recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**South of Scotland Football League (South of Scotland League)** er en halvprofesjonell fotballiga i Skottland. Den er en av tre ligaer på nivå 5, det høyeste nivået under den skotske fotballigaen (SFL) og skotsk Premier League. (De to andre er Highland League og East of Scotland League.) South of Scotland League regnes som den svakeste av disse tre ligaene. Dagens utgave ble stiftet i 1946, men en tidligere liga med samme navn eksisterte i sesongen 1892/93.

South of Scotland League består av klubber fra det sørvestlige Skottland. Ligaen er organisert i én divisjon med 14 lag. Tre av lagene i ligaen er reservelag. Annan Athletic (nå valgt inn i SFL) og Dalbeattie Star har i senere år valgt å bytte til den sportslig sterkere East of Scotland League, men deltar samtidig med et reservelag i South of Scotland League. SFL-klubben Stranraer FC deltar også med et reservelag i South of Scotland League.

Det finnes ikke noe automatisk opp- og nedrykkssystem mellom South of Scotland League og den skotske ligaen (Scottish Football League).
Ibn Ṭūlūn-moskeen i al-Qāhira.
**Ṭūlūnidene** (arabisk: طولونيون; *Ṭūlūniyūn*) var det første uavhengige dynastiet i det islamske Egypt etter at det frigjorde seg fra abbasid-kalifenes sentralkontroll. Ṭūlūnidene hersker over Egypt og andre deler av Midtøsten fra 868 til 905. I det åttende århundre førte indre strid i Abbasidkalifatet til at kontrollen over rikets ikkesentrale deler ble stadig svakere. I 868 etablerte den tyrkiske offiseren Aḥmad ibn Ṭūlūn seg som Egypts uavhengige guvernør. Siden oppnådde han nominelt selvstyre under abbasidenes sentralmakt. Under Aḥmad ibn Ṭūlūns styre, som kom til å vare fram til 884, og under hans etterfølgere, ble ṭūlūnidriket utvidet slik at det også omfattet Syria og Palestina. Aḥmad ble etterfulgt av sin sønn Ḫmuārawayh, hvis militære og diplomatiske bedrifter gjorde ham til en viktig maktfaktor i Midtøsten. Abbasidene anerkjente igjen ṭūlūnidene som legitime herskere og deres status som kalifatets vasaller. Etter Ḫmuārawayhs død var emirene udugelige herskere, noe som førte til at deres tyrkiske og svarte slavesoldater kom til å styre staten. I 905 var ṭūlūnidene ute av stand til å motstå en abbasidinvasjon, noe som førte til at abbasidene gjenopprettet kalifatstyre i Syria og Egypt.

Ṭūlūnid-perioden ble kjennetegnet av økonomiske og administrative reformer ved siden av de kulturelle. Aḥmad ibn Ṭūlūn reformerte skattesystemet og allierte seg med handelsmennene, og han opprettet også en ṭūlūnidhær. Hovedstaden ble flyttet fra Fustat til al-Qatta'i, hvor den berømte Ibn Ṭūlūn-moskeen ble bygd.

Emirer
------

* Aḥmad ibn Ṭūlūn (868-884) (أحمد بن طولون)
* Abū al-Ǧayš Ḫmuārawayh ibn Aḥmad (884-896) (أبو الجيش خمارويه بن أحمد)
* Abū al-ʿAsākir Ǧayš ibn Ḫmuārawayh ibn Aḥmad ibn Ṭūlūn (896) (أبو العساكر جيش بن خمارويه بن أحمد بن طولون)
* Hārūn ibn Ḫmuārawayh ibn Aḥmad (896-904) (هارون بن خمارويه بن أحمد)
* Abū al-Manāqib Šaybān Aḥmad ibn Ṭūlūn (904-905) (أبو المناقب شيبان أحمد بن طولون)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND
 |
**Ana Joaquina dos Santos e Silva** (1788–1859) var en euroafrikansk *nhara* slavehandler, pengeutlåner og platasjeeier i Angola. Hun var sannsynligvis den største slavehandleren i Angola, som handlet med Brasil i 1830-årene, og hun finansierte Joaquim Rodrigues Graças ekspedisjon.

Biografi
--------

Ana Joaquina dos Santos e Silva var medlem av den privilegerte afroportugisiske klasse som innehadde lederroller i forretningsverdenen i portugisisk Angola, der de hvite europeere neppe noen gang i hennes tid oversteg ett tusen mennesker.

Hun var en av de ledende slavehandlere i den blomstrende slavehandelen mellom Angola og keiserdømmet Brasil i 1830- og 1840-årene. Slavehandelen ble formelt forbudt i 1836, men i praksis fortsatte den i Angola, der den dominerte økonomien.

Ana dos Santos e Silva eide enn rekke kaffe- og sukkerplantasjer, og en tre etasjers palassresidens i Luanda. Senere er bygningen blitt et museum.

Da Brasil forbød slavehandelen i 1850 og da handelen faktisk opphørte, hadde hun etablert seg som en fremgangsrik bankier, investor og finansierer av handelsfolk, myndigheter og transportvirksomhet.

Referanser
----------

1. ↑   Dictionary of African Biography[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Emmanuel Kwaku Akyeampong, *Dictionary of African Biography, Vol 1–6*
3. ↑   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
4. ↑  Carlos Alberto Lopes Cardoso (januar 1973): «Dona Ana Joaquina dos Santos Silva: Industrial angolana da segunda metade do século XIX». i *Occidente, Revista portuguesa de cultura*, nº 417.
***...And The Like*** er én av tre EPer som ble sluppet av den amerikanske jentegruppen The Like før de signerte platekontrakt med Geffen Records i 2004.

EP-en er egenprodusert og ble solgt via bandets nettside og på konserter. EP-en har et helt hvitt cover kun med unntak av teksten «...And The Like». Tekstene til sangene på EP-en er skrevet av Z Berg, vokalist og gitarist i gruppen. Musikkstilen er beskrevet som indie-rock.

Tittelen har, som de to andre EP-ene, ordet «like» i seg. Uttrykket «and the like» kan oversettes med «og andre ting» eller «og så videre».

En nyinnspilling av to av sporene på denne EP-en («Falling Away» og «We Are Lost») endte også opp på debutalbumet *Are You Thinking What I'm Thinking?* som ble sluppet i 2005. «Falling Away» ble spilt inn i et annet tempo i den nye versjonen. Sporet er 3 minutter og 32 sekunder langt i den nye versjonen.

