recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Nørdre Kalvehølotinden** er et fjell i Vang kommune i Innlandet. Det har en høyde på 2 019 meter over havet. Til tross for navnet er dette den sørligste av Kalvehølotindene. Tinden er også den sørligste av toppene i Norge over 2 000 meter. Tinden ligger på nordsiden av innsjøen Bygdin i Gjendealpene, like øst for Torfinnstind og like vest for Søre Kalvehølotinden.

Adkomst
-------

Nørdre Kalvehølotinden kan nås fra Bygdin (stedet) via oppmerket tursti (Turistforeningen) langs Bygdin (innsjøen) til Torfinnsbu. Fra Torfinnsbu er sør og sørvestsiden av tinden mulig å bestige uten bruk av klatreutstyr. Ruten er ikke merket. Nordre Kalveholotind kan trolig også nås fra nordsiden, fra innsjøen Gjende.

Se også
-------

Liste over fjell i Skandinavia

Referanser
----------

1. 1 2  «Norgeskart». Kartverket. Besøkt 31. desember 2015.
2. ↑  «Nørdre Kalvehølotinden - 2019moh». *peakbook.org*. 9. mars 2016. Besøkt 11. desember 2016.
3. ↑  «Nørdre Kalvehølotinden». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 10. desember 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Nørdre Syndin** er en innsjø som ligger i kommunene Vestre Slidre og Vang i Innlandet. Nørdre Syndin er den nordligste av de tre innsjøene Nørdre Syndin, Midtre Syndin og Søre Syndin.

Navnet Syndin kommer fra ordet «sund». Dette kommer av at vannene Nørdre og Midtre Syndin tidligere utgjorde ett enkelt vann, forbundet av et sund. Vannet hadde frem til 1690 utløp mot sør, via elva Hulja (Hylja) og Søre Syndin og videre ned til Ulnes ved Strondafjorden. I 1690 gravde bonden Hallvard Eriksson på gården Tørpe en kanal i nordenden av vannet slik at utløpet gikk via elva Ala som renner til Begna. I 1717 var det en stor flom som utvidet og senket kanalen noe som førte til at vannføringen i vassdragene sørover minket betydelig. Bonden ble dømt i retten til å tilbakeføre vannet, og en demning ble laget i 1719. I 1720 ble denne demningen ødelagt av en ny stor flom og denne førte til stor skade på gårder langs Ala.

Ifølge Stortingets Verneplan I for vassdrag fra 1973 ble Nørdre- og Midtre Syndin vernet, men vedtaket åpner for en mulig tilbakeføring av vannene til Sundheimselva.

Syndinvannene ligger i et åpent seterlandskap, hvor setervirksomheten gjennom lang tid har medført at bjørkeliene er erstattet av lyngheier med einer og dvergbjørk. Berggrunnen består av lett forvitrelige bergarter. Av denne grunn er jordsmonnet rundt svært rikt med tilhørende planteliv. I 1930 ble et 35 km² stort område mellom Syndinvannene og Helin fredet som botanisk plantenasjonalpark. I skiferura under fjellet Gilafjellet og langs Helin vokser flere sjeldne planter, blant annet urvalmue (*Papaver relictum*).

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 18. april 2015
2. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Regine-enhet.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 18. april 2015
3. ↑  Jahn Børe Jahnsen (2002). *Sagn i Valdres*. Topografisk forlag. ISBN 9788279810216.
4. ↑  «012/24 Nordre Syndin og Helin». *nve.no*. Norges vassdrags- og energidirektorat. 15. juni 2021. Besøkt 17. oktober 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Einar Solstad** (født 4. mars 1892 i Steinkjer, død 27. juli 1918) var en norsk lyriker. Han rakk bare å utgi én diktsamling før han døde i spanskesyken.

Einar Solstad vokste opp på Vårtun hagebruksskole i Heggelia ved Steinkjer. Han begynte på Trondheim katedralskole i 1909. I 1911 flyttet han til Kristiania og tok *examen artium* i 1912. Han debuterte som forfatter med et dikt i *Tidens Tegn* i 1913. I 1915 utga han sin første diktsamling, *Digte*, som viser påvirkning av Olaf Bull.

I 1918 reiste Solstad til København, hvor han hadde fått ansettelse i en avis. Her ble han smittet av spanskesyken og døde etter få dager. Han var nygift med malerinnen Ragnfrid Feyling; etter at han var død begikk hun selvmord ved sengen hans.

Diktsamlingen *Haven* utkom posthumt samme år.

Litteratur
----------

* Philip Houm: *Norges litteratur fra 1914 til 1950-årene*. Oslo: Aschehoug, 1955.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Einar\_Solstad[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Einar Solstad». *www.nb.no* **(norsk)**. Lofotposten. 15. august 1918. Besøkt 20. november 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Einar Solstad i BIBSYS
* Steinkjerleksikonet

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF
 |
**Inspektionen för vård och omsorg** (**IVO**) er en svensk statlig tilsynsmyndighet som ble opprettet 1. juni 2013. Myndigheten har blant annet tilsyn og kontroll over helsevesenet og sosialtjenesten og internasjonale adopsjoner.

Forslaget om å opprette den nye tilsynsmyndigheten ble gitt av den særskilte utrederen Stefan Carlsson i dennes utredning om de statlige helsemyndighetene og deres fremtidige arbeid. Til generaldirektør og sjef for den nye myndigheten har regjeringen utnevnt Gunilla Hulth-Backlund.

Inspektionen för vård och omsorg har sitt hovedkontor med støttefunksjoner i Stockholm. Utover dette har myndigheten sin hovedsakelige virksomhet ved seks regionale avdelinger med kontor beliggende i Göteborg, Jönköping, Malmö, Stockholm, Umeå og Örebro.

Referanser
----------

1. ↑  IVOs organisasjon
2. ↑  ; arkiveringsdato: 10. august 2021; besøksdato: 10. august 2021; arkiv-URL: .
3. ↑  Om IVO

Eksterne lenker
---------------

* Informasjon fra Sveriges regjering[*død lenke*]
* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Einar Wilhelm Sissener** (født 10. februar 1929, død 30. juni 2008 i Oslo) var en norsk forretningsmann. Sissener gikk i 1960 inn i ledelsen av *Apothekernes Laboratorium* som farfaren hadde grunnlagt i 1903. Under Sisseners ledelse ble farmasigiganten, som skiftet navn til Alpharma, bygget opp gjennom en serie oppkjøp og nyvinninger. Alpharma ble børsnotert i USA i 1975 og Sissener var konsernsjef i selskapet frem til 2000. Han fortsatte som styreleder frem til 2006.

