recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Torbjørn Pedersen**  (født 10. mars 1793 i Bergen, død 22. mai 1834 i Bergen) var en norsk skarpretter fra 1828 til 1834.

Bakgrunn
--------

Torbjørn Pedersen var sønn av høker Peder Torbjørnsen og frue Ragnhild Knudsdatter i Bergen. Han utdannet seg til styrmann. Da han 13. januar 1828 giftet seg med den bergenske skarpretter Johannes Heinrich Mühlhausens datter Bolette Jørgine, overtok han også posten som skarpretter for Bergens Stift. Mühlhausen selv etterlot seg ingen levende sønner.

Yrkesliv
--------

Torbjørn Pedersen rakk bare å henrette én person i løpet av sin karriere: det var postraneren Steen Øfstad, som ble halshugget på Fusa utenfor Bergen i 1833. 

Kort tid etterpå døde Torbjørn Pedersen av tuberkulose. Han etterlot seg ett barn han hadde fått før han giftet seg og to barn han hadde fått med Bolette Mühlhausen. I tillegg nedkom hans enke med hans posthume barn Torbjørn Johan tre måneder etter hans død.

Ettersom han ikke hadde voksne barn til å overta skarpretter-posten, gikk denne over til Samson Isberg.

Kilder
------

* Bergens kirkebøker

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki
 |
**Arnulf Marcellus Strømme** (født 10. februar 1902 i Bergen, død 29. april 1977) var en norsk teolog og pedagog.

Strømme var sønn av Rasmus Annaniassen Strømme (1868–1949) og Bertha Honningsvåg (1865–1950). Han studerte ved Universitetet i Oslo og ble *cand. theol.* i 1928. Dessuten hadde han studieopphold i Strasbourg, Tübingen og Heidelberg. Han var lektor ved Berg skole i Aker fra 1937 til 1971.

Strømmes første avhandling (*Die Gültigkeit der Religion*, «Religionens gyldighet», 1932) behandlet et religionsfilosofisk emne. Senere skrev han om kulturproblemer, blant annet om *Historiens problem* (1946), *Kulturens problem* (1947) og *Humanismens vesen* (1948). Han skrev også om Henrik Ibsen (*Ibsens tredje rike*, 1950 og *Strukturen i Ibsens dramer*, 1951).

Utmerkelser
-----------

Strømme ble medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi i 1951.

Litteratur
----------

* *Prester i den Norske kirke og andre teologiske kandidater*. Land og kirke, 1974.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Arnulf Strømme i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
Karthagos plassering i Nord-Afrika
**Ceterum censeo Carthaginem esse delendam** er et latinsk uttrykk som på norsk betyr *«Forøvrig mener jeg at Karthago bør ødelegges»*. 

Ifølge historikeren Plutark ble setningen berømt fordi den romerske senatoren Cato den eldre pleide å avslutte alle sine taler i Senatet med disse ordene. Det var etter en reise til Karthago i 157 f.Kr. i et forgjeves forsøk på å megle at Cato ble overveldet av byens velstand. Dette førte til at han ble overbevist om at Karthago var en direkte trussel mot Roma. Cato den eldre fikk gjennom sitt syn i den tredje punerkrig i 146 f.Kr. da Karthago ble fullstendig tillintetgjort.

Til setningens berømmelse har også det faktum bidratt, at den inneholder to karakteristiske størrelser innen latinsk grammatikk, nemlig formen gerundiv (*delendam*) og konstruksjonen akkusativ med infinitiv (*Carthaginem esse*). På grunn av dette er sitatet blitt hyppig brukt som illustrasjon av latinlærere.

Referanser
----------

1. ↑  Plutarch's Lives,Life of Marcus Cato, kap. XXVI-XXVII, nettstedet gutenberg.org (besøkt 13.04.2016)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin
 |
**Torbjørn Yggeseth** (født 18. juni 1934 i Heggedal, Asker, død 10. januar 2010) var en norsk skihopper, pilot og idrettsleder. Han konkurrerte for Heggedal Idrettslag i Asker da han var aktiv.

Biografi
--------

Yggeseth tok examen artium i 1953 før han gikk inn i Forsvaret der han utdannet seg til jagerflyger på flyskolen i Canada. Han ble senere pilot og testflyger i SAS der han var til han gikk av med pensjon i 1994.

Yggeseth vant skiflygingsrennet i Kulm i 1959, og fikk samme år Sportsjournalistenes statuett som «Årets idrettsnavn». Han ble nummer fem i OL 1960 i Squaw Valley. I 1963 vant Yggeseth hopprennet i Holmenkollen. I den tysk-østerrikske hoppuken kom han på andreplass sammenlagt både i 1962/63 og 1963/64, og han vant to enkeltrenn, i Bischofshofen sesongen 1962/63 og i Oberstdorf sesongen 1963/64. Hans beste plasseringer i NM var en andreplass i 1963 bak Torgeir Brandtzæg og en fjerdeplass i 1958. I OL 1964, da det for første gang ble arrangert to hopprenn i et OL, kom han på 14.- og 28.-plass.

I 1965 var Yggeseth sammen med Per Jorsett kommentator fra NM i hopp i Skuibakken. Der uttalte han: «... selv for Engan er det ikke moro å hoppe etter Wirkola». Dette er første gang det er registrert at dette uttrykket ble brukt.

Yggeseth var leder for hoppseksjonen til Det internasjonale skiforbundet fra 1982 til 2004. Han ble omstridt i 2004 da han nektet kvinnelige hoppere å delta i skiflygingsrenn.

I 2008 ble Yggeseth diagnostisert med uhelbredelig prostatakreft. Sykdommen førte til at han måtte ta en livsnødvendig operasjon. Operasjonen gjorde ham lam fra livet og ned slik at han ble sittende i rullestol.

Utmerkelser
-----------

Yggeseth ble tildelt Holmenkollmedaljen i 1963 (sammen med Alevtina Koltsjina, Pavel Koltsjin og Astrid Sandvik). Han var æresmedlem av Det internasjonale skiforbundet samt Norges Skiforbund.

