recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Slagmarken
**Slaget ved Villinghausen** (eller Vellinghausen) ble utkjempet 15. og 16. juli 1761 mellom en stor fransk armé og en samlet prøyssisk-hannoveriansk-britiske armé ledet av hertug Ferdinand av Braunschweig.

To franske arméer, under to marskalker, Duc de Broglie og Prince de Soubise møtte opp i juli 1761 for å tvinge hertug Ferdinand av Braunschweig-Lüneburg ut av den viktige byen Lippstadt. De allierte prøyssisk-hannoveriansk-britiske styrkene satte linjene sine opp langs en rekke åser, med venstresiden fast ved elven Lippe (i nord) og Ahse sentralt. Den franske arméen rykket fram den 15. juli og troppene til Broglie i nord klarte å presse de tyske troppene under Wutginau. De britiske styrkene under Granby like sør for Wutginau holdt stillingen sin og det franske angrepet stoppet opp. Begge sidene fikk forsterkinger i løpet av natten og Ferdinand forsterket venstreflanken i større grad enn den høyre.

Morgenen etter fortsatte Broglie angrepet mot den allierte venstreflanken, og ventet på at Soubise skulle angripe den svekkede høyreflanken. Soubise klarte bare å gjøre noen få mindre angrep til høyre, blant annet fordi begge de franske kommandantene hadde samme rang og derfor var motvillige til å ta ordre fra hverandre. Allierte forsterkinger under Wolff kom kort tid etter langs Lippe og gikk til angrep på den franske flanken. Dette stoppet angrepet til Brogliew og tvang mennene hans i retrett. Rundt middagstider var franskmennene i full tilbaketrekking og slaget var over.

Detalj fra *Batalla de Almansa* av Ricardo Balaca (1862).

Referanser
----------

1. ↑  Szabo s. 352

Kilder
------

* Military History Encyclopedia
* BritishBattles.com

Litteratur
----------

* Szabo, Franz A.J. *The Seven Years War in Europe, 1757-1763*. Pearson, 2008.
* Franz A.J. *The Seven Years War in Europe, 1757-1763*. Pearson, 2008.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
***Trachycarpus wagnerianus*** er en palme i slekten *Trachycarpus* og er en ukjent art i det fri. Man tror palmen kan ha blitt kultivert i Japan og det var her palmen først ble oppdaget tidlig på 1900-tallet.

Som flere av palmene i *Trachycarpus*-slekten har palmen en tynn stamme dekket av en tett duk av fibrer. Stammen blir vanligvis inntil 9 meter høy, men i noen tilfeller også høyere. I motsetning til vindmøllepalmen har palmen stivere og kortere palmeblad som er 45–65 cm lang. Det gjør palmen bedre egnet i kystnære strøk med mye vind.

I likhet med vindmøllepalmen er *T. wagnerianus* svært kuldeherdig, og etablerte individ tåler lett kortvarige temperaturer ned mot -15 til -20 grader celcius.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Trachycarpus wagnerianus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Trachycarpus wagnerianus* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Trachycarpus wagnerianus* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Trachycarpus wagnerianus* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata
Per Fossum og Arne B. Christiansen under det franske mesterskapet, ukjent år.  
Foto: Ukjent / Norsk Bergverksmuseum
**Arne Bror Christiansen** (født 1. oktober 1909 i Oslo, død 11. mai 1983) var en norsk skihopper og alpinist som representerte Nordstrand IF. Han vant hopprennet i hovedlandsrennet (NM) i 1935 og tok sølv året før. I 1933 vant han i Holmenkollen og Lahtisspelen. Han ble også fransk mester i hopp i Chamonix i 1936.

Christiansen deltok i flere alpinrenn i 1935, og ble blant annet nummer 9 i utfor og 8 i slalåm i Megève, og nummer 7 i det franske mesterskapet i utfor. Til OL i Garmisch-Partenkirchen i 1936 var han reserve i slalåm.

Arne B. Christiansen drev sportsforretning i Oslo. Han var gift med Gunvor Ruud, søster av Asbjørn, Birger og Sigmund Ruud. Sportsforretningen hadde adresse Pilestredet 1. Den ble senere overtatt av Bjørn B. Nordhaug, som drev forretningen videre som Intersport Grensen As frem til 1998. Da ble selskapet solgt til PAC sport AS, som var ledet av Christer Sæbø.

Referanser
----------

1. 1 2   www.disnorge.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gravsøk hos DIS-Norge
3. ↑  Sigmund Ruud: *Skispor krysser verden*. Bokhandlerforlaget 1977. ISBN 82-7205-025-0 (s. 74-75, 77 og 126, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
4. ↑  Kongsberg kommune: Gater og navn i Kongsberg - Kemner Ruuds vei[*død lenke*] (besøkt 6. november 2013)

Kilder
------

* Erling Ranheim (red.): *Norske skiløpere - Skihistorisk oppslagsverk i 5 bind - Østlandet Sør*. Skiforlaget - Erling Ranheim, Oslo 1956 (s. 637, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
**Porfirio «Pepito» Everardo Børstad Gutierrez** (født 20. januar 1972 i Oslo) er en norsk-amerikansk skuespiller, sanger, instruktør og produsent.

Porfirio Gutierrez er utdannet på Arts Educational School of London 1993-1996. Han debuterte som filmskuespiller i 1991, i rollen som Stein i *Døden på Oslo S*.

Gutierrez er mest kjent for rollen som Kjell i sesong 2 av TV-serien *AF1*, som hadde premiere på NRK i 2010. Han spilte også seg selv, med kallenavnet «Pepito», i Thomas Giertsens TV-serie *Helt perfekt*. Han har også hatt flere mindre roller i norsk film og TV, blant annet i *Hotel Cæsar* og *Kvinnen i mitt liv*.

I tillegg driver Gutierrez Egal teater AS sammen med Vivian Hein. De har produsert blant annet *Sinnamann*, *Karius & Baktus*, *Knerten og Lillebror*, *Fattigmann gnag og behag*, *Egner cabaret* og *Snekker Andersen og Julenissen*.