Sissener tok eksamen ved Danmarks Tekniske Højskole, København, i 1952. Deretter fortsatte han på School of Mangement, Massachusetts Institute of Technology, Cambridge, Massachusetts, hvor han avla eksamen i 1954. Han hadde så stillinger i USA, England og Sveits fram til han kom til Apothekernes Laboratorium i Oslo. Etter 12 år i ulike stillinger i konsernet ble han administrerende direktør i 1972.

Einar W. Sissener var nevø av skuespiller Einar Sissener og far til næringslivsmannen Einar Andreas Sissener.

Heder
-----

* Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden 1989 for industriell nyskaping.
* Sam Eydes ærespris 1989 for innsats for norsk farmasøytisk industri.

Referanser
----------

1. ↑  «Einar W. Sissener er død». DN.no. Besøkt 7. februar 2012.
2. ↑  Hvem Hva Hvor 1990 side 149
**Faustus of Riez** var en katolsk biskop av Riez (Rhegium) sør i det romerske Gallia (Provence). Han er en av de best kjente forsvarere av semipelagianismen. Han ble født mellom 405 og 410 i Britannia, og døde mellom 490 and 495.

Biografi
--------

Intet er kjent fra hans oppvekst eller utdannelse. Noen mener at han var jurist, men at han under påvirkning fra sin fromme mor oppgav det verdslige liv og ble munk på Lérins. Her ble han presteviet, og i 432 valgt til abbed etter Maximus, som var blitt biskop av Riez. Hans tid som abbed varte i 20 eller 25 år, og han fikk ry på seg som en fremragende predikant og streng asket. 

Etter Maximus' død etterfulgte Faustus ham som biskop av Riez. Han endret ikke livsstil, og grunnla en rekke klostre i bispedømmet. Han ble aktiv i tidens teologiske diskusjoner, og ble en sterk motstander av arianismen i alle dens varianter, ikke minst makedonianismen. 

Faustus av Riez inntok de samme standpunkter som Johannes Cassianus og Vincens av Lérins om nåden og den frie vilje, men dette var et standpunkt som senere ble avvist og fordømt som semipelagianisme på Synoden i Orange etter hans død, i 529.

Hans teologiske oppfatninger gjorde at kong Euric av visigoterne la ham for hat. Kong Euric hadde erobret store deler av det sørlige Gallia, og fordrev Faustus fra hans bispesete. Tiden i eksil varte i åtte år. Etter kong Eurics død vendte han tilbake som leder av bispedømmet Riez. Han forble på sin post til sin død.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 100941176, besøkt 17. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** ICCU
 |
**Einar Strand** (født 11. januar 1916, død 5. september 2007) var en norsk tillitsvalgt i fag- og pensjonistbevegelsen. Han var hovedkasserer i LO og forbundsleder i Norsk Pensjonistforbund (NPF).

Strand vokste opp i Stavanger. Ungdomstida på 1930-tallet var prega av lengre perioder med arbeidsledighet, men også av arbeid og tillitsverv i hermetikkindustrien. Han var også aktiv i Arbeidernes Idrettsforbund. Under andre verdenskrig dreiv han illegalt arbeid, og han blei arrestert og satt to år i Sachsenhausen og ett år på Grini.

Fra 1946 var Strand heiltids tillitsvalgt. Fram til 1961 var han sekretær, seinere nestleder i Norsk Nærings- og Nytelsesmiddelarbeiderforbund (NNN). Så blei han valgt til forhandlingssekretær i LO, der han var hovedkasserer fra 1969 til 1977. I dette vervet var han hovedansvarlig for forvaltninga av organisasjonens midler, noe som førte til ei rekke andre oppgaver innen Samvirke forsikring, Landsbanken, A-pressen og Folkets hus. 

Strand var medlem av det regjeringsoppnevnte utvalget som forberedte innføringa av folketrygda i 1966. Han var også ei tid medlem av Oslo bystyre for Arbeiderpartiet.

Fra 1989 til 2003 var Strand forbundsleder i NPF, og han utøvde i denne sammenheng et stort engasjement særlig for sjuke og pleietrengende eldre.

Eksterne lenker
---------------

* Om Strand på Norgesdokumentasjon

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Fangeregisteret

 |
En **inspisient** (av latin *in* + *spicere* «etterse») er et bindeledd mellom regissør og produsent i teateroppsetninger. Inspisienter koordinerer scenografi, kostymer, rekvisitter og spesialeffekter i teateret.

I 1974 ble Norsk Teaterinspisientforening tatt opp som egen landsomfattende avdeling i Norsk musikerforbund, nå Musikernes fellesorganisasjon.

Norge
-----

I Norge idag finner man ingen dedikert utdanning til inspisient, men Høyskolen Kristiania sin bachelor i «Prosjektledelse, kunst og kreativ næring» er relevant, men skal man ha en fullstendig inspisientutdannelse må man reise på skoler i utlandet. Noen av de beste skolene er i England, skoler som LIPA Liverpool Institute for Performing Arts, Rada Royal Academy of Dramatic Art og Lamda London Academy of Music and Dramatic Art. I tillegg finnes Den Danske Scenekunstskole i København eller Stockholms dramatiska högskola i Stockholm.

Type inspisienter
-----------------

Inspisienter har ulike arbeidsområder fra teater til teater, men det betydelige skillet markerer seg godt mellom en turneinspisient og en inspisient på et stasjonert teater.

Riksteatret bruker og er med på deres turneer over hele Norges land og har ansvar for at alt går riktig for seg under teaterforestillingen, men på turne har turneinspisienten også ansvar for markedsføring, kontakt med lokale spillesteder og lignende.

Det finnes også «Frilansinpisienter» de leies inn av stasjonere eller omreisende teater og er ikke fast ansatt i teateret. De leies inn til den enkelte produksjonen.