Sporliste
---------

1. «Falling Away»
2. «End Of An Era»
3. «We Are Lost»

Eksterne lenker
---------------

* ilikethelike.com, bandets nettside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
**Hildesheim** er en by i Niedersachsen, Tyskland. Byen ligger i Landkreis Hildesheim og omtrent 25 kilometer sørøst for Hannover, ved Bundesautobahn 7. Folketallet er 103 448 (2002). Hildesheim ble grunnlagt av Ludvig I av det tysk-romerske rike i 815.  

I byen ligger Hildesheimerdomen og St. Michael kirken som fra 1985 begge er oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv.

Den viktigste arbeidsgiveren i Hildesheim er Bosch-Blaupunkt med over 4 000 ansatte.

Historie
--------

Hildesheim ligger hvor den gamle øst-vestlige handelsvei, Hellweg, kryaser elven Innerste. Det er funnet rester av en bosetning og en helligdom fra tiden før frankerne. Karl den store grunnla i 815 Hildesheims stift, og den første domkirke ble bygd av biskop Altfrid. Biskop Bernward utbygde den omkring år 1000 til en massiv kirkeborg som ble sentrum for en voksende borgerlig by. 

I år 1249 fikk Hildesheim kjøpstadsrettigheter. Omkring 1300 ble biskopen tvunget til å oppgi makten over byen som så fikk egne byrettigheter og sitt eget segl. I 1367 ble byen medlem i Hanseforbundet. Etter 1542 er flere av kirkene i Hildesheim blitt lutherske, men domkirken er forblitt katolsk. 

År 1807 kom Hildesheim under prøyssisk overhøyhet, men ble etter Napoleonskrigene en del av Kongedømmet Hannover. Etter 1866 ble byen sammen med Hannover igjen del av Preussen.

Den 22. mars 1945 ble en del av Hildesheims historiske sentrum ødelagt under et alliert bombeangrep. Mange historiske bygninger ble senere rekonstruert.

Bilder
------

* Hildesheim rådhusHildesheim rådhus
* TorgetTorget

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑   (på de) *Tysklands kommuneregister (4. kvartal 2022)*, Statistisches Bundesamt, 12. januar 2023, Wikidata Q116783074,

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Hildesheim – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Hildesheim – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Hilding Viktor Ekman** (født 10. januar 1893, død 7. mars 1966) var en svensk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.

Ekman vant en olympisk bronsemedalje i friidrett under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Sammen med Eric Backman og Gustaf Mattsson kom de på tredjeplass i lagkonkurransen i terrengløp bak Finland og Storbritannia. Plassene til de tre beste fra hver nasjon i det individuelle terrengløpet ble summert og laget med laveste sum vant. Backman ble nummer 2, Ekman 10 og Mattsson 11 og Sverige fikk altså 23, Finland 1+3+6=10 og Storbritannia 4+5+12=21

OL-medaljer
-----------

* 1920 Belgias flagg Antwerpen – Bronse Bronse i friidrett, terrengløp, lag Sveriges flagg Sverige

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hilding Ekman – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Hilding Ekman – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Hilding Ekman – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Hilding Ekman – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (sv) Hilding Ekman – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

* (en) Hilding Ekman – Track and Field Statistics Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Heinz Georg Assmann** (født 15. august 1904 i Stendal i keiserriket Tyskland, død 15. oktober 1954 i Hamburg i Vest-Tyskland) var en tysk marineoffiser som deltok i andre verdenskrig. Han ble senere politiker for CDU og innvalgt i Hamburgs borgerskap.

Liv og virke
------------

### Militær

Rekonstruksjon rundt kartbordet 20. juli 1944 i Wolfsschanze; Nr. 12: Heinz Assmann, Nr. 1: Adolf Hitler
Heinz Assmann trådte i 1922 inn i den tyske Reichsmarine, ble yrkesoldat og begynte på offiserskarrieren. I 1926 ble han *Løytnant*, i 1934 Kapitänleutnant. Han virket så som referent[*klargjør*] i Reichswehrministerium, og var deretter ved marineakademiet. I 1935 ble navnet Reichsmarine endret til Kriegsmarine (under det tredje rike). I 1938 ble han forfremmet til *Korvettenkapitän* og admiralstabsoffiser og i 1939 ble han referent ved Oberkommando der Marine. 

Under andre verdenskrig tjenestegjorde han som *Fregattenkapitän* og *Erster Offizier* på slagskipet «Tirpitz». I juni 1943 ble han forfremmet til *Kapitän zur See*.

I august 1943 ble Assmann utnevnt til *Admiralstabsoffizier* i *Wehrmachtführungsstab*. Den 20. juli 1944 befant Assmann seg i samme rom som Adolf Hitler da det ble utløst en bombe i det som senere har blitt kjent som 20. juli-attentatet på Adolf Hitler; Assmann ble bare lettere skadet.

### Etterkrigstiden

Etter andre verdenskrig var han (frem til 1947) med i den tyske mineryddingstjenesten.

Han fikk deretter en ledende stilling i den lutherske hjelpeorganisasjonen *Evangelisches Hilfswerk* i Hamburg. Han ble også politisk aktiv i Hamburg. I 1953 ble han valgt inn i Hamburgische Bürgerschaft som representant for CDU, og var en del av den såkalte Hamburg-blokken til han fratrådte den 3. mars 1954. Han døde senere samme år.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Werner Landhoff: *Die Opfer des 20. Juli 1944. Kollateralschaden einer höheren Moral?* Arndt, Kiel 2008, ISBN 978-3-88741-097-1, s. 156.
2. ↑   .  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
3. 1 2  Bert-Oliver Manig: *Die Politik der Ehre. Die Rehabilitierung der Berufssoldaten in der frühen Bundesrepublik.* Wallstein, Göttingen 2004, ISBN 978-3-89244-658-3, d. 329.

Litteratur
----------

* Herbert Michaelis (utg.): *Ursachen und Folgen. Vom deutschen Zusammenbruch 1918 und 1945 bis zur staatlichen Neuordnung Deutschlands in der Gegenwart.* Biographisches Register Teil 1: *A bis K.* Wendler, Berlin 1979, s. 21.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND
 |
**Margrete Aamot Øverland** (født 11. februar 1913 i Stavanger, død 20. november 1978) var en norsk riksmålsforkjemper og motstandskvinne under andre verdenskrig.

