser
----------

1. ↑   Parishes in Milton Keynes Arkivert 8. juni 2009 hos Wayback Machine. *Milton Keynes Council*.
2. ↑   Neighbourhood Statistics 2011 Census Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.
3. ↑  «La Collina». Arkivert fra originalen 18. september 2016. Besøkt 1. oktober 2016.

Eksterne lenker
---------------

(en) Little Brickhill – kategori av bilder, video eller lyd på Commons


* Little Brickhills samfunnsnettsted

  


| * v
* d
* r
Verdslige sogn i distriktet Milton Keynes |
| --- |
| 
* Astwood
* Bletchley and Fenny Stratford
* Bow Brickhill
* Bradwell
* Bradwell Abbey
* Broughton
* Calverton
* Campbell Park
* Castlethorpe
* Central Milton Keynes
* Chicheley
* Clifton Reynes
* Cold Brayfield
* Emberton
* Gayhurst
* Great Linford
* Hanslope
* Hardmead
* Haversham med Little Linford
* Kents Hill, Monkston and Brinklow
* Lathbury
* Lavendon
* Little Brickhill
* Loughton
* Middleton
* Moulsoe
* New Bradwell
* Newport Pagnell
* Newton Blossomville
* North Crawley
* Olney
* Ravenstone
* Shenley Brook End
* Shenley Church End
* Sherington
* Simpson
* Stantonbury
* Stoke Goldington
* Stony Stratford
* Tyringham and Filgrave
* Walton
* Warrington
* Wavendon
* West Bletchley
* Weston Underwood
* Woburn Sands
* Wolverton and Greenleys
* Woughton

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** GeoNames **·** GeoNames
 |
*Lergruvbakken gruve må ikke forveksles med Lergruven.*
**Lergruvbakken gruve** var en av de mindre og den siste gruven i drift i Røros Kobberverks 333 års historie. Gruven ligger lengst syd av gruvene i det såkalte Nordgruvefeltet ca åtte km nord for Røros, i samme fjellmassiv og tre km sørøst for den mer kjente Kongens gruve. Driften startet i 1973 med utvinning av sinkmalm og fortsatte inntil all virksomhet ved Kobberverket ble innstilt som følge av konkursen høsten 1977.

Det er imidlertid ikke umulig at driften kan gjenopptas ved Lergruvbakken gruve, ettersom Crew Minerals vurderer utvinning av gjenværende malmforkomster til 540.000 tonn med 7,8% sink og 0,74% kobber som interessant.

Aerial pictures at kart.1881.no show activity between 2015 and 2020, with the dumps growing and the open pit also getting larger.

Malmdatabasen, NGU
------------------

* Lergruvbakken: *NGU-ID 1640-015*
* Elementer: Kis Zn Cu
* Produkasjon: 400.000 tonn
* Reserver: 540.000 tonn

Referanser
----------

1. ↑  Gjestland, Truls (1943-) (1996). *Nordgruvfeltet ved Røros - Falkbergets rike*. [Røros]: Olavsgruvas venner. s. 33-35.
**Sigurd Karsten Asserson** (født 25. juni 1882, død 19. juli 1937) var norsk fiskeridirektør 1918-1937. Han ble født i Sandnes og tok examen artium ved Kongsgaard skole i Stavanger i 1903.. Etter endt studium som jurist ble han ansatt som assistent hos den norske fiskeriagenten i Newcastle i 1908. I 1909 ble han assistent i Fiskeridirektoratet, hvor han arbeidet med direktoratets etterretningsvesen og utgivelse av "Fiskets Gang" (1910-). I 1912 rykket han opp til sekretær, og i 1913 overtok han stillingen som fiskeriagent i Tyskland etter G. Westergaard. Her oppholdt han seg til han ble utnevnt til fiskeridirektør (1918-1937).

Som direktør var han med i en rekke styrer, råd og komiteer. Således var han formann i styret for Vårsildavgiftsfondet, i utvalget for Statens Vitamininstitutt og Ferskfiskrådet og i Det handelspolitiske kriseråd (1932). Av viktige komiteer han var formann i, kan nevnes flere komiteer angående statens fiskeoppkjøp (Statens Fiskecentral) 1918-1920, videre sildeomsetningskomiteen av 1921, komiteen som forberedte dannelsen av Norges Fiskarlag (1922), kjøleanleggskomiteen av 1931 og komiteen til ordning av fiskernes sildeomsetning av 1931. Under vintersildsesongen 1931/32 ble han formann i det første felles salgsstyret for Stor- og Vårsildlaget og Storsildlaget og nedla i det hele tatt et betydelig arbeid under organiseringen av vintersildfisket.