Referanser
----------

1. ↑   www.norskesportsjournalister.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Thorbjørn Yggeseth er død – NRK
3. ↑  Å hoppe etter Wirkola, - og andre uttrykk som fortsatt lever - NRK
4. ↑  Han "hoppet etter Wirkola" - NRK
5. ↑  «Torbjørn Yggeseth er dødssyk med kreft». *Dagbladet*. 16. august 2008. Besøkt 3. februar 2009.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Torbjørn Yggeseth – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Torbjørn Yggeseth – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Torbjørn Yggeseth – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forrige mottaker:Inger Bjørnbakken | **Sportsjournalistenes statuett: Årets idrettsnavn**(1959) | Neste mottaker:Knut Johannesen |
| Forrige mottaker:Toralf Engan | **HolmenkollmedaljenSammen med Pavel Koltsjin, Alevtina Koltsjina & Astrid Sandvik**(1963) | Neste mottaker:Veikko Kankkonen, Eero Mäntyranta, Georg Thoma & Halvor Næs |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** VIAF
 |
**Arnulphe d’Aumont** (1721–1800) var en fransk medisiner fra opplysningstiden og en av hovedbidragsyterne innen medisinske emner til Diderot og Alemberts *Encyclopédie*.

Liv og virke
------------

Aumont studerte medisin i Montpellier fra 1742 til 1744. Året etter fikk han en undervisningsstilling ved Universitetet i Valence og i 1772 ble han rektor. I tillegg behandlet han pasienter ved stedets militærsykehus og drev en privatpraksis.

Etter Urbain de Vandenesses død i 1753 trengte Denis Diderot en ny medisinfaglig medarbeider til *Encyclopédie*, og etter anbefaling av Gabriel-François Venel falt valget på Aumont. Fra og med det tredje bindet av *Encyclopédie* bidro Aumont med over hundre artikler under signaturen «d». I forordet til femte bind (1755) omtalte Diderot ham som «en av våre mest allsidige og nyttige medarbeidere», til tross for at Aumont kunne være forsinket med bidragene og heller ikke alltid skrev spesielt lesbart. Etter skandalen med Alemberts artikkel *Genève* i sjuende bind (1757) og etter at den katolske kirka i 1759 satte verket på sin liste over forbudte skrifter, kom alle Aumonts bidrag uten forfatterangivelse.

Verk i utvalg
-------------

* *Relation des fêtes publiques données par l’Université de Montpellier à l’occasion du rétablissement de la santé du roi, procuré par trois médecins de cette école* (1744)
* *Mémoire sur une nouvelle méthode d’administrer le mercure dans les maladies vénériennes et autres* (1762)

Referanser
----------

1. ↑  Frank A. Kafker: *Notices sur les auteurs des dix-sept volumes de « discours » de l'Encyclopédie. Recherches sur Diderot et sur l'Encyclopédie.* 1989, Volume 7, Numéro 7, s. 128
2. ↑  «un de nos plus habiles & de nos plus utiles collègues», sitert i Kafker, *The encyclopedists as individuals*, s. 17.

Litteratur
----------

* *Aumont, Arnulphe d’* i Frank Arthur Kafker, The encyclopedists as individuals: a biographical dictionary of the authors of the Encyclopédie, Oxford 1988, ISBN 0-7294-0368-8, s. 16–18

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | (fr) Auteur:Arnulphe d’Aumont – originaltekster fra den franskspråklige Wikikilden |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Franz Georg von Schönborn** (født 15. juni 1682 i Mainz, død 18. januar 1756 i Ehrenbreitstein ved Koblenz) var erkebiskop av Trier, tysk-romersk kurfyrste, fyrstbiskop av Worms og fyrsteprost av Ellwangen. Han var niende barn av den kurmainzske statsminister og nevø av kurfyrst-erkebiskop Lothar Franz von Schönborn. Hans eldre brødre var fyrstbiskopene Johann Philipp Franz von Schönborn, Friedrich Carl von Schönborn og Hugo Damian von Schönborn.

Fra 1702 studerte han jus, filosofi, teologi, geografi, historie og språk i Salzburg, Siena og Leiden. Følgende reiser bragte ham til kurien samt det engelske og spanske hoff. Gjennom sin onkels innflytelse knyttet han viktige kontakter ved det keiserlige hoff i Wien.[]

Etter at onkelen døde i 1729 og erkebiskopen av Trier etterfulgte ham i Mainz, ble Franz Georg valgt til erkebiskop av Trier og dermed tysk kurfyrste. Han ble preste- og bispeviet av sin bror Friedrich Carl. Takket være pavens gunst ble han tre år senere også fyrstbiskop av Worms og fyrsteprost av Ellwangen.[]

Politisk holdt han seg nær habsburgerne og så sine kurland dermed i den første delen av sin regjeringstid stadig innviklet i konfliktene mellom stormaktene. I andre halvdel av sin regjeringstid trakk han seg tilbake fra rikspolitikken og konsentrerte seg om forvaltningen og om byggeprosjekter, bl.a. oppførelsen av den barokke residensen i Ellwangen, og kirker som den berømte «Tokirken» St. Laurentius i Pfalz.

Mot slutten av sitt liv måtte han se sin families svekkede makt i øynene, og døde som den siste av sine mektige brødre etter lengre sykdom i sin yndlingsresidens Ehrenbreitstein.[] Han ble bisatt i domkirken i Trier.

Referanser
----------

1. 1 2   Archive of Fine Arts, cs.isabart.org, abART person-ID 170684, besøkt 1. april 2021[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Schönborn, Franz Georg Graf (BLKÖ)[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** NKC
 |
**Antiokos fra Syrakus** (Siracusa) var en gresk historiker i antikken som blomstret i tiden rundt 420 f.Kr.

Lite er kjent om hans liv, bortsett at han var vitne til 423 f.Kr. Grunnet denne dateringen var han samtidig med Peloponneskrigen, og dermed også med Thukydides. Hans verker hadde høy anseelse, men kun fragmenter er bevart. Antiokos samlet de ulike lokale historiske tradisjoner på Sicilia og sørlige Italia, det vil si Magna Graecia. Antagelig var det hovedsakelig muntlige fortellinger, inkludert mytologisk materiale, som han bearbeidet til to historieverk. Det første var *Sikelika* i 9 bøker, antagelig fra de eldste tider på Sicilia og fra tiden med kong Kokalos og fram til fredsmøtet i Gela 424/423 f.Kr. Dette verket ble sitert av Thukydides. Det andre verket var *Om Italia* i en bok som var en bosetningshistorie, historisk og geografisk beskrivelse av Sør-Italia og Sicilia.

Hans samtidige og etterfølgere verdsatte hans tekster grunnet deres nøyaktighet. Derfor er *Sikelia* sitert hos geografen Pausanias, Klemens av Alexandria og Theodoret av Kyros. *Om Italia* er hyppig sitert av Strabon og Dionysios fra Halikarnassos.

I moderne tid er fragmentene etter ham samlet i *Die Fragmente der griechischen Historiker* (FGrHist, nr. 555), henholdsvis i *Brill’s New Jacoby* (nr. 555, i engelsk oversettelse, kommentar og biografisk skisse av Nino Luraghi).