Øverland vokste opp i Stavanger, og tok artium på Kongsgård. Senere tok hun også handelsgymnas, og hun arbeidet deretter som journalist i avisen *1ste Mai*. Under krigen drev hun med illegal trykke- og distribusjonsviksomhet av sin senere ektemann Arnulf Øverlands dikt, og de ble arrestert 11. juni 1941 sammen, mens de holdt på å trykke illegale aviser. Etter en periode på Grini ble Margrete Øverland sendt til Ravensbrück i mai 1943.

I 1956 ble Margrete Aamot Øverland redaktør for *Frisprog*. Hun ble styremedlem i Riksmålsvernet i 1966, viseformann i Riksmålsforbundet i 1970, og medlem av Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur i 1972. Like til sin død var hun Riksmålsforbundets representant i Norsk Språkråd.

Margrete Aamot Øverland var også engasjert i flyktningesaken, og hun arbeidet blant annet med å hjelpe flyktninger fra Baltikum og Tsjekkoslovakia.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Margrete Aamot Øverland er død». *Bergens Tidende*, 21. november 1978.
2. ↑  Stavanger Aftenblad: "Navn og nytt", 09. februar 1973 s.4.
3. ↑  «Margrete Aamot Øverland er død». *Stavanger Aftenblad*, 21. november 1978.
4. ↑  Dahl, Willy (1927-) (1989). *Arnulf Øverland: en biografi*. Oslo: Aschehoug. s. 215. ISBN 8203159257.
5. ↑  Guri Hjeltnes (1995). *Norsk krigsleksikon 1940-45*. [Oslo]: Cappelen. s. 460.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** ISNI **·** Fangeregisteret

 |
**Heinrich Gottfried von Vietinghoff gennant Scheel** (født 6. desember 1887 i Mainz, død 23. februar 1952 i Pfronten-Ried i Allgäu, Bayern) var en tysk generaloberst under andre verdenskrig. Han deltok også i første verdenskrig. Etter andre verdenskrig var han med å grunnlegge Bundeswehr.

Liv og virke
------------

Vietinghoff hadde kommandoen over 46. panzerkorps på Østfronten 1940-1942, var sjef for 15. armé i Frankrike 1942-1943 og sjef for 10. armé i Italia 1943-1944. I januar 1945 var han sjef for Armégruppe Kurland i Latvia, men returnerte til Italia i mars 1945 for å erstatte Albert Kesselring som var sendt til Vestfronten.

Han undertegnet den tyske kapitulasjonen i Italia 29. april 1945. Han satt i krigsfangenskap i Bolzano i Italia fram til 1946.

Etter krigen arbeidet han med spørsmålet om fortsatt tysk bevæpning/gjenopprusting og satt i en ekspertgruppe oppnevnt av Konrad Adenauers regjering til å utrede spørsmålet. Gruppen leverte sin innstilling i 1950, det såkalte Himmeroder Denkschrift, om det vesttyske bidraget til det vesteuropeiske forsvarssamarbeidet.

Referanser
----------

1. 1 2   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000001659, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   TracesOfWar, oppført som von, Heinrich-Gottfried Vietinghoff gen. Scheel, TracesOfWar person ID 1058[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Heinrich Gottfried von Vietinghoff-Scheel – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** Munzinger (iba)
 |

Portal: Andre verdenskrig
*Denne artikkelen omhandler pianisten. For filmregissøren, se Knut Erik Jensen*

**Knut Erik Jensen** (også kjent som Atmasukha Ananda) (født 6. mars 1981 på Hell) er en norsk pianist som særlig har tolket Aleksandr Skrjabin og Edvard Grieg. Jensen vokste opp i Selbu, og er per 2011 bosatt i Palm Springs i California, USA.

I oppveksten spilte han saksofon i sju år, og i 1999 ble Jensen norgesmester i solotrekkspill. Han er utdannet i klaver og trekkspill ved Heimdal videregående skole (under bl.a. Per Olaf Green) og studerte klassisk piano ved Musikkonservatoriet i Trondheim (under blant andre Mona Spigseth og Jørgen Larsen). Her avla han også sin mastergrad i russisk musikk, hvor han som avsluttende eksamenskonsert framførte Skrjabins klaverkonsert i fiss-moll med Trondheim Symfoniorkester. I denne perioden tok han også undervisning hos Håvard Gimse.

I studieårene turnerte Jensen med fiolinisten Bjarne Fiskum og cellisten Anne Lise Fagerli i en oppsetning av russisk kammermusikk. Han har også turnert med klezmer-orkesteret Kilombo, vært studiomusiker og arrangert musikk for trekkspillensembler.

Julaften 2005 framførte han «Geistliches Wiegenlied» av Brahms med mezzosopranen Randi Stene i en NRK1-sending fra Nidarosdomen. I 2007 turnerte han i USA og Canada med en soloforestilling om Edvard Griegs liv og musikk. To år senere oppførte Jensen forestillingen *Nordic Elegance* 35 ganger i USA. Han har også spilt Griegs klaverkonsert i a-moll med flere orkestre, og opptrådt med blant andre Janne Berglund.

Diskografi
----------

Jensen har spilt på album med Kilombo og svartmetall-bandet Perished.

### Solo

* *Edvard Grieg Anniversary Collection*, klaveralbum, 2007

Referanser
----------

1. ↑  NRK: programoversikt, Stemningsfylt fra Nidarosdomen
2. ↑  «biography» (knuterikjensen.com), «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 21. februar 2009. Besøkt 3. mai 2011.
3. ↑  «Perished», *Encyclopaedia Metallum*: the Metal Archives (2002–),

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Pittsburgh erkeeparki** er et rutensk-katolsk eparki i USA. Det omfatter delstatene Louisiana, Oklahoma, Pennsylvania, Tennessee, Texas, Vest-Virginia og det østlige Ohio. Ved siden av rutenske katolikker er eparkiet også ansvarlig for andre katolikker med bysantinsk ritus, nemlig kroatisk-, slovakisk- og ungarsk-katolikker. Totalt sogner 60 000 troende til bispedømmet.

Selv om Pittsburgh som erkeeparki er den rutensk-katolske kirkens jurisdiksjon med høyest rang, er det Mukatsjeve rutensk-katolske eparki i Ukraina som regnes som kirkens «modereparki».