Eksterne lenker
---------------

* Yrkesbeskrivelse av inspisient, Utdanning.no
* Artikkel om inspisient, Norsk teaterleksikon
* Norsk Teaterinspisientforening
* Inspisient, Spelhandboka]
Trygve Gulbranssen i sitt 50-årslag i Villa Granberg på Drammensveien 43. Stående fra venstre: forfatter Andreas Markusson, Einar Staff, maler Ulrik Hendriksen, bror Birger, Knut Tvedt og nabo Erling Uttisrud. Sittende fra venstre: svoger Gunnulf Hegna, Nils Dahl, Alex Brinchmann (på den tiden formann i Den norske Forfatterforening), skuespiller David Knudsen, Trygve Gulbranssen, Wilhelm Blystad, John Falchenberg, maler Per Deberitz og P. Chr. Andersen.
**Einar Arthur Staff** (født 5. november 1899 i Oslo, død 2. februar 1972) var en norsk kolonialgrossist og journalist. 
Staff hadde i tillegg til grossistvirksomheten flere verv innen det private næringsliv, og eide og drev bladet Idrætsliv sammen med P. Chr. Andersen og Trygve Gulbranssen. Han var en aktiv artikkelskribent og skrev særlig om vinteridrett. Einar Staff var også æresmedlem i Oslo Idrettslag, og ble 12. mars 1960 utnevnt av Kong Olav til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for samfunnsnyttig virke.

Referanser
----------

1. ↑  *VG* 14. mars 1960, side 14.

Kilder
------

* *Hvem er hvem?*. Aschehoug. 1959.
* Hoel, Tore & Gulbranssen, Ragna (1997). *Manns plikt - En biografisk dokumentar om Trygve Gulbranssen/Veslas egen beretning*. Oslo: Aschehoug. ISBN 82-03-26059-4. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
**Peel Park** var hjemmebanen til den engelske fotballklubben Accrington Stanley mellom 1919 og 1966. Banen lå ved Burnley Road nordøst for sentrum i Accrington i Lancashire.

Accrington Stanley hadde tidligere spilt på banen Moorhead Park, men da klubben startet igjen etter 1. verdenskrig valgte de å finne et mer egnet sted. Valget falt på et område ved Peel Park Hotel. Kjøpesummen var £2500. Banen ble åpnet 20. september 1919 med kamp mot Stalybridge Celtic.

Accrington Stanley var en av de første klubbene i England som prøvde seg på å spille fotball under flomlys. Klubben installerte flomlysanlegg på Peel Park i november 1953, og anlegget ble først tatt i bruk på en reservelagskamp i januar 1954.

Tilskuerrekorden på Peel Park var 17 634 for en vennskapskamp med flomlys mot Blackburn Rovers 15. november 1954. Rekorden for en ligakamp var 15 425 mot York City 11. april 1955 (3. divisjon). Det laveste tilskuerantallet på Peel Park i en kamp i The Football League var 925 mot York City 30. mars 1960. Klubben hadde imidlertid langt færre tilskuere på mange andre kamper på banen.

I april 1958 kjøpte Accrington Stanley en brukt tribune fra Aldershot Military Tattoo. Tribunen ble imidlertid langt dyrere enn klubben hadde beregnet, og kjøpet bragte klubben ut i økonomiske vanskeligheter. Accrington Stanley trakk seg fra ligaen i mars 1962 og gikk konkurs året etter, men fortsatte som amatørklubb til januar 1966. Deretter ble Peel Park solgt. Da klubben ble startet på nytt i 1968, valgte de Crown Ground som ny hjemmebane. Baneforholdene på Crown Ground var imidlertid dårlige, og klubben ønsket etter hvert å ta over Peel Park igjen. I 1973 spilte de en enkelt seriekamp på Peel Park, og i 1975 gjorde de et forsøk på å returnere permanent til den gamle banen. Forsøket lyktes imidlertid ikke, og klubben ble værende på Crown Ground.

Da klubben trakk seg fra ligaen i 1962, hadde Peel Park en offisiell tilskuerkapasitet på 24 600, med 9000 under tak, men bare ca. 2300 sitteplasser. Etter konkursen forfalt imidlertid banen. Den ene tribunen brant ned i april 1972, og de andre tribunene ble også revet. I dag er det lite igjen av banen. Selve gressmatta og den gamle garderoben eksisterer fremdeles, men alt av tribuner er borte.

Kilder
------

* Paul & Shirley Smith: *The Ultimate Directory of English & Scottish Football League Grounds*. Yore Publications, Harefield 2005. ISBN 0954 783042

Eksterne lenker
---------------

* Accrington Stanleys offisielle hjemmeside
***The Lion Man*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Al Russell og Jack Wells.

Handling
--------

Stella Donovan er en reporter som blir sendt av avisen hun arbeider for til å dekke et sirkus planlagt av millionær Frederick Cavendish. Men sirkuset er eksklusivt, og ingen reportere er tillatt. Men Stella påtar seg rollen som en av kvinnene som arbeider for sirkuset, og gjennomfører til og med en opptreden på vegne av utøveren hun utgir seg for å være. Men samtidig som hun påtar seg denne rollen, overhører Stella et komplott mot Frederick Cavendish - som nettopp har skrevet et testament hvor nevøen hans, John Cavendish, skal arve alt etter ham.

Både nevøen hans og advokaten Enright er med på denne planen, assistert av skuespillerinnen Celeste La Rue. Samtidig kommer Jim Westcott, en ung gruve-eier fra Arizona, for å møte Frederick Cavendish på forretningsreise. Men de krangler, og senere blir Westcott mistenkt for å ha drept Frederick Cavendish. Sistnevnte forsvinner under en brann i hjemmet hans, og antas deretter å være død. Stella og Westcott må deretter slå seg sammen, i håp om å løse saken.

Skuespillere
------------

* Kathleen O'Connor som Stella Donovan
* Jack Perrin som Jim Westcott
* Mack V. Wright som en løve-temmer
* J. Barney Sherry som Frederick Cavendish
* Gertrude Astor som Celeste La Rue
* Henry A. Barrows som Enright
* C. Norman Hammond som Ching
* Robert Walker som John Cavendish
* Tom London som Lacey
* Slim Padgett som en løve-temmer på sirkus
* William A. Carroll som Wang

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 17. april 2016.
2. ↑  The Lion Man

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Lion Man* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (nl) *The Lion Man* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *The Lion Man* på Silent Era Rediger på Wikidata
Storsalen Menighet i Oslo.
Inngangspartiet med mottoet «Land, land, land - Hør herrens ord».
**Storsalen menighet** holder til i Staffeldts gate 4 i Oslo. Menigheten er en selvstendig kategorial menighet i Den norske kirke og en del av Normisjon. Menigheten har ca. 1500 medlemmer.

Gudstjenestene
--------------

Storsalen menighet har to gudstjenester hver søndag, morgengudstjenesten klokken 11 og kveldsgudstjenesten klokken 19. I tillegg til de faste gudstjenestene har Storsalen familiegudstjenester, fellesgudstjenester og Soul Church med jevne mellomrom.

**KL. 11 – MORGENGUDSTJENESTE**

Gudstjeneste for alle generasjoner.