Referanser
----------

1. ↑  «Porfirio Gutierrez». *IMDb*. Besøkt 13. desember 2020.
2. ↑  «Om oss | Égal teater». Besøkt 13. desember 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Porfirio Gutierrez på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Porfirio Gutierrez hos Sceneweb Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Hanns-Martin-Schleyer-Halle** (kort: **Schleyer-Halle**) er den største arrangementshall i Stuttgart. Hallen, som har innebygget velodrom (lengde: 285,71 meter) ble bygget i 1984 og er oppkalt etter den myrdede president for den tyske arbeidsgiverforeningen, Hanns-Martin Schleyer. Hallen i Stuttgart-Bad Cannstatt ligger på Cannstatter Wasen direkte ved siden av Gottlieb-Daimler-Stadion.

Den drives av Messegesellschaft Stuttgart. Hallen har en kapasitet på 10 000 sitteplasser eller 13 000 stå- og sitteplasser. Hallen er siden ombygget og modernisert, og kapasiteten er utvidet til 15 000 sitte- og ståplasser.

Ved siden av messer og andre typer arrangementer (partikongresser, kirkedager, hovedforsamlinger o.a.) holdes det først og fremst store musikk- og sportsarrangementer i hallen.

Porsche Arena er ferdig utbygd og ble gjenåpnet 12. mai 2006. Begge hallene er forbundet med en felles foyer.

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Tōkaidōlinjen** er en av de viktigste hovedtoglinjene i Japan, selv om dens betydning har kraftig minket siden 1960-tallet da den raskere, Shinkansenlinjen (Tōkaidō Shinkansen) som for det meste går parallelt, stod ferdig. Linjen er allikevel fortsatt en viktig godsrute, da Shinkansenlinjene ikke transporterer gods. Tōkaidōlinjen forbinder Tokyo med blant annet Nagoya, Kyoto, Osaka og Kobe. Den fullstendige lengde er 589,5 km og hele linjen er dobbeltspor, unntatt rundt Tokyo, der linjen har fire spor.

Trafikk
-------

Siden trafikken på Tōkaidō Shinkansen startet til OL i Tokyo 1964, har antallet direkte ekspresstog på Tokaidolinjen gradvis minsket. I dag utgjør det eneste direktetoget av ett eneste nattog i hver retning. Linjen er allikevel viktig for godstrafikken, og den er en veldig viktig del av lokaltrafikken rundt Tokyo. Dessuten trafikkeres linjen av mange ekspresstog som tar av til andre linjer, både dag- og nattog.

Tekniske data
-------------

* Sporvidde: 1067 mm smalspor
* Maksimum hastighet: 130 km/t
* Antall stasjoner: 166

Referanser
----------

1. ↑  The Tokaido Line hos Deep Japan

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tōkaidō Main Line – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Stasjoner på Tōkaidō-hovedlinje

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NDL
 |
**Chevrolet Camaro** er en ponycar/ muskelbil bygget av den amerikanske bilprodusenten Chevrolet sammen med General Motors.

Historie
--------

Camaro ble første gang introdusert den 26. september 1966, og ble utviklet som en konkurrent til Ford Mustang. Bilen var bygget på GMs F-plattform, og delte en rekke komponenter med Pontiac Firebird, som ble introdusert samtidig. Det ble produsert fire ulike generasjoner av Camaro frem til produksjonen ble stanset i 2002, og en ny modell forventes i 2009.

Navnet «Camaro» har ingen direkte mening, men historien vil ha det til at GM fant ordet i en fransk ordbok, som et slanguttrykk for «følgesvenn». I flere motortidsskrifter før introduksjonen ble bilen kalt «Panther», mens det interne kodenavnet hos GM var «XP-836». Samtidig viser enkelte produktfotografier en bil merket «Chaparral», men det er ikke kjent om dette ble vurdert som navn. Ved introduksjonen ble Chevrolet spurt av pressen hva Camaro betød, og ble fortalt at det «er et lite, hissig dyr som spiser Mustanger», en henvisning til Fords Mustang-modell, som var Camaros konkurrent. (Mustang er også en hesterase). «Camaro» følger også opp Chevrolets vane for å navngi biler med ord på «C», som Corvair, Chevelle og Corvette.

Første generasjon
-----------------

**Første generasjon Chevrolet Camaro** debuterte 26. september 1966 som et svar på den særdeles suksessfulle Ford Mustang. Denne generasjonen varte til modellåret 1969.

Bilder
------

* Camaro Z28 1968Camaro Z28 1968
* Camaro SS 1969Camaro SS 1969
* Camaro Z28 1979Camaro Z28 1979
* Camaro Z28 1991Camaro Z28 1991
* Camaro Z28 1997Camaro Z28 1997
* Camaro SS 2002 35th Anniversary editionCamaro SS 2002 35th Anniversary edition
* Camaro RS 2010Camaro RS 2010
* Camaro SS 2010Camaro SS 2010

Se også
-------

* Ford Mustang
* Dodge Challenger

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Chevrolet Camaro – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* DinSide.no: Artikkel om 2009 Camaro
**Ahja** er ei sideelv til den større elva Emajõgi i det sørøstre Estland, og er med sine 95 km blant landets lengre elver og den fjerde lengste bielv. Nedbørfeltet er på 1 070 km², og elva har om lag 88 meters høydeforskjell. 

Kildene er innsjøen Erastvere järv i høydedragene Otepää helt sørøst i Põlva fylke, og den renner derfra videre ut i elva Emajõgi om lag 9 km ovenfor dennes utløp i Peipussjøen. Den renner blant annet gjennom småbyene Vastse-Kuuste og Ahja, førstnevnte ved jernbanen fra Petseri til Tartu. Ved Ahja finner man utspringet Taevaskoja (Himmelkammeret), som er en bratt og mye besøkt naturformasjon.