Historie
--------

Paven opprettet i 1924 et apostolisk eksarkat for rutensk-katolske emigranter og eksilanter i USA. Etter andre verdenskrig ble den rutensk-katolske kirken forbudt i Sovjetunionen, og det amerikanske eksarkatet var dermed kirkens eneste jurisdiksjon. Det ble derfor i 1963 opphøyet til **Pittsburgh eparki**, samtidig med opprettelsen av et ytterligere eparki med sete i Passaic. 1969 ble eparkiet på nytt opphøyet, og ble under navnet **Munhall erkeeparki** metropolitanbispedømme for Passaic og det nygrunnlagte eparkiet Parma. Navnet ble igjen endret til *Pittsburgh erkeeparki* i 1977.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Byzantine Catholic Archeparchy of Pittsburgh – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | CatolicDiocese
 |
Hus i Jonestown
**Jonestown** var det uformelle navnet på  **Folkets Tempel Landbruksprosjekt**, et lite religiøst samfunn som ble etablert i det Sør-Amerikanske landet Guyana i 1977. Samfunnet ble dannet av Folkets Tempel, en kult ledet av Jim Jones. Stedet og sekten fikk mye omtale i verdenspressen da dens medlemmer begikk kollektiv masseselvmord ved å drikke gift. De som nektet ble skutt. Masseselvmordet, som ble fremtvunget av dens leder, regnes som en massakre. Hendelsen fant sted den 18. november 1978.

918 mennesker døde i bebyggelsen, i tillegg ble flere drept på en nærliggende flyplass og i Georgetown, Guyanas hovedstad. Navnet på bebyggelsen har blitt synonymt med hendelsene på disse stedene.

Massakren
---------

909 medlemmer av Folkets Tempel døde i Jonestown, alle bortsett fra to etter å ha blitt forgiftet av cyanid, i det som ble kalt "revolusjonært selvmord" av Jones og noen medlemmer. Forgiftningen i Jonestown kom som en følge av fem mord gjennomført av medlemmer fra Folkets Tempel på en flyplass nær Port Kaituma. Ofrene inkluderte den amerikanske Kongressmannen Leo Ryan, det andre medlemmet av Kongressen som har blitt drept i tjeneste i amerikansk historie. Fire andre medlemmer av Folkets Tempel døde i Georgetown på ordre fra Jones.

Dersom hendelsene i Jonestown blir sett på som massemord er det den største slike hendelsen i moderne tid og resulterte i det største tapet av sivile amerikanere i en ikke-naturlig katastrofe fram til hendelsene 11. september 2001.

Referanser
----------

1. ↑  Kolberg, Marit (18. november 2018). «I denne lille landsbyen drakk 900 mennesker gift». *NRK*. Besøkt 24. november 2018.
2. ↑  Rapaport, Richard. "Jonestown and City Hall slayings eerily linked in time and memory." *San Francisco Chronicle*. 16. november 2003.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN
 |
2. generasjon Luce (RX-4).
4. generasjon Luce (929).
5. generasjon Luce.
**Mazda Luce** var en serie store sedan-modeller fra den japanske bilprodusenten Mazda, som ble produsert fra 1969 til 1990. Disse modellene ble eksportert under mange ulike navn, blant annet RX-4, 929 og Cosmo. Navnet *Luce* ble erstattet av *Mazda Sentia* i 1991. Navnet «Luce» ble hentet fra det italienske ordet for «lys».

Utvikling
---------

### 1965

Etter en avtale med Bertone i april 1962 ble prototypen *Luce 1500* presentert i 1965. Modellen var en vakker sedan designet av italienske Giorgetto Giugiaro, og liknet mer på datidens BMW-modeller enn på de øvrige modellene fra Mazda.

Produksjonsversjonen fikk en høyere taklinje enn prototypen, men beholdt det samme uttrykket. Det var en frontmotorisert, bakhjulsdrevet sedan med en 1.5 l motor med overliggende kamaksel og 78 hk. Den solgte ikke spesielt godt etter introduksjonen, og en større motor på 1.8 l ble tilbudt fra 1968. Denne modellen, kalt Luce 1800, hadde en ytelse på 104 hk, og samtidig ble også en stasjonsvognutgave tilbudt.

### 1966

En Luce-variant med wankelmotor ble introdusert året etter. Luce R130 ble produsert fra oktober 1969 til 1972, og var utstyrt med en 1.3 l 13A wankelmotor, som leverte 126 hk. Interessant nok var denne varianten fremhjulsdrevet.

### 1972

I 1972 fikk modellen med wankelmotor navnet Mazda RX-4 for eksportmarkeder. Den var tilgjengelig som coupe, sedan og stasjonsvogn, og ble produsert med to ulike wankelmotorer, 12A-motoren samt en «lavutslipps»-utgave, 13B.

### 1978

Modellen Luce Legato, introdusert i 1978, var en stor og luksuriøs sedanmodell, tilgjengelig med både stempel- og wankelmotorer. Den var også tilgjengelig som firedørs stolpeløs hardtop, samt i en stasjonsvognutgave.

I tillegg til de stempelmotoriserte variantene ble modellen også levert med 12A- eller 13B-wankelmotorer. Utgavene med stempelmotor ble eksportert under navnet Mazda 929, mens wankelmotoriserte biler fikk navnet Mazda RX-9 i eksportmarkedene.

### 1981

I 1981 hentet Mazda frem «Cosmo»-navnet for coupémodellen, mens sedanmodellene ble eksportert som Mazda 929. Produksjonen av Cosmo fortsatte etter at Luce ble tatt ut av produksjon i 1986.

### 1986

1986-modellen var stor og luksuriøs, og var utstyrt med Mazdas 13B wankelmotor med turbo som et av mange motoralternativer. Den ble fortsatt eksportert under navnet Mazda 929. Luce forble i produksjon frem til 1991, da Mazda Sentia ble lansert.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mazda Luce – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
**Knut Normann Egeland** (født 9. april 1937) er en norsk tidligere offiser, rektor, lokalpolitiker (KrF) og fagforeningsleder. Han var leder for Skolelederforbundet, som da het *Skoleadministrasjonslaget*, fra 1986 til 1988.

Egeland tok over vervet som leder for Skoleadministrasjonslaget da han ble valgt av forbundets ordinære landsmøte høsten 1986. Det året endret laget tittel fra formann til leder. Formann Albert O. Førsund gikk samtidig av. Egeland var leder i to år til Olav Broen ble valgt i 1988.

Han var rektor ved Ris skole på 1990-tallet. I Åsne Seierstads bok *En av oss : En fortelling om Norge* fra 2013 er Egeland omtalt i et av sine møter med Anders Behring Breivik. 15. september 1995 var Egeland sentral i minnemarkeringen for Løytnant Gunnar Høverstad der hans navn ble påført minnetavlen i Ris kirke og på bautaen ved Ris skole.

Som nestleder i Vestre Aker og Ullern KrF var Egeland aktiv på debattsiden *Verdidebatt*.