Her møtes gamle og unge og tre søndagsskoler er tilrettelagt ulike aldersgrupper.

Kl. 12.15 – Kirkekaffe med rundstykker etter gudstjenesten.

**KL. 16 – SOULCHURCH**

Gudstjeneste for tweens, tenåringer og alle andre.

Denne gudstjenesten feires siste søndag i måneden.

Kl. 17.15 – Cafè etter gudstjenesten

**KL. 19 – KVELDSGUDSTJENESTE**

Kveldsgudstjeneste kl 19.00.

Oversettes til engelsk.

Kl. 2030 – Kveldsmat og cafe

Referanser
----------

1. ↑

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Storsalen menighet, Oslo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Storsalen menighet på Facebook Rediger på Wikidata

* (no) Storsalen menighet på YouTube Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Start Norge** er en norsk studentorganisasjon stiftet i 2002 som fokuserer på innovasjon og entreprenørskap blant studentene. Start Norge er representert på alle universiteter i landet samt de fleste høyskolene. 

Initiativet bak Start Norge kom hovedsakelig fra studenter fra teknologimiljøene ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet i Trondheim og ved Norges landbrukshøgskole (nå Norges miljø- og biovitenskapelige universitet) i Ås. Organisasjonen ble formelt stiftet 5. november 2002. Start Norge står bak arrangementer og aktiviteter arrangert i og på tvers av lokallagene. Organisasjonen er frivillig drevet av studenter ved høyskoler og universiteter i Norge. 

Pr. 2021 består organisasjonen av 18 lokallag og med en overordnet styret. Hver høst avholdes det en generalforsamling hvor det velges et nytt styre. Tidligere har det vært et overordnet styre og ledelse, men vedtektsendringer vedtatt på generalforsamlingen 2020 gjorde om på organisasjonsstrukturen. Styret består nå av syv personer med vervene leder, nestleder, Venture Cup-koordinator, markedsansvarlig, kommunikasjonsansvarlig, HR- og opplæringsansvarlig og økonomiansvarlig. Styret blir valgt under generalforsamling på høsten, og trer inn i rollene sine 1. februar det påfølgende året.

Arrangementer
-------------

Det holdes om lag 70 arrangementer i året i regi av lokallagene, slik som Jentemiddagen/Kvinnemiddagen, Gründerjakten, Mixer og Norwegian Game Awards. Det viktigste arrangementet til Start Norge er Venture Cup. Venture Cup er en forretningsplankonkurranse som holdes over hele landet og i samarbeid mellom Start Norge, McKinsey & Company og andre samarbeidspartnere.

Hvert år arrangerer Start Norge to årlige *Start Forum,* i samarbeid med to respektive lokallag. Under Start Forum har alle medlemmene fra samtlige lokallag mulighet til å møte opp og delta på strategi- og ledersamling, erfaringsutveksling og et sosialt program. Forrige vårforum ble avholdt 5. - 8. mars 2020 i Lillehammer i regi av Start LHMR. Høsten 2020 arrangeres høstforum av Start Gjøvik i Gjøvik.

Referanser
----------

1. ↑  «Lokallag». *Start Norge* **(engelsk)**. Besøkt 22. juni 2020.
2. ↑  «Venture Cup». *Start Norge* **(engelsk)**. Besøkt 22. juni 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Start Norge – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Einar Wenes** (1922–1985) var en norsk skuespiller som hadde størstedelen av karrieren på scenen. Han hadde en lengre ansettelsesforhold ved Det Norske Teatret.

Wenes scenedebuterte på Nationaltheatret i 1947 og virket der frem til 1950. Han var ved Den Nationale Scene 1951-1955, frilans 1955-1961, ved Det Norske Teatret 1961–1976 og igjen frilans fra 1976. Blant hans roller kan en nevne Bendik i *Tjugendagen* av Aslaug Vaa, tittelrollen i *Jo Gjende* av Tore Ørjasæter, Krogstad i Henrik Ibsens *Et dukkehjem* og Mortensgård i *Rosmersholm*.

Wenes filmdebuterte i Edith Carlmars *Ung frue forsvunnet* (1953). Han medvirket også i noen tv-produksjoner, deriblant Fjernsynsteatrets første produksjon av *Rosmersholm* (1966), samt en del hørespill.

De siste åtte år var Einar Wenes pensjonist på grunn av sykdom.

Han ble gift i 1946 med Else Gjerdrum (1916-1998).

Filmografi
----------

* 

* 1953 – *Ung frue forsvunnet*
* 

* 1960 – *Veien tilbake*
* 

* 1972 – *Motforestilling*
* 

* 1975 – *Faneflukt*
* 

* 1975 – *Skraphandlerne*

*

Referanser
----------

1. 1 2   www.begravdeioslo.no, besøkt 22. juni 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Einar Wenes». *Store norske leksikon*. Besøkt 12. juni 2016.
3. ↑  «Person». *Hørespilldatabase*. Besøkt 22. juni 2022.
4. ↑  «Einar Wenes». *Aftenposten*. 6. september 1985.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Einar Wenes på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Einar Wenes hos Nationaltheatret Rediger på Wikidata

* (no) Einar Wenes hos Sceneweb Rediger på Wikidata

* (sv) Einar Wenes i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) Einar Wenes hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Pedro de Otálora** (født om lag 1570 i Mondragón i Guipúzcoa, død 1624 i Guadalajara, Mexico) var en spansk prest. Han var president for «Real Audiencia de México», kolonien Ny-Spanias høyeste rettsinstans. Fra da visekonge García Guerra døde den 22. februar 1612 til neste visekonge ankom 18. oktober 1612 representerte han kolonimaktens høyeste myndighet.

Han var sønn av Miguel Ruiz de Otálora, tidligere minister for «El Real y Supremo Consejo de Indias» (*indisk råd*). Hans bror Juan de Otálora ble dommer i Galicia og Valladolid. En annen bror, Alonso Núñez de Otálora, studerte ved Universitetet i Salamanca og nådde indisk råd som sin far.

Otálora kom inn ved Universitetet i Salamanca i 1595, etter å ha oppnådd graden Canons 22. august 1594.[] Han ble utnevnt til oidor for Audiencia de Mexico 29. november 1597, og fikk tillatelse 3. juni 1599 for å seile til Ny-Spania i selskap med sine tjenere. 2. juni 1609 ble han ordinert til prest.

2. mai 1612 presiderte han over et tribunal som dømte 35 opprørere til døden. Han opptrådte da i visekongens sted.