Asserson deltok dessuten i en del viktige internasjonale forhandlinger, som handelsavtalen med Sovjet i 1922 og handelsavtalen med England i 1933. Videre var han med i den såkalte Nabolandsnevnden som gjaldt nordisk samarbeid midt på 1930-tallet.

Arkivet hans er i Fiskeridirektoratets arkiv i Statsarkivet i Bergen.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Sigurd Karsten Asserson, Norsk biografisk leksikon ID Sigurd\_Asserson, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Stavanger Aftenblad: "S. K. Asserson er død", 20. juli 1937 s.1.

Kilder
------

* Hegtun, Halvor. «La det plaske i Bergen[*død lenke*]», *Aftenposten* 9. oktober 2004 (nettsted aksessert 6. juli 2012).

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Elsie Sylvia Selmer Høge** (født 13. juni 1913 i London, død 8. november 1993; født Selmer) var en norsk pedagog og kvinnesaksforkjemper.

Hun var datter av bankdirektør Carl Frederik Selmer, som da arbeidet for Hambros Bank i London. Hun tok handelsskole og arbeidet i Barclays Bank i London i 1930-årene. Senere ble hun magister i pedagogikk og psykologi, og ble lektor i pedagogikk ved Statens lærerhøgskole i forming, Oslo. Hun var medlem av redaksjonen i oppslagsverket *Kvinnens verden* (1960), utgav flere bøker og artikler, og holdt en rekke foredrag, bl.a. i NRK. Hun var sentralstyremedlem i Norsk Kvinnesaksforening 1948–1954.

Bibliografi
-----------

* *Da klokken klang: en god og lykkelig skoletid forberedes i hjemmet: en liten håndbok for foreldre som har barn som skal begynne på skolen* (1969)
* *Kvinnens verden* (1960)
* «Samarbeid mellom skole og hjem». I Hambro, Cato (red.), *Mentalhygiene i skolen*, Fabritius, 1961
* *Tekstil forming: slik kan vi gjøre det – hvis vi får lov*, Gyldendal Norsk Forlag, 1962, med Helen Engelstad

Referanser
----------

1. ↑  *Forming i 100 år*. Oslo. 1975.
2. ↑  *Aftenposten*, onsdag 24. mai 1950

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Sigurd Lindstrøm** (født 5. september 1950) er en norsk billedkunstner, bosatt i Risør. Han arbeider i hovedsak med maleri og grafikk.

Lindstrøm har utdannelse fra Statens håndverks- og kunstindustriskole (1972-76). Han er også utdannet ved Statens kunstakademi (1978-82). I perioden 1976-78 arbeidet han som designer ved Hadeland Glassverk, men han har også arbeidet som illustratør for flere forlag og aviser. I årene 1982-84 var han engasjert som utstillingskonsulent for Riksgalleriet. Lindstrøm har i tillegg undervist i forming og visuelle fag ved videregående skoler i Aust-Agder.

Han har hatt flere separatutstillinger lokalt, og deltatt på Sørlandsutstillingen, Østlandsutstillingen og Høstutstillingen. I 2004 hadde Lindstrøm en separatutstilling i Reimanngården i Grimstad med tittelen «Selvbygging», som tematisk handlet om utforskning av menns byggevirksomhet. Lindstrøms kunstuttrykk ble av Grimstad kunstforening beskrevet som figurativt, men samtidig sterkt ekspressivt både i strek og koloritt. Han var representert på Agderbiennalen i Risør kunstforening i 2007. I mai 2009 deltok Sigurd Lindstrøm på en større utstilling i Risør kunstpark sammen med keramiker Eyvind Hermansen fra Tvedestrand. Også der var temaet i kunsten hans selvbygging, og han uttalte til *Aust Agder Blad* at selvbyggertrangen er et sunt alternativ til spekulasjonsøkonomien i et samfunn preget av finanskrise og usikkerhet.

Sigurd Lindstøm var styremedlem i Norske billedkunstnere Agder i perioden 1990-91. Han har også vært jurymedlem i Unge Kunstneres Samfund (UKS) i 1974.