Omgivelsene skifter mellom barskog, løvskog og myromåder, i Valgesoo-myren 5 km sør for byen Ahja er det satt opp et 24 meter høyt utkikkstårn for turgåere. Dette myrområdet utgjør en urstrømdal mellom småbyene Ahje og Kiidjärve, og har status som landskapsvernområde (10,4 km²)

Ahja er en av de mest populære rekreasjonsområdene for innbyggerne i Tartu, og regnes som en av de vakreste elvene i hele Estland.

I 1951 ble det bygget et vannkraftverk midtveis i elva, ved Saesaare 6 km øst for tettstedet Kiidjärve. Dette skapte Saesaare-reservoaret, et langt og svingete kunstig reservoar som er svært populært for kanoturister. 

* 
* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, forlaget Regio. Tallinn, 2011, side 106.
2. ↑  Kokk, Aavo og Eilart, Andres: *Brushstroke Estonia*, Forlaget Resio, Tallinn 2011, side 58. ISBN 978-9949-478-62-0.

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Ahasja** (hebraisk: אֲחַזְיָהוּ – *ʾĂḥazyā́hû*, også אֲחַזְיָה – *ʾĂḥazyâ*; i eldre oversettelser *Akasja*) var konge av det nordlige israelittiske Israel. Han var sønn og etterfølger av Ahab, og moren var fønikiske Jesabel fra Tyr. William F. Albright har datert hans tid til 850–849 f.Kr. mens E. R. Thiele tilbyr datoene 853–852 f.Kr. Hans tid som konge ble kort, knappe to år, da han falt ut av et vindu og døde av skadene.

Han må ikke forveksles med Ahasja av Juda, som var hans nevø.

Styre
-----

I løpet av Ahasjas kongetid gjorde Mesja av Moab opprør mot hans autoritet. Moabittene pleide å betale skatt av lam og ull fra værer til Israels konge, men da Ahab døde, forsøkte de å få brutt denne avtalen. Kongeriket Israel gikk til krig mot Moab. Denne hendelsen er nedtegnet på Mesjastelen og med omfattende inskripsjon på moabittenes språk.

Ahasja allierte seg med Josjafat, konge av Juda for å få i gang igjen den maritime handelen med Rødehavet. I henhold til Andre Krønikebok: «Han gikk sammen med ham om å bygge skip som skulle gå til Tarsis. De bygde skipene i Esjon-Geber.»  Tarsis er et mytisk sted i Bibelen med ulik mening. Byen Esjon-Geber ligger i nærheten av dagens Eilat ved Rødehavet, og dagens Etiopia og kanskje vestkysten av India var de sannsynlige målene for handelen. Bibelen slår fast at skipene forliste og årsaken var igjen Guds straff for de to kongenes uspesifiserte «synd».

Ahasja fikk en for tidlig død da han falt ut av vinduet fra «sin loftssal i Samaria og ble hardt skadet.» Han skal da ha sendt bud til Ekron for å spørre Baal-Sebub om han ville overleve, og den åpenbart fiendtlig innstilte forfatteren av *Andre Kongebok* hevdet at Israels Gud straffet Ahasja da med døden for sitt kjetteri. Han ble etterfulgt av sin bror Joram.

Fotnote
-------

1. ↑  I 2 Kong 1,2 og 2 Krøn 20,35.

Referanser
----------

1. 1 2   BEAN / Okhozija[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   ESBE / Okhozija, tsar izrailskij[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Thiele, Edwin (1951): *The Mysterious Numbers of the Hebrew Kings*, (1. utg.; New York: Macmillan, 1951; 2. utg.; Grand Rapids: Eerdmans, 1965; 3. utg.; Grand Rapids: Zondervan/Kregel, 1983). ISBN 0-8254-3825-X, 9780825438257
4. ↑  Nettbibelen: *Andre Kongebok* 3:5-7[*død lenke*]
5. ↑  Nettbibelen: *Andre Krønikebok* 20:35-37[*død lenke*]
6. ↑  Nettbibelen: *Andre Kongebok* 1:18[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* «Ahaziah, King of Israel», *Jewish Encyclopedia*
* «Meaning and etymology of the name Ahaziah», *Abarim Publications*


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Ahab** | **Konge av Israel**(885 f.Kr.–874 f.Kr.) | Etterfølger:**Joram** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND
 |
**Ahlgrens biler**, på svensk *Ahlgrens bilar*, er et varemerke for en type godteri som lages av godteriselskapet Cloetta i Sverige. Godteriet er et søtt, seigt og porøst skumprodukt formet som små biler i tre ulike farger (hvit, grønn og rosa). Det selges i små poser i Sverige, Norge, Danmark samt på IKEA rundt om i verden. Lanseringen i Sverige skjedde i 1953, og godteriets form er inspirert av en Bugatti.

Biler
-----

| Produkt | Lansert | Form | Smak | Farge |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Ahlgrens biler Original | 1953 | Bugatti biler | Skum-godteri | Hvit, grønn og rosa |
| Ahlgrens biler Salt lakris | - | Bugatti biler | Salt lakris | Brun og svart |
| Ahlgrens biler Melkesjokolade-splashet | - | Bugatti biler | Skum-godteri med melkesjokolade | Brun |
| Ahlgrens biler Sursukkret | 2007 | Bugatti biler | surt sukker | Hvit, grønn og rosa |
| Små Ahlgrens biler | 2010 | Bugatti biler | Skum-godteri | Hvit, grønn og rosa |

I 2003 ble varemerket utvidet ved at *Ahlgrens lakrisdekk* ble lansert som et «originalt tilbehør til Ahlgrens biler». Disse hadde verdenspremiere på «Stockholms bilsalong» i april 2003. Senere ble også *Ahlgrens biler Syrlige skilt* lansert. Bilene har også kommet ut i salt lakris. I 2010 ble *Ahlgrens biler Campingvogner* lansert som et midlertidlig produkt.