Han avanserte til president for Audiencia i Guadalajara ved konsultasjon 29. mai 1618, og med fullverdig tittel 22. juni 1618. Han døde i denne stillingen, selv om indisk råd hadde avtalt i begynnelsen av mai 1618 at han skulle reise tilbake til Spania i tre eller fire år, hvis han skulle fratre stillingen som dommer i Mexico. Han oppholdt seg i Guadalajara 10. desember 1623 og døde kort tid etter.

Referanser
----------

1. ↑  «1612 La conjuración de los negros. Diario 1519-1615 Manuscrito. Chimalpahin Cuauhtlehuanitzin. (1660) (fragmento)» **(spansk)**. Memoria Político de México.
2. ↑  «Pedro Otálora» **(spansk)**. Real Academia de la Historia. Besøkt 29. april 2021.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Don García Guerra** | **I visekongen av Ny-Spanias sted**(1612–1612) | Etterfølger:**Don Diego Fernández de Córdoba** |
***The Lie*** er en amerikansk stumfilm fra 1918, regissert av J. Searle Dawley.

Handling
--------

Elinor Shales lykke over å være forlovet med Gerald Forster blir avbrutt når søsteren hennes Lucy ankommer. Hun innrømmer at hun snart kommer til å føde et uekte barn. Etter fødselen forsøker hun å finne en fostermor for barnet hennes. I et forsøk på å fremmedgjøre Gerald fra Elinor slik at hun kan gifte seg med ham selv, og Lucy overbeviser ham om at Elinor er barnets biologiske mor.

Men kort tid etter Lucy og Geralds ekteskap får Elinor elendig vite om søsterens perfiditet, og bestemmer seg for å fortelle Gerald hele sannheten. Men ved synet av deres lykke ombestemmer hun seg, og vender heller hjem. Men Nol Dibdin, en venn av familien, har forståelse for situasjonen hennes. Han foreslår derfor at de søker lykke sammen, som mann og kone.

Skuespillere
------------

* Elsie Ferguson som Elinor Shale
* David Powell som Gerald Forster
* John L. Shine som Sir Robert Shale
* Percy Marmont som Nol Dibdin
* Charles Sutton som Hamp
* Bertha Kent som Gibbard
* Maude Turner Gordon som Lady Beachworth
* Betty Howe som Lucy Shale

Referanser
----------

1. ↑  THE LIE

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Lie* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Lie* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Lie* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Katrine Tjølsen** (født 28. januar 1993) er en norsk sjakkspiller og quizbokforfatter. I mars 2014 er hun Norges fjerde høyest rangerte kvinnelige sjakkspiller. Hun ble tildelt tittelen WIM den 8. januar 2010. Hun spiller for Bergens Schakklub, og er datter av legen, forskeren og sjakkdommeren Arne Tjølsen. 

I 2007 gjorde Katrine Tjølsen seg bemerket ved å bli kadettnorgesmester (U16) i en alder av 14 år. Hun deltok også på fjerdebord for Norges kvinnelag under sjakkolympiaden i 2008. Der gjorde hun et svært sterkt resultat med 6 av 9 mulige poeng. I NM 2010 ble hun med 7.5 av 9 mulige poeng historiens første kvinnelige juniornorgesmester i sjakk, noe som gjorde at hun til NM 2011 var kvalifisert for eliteklassen. Tjølsen spilte etter dette førstebord for Norge i Sjakk-OL 2010, men gjorde med 3 av 10 poeng der et resultat godt under forventet.

Tjølsen ble første kvinnelige norske spiller til å vinne ett parti i eliteklassen da hun under NM i 2011 vant i første runde, og etter også å ha vunnet sitt neste parti ledet hun sensasjonelt eliteklassen alene. Tjølsen var rangert lavest av de 18 elitespillerne, men endte til slutt på 13.-plass med 4 av 9 poeng. Det er det klart sterkeste resultatet en kvinnelig norsk sjakkspiller har gjort i eliteklassen. Katrine Tjølsen har i 2012 og 2013 prioritert realfagstudier ved Massachusetts Institute of Technology i USA, og hun har derfor verken deltatt i flere NM eller spilt på det norske laget i Sjakk-OL 2012. 

Tjølsen er kreditert som rådgiver i etterordet til flere krimromaner av historikeren, forfatteren og sjakkspilleren Hans Olav Lahlum. I august 2013 offentliggjorde Lahlum at Tjølsen også har vært en hovedmodell for romanetterforskeren Patricia Louise I. E. Borchmann. I mars 2014 debuterte Tjølsen selv som forfatter, da hun skrev alle realfagskapitlene i Lahlums quizbok, vol. 1.

Referanser
----------

1. ↑  Tjølsen utnevnt til WIM av FIDE
2. ↑  Her er Lahlums hovedrolle-modell. *NRK* (19. august 2013). Besøkt 18. mars 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Katrine Tjølsen – FIDE Rediger på Wikidata

* (en) Katrine Tjølsen – US Chess Federation Rediger på Wikidata

* (en) Katrine Tjølsen – chessgames.com Rediger på Wikidata

* (en) Katrine Tjølsen – Chess.com Rediger på Wikidata

* (en) Katrine Tjølsen – 365Chess.com Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Audrey Hepburn var programleder for TV-serien og vant en Primetime Emmy Award for arbeidet.
***Gardens of the World with Audrey Hepburn*** er en amerikansk dokumentarserie om verdens vakreste og mest bemerkelsesverdige hager. Audrey Hepburn var programleder for TV-serien og deltok også i fortellerrollen sammen med Michael York. Hepburn vant en Primetime Emmy Award for beste individuelle prestasjon innen informasjonsprogram for arbeidet. Dokumentarserien gikk på TV-kanalen PBS og bestod av totalt åtte episoder som varte i en halvtime hver.

En introduksjon til TV-serien ble sendt på PBS i mars 1991. TV-serien hadde premiere 21. januar 1993, én dag etter Hepburns dødsfall. Barbara Saltzman fra *Los Angeles Times* skrev at tidspunktet for sendingen var uheldig, «men rosens tidløse skjønnhet i første episode er et passende symbol på hennes eleganse og stil». Hun skrev videre at Hepburn var «en minneverdig turguide» i den første episoden «Roses and Rose Gardens». De to siste episodene av TV-serien ble sendt i januar 1996. Dokumentarserien ble sendt på TV i mer enn 30 land, og i 1999 ble de åtte episodene utgitt på DVD. En ny DVD-utgivelse kom i september 2006.