Referanser
----------

1. 1 2   IdRef, IdRef ID 081200307, besøkt 22. februar 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 15751726z, besøkt 22. februar 2022[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Chisholm, Hugh, red. (1911): «Antiochus of Syracuse» i: *Encyclopædia Britannica* (11. utg.). Cambridge University Press
4. ↑  Pausanias, X. 11, § 3
5. ↑  Dionysios, I. 12, 22, 35, 73

Litteratur
----------

* Lendle, Otto (1992): *Einführung in die griechische Geschichtsschreibung. Von Hekataios bis Zosimos.* Darmstadt, ISBN 3-534-10122-7, s. 32–35.
* Luraghi, Nino (2003): *Antioco di Siracusa* i: Vattuone, R. (red.): *Storici greci di Occidente.* Bologna, s. 55–89.

Eksterne lenker
---------------

* William Smith (1870): *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology* Arkivert 14. juni 2008 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ICCU
 |
**Arnulf Solvoll** (født 28. august 1908 i Steigen) er en norsk evangelist og misjonær tilknyttet pinsebevegelsen. Han har vært misjonær i Kina, Korea, Taiwan og Japan. For sin innsats har han fått Kongens fortjenstmedalje i sølv.

Arnulf Solvoll vokste opp i Steigen. Hun er gift med misjonær Berly Solvoll (født Aarre).Han virket som evangelist i Norge, i omtrent ti år, mellom 1928 og 1938, før han reiste ut som misjonær.

Misjonær
--------

Arnulf Solvoll ble i 1938, sendt ut som misjonærer i den norske pinsebevegelsen, til det nordlige Kina. Solvoll virket det meste av tiden i områdene ved Sinpaoan og Beijing.

Like etter at Mao Tse Tung erklærte sin maktovertakelse, måtte alle misjonærer forlate Kina. Et misjonsfly hentet ut vestlige misjonærer.

Neste stopp var Japan, soloppgangens land. Noe senere til Taiwan, hvor han virket i en årrekke og bygde opp en stor misjonsvirksomhet med radio sendinger, et hjem for polio rammede og sosialt arbeid for fengslede.

I 1988 takket Arnulf Solvoll av som misjonær, etter 47 års sammenhengende tjeneste. Dette skjedde i en festsamling i *Betel Nordiland*, som har vært Solvolls utsendermenighet gjennom alle årene. Året etter, i 1989, får han Kongens fortjenstmedalje i sølv og diplom, for sin lange innsats for misjonen.

Forfatter
---------

Arnulf Solvoll har skrevet flere bøker om sine opplevelser som misjonær.

* 1948 – *China på nært hold. En misjonærs syn på China og kineserne.* Filadelfiaforlaget. 134 sider.
* 1959 – *I Hiroshimas skygge med evangeliets lys.* Filadelfiaforlaget. 104 sider.
* 1977 – *Guds plogmann blant kineserne.* (i samarbeid med Jan Kristian Viumdal). Logos 143 sider.
* 1980 – *Skattejakt.* Logos 141 sider. ISBN 82-7067-024-3
* 1989 – *En misjonær ser tilbake*. Filadelfiaforlaget. 149 sider. ISBN 82-534-0743-2
* ? 1991 – *Minner og mirakler*. Rex forlag, 157 sider.
* 1995 – *Kina på nært hold.* Hermon forlag, 160 sider. ISBN 82-7341-411-6

Referanser
----------

1. ↑  Søk i sambok

Litteratur
----------

* Johansen, Oddvar; Hagen, Kjell; Nyen, Astrid Neema; Kolbjørnsrud, Paul og Filberg, Trond. 2010. *I all verden. Pinsemisjon i 100 år. PYM 100 år 1910-2010* (jubileumsskrift) De norske pinsemenigheters ytremisjon (PYM).
* Nilsen, Oddvar. 1982. *Lys på stien*. Filadelfiaforlaget AS. side 150. ISBN 82-534-0599-5
* Red. *Pionermisjonær takker av*. Årbok 1988. Pinsebevegelsen i Norge. side 16. ISBN 82-534-0735-1
**Antipatros av Kyrene** (gresk: Ἀντίπατρος, latin: *Antipater*) var en gresk filosof i antikken (300-tallet f.Kr.), en av kyreneikere i Kyrene på den skole som var blitt opprettet av Aristippos. Kyrereisk filosofi var en tankeretning avledet fra aspekter av Sokrates' filosofi og som fant sin konsekvens i en hedonistisk livsholdning: livets mål var å søke glede og behag ved å tilpasse omstendighetene til seg selv og opprettholde avpasset kontroll over både motgang og framgang. Antipatros var en av Aristippos' elever, og blant hans egne elever kjennes Epitimedes.

Om Antipatros' liv og lære kjennes nesten ingenting, bortsett fra at han nevnes av Diogenes Laertios. I henhold til Cicero var han blind, men fant trøst i at mørket ikke var uten velbehag: da en del kvinner jamret som over hans mangel på syn, svarte han: «Hva mener dere? Tror dere ikke natten kan bidra med gleder?» En tredje omtale finnes i *Gnomologium Vatikanet Epicureum*.

Referanser
----------

1. 1 2  Diogenes Laertios, ii. 86
2. ↑  Cicero: *Tusculanae Disputationes* 5, 112.
3. ↑  *Gnomologium Vaticanum Epicureum* 743, nummer 353; jf. Marcovich, Miroslav (1985): *Epicurus Vaticanus* (PDF), Illinois Classical Studies 10 (2) 1985

Litteratur
----------

* Giannantoni, Gabriele red. (1990): *Socratis et Socraticorum Reliquiae*, bind 2, Bibliopolis, Napoli, avsnitt IV-C

Eksterne lenker
---------------

* Cyrenaics Resource Håndbok for kyreneiske ressurser, primære og sekundærkilder
Reichszeugmeistereibygget i München i 2007
**Reichszeugmeisterei**, forkortet **RZM**, var en organisasjon under det tyske nazistpartiet NSDAP som sto for organisering og distribusjon av klær, effekter og utstyr til partiet og andre nasjonalsosialistiske organisasjoner i Hitler-Tyskland mellom 1934 og 1945.

Organisasjonen var kun en administrativ enhet, og ble opprettet i 1934. Det lå på Tegernseer Landstrasse 210 i München, og første leder var Reichszeugmeister (riksmaterialmester) Richard Bochner. Han ble senere erstattet av SA Obergruppenführer Wilhelm Helfer. Samtidig ble det forbudt å produsere, lagre eller selge NSDAP effekter uten partiets godkjennelse. Brudd på dette kunne gi inntil to år i fengsel. NSDAP åpnet en butikk som solgte RZM-effekter på Schwanthalerstrasse 53-55 i München. De meste av RZM-effekter ble solgt gjennom frittstående butikker som var godkjente av RZM.