«Verdens mest kjøpte bil»
-------------------------

Ahlgrens biler er sannsynligvis verdens mest kjøpte «bil» med mer enn 1,4 milliarder biler hvert år. Disse godteribilene vil kunne danne en kø lang nok til å følge ekvator rundt jorden. I løpet av en seksårsperiode vil derfor «bilfabrikken» i Gävle ha produsert en «bil» til alle mennesker på kloden.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (sv) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (da) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ahlgrens bilar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Ahlgrens bilar – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Leaf Arkivert 21. mars 2011 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | TasteAtlas
 |
*Denne artikkelen omhandler begrepet fetisjisme som det brukes innen antropologi. For andre betydninger av ordet se Fetisj (andre betydninger).*
**Fetisjisme** er dyrking av fetisjer. En fetisj er et objekt som blir tillagt overnaturlige evner, eller et menneskeskapt objekt som blir tillagt makt over andre. Dypest sett omhandler begrepet det å tilegne verdi eller kraft til et objekt. Ordet fetsij er lånt fra fransk *fétiche* og portugisisk *feitiço* som igjen er dannet av de latinske *facticius*, som betyr «kunstig» og *facere*, «å lage». 

Innen antropologien brukes begrepet for å beskrive forskjellige kulturers bruk av et vidt spekter gjenstander, fra sjamanens tromme til forretningsmannens slips og rolex.

Historie
--------

Ordet ble først brukt av Charles de Brosses i 1757, da han gjorde sammenlignende studier mellom vest afrikanske religioner og magiske aspekter ved oldtidens egyptiske religion.  

Senere brukte Auguste Comte begrepet i sin utviklingsteori for religioner. I denne foreslo han at fetisjisme er den eldste og mest primitive stadiet i religioners utvikling, fulgt av polyteisme og monoteisme.

Monoteistiske religioner inneholder som oftest likevel artefakter som antropologisk sett kan defineres som fetisjisme, for eksempel muslimenes svarte stein (*al-hajar al-aswad*), og kristendommens kors, eller sakramentene som gis til nattverden. Tilhengere av monoteistiske religioner vil imidlertid normalt benekte at dette kan kalles fetisjisme.

På 1800-tallet hevdet Tylor og McLennan at begrepet fetisjisme gjorde det mulig for religionshistorikere å flytte fokus vekk fra forholdet mellom mennesker og Gud, og over på forholdet mellom mennesker og materielle objekter. De hevdet også at begrepet begrepet etablerte modeller som gav falske årsakssammenhenger for naturlig oppståtte fenomener, og at dette utgjorde et sentralt problem innen datidens historie og sosiologi.

I 1867 introduserte Karl Marx begrepet *varefetisjisme*, om tilleggingen av verdi til en vare ut over den verdien som er tilført varen gjennom arbeid. Begrepet kan muligvis ses som en ironisk kommentar fra Marx over datidens empiristiske holdninger til virkeligheten, opp mot en nærmest religiøs dyrkning av eiendom; som statussymbol og dermed også som et maktmiddel i sosiale relasjoner.
Begrepet har siden blitt mye brukt innen politisk økonomi og kritisk teori.

Eksterne lenker
---------------

* The Catholic Encyclopaedia: fetishism
* Andrew Lang; Fetishism and Spiritualism

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store medisinske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** BNE
 |
***Who Was the Other Man?*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Francis Ford.

Handling
--------

Mens han venter i en lobby ved hotell på instruksjoner fra sin regjering, blir Ludwig Schumann - en agent for Black Legion - trollbundet av Marion Washburn, datteren til en senator fra Texas. Samtidig som han snakker med den unge kvinnen, blir Schumann overrasket over å få øye på en annen ung amerikaner komme inn i lobbyen som kan være Scumanns dobbeltgjenger.

Denne amerikaneren heter James Walbert, som Schumanns kontakt tar feil av for å være den ekte agenten. Denne kontakten gir derfor Walbert et fotografi av en kvinnelig spion, Wanda Bartell, som agenten kort tid senere skal møte om bord på et dampskip. Walbert innser imidlertid feilen som har skjedd, men bestemmer seg for å beskytte landet sitt. Etter å ha overmannet Schumann, skynder Walbert seg til dampskipet hvor han snart møter Wanda.

Men om bord på skipet sitter også Marion og hennes forlovede, Herbert Cornell, som skal frakte hemmelige dokumenter til New York. Når skipet endelig ankommer New York, rapporterer Wanda og Walbert til Black Legion-hovedkvarteret hvor de blir bedt om å skaffe seg Cornells planer. Wanda lykkes med å dope ned Cornell. Men Walbert griper inn, får tak i planene og vender deretter tilbake til hovedkvarteret - med den hensikt å ødelegge hele organisasjonen.

Rolleliste
----------

* Francis Ford som James Walbert / Ludwig Schumann
* Duke Worne som Herbert Cornell
* William T. Horne som Senator Washburn
* Beatrice Van som Wanda Bartell
* Mae Gaston som Marion Washburn

Referanser
----------

1. ↑  WHO WAS THE OTHER MAN?

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Who Was the Other Man?* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Who Was the Other Man?* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Christiania Teater** var et figurteaterkompani etablert av Mona Wiig i samarbeid med den svenske regissøren Gösta Kjellin i 1985.

Gruppen ble opprettet for å utvikle et figurteaterrepertoar basert på den fellesnordiske kulturarven, samt å virke for utarbeidelse av ny, nordisk dukketeaterdramatikk.

Oppsetninger
------------

Christiania Teater hadde urpremiere på sin første oppsetning i 1986. Det første stykket het *Hans Christian og Hans Christiania*.

Fra 1986 til 1992 satte Christiania Teater opp følgende forestillinger:

* 1986 – *Hans Christian og hans Christiania*
* 1987 – *Gledestårer og Dukkevals*
* 1988 – *Rottefangeren*
* 1989 – *Youkiko*
* 1990 – *Myten om Orfeus & Eurydike*
* 1992 – *Kongesønnen og prinsessen som forsvant i havet*
* 1992 – *Fugl Dam*

### *Hans Christian og hans Christiania* (1986)

Stykket tok utgangspunkt i historien om den danske dikteren Hans Christian Andersen og i hans fortellinger. Manus var ved Gösta Kjellin, og dukker og masker var designet av Kari Noreger og Mona Wiig. Wiig hadde også regien og var scenograf for oppsetningen. Musikken var skrevet av Asbjørn Håmo, og dukkespillere var Anne Thomte og Nina Matzow.