Referanser
----------

1. ↑  «NSLF 25 år». *Skolelederen (digital versjon)* **(norsk)**. Besøkt 7. juni 2022.
2. ↑  «Gunnar Høverstad (1922–1943) - Minnemarkering i 1995» (PDF). *v-aker-historielag* **(norsk)**. Besøkt 7. juni 2022.
3. ↑  «Knut Normann Egeland». *verdidebatt.no* **(norsk)**. Besøkt 7. juni 2022.

| * v
* d
* r
Skolelederforbundets ledere |
| --- |
| 
* Arne Nesje (1977)
* Petter Meinich (1977-80)
* Albert O. Førsund (1980-86)
* Knut Egeland (1986-88)
* Olav Broen (1988-90)
* Roald Beck (1990-99)
* Eli Vinje (1999-2006)
* Solveig Hvidsten Dahl (2006-17)
* Stig Johannessen (2018–)

 |
**Newfoundland-kolonien** (Newfoundland Colony) var en engelsk, seinere britisk, koloni grunnlagt i 1610 i det som seinere kom til å bli den kanadiske provinsen Newfoundland og Labrador. Da hadde det allerede forekommet britiske bosetninger på øyen i noen tiår, selv om de første var sesongbetonte og ikke permanente.

I årene 1610-1728 var det ulike guvernører på øyen. John Guy var guvernør over bosetningen ved Cuper's Cove. Andre bosetninger var Bristol's Hope, Renews, New Cambriol, South Falkland og Avalon, som i 1623 ble egen provins. Den første guvernøren med makt over hele Newfoundland var David Kirke i 1638.

I 1783 ble Newfoundland-kolonien en del av Britisk Nord-Amerika. Philip Francis Little var i årene 1855-1858 Newfoundland-koloniens første statsminister. 

I 1907 ble Newfoundland dominion.

Eksterne lenker
---------------

* Cochrane, Sir Thomas John (1789-1872) hos Government House
* Government House National Historic Site of Canada
* The Debate: Confederation Rejected, 1864 - 1869
Tysk artilleri som fyrer løs under fremrykning gjennom Hellas.
**Slaget om Hellas**, også kjent som **Operasjon Marita**, tysk *Unternehmen Marita*, er navnet på et slag under den andre verdenskrig som skjedde på det greske fastlandet og i sørlige Albania. Slaget ble utkjempet mellom allierte styrker (gresk og britiske) og aksemaktene (det nasjonalsosialistiske Tyskland, fascistiske Italia og Bulgaria). Med slaget om Kreta og flere sjøslag er slaget om Hellas betraktet som en del av en større del av krigen i Egeerhavet i løpet av Balkan-kampanjen under den andre verdenskrig.

Slaget om Hellas er sett på som en fortsettelse av den gresk-italienske krig som begynte da italienske tropper invaderte Hellas den 28. oktober 1940. I løpet av uker ble italienerne drevet ut av Hellas og greske styrker presset på for å erobre det meste av sørlige Albania. I mars 1941 feilet et større italiensk motangrep og Tyskland var tvunget til å komme italienerne til hjelp.

Operasjon Marita begynte den 6. april 1941 da tyske tropper invaderte Hellas via Bulgaria i et forsøk på å sikre de sørlige flankene. Kombinerte greske og britiske styrker kjempet tilbake med stor iherdighet, men hadde i stor grad færre soldater og færre kanoner, og forsvaret brøt sammen. Athen falt den 27. april. Britene greide å evakuere rundt 50 000 tropper Den greske kampanjen endte i en rask og fullstendig tysk seier i og med erobringen av Kalamata på Peloponnes. Det hele var over i løpet av 24 dager. Uansett, både tyske og allierte myndigheter har uttrykt deres respekt og beundring for den tapre motstanden fra de greske soldatene.

En del historikere har ansett den tyske kampanjen i Hellas som avgjørende i for årsakene til krigens forløp da slaget om Hellas fatalt forsinket angrepet på Sovjetunionen. Andre historikere har opprettholdt at den tyske kampanjen ikke hadde noen innflytelse på å sette i gang *Operasjon Barbarossa*, og karakteriserte den britiske intervensjon i Hellas som en håpløs forpliktelse, en «politisk og sentimental beslutning» eller faktisk en «avgjort strategisk fadese».

Referanser
----------

1. ↑  Blau, George E. (1986) [1953]: *The German Campaigns in the Balkans (Spring 1941)* (nytt opptrykk). Washington DC: United States Army Center of Military History. CMH Pub 104-4. Side 82
2. ↑  Kildene er ikke enige i antallet soldater fra Storbritannia og Det britiske samveldet. I henhold til britiske kilder ble 50 732 soldater evakuert, jf. Duncan, George: *More Maritime Disasters of World War II* Arkivert 1. september 2007 hos Wayback Machine. og i henhold til eksempelvis McClymont W. G. (del av New Zealands offisielle historie om den andre verdenskrig) ble 50 172 soldater evakuert, jf. Long (1953), 182–183 Arkivert 28. februar 2008 hos Wayback Machine. (PDF); McClymont (1959), 486

Se også
-------

* Liste over kriger Hellas har deltatt i
* Andre verdenskrig
* Den gresk-italienske krig

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |

Portal: Andre verdenskrig
| Slaget om Coulmiers |
| --- |
| Konflikt: Den fransk-prøyssiske krig |
| Franskmenn feirer seieren |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 9. november 1870 |
| Sted | Coulmiers vest for Orléans i Frankrike47°55′N 1°39′Ø |
| Resultat | Fransk seier |

 |
| Stridende parter |
| Bayern Bayern | Frankrikes flagg Den tredje franske republikk |
| Kommandanter og ledere |
| Bayern Ludwig von der Tann | Frankrikes flagg Louis d'Aurelle |
| Styrker |
| 20 000 | Rundt 70 000 |
| Tap |
| 1 112 soldater og 54 offiserer døde eller sårede1 000 krigsfanger | 1 500 døde eller sårede |

**Slaget om Coulmiers** ble utkjempet 9. november 1870 mellom tyske og franske styrker under den fransk-prøyssiske krig om den lille landsbyen Coulmiers 20 km vest for Orléans. 

Det franske angrepet mot de tyske stillingene ved Coulmiers var en del av Loire-aksjonen. De franske styrkene overrasket den tyske forlegningen med et artilleriangrep, og det brøt ut panikk da det franske infanteriet angrep med bajonetter. Som følge av dette nederlaget måtte de tyske styrkene også evakuere Orléans.