Reichszeugmeisterei-merke på etikett for armbind brukt av medlemmer av Hitlerjugend  Foto: KENs private samling 
RZM-emblemet preget på dolker og kniver laget i Solingen for medlemmer av Hitlerjugend.
Effekter som ble styrt av RZM var: flagg, dolker, uniformer og utstyr til disse, merker, feltutstyr som drikkeflasker, matbokser og spader og musikkinstrumenter. Alt utstyr som ble styrt av RZM skulle ha enten stemplet eller påsatt merke med en RZM-kode som identifiserte produsenten. Vanlig var feks **RZM M4/72** hvor 72 er identifikasjonsnummeret/produsentnummeret til selskapet Wilhelm Deumer fra Lodenscheid, og M4 står for metall (M) og beltespenne (4). Selskapene kunne ha forskjellige id-nummer for de forskjellige typer effekter. RZM-merkingen kunne også ha et nummer tilslutt som var de to siste tallene i året effekten ble produsert. Det ble også laget RZM-merking til spesielle effekter laget på bestilling, som feks SS-effekter, og disse hadde SS etter RZM i produksjonskoden. Når det var merker som ble påsatt stoff-effekter var det ofte også et serienummer på merket.

RZM gjorde mye penger på sitt virke, de hadde også egen avis hvor de mer eller mindre presset produsentene til å kjøpe annonseplass. Selskap som produserte RZM-effekter måtte også betale andel av effektsalget til RZM.

RZM ble lagt ned i 1945 som følge av Tysklands tap i andre verdenskrig. Bygget ble brukt av amerikanske styrker under okkupasjonen av Tyskland etter 1945, og fikk navnet McGraw-kasernen. I 2009 er bygget en del av politihovedkvarteret i München, og deler av den er leiligheter for Studentenwerk München (studentorganisasjon).

Se også
-------

* Heereswaffenamt

Kilder
------

* Germanmilitariacollectibles – The Nazi Party and the RZM
* Wehrmacht Awards
**Arnulv Sigurd Sudmann** (født 19. juni 1912 på Voss, død 30. april 1981) var journalist, leksikonredaktør, lektor, språkbyråkrat, nynorskforkjemper og statsstipendiat.

Han vokste opp i et lærerhjem, tok artium i 1931, og senere en magistergrad i psykologi ved Universitetet i Oslo 1942. Emnet for avhandlinga var *«Kor mykje forstår borna av språket i lærebøkene?»*. Han arbeidet som journalist i *Norsk Tidend* 1935–36 og i *Nynorsk Vekeblad* 1941–43, og som redaktør i ukebladet 1943–45. 

Sudmann er mest kjent for sin rolle som hovedredaktør for *Norsk Allkunnebok*, det største nynorske leksikonet som er utgitt. Verket kom i ti bind, 1948–64. Verket ble en økonomisk misére, og Sudmann forlot arbeidet før verket ble fullført. Han arbeidet med *Allkunneboka* 1945–1960. 

Han var lektor ved Gudbrandsdal offentlige landsgymnas 1960–61, deretter sekretær for nynorsk i Norsk språknemnd 1961–1972 og kontorsjef for nynorsk samme sted 1972–1980. Sudmann ble utnevnt til statsstipendiat i 1980, og tilhører således den gruppen av stipendiater som mottok statsstipend idet de pensjonerer seg fra offentlig tjeneste. 

Han giftet seg i 1946 med den ti år yngre Solveig, født Gjellesvik.

Referanser
----------

1. ↑   Norsk biografisk leksikon, oppført som Arnulv Sigurd Sudmann, Norsk biografisk leksikon ID Arnulv\_Sudmann, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Arnulv Sudmann; allkunne.no
3. ↑  Ottar Grepstad. *Viljen til språk*. Samlaget, 2006. ISBN 978-82-521-6654-5 (side 252)
4. ↑  *Filologen*, 1950

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC
 |
**Peterskirken** var en av Tønsbergs middelalderkirker. Det var en steinkirke som ble oppført på 1100-tallet på et sted der det muligens hadde vært gravplass siden 1000-tallet, nordvest for krysset mellom Øvre Langgate og Møllegaten. Det kan også ha stått en trekirke tidligere på samme sted. Kirken er første gang nevnt i 1298.

Kirkegården ble etterhvert utvidet østover. Kirken skal på et tidspunkt ha vært en fast del av kirkens organisasjon, men hadde ikke egen prest på begynnelsen av 1400-tallet. Kirken brant helt ned i bybrannen i 1536 og ble med det lagt øde.

Vestfronten ble oppdaget ved graving på 1970-tallet, og deler av kirkens romanske portal skal være rekonstruert på Vestfold Fylkesmuseum. En rekke graver er avdekket i området. Senest i 2010 ble det meldt om skjelettfunn.

Referanser
----------

1. ↑  Gamle Tønsberg: Middelalderbyen Arkivert 2013-10-20, hos Wayback Machine.
2. ↑  Tønsberg turistguide[*død lenke*]
3. ↑  Se f.eks. Tønsberg Blad og NRK

Litteratur
----------

* Vestfolds vakre middelalderkirker (PDF hos Tunsberg bispedømme)
* Gamle Tønsberg: Middelalderbyen (Høyskolen i Vestfold)
* Brendalsmo, Jan (1989). *Peterskirken, dens kirkegård og det eldste Tønsberg: nordre bydel, hefte 1*. Tønsberg: Riksantikvaren.

Eksterne lenker
---------------

* «Peterskirken (Tønsberg)». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
**John Henry Iles** (født 17. september 1871 i Bristol, død 29. mai 1951 i Kent) var en engelsk cricketspiller, gründer og brassbandentusiast.

John Henry Iles (andre rekke; med hvit lue) med Besses o’ th’ Barn i 1907
I tospann med Arthur Sullivan etablerte han i 1900 det nasjonale britiske brassbandmesterskapet i London; flere år senere (1929) tok han i tillegg over styrelsen av British Open Brass Band Championships.

I 1944 ble John Henry Iles tildelt Order of the British Empire for sin tjeneste for brassbandbevegelsen.

I 1947 innstiftet han *Iles-medaljen* til personer for betydelige bidrag til brassbandbevegelsen.

29. april 2018 ble det avduket en blå plakett til minne om John Henry Iles i hans hjemby, Bristol.