Audrey Hepburns scener ble spilt inn våren og sommeren 1990 i både offentlige og private hager i England, Frankrike, Italia, Japan, Nederland, Den dominikanske republikk og USA. Fra hjemmet sitt i Tolochenaz i Sveits skrev Hepburn forordene til boken som ble utgitt i forbindelse med TV-serien.

Hepburn elsket natur og blomsterhager og så en sjelden mulighet til å vise frem den skjønnheten på en poetisk og meningsfull måte. Samboeren Robert Wolders har sagt at TV-serien ble en veldig personlig og kreativ opplevelse for henne.

Referanser
----------

1. 1 2  Barbara Saltzman (21. januar 1993). «TV REVIEW : Tulips, Roses on View in Debut of 'Gardens'». *Los Angeles Times*. Besøkt 26. mars 2017.
2. ↑  *Gardens of the World: The Art & Practice of Gardening* (MacMillan, 1. utgave mars 1991) Forord av Audrey Hepburn. Skrevet av John Brookes, Madison Cox, Penelope Hobhouse, Teiji Itoh, Ann Lovejoy, Elvin McDonald, Allen Paterson, Katherine Whiteside. Foto av Mick Hales, Erica Lennard, Elvin McDonald, Allen Paterson, Art Schronce. ISBN 0025831275

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Gardens of the World with Audrey Hepburn* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Gardens of the World with Audrey Hepburn* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata
**Starrsivbukk** (*Donacia obscura*) er en bille i gruppen sivbukker og tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den er registrert i Norge.

Utseende
--------

Starrsivbukk er mellom 8-10 mm lang. Kroppen er langsmal og ikke så oval som bladbillene ofte er. Den er naken, uten en kort, tett og fin behåring på halskjoldet og dekkvingene. Den har en metallisk glans, hele oversiden er mørkt bronsefarget. Hver av dekkvingene uten groper, men med to parallelle lengeinnrykk. Halskjoldet er på midten med punktur. Bakkroppen smalner bakover. Hodet er fremover-rettet. Antennens tredje ledd nær dobbelt så langt som det andre leddet. Beina er mørke på farge og har metallglans, de er forholdsvis lange. Baklårene har en tann (utvekst) og er kortere enn dekkvingene, de når ikke til spissen.

Levevis
-------

Både larvene og de voksne (imago) billene finnes nær ferskvann hvor de lever av å spise blad på næringsplanten. Særlig arter i planteslekten *Carex*. Larvene lever under vannoverflaten. De voksne er særlig aktive i solskinn.

Starrsivbukk tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.

Referanser
----------

1. 1 2  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 24. september 2020. Besøkt 24. september 2020.
2. ↑  Fauna Europaea - besøksdato: 27. februar 2010
3. ↑  «Artsdatabankens navneopplysninger med artstre». Artsdatabanken. 24. september 2020. Besøkt 24. september 2020.

Litteratur
----------

* Lindroth, C.H. 1993. *Våra skalbaggar och hur man kãnner igen dem* (opptrykk av opprinnelig tre hefter (1942-1945. Bonnier forlag.) Fãltbiologerna. ca. 240 sider. ISBN 91-85094-722

Eksterne lenker
---------------

* (en) *starrsivbukk* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *starrsivbukk* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *starrsivbukk* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *starrsivbukk* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *starrsivbukk* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *starrsivbukk* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *starrsivbukk* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Donacia obscura* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
* Starrsivbukk *Donacia obscura* - Fauna Europaea
* Norsk entomologisk forening
**Leif Sverre Jacobsen** (født 10. februar 1946) er en norsk teolog og forkynner. Han er utdannet metodistprest og har vært aktiv både innen metodistsamfunnet, pinsebevegelsen og trosbevegelsen. Han tok sin teologiske doktorgrad i 2004 med avhandlingen «The leadership factor in church planting projects in Norway from 1990 to 2000».

Bakgrunn og arbeid
------------------

### Tidlig karrière

Jacobsen var i sine tidlige år metodistprest i Hvittingfoss (1969–71) og Sandefjord (1971–72). Han meldte seg ut av metodistsamfunnet i 1972 som en følge av sitt syn på dåpen. Etter dette virket han som forkynner i Drammen pinsemenighet, hvor han senere ble forstander (1973–74). Han har også vært forstander i pinsemenighetene i Brevik (1974–78) og i Bergen (1978–84). Der han var forstander i Menigheten Filadelfia, som i denne perioden opplevde en meget stor vekst. I tillegg til dette har Jacobsen undervist i mange år på bibelskolen i Sarons Dal, hvor han også var rektor frem til 1984.

### Den karismatiske fløy i pinsebevegelsen

Som forkynner i pinsebevegelsen kom han i kontakt med det karismatiske miljøet i pinsebevegelsen. Dette miljøet besto av blant andre Aril Edvardsen, Kjell Haltorp og Åge Åleskjær. Han var også med under etableringen av Ten Center, som var et uttrykk for den karismatiske fornyelse innen pinsebevegelsen. Som et kuriosum kan nevnes at han var den som introduserte Åge Åleskjær for Kenneth Hagins bøker.

### Oppgaver innen trosbevegelsen

I 1985 stiftet Jacobsen Bergen Kristne Senter sammen med Kåre Kristing, som hadde bakgrunn fra Kristent fellesskap i Bergen. Menigheten gikk i 1999 inn i Levende Ord. I 1989-94 var han ansatt som medpastor i Oslo Kristne Senter med ansvar for menighetens bibelskole. I 1994-02 var han ansatt i Sørlandet Bibel- og Misjonssenter som forkynner med administrativt ansvar. Han flyttet så tilbake til Bergen hvor han sammen med menigheten Bergen Kristne Senter gikk inn i Levende Ord hvor han jobbet som medpastor og som lærer på menighetens bibelskole. Han fikk en sentral rolle som styreleder under krisen som oppsto i menigheten i 2005/2006. 

### Øvrige oppgaver innen kristenheten

Jacobsen er en av oversetterne av Bibelen Guds Ord som kom ut i 1997.

### Dagens situasjon

Jacobsen jobber i dag som IT-sjef i et internasjonalt firma. Ved siden av denne stillingen vil han fra 1. august 2008 fungere som hovedpastor i Centralkirken i Bergen, som er en menighet i Metodistkirken.
**Leif Ivar Havelin**, født 28. april 1949[] i Sør-Varanger kommune i Finnmark og oppvokst på Åndalsnes i Rauma kommune i Møre og Romsdal, er en norsk professor i medisin (ortopedisk kirurgi) ved Universitetet i Bergen med spesialitetene «generell kirurgi» (1987) og «ortopedisk kirurgi» (1989). Han har vært overlege og avdelingsoverlege ved Ortopedisk avdeling ved Haukeland Universitetssjukehus med revmakirurgi og protesekirurgi som spesialområder.