### *Gledestårer og Dukkevals* (1987)

Denne oppsetningen hadde urpremiere i Kunstindustrimuseet i Oslo i 1987. Den ble tatt opp igjen våren og høsten 1988, og ble blant annet vist på Sandvika Kino. Mona Wiig hadde laget dukkene og scenografien, og var også regissør for forestillingen. Dukkespiller og skuespiller var Hanne Dahle, som også fremførte sanger til eget akkompagnement. Stykket ble utarbeidet etter en idé av Anne Thomte, og handlet om en gammel mann som så tilbake på livet sitt. Forestillingen ble betegnet som «et uhøytidelig og humoristisk sørgespill» som passet for barn fra 6 år og oppover.

### *Rottefangeren* (1988)

I mai 1988 hadde Christiania Teater premiere på sin tredje forestilling. Helge Andersen hadde dramatisert fortellingen om *Rottefangeren fra Hameln* for ensemblet, og Mona Wiig regisserte stykket. Dukkedesign og scenografi var ved Lisbeth Narud. Det medvirket en skuespiller og tre dukkespillere i oppsetningen. Skuespiller Torstein Kvenås og dukkespiller Anne Thomte medvirket i hele spilleperioden. Frem til august var Marianne Edvardsen og Elin Østraat de to øvrige dukkespillerne, og fra august ble de erstattet av Ragnhild Wang og Ellen Gaulthier Jørgensen.

Referanser
----------

1. ↑  «Christiania Teater». *sceneweb.no* **(norsk)**. Besøkt 4. januar 2018. «Christiania Teater var en figurteatergruppe som ble etablert av Mona Wiig i Oslo i 1985.»
2. 1 2  Norsk Dukketeaterforening. «Dukketeater i Norge 1986». *urn.nb.no* **(norsk)**. s. 10. Besøkt 4. januar 2018. «Christiania Teater»
3. ↑  «Hans Christian og hans Christiania.». *sceneweb.no* **(norsk)**. Besøkt 4. januar 2018.
4. ↑  «Gledestårer og Dukkevals». *sceneweb.no* **(norsk)**. Besøkt 4. januar 2018.
5. ↑  «Gledestårer og Dukkevals». *urn.nb.no* **(norsk)**. Aftenposten. 6. februar 1988. Besøkt 4. januar 2018.
6. ↑  «Rottefangeren». *sceneweb.no* **(norsk)**. Besøkt 4. januar 2018.
Baptisteriet i Firenze
**Baptisterium** (av gresk språk *baptisterion*, egentlig «svømmebasseng»), *dåpskapell*, var i antikken og middelalderen en bygning, et eget kapell, med dåpsbasseng hvor dåpen foregikk. Disse var som regel viet Johannes Døperen og oftest runde eller åttekantede og dekket med kuppeltak. I midten fantes en cisterne eller et basseng med vann hvor den nakne dåpskandidaten ble nedsenket tre ganger.

Det eldste kjente baptisteriet, fra rundt 230, ble funnet under utgravninger i Dura-Europos ved Eufrat. Dette dåpsstedet var svært lite, noe i overkant av et moderne badekar i utforming, og følgelig beregnet på dåp ved nedsenkning på ryggen.

Da barnedåpen var blitt vanlig, ble cisternen erstattet av en døpefont. I Italia bygde en lenge baptisterier, og det finnes også en mengde baptisterier i Roma, Firenze, Pisa, Ravenna, Parma og flere andre steder.

Kapellet har en døpefont som er sentralt plassert, eller et dåpsbasseng dersom man praktiserer dåp ved neddykking. Utsmykningen er gjerne knyttet til dåpen, for eksempel avbildninger av Jesu dåp. 

Tradisjonelt plasseres dåpskapeller nær inngangen til kirken, for å synliggjøre at dåpen er en inntreden i menigheten.

De eldste baptisteriene var ofte åttekantede. Tallet åtte var i kristen numerologi et symbol på dåpen, da det ble sett som det hellige tallet syv pluss tallet en som symboliserer den ene Gud.

Litteratur
----------

* Ahlstrand, Jan Torsten.; *Arkitekturtermer*. Lund: Studentlitteratur, 1976, ISBN 91-44-02852-0

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
En **U-motor** er en stempelmotor bygget opp av to separate rekkemotorer (fortsatt med hver sin veivaksel), som slås sammen med tannhjul og kjeder. Denne konfigurasjonen er ikke ulik H-motoren, som er to boksermotorer koblet sammen. Designet beskrives av og til som «twin bank» eller «double bank»-motorer, selv om disse uttrykkene også brukes for å beskrive V-motorer.

U-motorer er uvanlige, fordi de er langt tyngre enn V-motorer. Motorene er interessante fordi de deler komponenter med rekkemotorer, men V-motorer kan også gjøre det samme, og derfor er V-motoren en langt mer vanlig type i dag.

Motoren i Bugatti Type 45 var en U-motor med 16 sylindre, og kun to eksemplarer ble produsert. Senere lisensierte Bugatti konseptet til Duesenberg i USA, som produserte omkring 40 motorer, og Breguet i Frankrike, som begge hadde planer om å produsere motorer for bruk i fly.

Matra utviklet en prototype av Bagheera som var utstyrt med en 2.6 liters U8-motor, bygget av to Simca 1000 Rallye 2 rekkemotorer med fire sylindre koblet sammen, rundt 1974. På grunn av oljekrisen ble denne bilen aldri satt i produksjon.

En rekke dieselmotorer med U-design har blitt produsert, av selskaper som Lister Blackstone og Sulzer Brothers Ltd.. I tillegg beskrives en slik motor for marint bruk i US Patent 4167857 , men ingen ytterligere dokumentasjon er kjent for skips- eller marint bruk av en slik motor.