Referanser
----------

1. ↑  Minge, Hans Otto: *Norske billedkunstnere Agder* (1999), s. 106.
2. ↑  Grimstad kunstforening: Sigurd Lindstrøm: «Selvbygging» i *Grimstad kunstforenings arkiv*, sept. 2004
3. ↑  Steinar Ryvind: «Frodig og fargerikt i kunstforeningen» i *Aust-Agder blad*, 9. mai 2009.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | KulturNav
 |
Wilhelm II av Tyskland
Paul Kruger
**Krügerdepesjen** var et lykkønskningstelegram med antibritisk tendens som Vilhelm II av Tyskland sendte til boerrepublikken Transvaals president Paul Kruger den 3. januar 1896, i anledning av boernes seier over Leander Starr Jamesons privatarmé. Dette diplomatiske tiltak fordypet kløften mellom Storbritannia og Tyskland og bidro til Tysklands politiske isolering.

Telegrammet var ikke forfattet av keiseren selv, men av medarbeidere ved det tyske utenriksdepartement Auswärtiges Amt. Dermed kan ikke Krugertelegrammet forstås som en ubetenksom «spontan»-ytring fra keiser Wilhelm II (jamfør Wilhelms *Hunnenrede*). Rikskansler Chlodwig zu Hohenlohe-Schillingsfürst kunne ha forhindret at telegrammet ble sendt.

I sine memoarer fremholdt keiser Wilhelm II har han egentlig var mot å sende telegrammet, ettersom han innså at det ville innvirke negativt på forholdet til Storbritannia. Det var ifølge ham slik at kansleren hadde med innstendighet overtalt ham til å gjøre det.

Litteratur
----------

* John C. G. Röhl: *Wilhelm II.* Band 2: *Der Aufbau der Persönlichen Monarchie. 1888–1900.* C. H. Beck, München 2001, ISBN 3-406-48229-5, S. 871-882.

Referanser
----------

1. ↑  Kaiser Wilhelm II: *Ereignisse und Gestalten aus den Jahren 1878–1918*, Verlag von K. F. Koehler, Leipzig und Berlin 1922.

Kilder
------

* Carlquist, Gunnar, red. (1933). *Svensk uppslagsbok. Bd 16*. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB. s. 189.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Johannes' gjerninger** er et apokryfisk skrift fra oldkirken, skrevet ca år 150-160, muligens i Smyrna i Lilleasia. Det er regnet som det eldste av de apokryfe apostelgjerningene, en sjanger som skildrer de kristne apostlenes liv og gjerningene i tiden etter det som skildres i Bibelens skrift *Apostlenes gjerninger*.

Det meste av handlingen i skriftet foregår i Efesos. Forfatteren av skriftet kjente godt til Johannesevangeliet og minst ett av de andre NT-evangeliene, trolig også Apostlenes gjerninger, men behandler dem nokså kritisk. Bildet av Jesus i skriftet kan minne om Johannesevangeliet, men har også viktige forskjeller i gnostisk retning: Jesus fremstilles ikke lenger som et inkarnert menneske, men er «opphøyd til et rent guddommelig vesen». Menneskesynet i skriftet er «preget av en lignende tankegang. Det er det indre, åndelige, som gjelder. Mennesket som fysisk og forgjengelig vesen er av mindre verdi og betydning.» 

Teksten er ikke bevart i sin helhet, men deler av det er kjent fra ulike håndskrifter. Særlig mangler begynnelsen. Skriftet er omtalt av kirkehistorikeren Eusebius av Cæsarea ca 320, og han regnet skriftet som i strid med den kristne lære. Teksten er oversatt til norsk i antologien *Tidligkristne apokryfer*, 2011.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Kilde for sitat og vurderinger er Reidar Aasgaards innledning til *Tidligkristne apokryfer*, 2011

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Sigurd Kander** (født 29. januar 1890 i Stockholm, død 30. april 1980 i Stockholm) var en svensk seiler som deltok i OL 1912 i Stockholm. 

Kander vant en olympisk sølvmedalje i seiling under OL 1912 i Stockholm. Han var med på den svensk båten «Erna Signe» som kom på andreplass i 12-metersklassen bak den norske båten «Magda IX». Mannskapet på «Erna Signe» var; Per Bergman, Dick Bergström, Kurt Bergström, Hugo Clason, Folke Johnson, Sigurd Kander, Nils Lamby, Erik Lindqvist, Nils Persson og Richard Sällström.