Havelin var en av initiativtagerne for oppstart av Hofteregisteret i 1987 og den første daglige leder. Hofteregisteret var en forløper til Nasjonalt register for leddproteser, Nasjonalt Hoftebruddregister og Nasjonal Kompetansetjeneste for leddproteser og hoftebrudd der Havelin var leder, styremedlem eller styreleder i til sammen 31 år.

Havelin er cand. med fra Universitetet i Bergen (1976) hvor han også avla doktorgrad (dr.med) med avhandlingen «Hip Arthroplasty in Norway 1987-1994» (1995). For innsatsen innen ortopedi ble Havelin i september 2018 utnevnt til Ridder av 1. klasse av den Kongelige Norske St. Olavs Orden.

Havelin er hovedforfatter eller medforfatter på rundt 150 vitenskapelige artikler og bøker om ortopediske emner.

Han er æresmedlem i British Hip Society (2013) og Norsk ortopedisk forening (2017) og var den første norske kirurgen som ble medlem av International Hip Society (2008).

Referanser
----------

1. ↑   www.kongehuset.no, besøkt 13. august 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Utnevnelser til St. Olavs Orden». DET NORSKE KONGEHUS.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Leif Ivar Havelin i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** CRIStin
 |
**Uburen** (også kalt *Uburfjell*) er en fjellformasjon ved Høgsfjorden i Sandnes kommune i Rogaland, akkurat ved inngangen til Lysefjorden. Uburens høyeste punkt ligger 440 meter over havet, og gir en flott utsikt over Høgsfjorden. Fra baksiden går det en delvis bratt tursti helt opp til toppen.

Navnets opprinnelse
-------------------

Torkell Mauland nevner dette fjellet i Kap. VI. i «Folkeminne fraa Rogaland» (1928), som omhandler folketroen om utburden.
Han sier at «Paa Forsand er eit stupbratt høgt fjell som vert kalla Uburen; men nokor segn um det veit eg ikkje at eg hev høyrt. – Lenger nord – i minsto nordanfyr Talgje – er namnet jamnast utbor eller utburd; det leider tanken paa ein ting som er "boren ut"». Han forbinder altså fjellets navn med benevningen «utburd», som i gammel tid var de barnene som ble «båret ut», når omstendighetene ikke tillot at de fikk vokse opp.

Bildet viser Uburen sett fra Sokkanuten. Foran Uburen sees Forsand og Lysefjordbroen.

Bruk av navnet Uburen
---------------------

Uburen er også navnet på en musikk gruppe innen sjangrene viking- og black metal.

Referanser
----------

1. ↑  Uburen på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  «Uburen - 440moh». *peakbook.org*. 9. mars 2016. Besøkt 15. november 2016.
3. ↑  «Uburen». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 15. november 2016.
4. ↑  «Uburen». *Encyclopaedia Metallum – The Metal Archives*. Arkivert fra originalen 1. november 2016. Besøkt 15. november 2016.

Eksterne lenker
---------------

* «Uburen - Topptur med dyster forhistorie», på ut.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Figgjo sitt museum og butikk på fabrikkområdet
**Figgjo AS** er produksjonsbedrift som ligger på Figgjo i Sandnes. Bedriften produserer i hovedsak tallerkener, krus, boller og annet tilbehør i vitroporselen til storhusholdninger.

Selskapet ble stiftet i 1941 som Figgjo Kraftselskap AS, men i 1949 ble navnet endret til Figgjo Fajanse AS. I 1968 fusjonerte selskapet med Stavangerflint, etter at bedriften bare tre år tidligere (i 1965) hadde takket nei til en fusjon med Porsgrund Porselænsfabrik. Produksjonen ved Stavangerflint ble imidlertid gradvis trappet ned, samtidig som maskinparken og ansatte ble flyttet til Figgjo. Stavangerflint ble endelig nedlagt i 1979. Samme år endret bedriften navnet til Figgjo AS.

Kunstneriske medarbeidere
-------------------------

* Hermann Bongard Tekanne fra serviset «Smørblomst» fra 60/70-tallet
* Kåre Berven Fjeldsaa
* Rolf Frøyland
* Ragnar Grimsrud
* Inger Waage
* Anja Helena Juurikkala
* Jørg Løve Nielsen
* Turi Gramstad Oliver
* Paula Ratula
* Ingegerd Råman
* Aini Stangeland
* Leif Ueland
* Olav Joa
* Johan Verde
* Jens Olav Hetland

Litteratur
----------

* Lindland, Kristiane (2017). «Figgjo AS - mellom Taylorisme og Jærkultur». Oslo. ISSN 2387-5879.

Referanser
----------

1. 1 2  Linder, Mats: «Figgjo» i Store norske leksikon på snl.no. Hentet 13. september 2022 fra

Eksterne lenker
---------------

* figgjo.no – offisiell hjemmeside.
* «Mappe over eldre serviser til Figgjo Fajanse AS i Digitalt Museum». DigitaltMuseum. Besøkt 4. april 2014.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** KulturNav
 |
***Sogningen*** var en avis som ble utgitt i Vik i Sogn og Fjordane. Avisa kom ut første gang i 1897, etter initiativ fra Ole S. Kvamme. I 1925 ble avisa flyttet til Balestrand og siden til Leikanger. Avisa kom ikke ut mellom 1942 og 1945. I 1951 ble avisa flyttet tilbake til Vik.

I 1957 ble avisa kjøpt av trykkerieier Ingvald Husabø og slått sammen med en annen avis han hadde kjøpt, *Sogns Avis*, og han etablerte den nye avisa *Sogningen/Sogns Avis*. I 1992 ble denne slått sammen med avisa *Sogn og Fjordane* til den nye *Sogn Avis*.

Ansvarlig redaktør
------------------

* Thormod Liljedahl 1955–1957
* Halvdan Brekke 1951-1955
* Richard Christoffer Schelderup Knoff 1945–1948
* Richard Knoff 1942–1942
* Richard Christoffer Schelderup Knoff 1925–1940
* Thormod Liljedahl 1916–1925
* P. Stensager 1912–1916
* Dankert Skagen 1911–1912
* Rasmus Thorsen 1897–1911

Referanser
----------

1. ↑  (no) Sogningen i Store norske leksikon
2. ↑  (no) Sogn Avis i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Käpplingedrapene** fant sted i juni 1389 eller 1392 da 70 svenske innbyggere ble sperret inne i en låve, som deretter ble antent. Drapene skal ha funnet sted på *Käpplingeholmen* i Stockholm, tilsvarende dagens Blasieholmen.