Sulzer Brothers utviklet en dieselmotor for togbruk av denne typen, LD Series, på 1930-tallet, som var i produksjon i over femti år. Flere ulike sylinderstørrelser var i produksjon, blant annet 19 (190 mm boring), 22 (220 mm boring), 25 (250 mm boring), 28 (280 mm boring) og 31 (310 mm boring). Motorene i LD-serien og den senere LDA-serien ble produsert som seks og åttesylinders rekkemotorer og tolvsylindret U-motor. U-motorene ble brukt i lokomotiver i flere land, blant annet England, Bulgaria, Kina, Frankrike, Polen og Romania.
«**American Tune**» er en amerikansk sang skrevet av Paul Simon og først utgitt på hans album *There Goes Rhymin' Simon* den 5. mai 1973. Innspillingen ble medprodusert av Paul Samwell-Smith og også utgitt som single (med «One Man's Ceiling Is Another Man's Floor» på baksiden) i november samme år. Den nådde nr. 35 på Billboard Hot 100-listen.

Teksten er Simons kritiske blikk på amerikansk politikk i skyggen av Watergate og Vietnamkrigen, formidlet i poetiske metaforer. Bortsett fra «And I dreamed I was dying …»-segmentet, er melodien basert på den tyske komposisjonen «Mein G'müt ist mir verwirret» (1601) av Hans Leo Haßler, via Johann Sebastian Bachs koralarrangement i *Matteuspasjonen*.

Medvirkende
-----------

* Paul Simon, vokal og gitar
* Bob James, keyboard
* Bob Cranshaw, bass
* Grady Tate, trommer
* Del Newman, strykerarrangement

Andre innspillinger
-------------------

En konsertinnspilling ble utgitt på albumet *Paul Simon in Concert: Live Rhymin'* (1974).

Under Simon and Garfunkels gjenforeningskonsert i New York den 19. september 1981 fremførte de «American Tune» som duett, utgitt på albumet *The Concert in Central Park* (1982). Art Garfunkel sang vekselvis hovedstemmen og sin egenarrangerte harmonivokal. En innspilling fra desember 2003 i Madison Square Garden finnes på konsertalbumet *Old Friends: Live on Stage* (2004).

En uferdig demo av sangen er inkludert som bonusspor på 2004-remasteren av *There Goes Rhymin' Simon*.

### Andre artister

* Starland Vocal Band, album *Starland Vocal Band* (1976)
* Willie Nelson, *Across the Borderline* (1993), med Paul Simon på gitar
* Mandy Patinkin, *Mamaloshen* (1998)
* Eva Cassidy, *American Tune* (2003)
* Reza Aghamir, *Underwater Sessions: live fra Underwater Pub* (2003, album med diverse artister)

Referanser
----------

1. ↑  «American Tune – Paul Simon», *Billboard.com* (konsultert 14.4.2011),
2. ↑  Yngve Blokhus og Audun Molde, *Wow!* Populærmusikkens historie (Universitetsforlaget, Oslo 1996, ISBN 82-00-22747-2): s. 302,
3. ↑  «Paul Simon – There Goes Rhymin' Simon», *Discogs* (konsultert 14.4.2011),

Eksterne lenker
---------------

* «American Tune» hos Paul Simons offisielle nettsted (sangtekst)
* «American Tune» Arkivert 28. desember 2010 hos Wayback Machine. hos *Paul Simon: The Neck of My Guitar* (tekst og akkorder)
**Christian Vilhelm Rasmussen** (født 25. november 1846 i Skrodsbjørg ved Køge, død 1918) var en dansk-grønlandsk filolog, prest og språkforsker, i byen Ilulissat (Jakobshavn).

I 1873 flyttet han som ordinert misjonær til Ilulissat i Nord-Grønland, etter at han året før tok teologisk embedseksamen i Herlufsholm.

Hans første kone døde etter kun et år på Grønland, samtidig døde deres barn, som var kun et spedbarn. Han ble også selv alvorlig syk, og måtte tilbringe vinteren hjemme i Danmark.

Da han kom tilbake til Grønland for å fortsette sitt virke møtte han sin andre kone, som var grønlandsfødt, Sofie Lovise Rasmussen, født Fleischer. Hun var datter av kolonialbestyrer Knud Fleischer.

Sammen med Sofie fikk han sønnen Knud Rasmussen, som ble polarforsker og utforsket Grønland på mange ekspedisjoner. Knud samlet mye informasjon om grønlenderne. Christian hadde også selv grønlandske gener; hans bestemor (Susanne) var grønlandsk, og var gift med kolonibestyrer Johannes Winding.

Rett ved Zionskirken i Ilulissat ligger det som i dag er Jakobshavns Museum. Denne bygningen ble oppført i 1847 for å være Nordgrønlands Seminarium, men dette ble nedlagt i 1875 på grunn av mangel på elever. Da ble bygningen gjort om til prestebolig, og her bodde Christian Rasmussen.

Han flyttet hjem til Danmark i 1895, og ble året etter sokneprest for menighetene Lynge og Uggeløse, på Nord-Sjælland.

Bøker
-----

* 1888 – *En bok om grønlandsk språk*
* 1893 – *Den første dansk-grønlandske ordbok*, sammen med misjonæren J. Kjer

Referanser
----------

1. 1 2   Dansk biografisk leksikon, oppført som Christian Vilhelm Rasmussen, Dansk Biografisk Leksikon-ID Chr.\_Rasmussen\_-\_grønlandsmissionær[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |

Portal: Danmark
**U.K.** er et tidligere band innenfor sjangeren progressiv rock som ble grunnlagt i 1977 av bandmedlemmene Bill Bruford (kjent fra blant andre Yes, Bruford og King Crimson), Allan Holdsworth (kjent fra blant andre Bruford og Gong), John Wetton (kjent fra blant andre Roxy Music oo King Crimson) samt Eddie Jobson (kjent fra blant andre Curved Air og Roxy Music). Debututgivelsen hvor alle opprinnelige bandmedlemmer deltar kom ut i 1978 og blir ansett for å være en klassiker innenfor sjangeren. UK er i sin alminnelighet karakterisert som en virtuosgruppe, hvor jazzorienterte harmonier, avanserte vokaler og komplekse soloer betegnes som synonymt med gruppen.