Det var tre båter i 12-metersklassen, en svensk, en finsk og en norsk. Den norske båten «Magda IX» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 21. juli utenfor kysten ved Nynäshamn. «Erna Signe» kom på andreplass og den finske «Heatherbell» tok bronse etter å ha kommet sist i begge seilasene.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1912 Sveriges flagg Stockholm - Sølv i seiling, 12-metersklassen Sveriges flagg Sverige

Referanser
----------

1. ↑   sok.se[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Sigurd Kander Arkivert 6. januar 2014 hos Wayback Machine. – *Sveriges Olympiska Kommitté* (nettside besøkt 5. januar 2014)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sigurd Kander – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Sigurd Kander – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (sv) Sigurd Kander – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Hans Munch** (født 5. juni 1654 i Torkildsrup, død 24. juni 1712) var biskop i Christianssand stift 1694–99 og deretter biskop i Oslo fra 1699 til 1712.

Han var født av foreldrene Niels Munch (1626–1682) og Karen Sadolin (d. 1685), gikk ut av skolen i Helsingør 1672 og ble magister 1677. I 1680 ble han sogneprest i Kalundborg, og siden han var gift med Sofie Amalie Moths søskenbarn Anna Aagaard, gjorde han karriere uten å være synderlig begavet. Han ble 1686 stiftsprost i Christiania, 1694 biskop i Kristiansand, hvor han fikk kongelig løfte om å forflyttes til Christiania, hvilket skjedde 1699. Året etter var han til stede ved Frederik IV's kroning og ble dr. theol. Under kongens opphold i Christiania 1704 holdt Munch en preken for ham, som ble karakterisert som mer passende for en landsbyprest enn for en biskop. Siden han var lite begavet og led av sovesyke, var også hans virsomhet som biskop av liten betydning. Hans ettermann fant regnskapene ureviderte fra 1698 til 1712, og den klage, som ble inngitt fordi han hadde ordinert «lidderlige personer» til kapellaner, viste seg i alle fall i ett tilfelle å være begrunnet. Kun én gang synes han å ha utvist noen iver, nemlig da det gjaldt å få den forhenværende London-prest Meidell, som var blitt kveker, ut av landet og hans skrifter konfiskerte. Oslo bispegård, som ikke hadde blitt reparert siden dens oppførelse 1623, fikk han satt i stand, og adskillige saker, som i arkeologisk henseende hadde interesse, gikk derved tapt. I Kristiansand hadde han samlet seg en formue, som han betydelig forøket ved sitt andre giftermål med Anna Andersdatter Gjerdrum (1661–1738).

Kilder
------

* *Dansk biografisk Lexikon*


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Hans Rosing** | **Luthersk biskop i Christiania**(1699–1712) | Etterfølger:**Bartholomæus Deichman** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF
 |
Ubåten S-21 ved Coco Solo, antakelig i 1927
Basen i 1941

**Coco Solo** var en ubåtbase for den amerikanske marine på den atlantiske (nordvestre) siden av Panamakanalsonen, nær Colón i Panama. I 1960-årene var det ikke lenger noen ubåter der, bare noe støttepersonell. Under annen verdenskrig var Coco Solo dessuten en liten flybase for en skvadron av marinens P-38 Lightning-fly.

Fra tidlig i 1980-årene til midten av 1990-årene var Coco Solo residens og administrasjon for avdelinger av marinen, marineinfanteriet og hæren som opererte fra den nærliggende basen Galeta Island.

Etter at Panamakanalen ble overført til Panamas kontroll i 1999 ble det slutt på amerikansk militær virksomhet både i Coco Solo og på Galeta Island. Coco Solo har nå to store containerterminaler, blant annet Manzanillo International Terminal, Latinamerikas største containerterminal.

Senator John McCain ble født på Coco Solo-basen.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
Krukkespiller
**Krukker** av glass, steingods eller andre materialer brukt som musikkinstrument kjennes fra mange musikkulturer. Best kjent er instrumentet fra USA, der såkalte jug bands var populære i Sørstatene på 1920-tallet.

Lyden dannes ved at utøveren former en tone med leppene og bruker krukka som resonanskammer. Tonen dannes med en ansats som er lik den som brukes på messingblåseinstrumenter, dvs. at leppene presses sammen slik at det oppstår en summetone. Utøveren berører ikke krukkeåpningen med leppene, men holder krukka et par cm fra åpningen. Hvor hardt leppene presses sammen, bestemmer tonehøyden. En dreven krukkespiller kan oppnå et tonespenn på to oktaver. Spesielle effekter kan oppnås ved at en legger stemme på luftstrømmen, som en gjør på didgeridoo. Noen utøvere bruker også sirkelpust.