Den franske seieren skapte optimisme i den beleirede Paris og Den nasjonale forsvarsregjeringen erklærte «Grand Sortie» ut av den tyske beleiringen, men denne muligheten ble straks forhindret av tyskerne gjennom seieren i Det andre slaget om Orléans 3. til 4. desember.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**William Z. Foster** (født 25. februar 1881 i Taunton, Massachusetts, død 1. september 1961 i Moskva, Sovjetunionen) var en radikal amerikansk marxistisk politiker.

Hans karriere inkluderte en lengre periode som generalsekretær for det amerikanske kommunistpartiet. Han var medlem av *Socialist Party of America* og *Industrial Workers of the World*. Foster ble også medlem av ACLU National Committee i 1920. Foster ble etterforsket av Un-American Activities Committee fordi han var kommunist. Familien hans flyttet til Philadelphia mens han var i ung alder. Foster forlot skolen i en alder av ti år for å bli lærling. I løpet av de neste ti årene arbeidet han i gjødselfabrikker i Reading, Pennsylvania og Jacksonville, Florida, og senere som en bygningsarbeider på jernbanen og han var ansatt på et sagbruk i Florida.

Foster støttet Josef Stalin og kommunistpartiet i Sovjetunionen. Han støttet opp om Sovjetunionens militære intervensjon i Ungarn og senere støttet han også Nikita Khrusjtsjov sin fordømmelse av Stalin i 1956 på den tyvende partikongressen i Moskva. Foster pensjonerte seg fra amerikansk politikk i 1957 og tok i stedet tittelen formann emeritus av det amerikanske kommunistpartiet å gjøre vei for den yngre kommunisten Gus Hall. I likhet med Foster, ble Gus Hall også en lojal alliert av kommunistpartiet i Sovjetunionen.

Han var i Moskva for sin 80-årsdag den 25. februar 1961. Foster døde 1. september samme år mens han fremdeles bodde i Moskva. Sovjetunionen ga ham en statsbegravelse på Den Røde plass og Nikita Krustsjov ledet personlig an for æresvaktene. Hans kremerte aske ble deretter spredd med vinden.

Referanser
----------

1. 1 2   Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/William-Z-Foster, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w61r78q3, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Store sovjetiske encyklopedi (1969–1978), avsnitt, vers eller paragraf Фостер Уильям, besøkt 28. september 2015[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   npgallery.nps.gov[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** ICCU **·** CiNii **·** Munzinger (iba) **·** Discogs
 |
**Oslo Bryteklubb** (**OBK**) er en bryteklubb på Kalbakken i Oslo, stiftet 11. februar 1947. Siden 1983 har OBK hatt treningslokaler i Grorud Samfunnshus på Kalbakken. Disse lokalene ble tildelt klubben av Park og Idrettsvesenet i Oslo.

Klubben har cirka 30 aktive brytere som deltar i konkurranser.

Historie
--------

Etter en rekke forberedende møter ble Oslo Bryteklubb offisielt stiftet i lokale D i Folkets hus, 11. februar 1947.

Wilhelm Kristiansen var initiativtager til dannelsen av klubben. Han ble også valgt til klubbens første formann. 62 personer tegnet medlemskap og hele 152 medlemmer møtte ved det første årsmøtet, som ble avhold 8. april 1948.

OBKs første treningslokale var på Akershus festning. Den første brytematten ble kjøpt inn ved hjelp av penger fra loddsalg. OBK har hatt flere forskjellige treningslokaler gjennom de påfølgende 67 årene; Krigsskolen, Hersleb skole, Vahl skole, Løkenåsen skole, Skåreråsen, Fossum skole og sist, Grorud Samfunnshus.

Tidligere brytestevner er blant annet «Oslo Open» i 2016 i Apalløkkahallen.

### Trenere

Blant klubbens mer kjente trenere er Olav Andreassen, Harald Østby, Rolf Olsen, Terje Johnsen, Ronny Sigde, Mikael Ljungberg, Jon Rønningen, Dagens hoved trenere 2022 er Kjell Georg Karlsen og Rune Pedersen Murby.

Olav Andreassen fikk Kongens fortjenstmedalje i sølv for sitt trenervirke. Han ble medlem i OBK 30. juni 1947, og var aktiv trener for OBK helt til sin bortgang i desember 1999. Harald Østby, Terje Johnsen, Olav Andreassen, Kjell Georg Karlsen og Rune Pedersen Murby har fått Norges bryteforbunds fortjenestemedalje.

30 brytere har representert Norge (Norges Bryteforbund) ved internasjonale turneringer for ungdom, junior og senior.

### OBKs formenn

* 1947-1950 Wilhelm Kristiansen
* 1950-1958 Ole Johnsen
* 1958-1962 Wilhelm Kristiansen
* 1962-1965 Rolf Olsen
* 1965-1967 Wilhelm Kristiansen
* 1967-1970 Harald Østby
* 1970-1974 Thor Sjøberg
* 1974-1975 Egil Holstad / Birger Nilsen
* 1975-1976 Birger Nilsen
* 1976-1978 Rolf Olsen
* 1978-1980 Terje Johnsen
* 1980-1981 Bjørn Otterstad / Terje Johnsen
* 1981-1989 Terje Johnsen
* 1987-2001 Bjørn Østby
* 2001-2002 Anna Nabbing
* 2002- 2006 Bjørn Berge
* 2006- 2007 Bjørn Berge/Terje Johnsen
* 2007 - 2010 Hege Svebakken
* 2010 - 2011 Terje Johnsen
* 2011 - 2012 Kjell Karlsen
* 2012 - 2014 Jørgen Malmstrøm
* 2014 - 2015 Inger Wold

### Æresmedlemmer

Oslo Bryteklubbs høysete anerkjennelse, æresmedlemskap, er tildelt følgende personer:

* Wilhelm Kristiansen
* Einar Wangen
* Rolf Olsen
* Olav Andreassen
* Harald Østby
* Terje Johnsen
* Harald Gulliksen
* Jan Martinsen
* Jon Rønningen
* Bjørn Østby Stig-Andre Berge Tor Ivar Busch

Referanser
----------

1. ↑  «Klart for bryting». *Akers Avis Groruddalen*: 24. 29. januar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** VIAF
 |
| Slaget om Helmsdjupet |
| --- |
| Konflikt: Ringkrigen |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 4. mars, Tredje Tideverv |
| Sted | Hornborg, Helmsdjupet |
| Resultat | Seier til Rohan |

 |
| Stridende parter |
| Rohan | Jarnagard |
| Kommandanter og ledere |
| Théoden, Gandalv, Aragorn, Éomer og Erkenbrand | Sarumann |
| Styrker |
| Opprinnelig 2000 menn + 1000 infanteri under Erkenbrand og hundrevis av huorner | 10 000+ uruk-hai/orker og dunlendinger |
| Tap |
| Ukjent (kanskje 1-2000) | Komplett utslettelse av hele hæren |

**Slaget om Helmsdjupet** er et fiktivt slag som fant sted i Rohan, Midgard – en fantasiverden som ble funnet på av J.R.R. Tolkien.