Etter debututgivelsen valgte både trommeslager Bill Bruford og gitaristen Allan Holdsworth å forlate bandet på grunn av uenigheter innad. Igjen i bandet var keyboardist og fiolinist Eddie Jobson samt bassist og vokalist John Wetton, som sammen med den nyerverede trommeslageren Terry Bozzio (som blant annet hadde spilt med Frank Zappa) grunnla en ny bandkonstellasjon. I 1979 kom utgivelsen *Danger Money*, som samme år ble etterfulgt av liveutgivelsen *Night after Night* som inneholdt innspillinger fra sommerturneen i Japan, i tillegg til sporene *«As Long As You Want Me Here»* og *«Night after Night»* som tidligere ikke hadde vært utgitt. Rett etter disse utgivelsene ble gruppen oppløst. Eddie Jobson medvirket siden på Jethro Tull-utgivelsen *A* (1980), John Wetton grunnla supergruppen Asia mens Terry Bozzio grunnla bandet Missing Persons sammen med sin daværende kone.

I 1997 gikk det rykter om en gjenforening av bandet med Bill Bruford, Eddie Jobson og John Wetton, men planene ble aldri innfridd og prosjektet ble lagt dødt, trolig på grunn av meningsforskjeller mellom personlighetene Jobson og Wetton. I 2008 ble likevel planene gjenopplivet da Eddie Jobson som eneste av de opprinnelige medlemmene grunnla UKZ.

Diskografi
----------

* 1978 – *U.K.*
* 1979 – *Danger Money*
* 1979 – *Night After Night*
* 1999 – *Concert Classics, Vol. 4* (Liveopptak fra 1978)

Eksterne lenker
---------------

* (en) UK på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) UK på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) UK på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) UK på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) UK på Last.fm Rediger på Wikidata

* (en) UK på Genius — sangtekster Rediger på Wikidata

* (en) UK på AllMusic Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
CENTOs medlemsland markert i grønt
**CENTO** (*Central Treaty Organization*, opprinnelig *Middle East Treaty Organization* eller **METO**, også kjent som *Bagdad-pakten*) ble dannet i 1955 av Irak, Tyrkia, Pakistan og Iran, i tillegg til Storbritannia. Selv om amerikansk press sammen med løfter om militær og økonomisk støtte var sentrale i forhandlingene som førte til enighet, valgte USA ikke å delta innledningsvis for å unngå å fremmedgjøre arabiske stater som landet fremdeles forsøkte å kultivere vennlige relasjoner med. I 1958 sluttet USA seg til alliansen. Den er vanligvis sett på som en av de minst vellykkede alliansene i den kalde krigen. Organisasjonens hovedkvarter var i Bagdad, Irak.

Den ble modellert etter NATO og bandt nasjonene til gjensidig samarbeid og beskyttelse, i tillegg til ikke-intervensjon i hverandres affærer. Dens mål var å bygge opp mot Sovjetunionen ved å ha en linje med sterke stater langs Sovjets sørvestlige grense.

I 1959 trakk Irak, under sitt nye republikanske styre, seg ut av Bagdad-pakten. Dermed ble CENTO opprettet for å erstatte METO.

USA hadde en fasilitet i et medlemsland, Pakistan, for å spionere på Sovjet. Basert i Peshawar fløy Lockheed U-2-spionfly rekognoseringstokt over sovjetisk luftrom. Etter U-2 krisen i 1960, advarte Sovjets leder Nikita Khrusjtsjov Pakistan om at landet hadde blitt et mål for sovjetiske atomvåpen.

Midtøsten og Sør-Asia ble ekstremt omskiftende i 60-årene med den pågående arabisk-israelske konflikten og de indo-pakistanske krigene. USA og CENTO var ikke villige til å involvere seg i noen av disse konfliktene. Amerikansk støtte for Israel skadet også relasjonene mellom USA og de muslimske medlemmene. I 1965 og 1971 forsøkte Pakistan forgjeves å få assistanse i sine kriger med India gjennom CENTO. 

Viktigst av alt gjorde alliansen lite for å hindre ekspansjonen av sovjetisk innflytelse til ikke-medlemsland i området. Andre stater i Midtøsten følte seg ekskludert fra CENTO og vendte seg til sovjeterne, inkludert Egypt og Syria.

Den varte på papiret til den iranske revolusjonen i 1979. Men i realiteten var den så godt som ferdig etter 1974 da Tyrkia invaderte Kypros, som førte til at Storbritannia trakk sine styrker derfra som var erklærte å tilhøre alliansen.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** LCCN
 |
Blekksprut-tapas med basilikum og hvitløksaus.
**Tapas** er en rekke forskjellige spanske forretter/matretter (også kalt *fingermat*), slik som en blanding av oliven, oster, eller forseggjorte småretter som frityrstekt blekksprut (*puntillitas*) og spekeskinke. I Spania serveres ofte tapas som gratis tilbehør til drikken før middagen serveres. I USA og Storbritannia har tapas utviklet seg til en egen kokkekunst der restaurantkunder kan bestille mange forskjellige spanske småretter og kombinere disse til et helt måltid.[] Denne typen fingermat har også spredt seg til Skandinavia.

Etymologi
---------

Navnet kommer av det spanske ordet *tapar*, som betyr «å dekke over»/«å dekke til», med det tilhørende substantivet *una tapa* som betyr «et lokk».[] Opprinnelig plasserte man en liten brødskive over sherryglassene for å forhindre fluer, men senere ble det også plassert småretter oppå brødskivene.[]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** TasteAtlas **·** GND
 |
Phonak i Paris på siste etappe av Tour de France 2006. 
**Phonak Cycling Team** var et profesjonelt sykkellag fra Sveits sponset av  Phonak Hearing Systems. Laget ble etablert i 2000.