Referanser
----------

1. ↑  4barsrest.com Biografi
2. ↑  wcomarchive.org.uk Pastmaster, John Henry Iles
3. ↑  manchesterhistory.net Historikk
4. ↑  wcomarchive.org.uk Portrait - John Henry Iles
5. ↑  ibewbrass.wordpress.com IBEW – the History of Brass Bands
6. ↑  brassbandworld.co.uk John Henry Iles honoured with a Blue Plaque
7. ↑  4barsrest.com Blue Plaque marks Iles spirit of brass band entrepreneurship

Eksterne lenker
---------------

* (en) John Henry Iles – ESPNcricinfo.com Rediger på Wikidata
* (en) John Henry Iles på Discogs Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Discogs
 |
**Reidar Othar Bergh** (født 8. april 1885 i Fredrikstad, død 30. mai 1976) var en norsk fotballspiller, fotballeder og forfatter. I 1903 tok han initiativet til å stifte Fredrikstad Fotballklubb. Han var aktiv spiller fra begynnelsen og var i tillegg klubbens formann i perioden 1905–1907. Han flyttet til Porsgrunn ca. 1910 og gikk inn i Urædd. I 1911 var han målvakt på Urædd-laget som spilte seg til finalen i norgesmesterskapet. I 1915 ble han valgt inn i styret i Norges Fotballforbund.

Bergh flyttet etter hvert til Oslo og ble medlem av Frigg. I 1920 ble han president i fotballforbundet, et verv han hadde fram til 1924.

Bergh var ofte skribent i idrettspressen og fikk i 1927 og 1928 utgitt romanene *Bülows paa «Sorgenfri»* og *Onkel Jan*.

Bibliografi
-----------

* *Bülows paa «Sorgenfri»*. Oslo: Helge Erichsens forlag, 1927 (digitalisert på nb.no).
* *Onkel Jan*. Oslo: Helge Erichsens forlag, 1928 (digitalisert på nb.no).

Referanser
----------

1. ↑  Martin Henriksen (23. mai 2008). «1903-09 - Den spede begynnelsen». ffksupporter.net. Besøkt 3. februar 2014.
2. ↑  Martin Henriksen (23. juni 2008). «1910-19 - Fotball, den nye folkesporten». ffksupporter.net. Besøkt 3. februar 2014.
3. ↑  Norges Fotballforbund (1955). *50 års boken*. Oslo. s. 70–71.
***The Cocoanuts*** (1929) er den første filmen som Brødrene Marx spilte i. Den har alle de fire brødrene Marx på rollelisten, foruten Oscar Shaw, Mary Eaton og den person som noen ganger blir referert til som «den femte bror», Margaret Dumont.

Filmen ble produsert av Walter Wanger og regissert av Joseph Santley, den ble overført til lerretet av Morrie Ryskind fra George S. Kaufmans Broadway-skuespill..

Filmen har sangen «When My Dreams Come True», skrevet av Irving Berlin og sunget av Oscar Shaw og Mary Eaton.

Handling
--------

Handlingen finner sted ved Hotel de Cocoanut, et feriested i Florida, på 1920-tallet. Mr. Hammer driver stedet, assistert av Jamison - som helst ønsker å sove i resepsjonen enn å faktisk arbeide og hjelpe Mr. Hammer med å få hotellet til å gå rundt. To gjester, Chico og Harpo, ankommer hotellet med tomme kofferter - som de tilsynelatende planlegger å fylle opp ved å plyndre og svindle de andre gjestene. 

Fru Potter er en av få betalende kunder ved hotellet. Datteren hennes Polly blir forelsket i en ung arkitekt Bob Adams. Han jobber for å forsørge seg selv som kontorist ved hotellet, men har planer om utvikling av hele området under navnet Cocoanut Manor. Fru Potter ønsker at datteren hennes snart skal gifte seg med Harvey Yate, som hun mener har høyere sosial status i samfunnet enn en hotell-ansatt. Men denne frieren er egentlig en svindler som forsøker å få tak i et kostbart diamant-kjede ved hjelp av sin partner Penelope.

Skuespillere
------------

* Groucho Marx som Mr. Hammer
* Harpo Marx som Harpo.
* Chico Marx som Chico.
* Zeppo Marx som Jamison.
* Mary Eaton som Polly Potter.
* Oscar Shaw som Bob Adams
* Margaret Dumont som Mrs. Potter.
* Kay Francis som Penelope.
* Cyril Ring som Harvey Yates
* Basil Ruysdael som etterforsker Hennessy

Musikk-nummer i The Cocoanuts
-----------------------------

* *Første akt*
	+ Florida By The Sea
	+ The Bellhops
	+ With A Family Reputation
	+ Lucky Boy
	+ Why Am I A Hit With The Ladies?
	+ A Little Bungalow
	+ *Reprise:* Florida By The Sea
	+ The Monkey-Doodle-Doo
	+ Fineletto

* *Andre akt*
	+ Five O'clock Tea
	+ Everyone In The World Is Doing The Charleston
	+ Always
	+ Tango Melody
	+ The Tale Of A Shirt
	+ Finale

**Tagline:** *Paramount's All Talking-Singing Musical Comedy Hit!*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Cocoanuts* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *The Cocoanuts* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *The Cocoanuts* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *The Cocoanuts* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *The Cocoanuts* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *The Cocoanuts* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *The Cocoanuts* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *The Cocoanuts* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *The Cocoanuts* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Cocoanuts* på Silent Era Rediger på Wikidata

Portal: Film
**Akhelóos** (gresk: Αχελώος), også kalt *Achelous* eller *Acheloos*, er en elv vest i Hellas. Den er 217 km lang og den nest lengste elven i Hellas etter Aliakmonas. Elva dannet i antikken grensen mellom Alarnania og Aitolia. Akheloos munner ut i Det joniske hav. Elveguden i gresk mytologi, Akheloos, er oppkalt opp etter elven.

Akhelóos Foto: Georgios Pazios 
Elva har i dag sitt utspring i prefekturet Trikala ved Lakmos i Pindosfjellene i en høyde på ca. 2 000 moh. Den første sideelven, Aspropotamos, betyr «hvit elv». Elven renner langs grensen til prefekturet Arta, som også er grensen til periferien Ípiros. Den renner senere langs grensen til Karditsa i øst og Aitolia og Akarnania i vest, og et par kilometer senere med Evrytania i øst. På veien møter den blant annet sideelvene Agrafioti og Megdova. Akhelóos renner ut i et reservoar og videre vest for Panaitolikofjellene. Vest for Agrinio renner den ut i et myrområde der den krysses av en to km lang bro på E55. Elva munner ut i Det joniske hav og delvis ut i Patrasbukta via Messolongilagunen vest for Messolongi.