USA
---

Jug bands hadde sin storhetstid særlig i Kentucky og Tennessee på 1920-tallet. Jugs fungerte som et bassinstrument i bandets rytmeseksjon, men det var også vanlig å legge inn solopartier. Noen orkestre kunne ha flere enn én jugspiller.

Gallonkrukker av steingods var det som ble hyppigst brukt, men en kjenner også til at det ble spilt på glass- eller plastballonger, parafinkanner o.a. Forskjellige krukkestørrelser og forskjellige materialer resulterer i ulik lyd.

Det har også vært forsøkt med elektrisk forsterkning av lyden. F.eks. brukte det psykedeliske bandet 13th Floor Elevators «el-jug» på 1960-tallet.

Fra nyere tid kan Fritz Richmond (1939–2005) nevnes som en anerkjent jugspiller.

Eksterne lenker
---------------

* How to Prepare and Play a Jug
* The Roots Music Listening Room – lydeksmpler
**Hans Munk** (født 24. oktober 1834 på Follestad i Gjerpen, død 20. april 1864 i Christiania) var en norsk departementsansatt og journalist.

Liv
---

Han var sønn av kjøpmannen Søren Munk (1799–1847) og sønnesønn av legen Hans Munk. Faren var skipper, senere kjøpmann og belgisk visekonsul i Skien. Moren het Marie Pauline Plesner (1832–1874).

Hans Munk gikk ut av Skiens latinskole i 1851 og ble *cand. jur.* i 1856. Nå skulle han egentlig overta familiens kjøpmannsvirksomhet, men omtrent samdig gikk forretningen under morens ledelse konkurs, slik at Munk i stedet tok arbeid som kopist i Kirkedepartementet. Her ble han i 1863 utnevnt til fullmektig.

Utenom arbeidet i departementet måtte Munk spe på inntektene ved å arbeide som manuduktør for studenter, samt som stortingsreferent og journalist. Han skrev blant annet for *Folkevennen*, *Illustreret Nyhedsblad*, *Skilling-Magazin*, *For Hjemmet*, *Christiania-Posten* og *Morgenbladet*.

Sammen med Michael Birkeland utga Munk *Storthings-Efterretninger 1814–1833*. En tid (1861–62) var han redaktør for ukebladet *Fra Udlandet* sammen med Peter Olrog Schjøtt.

Referanser
----------

1. 1 2   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 2 : Biografier L-Ø : samt tillæg, side(r) 1024[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* «Munk, Hans», i Halvorsen, J.B. (1896). *Norsk Forfatter-Lexikon 1814-1880*. Kristiania: Den Norske Forlagsforening.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Cato Bruarøy** (født 1970 i Os[] i Vestland) er en norsk karateutøver og sensei. Han er europamester i karategrenen wado-karate (2006), verdensmester i karategrenen shito ryu-karate (1999) og norgesmester i karate.

Bruarøy er hovedinstruktør for karateorganisasjonen WIKF Norge, leder for teknisk komite i Norges Kampsportforbunds karateseksjon og norsk representant og instruktør i selvforsvarssystemet Israeli Military System of Self Defence - Krav Maga. Han har trent karate siden han var 12 år og er gradert 7. dan svart belte. Han trener og underviser også i de kinesiske helseøvelsene taiji, qigong og taijiwuxigong.

Bruarøy er utdannet siviløkonom fra Norges Handelshøyskole. Han er styreleder og største eier i kommunikasjonsbyrået Kime Kommunikasjon AS i Bergen.

Bruarøy har vært engasjert som kommunikasjonsdirektør og informasjonssjef i Fiskeri- og havbruksnæringens landsforening (FHL), arbeidet som vaktsjef og finansjournalist i Dagens Næringslivs nyhetsbyrå TDN Finans og vært aksjefondsanalytiker og webredaktør i Acta-konsernet. Siden 2003 har han arbeidet som informasjonsrådgiver med finans, strategi og krisehåndtering som fagområder.[]

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑  «Da han skulle ha trening for karateklubben, deltok plutselig 2300 familier fra 26 nasjoner». *www.aftenposten.no*. Besøkt 3. januar 2022.
3. 1 2  Forside, Publisert | Oppdatert 10 09 2017 |. «Kamp mot stress - ledernytt.no». *www.ledernytt.no* **(norsk)**. Besøkt 3. januar 2022.
4. ↑