Sarumanns hær, orker og uruk-hai sammen med Dunlendinger, kom fram til Hornborg-dalen ved midnatt. De høvlet raskt over det første forvaret, Helms dik, og prøvde å knuse fortets port med en rambukk. Men Aragorn og noen rohanske soldater klarte å spre orkene som prøvde å ødelegge porten.

Orkene og dunlendingene reiste da hundrevis av stiger for å komme seg over muren. Noen orker hadde i mellomtiden krøpet inn i et lite hull (dike) i muren, og mens forsvarerne var opptatt med angrepene via muren, angrep de – etter å ha kommet seg helt forbi veggen. Forsvarerne reagerte raskt og drev tilbake orkene og diket ble blokkert av Gimli.

Men, fienden reentret diket og laget et vidt hull i veggen ved å bruke sprengstoff som Sarumann fant opp. Forsvarerne trakk seg da tilbake til de glitrende hulene og derfra til Djupet. Like etter brukte Sarumanns hær sprengstoffet til å åpne en inngang inn til selve Djupet. I dette øyeblikket blåste noen i Helms Horn, og etter et lite øyeblikk red Théoden og Aragorn frem med et lite følge fulgt av menn til fots – og de skjar gjennom orkenes rekker, og kom fram til Helms dike.

Begge hærene merket seg da at mange trær (huorner) hadde flyttet seg for å blokkere en mulig rømningsrute for orkene. Da kom plutselig Gandalv Hvite og Erkenbrann med tusen infanterister til syne på en skråning, og angrep. Dunlendingene ble så skremt av Gandalvs komme at de rømte. Orkene mistet kontrollen, og løp inn mellom trærne, der huornene drepte dem. Rohan vant da slaget.

Etter slaget fikk de dunlendingene som overgav seg, lov av Théoden til å reise hjem, mens de som ble drept ble begravd i sin egen haug et stykke borte fra orkenes gravhaug.

Portal: Litteratur
Provinsen Newfoundland og Labradors flaggFlagg for viseguvernøren av Newfoundland og Labrador
**Newfoundland og Labradors flagg** er i fargene hvitt, blått, rødt og gult. Det er i utformingen et av de mest moderne av de kanadiske provinsflaggene. Flagget ble innført av provinsforsamlingen 28. mai 1980. 

Flaggets hvite farge symboliserer sø og is, den blå fargen symboliserer havet, rødt står for menneskelig innsats og gult for tiltro til framtiden. De to trianglene i flaggets frie ende står for henholdsvis fastlandsdelen av provinsen, Labrador, og for øya Newfoundland. Den rødkantede gule pilen viser til framtidstro. De hvite delene i som skiller de blå feltene danner en trefork. Dette skal representere betydningen fiskeriene og havet har for provinsen.

Før det nåværende provinsflagget ble vedtatt benyttet Newfoundland Union Jack som sitt flagg. Det ble vedtatt innført ved lovgivning i 1931. Fra 1904 til 1931 fantes det en uoffisiell red ensign for Newfoundland. Dette hadde et særlig merke på hvit skive i flaggets frie ende. Merket viste handelens gud, Merkur, som presenterer en knelende fisker som holder fram sin fangst for Britannia, personifikasjonen av Storbritannia. Videre inneholdt merket innskriften «Terra Nova», provinsen Newfoundlands navn på latin, og mottoet «Haec Tibi Dona Fero», som betyr «jeg bringer deg disse gaver».

Viseguvernørens flagg
---------------------

Kronens representant i provinsen, viseguvernøren, fører et blått flagg med kronet provinsvåpen innsatt i en krans av gule lønneblader. Viseguvernørens flagg ble innført 31. januar 1987.

Litteratur
----------

* *Symbols of nationhood*, 1991. ISBN 0-660-13833-6

Eksterne lenker
---------------

* An Act to Adopt a Flag for the Province
* Provincial Flag
* Newfoundland and Labrador Heraldry and Flags
* Role and Duties of the Lieutenant Governor – Lieutenant Governor's Standard

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Oslo Børs** var en rockegruppe fra Oslo som var aktiv i perioden 1979–1981. Medlemmer var Tormod Kjensjord (gitar), Knut «Kaputt» Selsjord (gitar og vokalist), Ulla «Ren Ny Ull» Cappelen (bass) og Bjørn «Takras» (trommer). På den andre singelen er det Per Ole Oftedal som spiller trommer. 

Selsjord debuterte som pønkvokalist i en alder av 30 år. 

Bandet skiftet navn til «Oslo Beurs» etter påtrykk fra finansinstitusjonen av samme navn. Under dette navnet utga det en EP. Her er det kommet synthesizer med i instrumenteringen, og bandmedlemmene er kreditert med fornavn og etternavn istedenfor pønk-pseudonymene fra den første singelen.

Diskografi
----------

* *Smukke Folks Børn//Tyngende Ansvar/Råtne Guder* (7", førsteopplag med gult, annetopplag med hvitt papir i omslaget, Krakk 1979)
* *Telefonskræk/Skyggene fra i går//Tre Uker/I Kø* (7" EP, Krakk 1980)
* *Fikser du Livet Ditt* (på *Sjokk Rock*, live-samle-LP, Torpedo Plater 1981)

Kilder
------

* Oslo Børs på Discogs

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**Oslo Flyveklubb (OFK)** ble stiftet 12. mars 1936 av en gruppe flyinteresserte menn. Den ble raskt populær også blant kvinner. Under krigen ble flyklubben forbudt. Da OFK gjennoppstod etter fredsdagene, gikk det om lag femten år før 4-seters småfly kom på markedet. Dermed ble OFK også en flyklubb for familien. OFK har gjennom åtti år produsert flygere og luftfartsansatte til en rekke store flyselskaper, samt etater og firmaer verden over. Så lenge flyklubben hadde base på Fornebu frem til 1998, var den en av landets største med rundt 400 medlemmer og fire småfly. 