Akhelóos' nedre løp, med tilhørende sjøer, er hjemsted for gresk malle.

Tidligere navn på elven var *Thoas*, *Thestios* og *Axenos*.

Kraftutbygging
--------------

I 1960-årene startet konstruksjonen av Kremasta-demningen på grensen mellom Aitolia og Akarnania og Evrytania. Det tok flere år å fullføre prosjektet, som fra 1966 overflømte de vestlige delene av prefekturet Evritania og særlig jordbruksmarkene til småbyen Alevrada, der folketallet ble sterkt redusert. Demningen blir benyttet til produksjon av vannkraft og gir strøm til vestlige og sentrale områder av Hellas. Lenger nede i elven ligger demningene Katsiki og Stratos.

Eksterne lenker
---------------

* «Acheloos River Diversion Project», *Water-technology.net*
* Ecoguide.gr om Akheloos

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames
 |
**Otto Wahle** (født 5. november 1879 i Wien, død 11. august 1963 i New York) var en østerriksk svømmer som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris og 1904 i St. Louis.

Wahle vant to olympiske sølvmedaljer i svømming under OL 1900 i Paris. Han kom på andreplass på 200 meter hinder bak Frederick Lane fra Storbritannia. På distansen 1000 meter fri kom han på andreplass, bak tyske John Arthur Jarvis.

Fire år senere, under 1904 i St. Louis, kom han på tredjeplass på 440 yards fri, bak amerikanerne Charles Daniels og Francis Gailey.

Wahle flyttet til New York i 1901. Under OL 1912 i Stockholm var han coach for det amerikanske svømmelaget. Under OL 1920 i Antwerpen og OL 1924 i Paris var han coach for det amerikanske vannpololaget.

OL-medaljer
-----------

* Sølv 1900 Frankrikes flagg Paris - Sølv i svømming, 200 meter hinder Østerrike Østerrike
* Sølv 1900 Frankrikes flagg Paris - Sølv i svømming, 1000 meter fri Østerrike Østerrike
* Bronse 1904 USAs flagg St. Louis - Bronse i svømming, 440 yards fri Østerrike Østerrike

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Otto Wahle – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Otto Wahle – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Otto Wahle – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Otto Wahle – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Otto Wahle – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Otto Wahle – Swimming Hall of Fame Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
{{Kildeløs}}

Bessemer-konverter
**Bessemerprosess** (patentert 1855 av Henry Bessemer i Sheffield, England) er en teknikk for foredling av metall, mye brukt i norske jernverk.

Teknikken var kjent i Kina på 1200-tallet, og innebærer fjerning av urenheter i jernet gjennom oksidering, ved at luft blåses gjennom det smeltede jern og forårsaker temperaturøkning som vedlikeholder smeltetilstanden. 

En **Bessemer-konverter** er en beholder med 8 til 30 tonn kapasitet (vanligst er 15 tonn). Råmateriale tilføres via en skråstilt toppåpning, der man også tar ut det faste avfallet (*slig*) som silisium, mangan og karbon. I omdannelsen vil luft presses inn fra bunnen via luftkanaler, *tuyères*. Beholderen er innvendig belagt med leire eller dolomitt (av og til kalksten eller magnesitt), avhengig av om det er henholdsvis lav eller høy gehalt av fosfor i råmaterialet. Ferdiggraden i omdanningen ble anslått ved å observere flammen, i senere tid ved fotoelektriske metoder. Etter ferdig omdanning (ca. 20 minutt) ble det tilsatt speiljern (et jern-karbon-mangan stoff) for å gi de ønskede egenskaper i stålet, som så tømmes over i former.

Bessemerprosessen avløste teknikker der man (før 1700) varmet opp 1 del råjern med 3 deler kull i ukeslange perioder. På 1700-tallet brukte Benjamin Huntsmans (også fra Sheffield) mindre modifikasjoner som ga et bedre stål. Bessemer reduserte tidsbruk til en halv time, brukte langt mindre kull (til å smelte råjernet) og oppnådde å få kostnadene redusert til £7 pr tonn, en dramatisk lavere pris som hadde store ringvirkninger i industrien.

Bessemerprosessen avgikk utover 1900-tallet, i USA sist i 1968. Den ble avløst hovedsakelig av Linz-Donawitz-prosessen, som ga bedre kontroll bl.a. med fosfor-behandlingen. 

En av Storbritannias siste eksempler på en fungerende Bessemer-konverter (fra Workington i Cumbria) er fortsatt på utstilling i Kelham Island Museum i Sheffield.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bessemer converter – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Otto von Schrader**(født 18. mars 1888 i Lyck i Østpreussen i keiserriket Tyskland, død 19. juli 1945 i Bergen) var en tysk offiser (admiral) og øverstkommanderende for Kriegsmarine på vestkysten av Norge under andre verdenskrig. Han ble kjent som *Admiral der norwegischen Westküste*. Han var ubåtkaptein under første verdenskrig.

Schrader hadde tittelen *Admiral der norwegischen Westküste* fra april 1940 til 31. januar 1943, og fra februar 1943 til mai 1945 hadde han tittelen *Kommandierender Admiral der norwegischen Westküste*, eller kommanderende admiral for den norske vestkysten. I ly av sine stillinger hadde han sitt hovedkvarter i Bergen.

I 1943 godkjente han ved tre tilfeller henrettelser av kommandosoldater (som påkrevd i den beryktede «Kommandobefalingen» fra 18. oktober 1942).

Schrader tok sitt eget liv med pistol den 19. juli 1945 i en bunker i Sandviken i Bergen.

Referanser
----------

1. ↑  wlb-stuttgart.de – Erschiessung von Kommandotrupps und Partisanen (Besøkt 20. desember 2008)
2. ↑  Bergens Tidende.no – Da Vestlandet var vestfronten (Publisert 13. desember 2004, besøkt 20. desember 2008)

Litteratur
----------

* Sperbund, Halvor (2004). *Brennpunkt Westküste*. Bergen: Vigmostad & Bjørke. ISBN 978-8241903151.

Eksterne lenker
---------------

* Deutsche-marinesoldaten.de – Admiral Otto von Schrader

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND
 |

Portal: Andre verdenskrig
**John Hesla** (født 18. mars 1947, død 16. oktober 2014) var en norsk musiker, gitarist, fløytist, sanger og låtskriver. Han var mest kjent fra det norske rockebandet Flax som han var med på å danne sommeren 1971 sammen med bl.a. Hermod Falch og broren Lars Hesla og var med helt til bandet ble oppløst i 1986. Han var også innom i Høst fra 1976 til det bandets oppløsning i 1978 og senere i det kortlevende bandet Klondike fra 1988 til 1991 sammen med Kjell Asperud (Titanic, Beatniks) og Rune Endal (Vazelina Bilopphøggers). I en periode fungerte han også som musikklærer for en gruppe psykisk utviklingshemmede. Han døde den 16. oktober 2014 etter en kort tids kamp mot kreft.