Bakgrunn
--------

Stockholm hadde siden 1250-tallet forbindelser med hanseatene og de tyske handelsbyene. Forbindelsene førte etterhvert til innvandring, hvor tyske handelsmenn og administrasjonsansatte flyttet til byen. De tyske innvandrerne utgjorde etterhvert noen av de fremste borgerne i byen. De fleste håndverkere var imidlertid fortsatt svenske. I 1348/49 ble Magnus Erikssons bylov innført for å begrense den tyske innflytelsen over byens administrasjon. Den tyske innflytelsen kulminerte da Albrekt av Mecklenburg ble innsatt som konge av Sverige i 1364.

Svenske borgere som ønsket å avsette Albrekt allierte seg med dronning Margrete, som beseiret tyskerne i slaget ved Åsle 1389. Seieren gjorde dronningen i praksis til regent over Sverige, med unntak av Stockholm, hvor tyskerne fortsatt holdt stand. Spenningen tiltok derfra mellom tyskere og svensker i Stockholm. I et forsøk på å enighet angående makten i Stockholm, ble representanter for byen invitert til å møte ledende svensker i Tälje (Södertälje). Partene kom ikke til noen enighet. Stockholms representanter vendte tibake til byen, og urolighetene tiltok. Tyskerne organiserte en livvaktstyrke kalt hettebrødrene, som begynte å trakassere den svenske befolkningen i byen.

Den 14. juni 1389 møtte de tyske hettebrødrene, soldater samt handelsmenn opp på Stortorget, og de samlet seg ved Kåkbrinken. En liste med 76 navn på svenske angivelige forrædere som skulle pågripes, ble lest opp. Enkelte av disse ble låst inne på slottet, mens andre ble dratt til Gråmunkeholmen (Riddarholmen) for å tortureres. Den 15. juni ble Jöns Kabbemagher, Lars Uphughom og Gregers Röde brent levende på bålet. Den 17. juni ble slottets fanger rodd over til Käpplingeholmen, hvor de ble stengt inne i en bygning som ble antent. Sifrene for antall drepte i Käpplingedrapene varierer fra 15 som laveste anslag, til 76.

Kilder
------

### Referanser

1. ↑  Swahn (2003)

### Litteratur

* Swahn, Jan-Öjvind: *Svenska mord. Märkliga mordfall ur den svenska kriminallhistorien*, (2003) (sv)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Nationalencyklopedin
 |
School of the Airs studio i Alice Springs
**School of the Air** er fellesbetegnelsen for den fjernundervisning som ivaretas for skolebarn på alle stadier i de avsides- og fjerntliggende områder i Australia.

Skolen, som ble grunnlagt i 1950, kunne feire sitt 50-årsjubileum 8. juni 2000.

Undervisningen har, frem til 2002, foregått over kortbølgeradio på det radiosambandet og de frekvenser som brukes av Royal Flying Doctor Service. I dag foregår undervisningen ved hjelp av trådløs Internett forbindelse.

Med innføring av internet og web-kamera hos den enkelte elev er det nå blitt to-veis visuell kontakt mellom lærer og elev. Selve «skolen» med lærere holder til i de større sentra og elevene sitter spredt omkring på de enkelte farmer. Vanligvis tilbringer elevene en time per dag hvor de får individuell undervisning fra læreren og resten av skoledagen arbeider de med det mottatte materiale sammen med foreldre, eldre søsken, andre slektninger eller en ansatt huslærer.

Tradisjonelt fikk elevene sitt skolemateriell og rettede oppgaver og returnerte nye oppgaver med enten med Flying Doctors eller med den tildels uregelmessige og upålitelige postforbindelse i Australias ødemarker. Med innføring av internett og E-post får elevene nå sine rettede oppgaver på en mye raskere måte.

En skole som den i Alice Springs har for tiden 120 elever spredt over et område på 1 300 000 kvadratkilometer. Barn av de opprinnelige australiere, aboriginene utgjør omtrent 15 prosent av elevene. 

Side alle elevene lever i en isolert situasjon er *School of the Air* ofte deres første møte med andre barn og det første møte med andre ut over den nærmeste familie. Gjennom en årlig sammenkomster hvor elevene reiser til skolen og tilbringer en uke sammen med lærer og de andre elever får barna anledning til å knytte nye kontakter.

Eksterne lenker
---------------

* School of the Air – Mount Isa
* School of the Air – Alice Springs
* Australian Government Link – History for the School of the Air

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF
 |
**Kai Hoffstad** (født 8. mars 1964) er en norsk glasskunstner. Han bor og arbeider i Kilsund i Arendal kommune. I tillegg driver han Galleri Glasshytta på Fredriksvern Verft i Stavern.

Hoffstad arbeider i hovedsak med varmtglass og fusing, skulptur og kunsthåndverk. Glassfusing er en spesiell produksjonsteknikk som gjør at oppvarmet glass lettere lar seg forme som man ønsker. Han har utdannelse fra Orrefors Riksglasskole i Sverige (1984), for øvrig er han selvlært innen glasskunst. Han har en rekke separat- og kollektivutstillinger bak seg. I perioden 1991-2001 hadde Hoffstad seks separatutstillinger på Nordstrand galleri. Han har blant annet deltatt på Maihaugutstillingen i regi av Norsk Form i 1998 og på Nordisk Glass vandreutstilling i 2001. 

Hoffstad er innkjøpt av Kunstindustrimuseet i Trondheim, Statsministerens kontor, Frostating lagmannsrett og Det kongelige slott i Norge og Danmark. Han har hatt utstmykningsoppdrag blant annet ved Rieber & Søn i Bergen, Sørlandet sykehus i Arendal og Radiumhospitalet. I 2013 var han festilvalutstiller på «Gladmat 2013» i Stavanger sammen med Ingunn Hoffstad Gjone.

Referanser
----------

1. ↑  Silje Løvstad Thjømoe: «Stavern-kunstnere stiller ut for 250.000 besøkende i Stavanger» i *Østlands-Posten* 20. juli 2013, s. 8-9
2. ↑   (besøkt 18. februar 2015)
3. ↑  Øystein Darbo: «Rødgløedende glass blir kunstverk» i *Tvedestrandsposten* 20. juli 2013, s. 10-11
4. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 17. desember 2014. Besøkt 17. februar 2015.  (besøkt 18. februar 2015)