I dag har flyklubben base med lokaler og hangar på Kjeller flyplass utenfor Lillestrøm. Flylåten til OFK består av to Diamond DA40NG med registrering LN-FTM og LN-FTS Arkivert 3. juli 2017 hos Wayback Machine.. I tillegg har klubben skoleflyene Tecnam P2002JF med registering SE-LJO og SE-LRO Arkivert 3. juli 2017 hos Wayback Machine.. 

Oslo Flyveklubb tilbyr i dag utdanning til både PPL(A) og LAPL(A). I tillegg tilbys det sertifikatfornyelse, nattkvalifikasjon (NQ) og CB-IR. 

Gjennom en årrekke er klubben kjent for flyturer til Israel og Afrika i syd, til USA i vest, Baltikum i øst og Svalbard (No) i nord. 

Kart

Referanser
----------

1. ↑  «Nøkkelopplysninger fra Enhetsregisteret - Brønnøysundregistrene». *w2.brreg.no* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 3. juli 2009. Besøkt 4. mai 2017.
**William Wauer** (født 26. oktober 1866 i Oberwiesenthal/Erzgebirge, død 10. mars 1962 i Berlin) var en tysk litterat, teatermann, filmskaper, maler, grafiker og billedhogger.

Begynte på kunstakadeemi i Dresden i 1884, med kortere opphold også i Berlin og München.

Han var begavet i flere retninger, og både skrev og redigerte tidsskrifter og skrev kunstkritikker. I tillegg var han en tid bedriftsleder og oppfinner.

Mellom 1900 og 1918, var han mest opptatt av teater og sto for flere suksessrike oppsetninger. Han stilte også ut skulpturer på *Galerie «Der Sturm»*. Disse karakterisertes av spenningsfylte bevegelsesrytmer og ekspressiv overflatebehandling. En av hans byster (*H. Walden*) fra denne perioden regnes å representere toppen av ekspresjonistisk skulptur.

Der Sturm som bevegelse gikk delvis i oppløsning i løpet av 1924. Han fortsatte å undervise ved kunstskolen der. Han tok opp tanken om å lage et internasjonalt forbund som skulle samle ekspreslonister, futurister, konstruktivister og kubister.

Han ble erklært entartet og verk ble beslaglagt 1933. I 1941 fikk han i tillegg «berufsverbot».

Etter krigen leverte han regelmessig skulpturer, malerier og grafiske arbeider til forskjellige utstillinger. Han var også dosent ved West Berliner Volkshochschule og satt i styret for flere kunstnerorganisasjoner.

Referanser
----------

1. ↑   RKDartists, «William Wauer», RKD kunstner-ID 83092[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000007412, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Archive of Fine Arts, cs.isabart.org, abART person-ID 102800, besøkt 1. april 2021[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   filmportal.de, Filmportal-ID 9d994323363948fcb79d07146cf8f27d, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  Beslag

Eksterne lenker
---------------

* (en) William Wauer – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) William Wauer på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) William Wauer på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) William Wauer hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) William Wauer – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) William Wauer – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
* (en) Biografi fra nettstedet Ketterkunst

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** NKC **·** Munzinger (iba)
 |

Portal: Andre verdenskrig
**Zienia Merton** (1945–2018) var en britisk skuespillerinne kjent fra flere britiske TV-serier.

Mertons mor var burmesisk danserinne mens faren var britisk-fransk. Hun vokste opp i Singapore, Borneo, Portugal og England.

Hun filmdebuterte i en birolle i den relativt ukjente britiske sciencefictionfilmen *Masters of Venus* fra 1962. I 1964 spilte hun rollen som Ping-Cho i syv episoder av den britiske sciencefiction- og kult-serien *Doctor Who*, og i 1975–1977 som Sandra Benes i den britiske sciencefictionserien *Space: 1999*. Sistnevnte serie medførte en viss internasjonal anerkjennelse. Hun har utover dette hatt gjesteroller i en rekke britiske serier, deriblant *Helgenen* (*Return of the Saint*) (1979), *Bergerac* (1983), *Dempsey & Makepeace* (1985), *Lovejoy* (1986), *Crime Traveller* (1997) og såpeserien *Østkantfolk* (1998 & 2003). I 2008 hadde hun noen opptredener i den britiske såpeserien *Coronation Street*, samt dramaserien *Wire in the Blood*. Hun hadde også en sentral birolle i den norske komedien *Kosmetikkrevolusjonen* (1977).

I 2005 utgav hun selvbiografien *Anecdotes & Armadillos*.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 1061992624, besøkt 16. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   filmportal.de, Filmportal-ID 99b6f6d6bfc04bce98cbe103dd9b603d, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   «E' morta Zienia Merton, la Sandra Benes di Spazio 1999», verkets språk italiensk[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Hadoke, Toby (18. september 2018). «Zienia Merton obituary». *the Guardian* **(engelsk)**. Besøkt 20. september 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Zienia Merton på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (fr) Zienia Merton på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Zienia Merton på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Zienia Merton hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) Zienia Merton hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Anton Omar Pedersen Gjesteby** (1899–1979) var en norsk fagforeningsmann og politiker (Ap).

Han kom opprinnelig fra Berg i Østfold, men flyttet til Kristiania (Oslo) i sin ungdom. Der ble han raskt aktiv i arbeiderbevegelsen, og fra 1930 til 1945 var han fastlønnet varaformann i Norges Hansels- og Kontorfunksjonærers forbund og formann i Fellesforeningen i Oslo.

Gjesteby satt i Oslo bystyre fra 1931 til 1947, fra 1934 også i formannskapet. Sammen med resten av Arbeiderpartiets formannskapsgruppe ble han arrestert av den tyske okkupasjonsmakten i 1940, og dømt til 18 måneders fengsel av «Folkedomstolen». Han ble arrestert igjen i 1942. I 1944 kom han seg over til Sverige, der han arbeidet i Svenska Norgeshjälpen.

Gjesteby møtte fast på Stortinget som vararepresentant for Trygve Bratteli 2. november 1953 – 10. januar 1954, og han var også varamann i periodene 1934–1936 og 1950–1953. Han var også styreformann i OBOS 1948–1951, før han drev en manufaktur- og trokotasjeforretning. Fra 1960 til 1972 var Gjesteby sekretær i Rådet for tilsyn med byens utseende.

Han ble tildelt St. Hallvard-medaljen i 1974.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 816[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  «Omar Gjesteby død». *Arbeiderbladet*, 1. november 1979.
3. 1 2  «Omar Gjesteby». Stortinget.no.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Stortinget
 |