Diskografi
----------

### Flax

* *One* (1976)
* *Monster Tapes* (1980)
* *Flax Tracks* (1986)

Singler/EP-er
* *What'cha Gonna Do/Pain in the Ass* (1978)
* *Uptown/Taken In* (1986)
* *Minus One, Memory of John Hesla* (2015)

### Klondike

* *Klondike* (1991)

### Høst

Album
* *Extra! Extra!* (1977)
* *Live & Unreleased* (1994)

Singler
* *Sunday Morning/Last Trip* (1977)

### Deltar på

* Blind Orphans: *Blind Leading the Blind* (1989/2012)
* Nickels & Dimes: *Midnight Overdrive* (2004)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** Discogs
 |
**Otto Martin von der Gablentz** (født 9. oktober 1930 i Berlin, død 13. juli 2007 i Amsterdam) var en tysk diplomat og akademiker.

Han var sønn av den kjente akademikeren og antinazisten Otto Heinrich von der Gablentz, og studerte jus ved Freie Universität Berlin og Albert-Ludwigs-Universität Freiburg samt statsvitenskap og sosiologi ved Europa-colleget i Brugge, St. Anthony's College ved Oxford University og ved Harvard University. I 1959 trådte han inn i den tyske utenrikstjenesten, og var på 1960-tallet blant annet stasjonert i Australia og London. Senere arbeidet han i utenriksdepartementet som sekretariatsleder for europeisk integrasjon og ved kanslerkontoret. Han ble utnevnt til ambassadør i Nederland i 1983, og var senere bl.a. ambassadør i Russland (1993–1995).

Fra 1996 til 2001 var han rektor for Europa-colleget.

Referanser
----------

1. 1 2   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000017345, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.telegraaf.nl, arkiv-URL web.archive.org[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (de) Verk av og om Otto von der Gablentz i katalogen til det tyske nasjonalbiblioteket

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** Munzinger (iba)
 |
**Wilhelm Sissener** (født 30. april 1779 i Brussel, død 29. desember 1846) var en belgiskfødt militær leder.

Biografi
--------

Han startet sin militære karriere som soldat for Napoléon Bonaparte i 1799. Han ble senere tatt til fange av russerne, men rømte fra fangenskap i 1807 og tok seg til Danmark der han ble en del av den Kongelige Danske Livgarden. I januar 1808 ble Sissener sent til Trondheim som en del av den første infanteribatallionen. Det var her han tok fornavnet Wilhelm, som er norsk for Guilliame.

I 1810 ble en annen av Napoleons soldater, Jean Baptiste Bernadotte, valgt til konge av Sverige og tok navnet Karl Johan. Da Napoleon falt noen år senere, i 1814, måtte Frankrikes allierte, Danmark, gi fra seg Norge til Sverige. Sissener nøt godt av å ha samme bakgrunn som sin nye konge, og steg raskt i gradene i militæret. I 1814 ble han forfremmet til kaptein og i 1818 ble Sissener overført til Akershusiske infanteribrigade. 

I april 1837, ble Wilhelm Sissener kommandant på Kongsvinger festning, og to år senere ble han forfremmet til oberst.

Mens han bodde på Brensmork ble Sissener godt kjent med Wergeland-familien. Henrik Wergeland nevner flere medlemmer av Sisseners familie i sine dikt. Oberst Sissener og kong Karl Johan var gode venner og når kongen besøkte Christiania, var Sissener alltid ved hans side.[]

Wilhelm Sissener døde 29. desember 1846. Han er gravlagt på Eidsvoll og har fått en gate oppkalt etter seg på Festningsområdet i Kongsvinger.

Ekteskap og barn
----------------

Han flyttet inn på historiske Brensmork gård på Eidsvoll med sin kone Maren Hals.

De fikk elleve barn sammen:

1. George Fredrik von Krogh Sissener (1809–1851)
2. Philip Jacob Johannes Sissener (1811–1883)
3. Anna Hedvig Wilhelmine Sissener (1814–1898)
4. Ulrik Fredrik Sissener (1816–1853)
5. Johanne (Hanna) Elisabeth Caroline Sissener (1818–1891)
6. Laura Eleonora Bernhardine Sissener (1820–1881), gift med amtmann Ludvig Kyhn
7. Mathilde Dorthea Eugenia Sissener (1820–1887)
8. Peter Johan Brandt Sissener (1822–1885)
9. Joseph Frantz Oscar Sissener (1824–1881)
10. Alexander Eliseus Laurentius Boutet Sissener (1826–1896)
11. Peder Lykke Elisar Wolfgang Sissener (1831–1906)

Referanser
----------

1. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Erjon Tola** (født 15. desember 1986 i Tirana) er en alpinist som representerte Albania under OL 2006 i Torino. Han endte sist av dem som fullførte Super-G-rennet, men ble nummer 35 i storslalåmrennet. Med sin deltagelse under lekene i Torino var Tola den første utøveren noensinne til å representere Albania under de olympiske vinterleker. Også i OL 2010 i Vancouver var han Albanias eneste representant. Under vinter-OL 2014 i Sotsji var han en av landets to representanter.

Biografi
--------

Tola begynte å stå på ski i en alder av seks år. I 1991 hadde hans far emigrert til Italia og slått seg ned i Cervinia. To år senere hentet han sin familie etter fra Albania. I Cervinia sluttet Tola seg til den lokale skiklubben, og begynte å delta i ungdomsrenn.

Da vintersportsstedet Sestriere, ikke langt fra familiens bosted, var blitt fastsatt som arrangementssted for alpine grener under Vinter-OL 2006, oppstod idéen om Albanias første deltagelse i olympiske vinterleker. Tolas far knyttet kontakter til det albanske skiforbundet. Som sportslig forberedelse deltok Erjon Tola i flere nasjonale ungdomsrenn i Italia såvel som i det italienske mesterskap. Mot slutten av 2006 deltok han i sitt første FIS-renn.

Ved de olympiske lekere gikk han til start i de tre disiplinene Super-G, storslalåm og slalåm. I Super-G kom han sist med mer enn 13 sekunder opp til vinneren, i storslalåm klarte han å legge seks kjørere bak seg og ble nummer 35, mens han i slalåm kjørte ut i første omgang.

Etter sitt olympiske eventyr kjørte han i desember i enda to FIS-renn i Sveits. Deretter deltok han i flere år ikke i noen internasjonale renn. I begynnelsen av 2009 og 2010 kjørte han igjen flere FIS-renn.

Dermed kunne han kvalifisere seg til de olympiske vinterleker i Vancouver. Igjen som eneste albanske deltager konkurrerte han i de to disiplinene storslalåm og slalåm. I storslalåm endte han på 63.-plass, i slalåm endte han på 48.-plass, sist av de som fullførte.

Referanser
----------

1. ↑  «Shqipëria në lojerat Olimpike Dimërore "Vancouver 2010"». Besøkt 13. februar 2010.  (albansk)
2. ↑  «Biografi på FIS-Ski». Arkivert fra originalen 19. oktober 2012. Besøkt 13. februar 2010.
3. ↑  «Biografi på FIS-Ski». Arkivert fra originalen 19. oktober 2012. Besøkt 12. mars 2010.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Erjon Tola – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Erjon Tola – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Erjon Tola – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Erjon Tola – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Erjon Tola – FIS (alpint) Rediger på Wikidata

* (en) Erjon Tola – ski-db.com Rediger på Wikidata
* *La favola del giovane Erjon Tola tra i paletti della vita e della pista*, Artikkel i *La Repubblica*, 23. februar 2006. (italiensk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Gail ' s 1925 roman *Skudd i det Uendelige* ble gjengitt i Vinter 1940-utgaven av *Science Fiction-Kvartalshefter*
**Otto Willi Gail** (født 18. juli 1896, død 29. mars 1956 i München) var en tysk journalist og forfatter som skrev om vitenskapsrelatere emner

Gail ble født i Gunzenhausen i Mittelfranken og studerte elektroteknikk og fysikk ved Det tekniske universitetet i München. Han arbeidet for aviser og radio og skrev non-fiction-bøker om fysikk, astronomi og romfart i tillegg til science fiction-romaner. Han hadde gode relasjoner til de tyske romfartspionerene Maks Valier og Hermann Oberth, og som et resultat av disse forbindelsene fikk han kunnskap som påvirket forfatterskapet og hadde innflytelse på detaljnivået i bøkene. Hans romaner ble oversatt til amerikansk-engelsk og påvirket tidlig amerikansk utopisk litteratur. 

R. D. Mullen bemerket at *Der Schuß ins Alle* er «berømt for de realistiske detaljer som viser byggingen av et rakettskip, dets oppskyting i verdensrommet og mannskapets opplevelser.»

Om den engelske versjonen av *Hans Hardts Mondfahrt* skriver Richard Godwin at «denne romanen for unge voksne gir et nøyaktig speilbilde av mange av romfartkonseptene som har vært diskutert av europeiske førkrigseksperter. Otto Willi Gail var en av de mest populære science fiction-forfatterne i Tyskland ved begynnelsen av det 20. århundre.» Wonder Stories sammenlignet *By Rocket to The Moon* med verk av Jules Verne, og skrev: «Stilen er enkel og rask, og historien beveger seg med samme hastighet».

Romaner
-------

* *Der Schuß ins for Alle*
* *Der Stein vom Mond* (1926)
* *Hans Hardts Mondfahrt* (1928)
* *Die blaue Kugel* (1929)
* *Der Herr der Wellen* (1949)

Non-fiction bøker
-----------------

* *Mit Raketenkraft ins Weltenall* (1928)
* *Wir plaudern uns durch die Physik* (1931)
* *Der Griff nach dem Atom* (1947)
* *Ebbe und Flut* (1947)
* *Der Physik Weltraumfahrt* (1948)
* *Var weißt du von der Welt?* (20 hefter, Bayerischer Schulbuch-Verlag, München siden 1947)

Referanser
----------

1. 1 2 3 4   NooSFere, oppført som Otto Willi GAIL, NooSFere author ID -52531, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Internet Speculative Fiction Database, ISFDB forfatter-ID 23205, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  "Reviews: November 1975", *Science Fiction Studies, November 1975*
6. ↑  Apogee Books, *By Rocket to the Moon* by Otto Willi Gail with Introduction by Robert Godwin, ISBN 978-1-897350-55-3, information (accessed Oct 31 2011)
7. ↑  "Book Reviews", *Wonder Stories*, July 1941, p.286

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC
 |
*For den tyske zoologen, se Wilhelm Peters (zoolog)*

«Stormangrep på en fiskerlandsby» fra 1895 viser Frelsesarméens korps i det de marsjerer inn på torget i Son med den lett gjenkjennelige Thornegården i bakgrunnen. Dette skal være et av Wilhelm Peters' mest kjente bilder.
**Wilhelm Peters** (født 1851, død 1935) var en norsk maler og illustratør. 

Han fikk i årene 1867–1870 undervisning hos tegnelærer David Arnesen, og plass på *J.F. Eckersbergs Malerskole* i Christiania (Peters 1914, s. 13). Han ble tidlig illustratør, og ble oppdaget av kong Karl IV som fikk ham sendt til Kungliga Konsthögskolan i Stockholm sammen med medstudenten Axel Ender. Etter studiene i Sverige reiste han til Roma, og studerte under Antonio Piccinni fra 1873 til 1876. Gjennom stipender fikk han anledning til å reise mye, både i Norge og i andre land. 

Peters' debut som maler kom på Høstutstillingen i 1882. Fra 1884 til 1923 var han overlærer ved Statens håndverks- og kunstindustriskole, med dekorativt maleri som fagområde. Han bosatte seg i Son, som en av de første av en lang rekke kunstnere som har valgt å slå seg ned der. Et av hans mest kjente malerier viser Frelsesarmesoldater som går forbi Thornegården i Son. Senere flytter han til Drøbak, Bråtan syd i byen der han bor til sin død. Huset hans ligger der den dag i dag i det som heter Petersbakken.

Trivia
------

* Wilhelm Peters illustrerte Henrik Jægers Ibsens-biografi, som kom ut til dikterens 60 års dag i 1888.
* På P.S. Krøyers kjente maleri «Kunstnerfrokost» fra 1883 sitter Peters som nummer to fra venstre.

Referanser
----------

1. 1 2 3   nkl.snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk kunstnerleksikon[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   RKDartists, RKD kunstner-ID 465961, besøkt 9. juli 2020[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Peters, Wilhelm 1914: *Hvad jeg saa og hvem jeg mødte*. Kristiania.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Wilhelm Peters (1851–1935) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Verk av Wilhelm Peters på nasjonalmuseet.no
* Om Wilhelm Peters fra Akershus kulturnett

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Kunstindeks Danmark **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC **·** ULAN **·** KulturNav **·** KulturNav
 |