I 2004-sesongen satset laget på amerikaneren Tyler Hamilton, og la mye ressurser inn for at han skulle vinne Tour de France det året. Hamilton falt og skadet seg stygt under løpet, og måtte trekke seg. Senere ble han ekskludert fra laget da han testet positivt på doping. Det året ble ytterligere fire andre ryttere ekskludert pga. doping. 

Laget fikk en knekk, men kom tilbake i 2006-sesongen, med amerikanske Floyd Landis som kaptein. Under Tour de France i 2006 gikk han til slutt av med sammenlagtseieren. Men det viste seg at Landis også hadde testet positivt på doping, og ble den 5. august samme år sparket av Phonak-laget, etter at også B-prøven viste seg å være positiv. Og på grunn av disse dopingskandalene, trakk Phonak seg som hovedsponsor, og laget ble oppløst.

Andre profilerte ryttere som har syklet for Phonak er Óscar Pereiro Sio, som var med fra 2002 til 2005.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Phonak cycling team – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Phonak Team – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**CEREC** er et produkt for tannrestaurering som lar brukeren produsere en keramisk tann-protese ved hjelp av et utvalg data-assisterte teknikker som 3D-fotografi og DAK. Restaureringen kan bli utført i løpet av en enkelt konsultasjon for pasienten. Det manglende tannstykket (karies eller skade) blir først fotografert og lagret som en tredimensjonal digital modell. Programvare overtar så arbeidet, og ekstrapolerer den omtrentlige proteseformen. Tannteknikeren finpusser så denne modellen ved hjelp av 3D-KAD-programvare. Når modellen er komplett, blir den ferdige protesen skåret ut av en keramisk blokk av en datastyrt maskin med diamantkuttehoder. Til slutt kan den ferdige protesen festes til restene av tannen ved hjelp av et naturlig bindemiddel.

Keramiske materialer har noen egenskaper som gjør dem svært velegnet for bruk i tannproteser. De slites ned omtrent like lett som tannemalje og utvider og trekker seg sammen i takt med temperaturen i et omfang som ligger omtrent halvveis mellom emaljen og tannbenet.

Eksterne lenker
---------------

* Produsentens sider om Cerec (en)
* Informasjon om Cerec (en)
* Informasjon om Cerec-proteser (en)
**Harold Robinson «Harry» Humby** (født 8. april 1879 død 23. februar 1923) var en britisk skytter som deltok i de olympiske leker 1908 i London og 1912 i Stockholm.

Humby ble olympisk mester i skyting under OL 1908 i London. Han var med på det britiske laget som vant lagskytingen i 50 og 100 yards rifle med 771 poeng foran Sverige med 737. De andre på laget var Maurice Matthews, William Pimm og Edward Amoore. Det var tre lag med fire mann på hvert som deltok i konkurransen som ble gjennomført 11. juli 1908. Humby skjøt 194 poeng som var det nest beste resultatet på det britiske laget. Individuelt vant han en sølvmedalje, han kom på andreplass bak landsmannen Arthur Carnell på 50 og 100 yards rifle. Fire år senere, under OL 1912 i Stockholm fikk han en ny sølvmedalje, i lagkonkurransen i trap.

Fire år senere, under OL 1912 i Stockholm, vant han en sølvmedalje i lagskyting. Han var med på det britiske laget som kom på andreplass i trap med 511 poeng bak USA med 532. De andre på laget var William Grosvenor, John Butt, Alexander Maunder, Charles Palmer og George Whitaker. Humby skjøt totalt 94 poeng som var det beste resultatet på det britiske laget. Han kom på fjerdeplass i den individuelle trapkonkurransen.

OL-medaljer
-----------

* 1908 Storbritannias flagg London – Gull **Gull** i skyting, 50 og 100 yards rifle lagskyting (Storbritannia)
* 1908 Storbritannias flagg London – Sølv Sølv i skyting, 50 og 100 yards rifle
* 1912 Sveriges flagg Stockholm – Sølv Sølv i skyting, trap lagskyting (Storbritannia)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Harold Humby – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Harold Humby – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Harold Humby – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Harold Humby – Storbritannias olympiske komité Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**CEPT**, *Conférence européenne des administrations des postes et télécommunications* eller *The European Conference of Postal and Telecommunications Administrations*, er en europeisk samarbeidsorganisasjon for postvesen og telekommunikasjon, grunnlagt i 1959. 

Formålet var å samarbeide i saker om markedsføring, drift, jus og teknologi.

I 1988 etablerte man ETSI, European Telecommunications Standards Institute, med ansvar for standardisering. 

1992 fikk CEPT de to underavdelingene Post Europe og ETNO, *The European Telecommunications Network Operators' Association*.

* CEPT er også kjent for sitt samarbeide om felles årlige frimerkeutgivelser over samme tema. Her et frimerke fra Tyskland 1969.CEPT er også kjent for sitt samarbeide om felles årlige frimerkeutgivelser over samme tema. Her et frimerke fra Tyskland 1969.
* Frimerke fra Færøyene 1984.Frimerke fra Færøyene 1984.
* Temaet i 1981 var dansTemaet i 1981 var dans

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) European Conference of Postal and Telecommunications Administrations – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Øyvind Alexander Øystå** (født 1. november 1965) er norsk redaktør og journalist, med bakgrunn fra blant annet Aftenposten og VG.

Som undersøkende journalist i VG vant han SKUP-prisen i 1998 for artikkelserien «Norges siste fiende» (sammen med Lars Erik Nygaard), og SKUP-diplom i 2004 for artikkelserien «Fanget i Manila». 

Fra februar 2008 til april 2009 var han sjefredaktør i *Vi Menn*, og fra 2012 redaktør/assisterende direktør i Egmont Publishing, virksomhetsområde Mann/Aktualitet (*Vi Menn*, *Her og Nå*, *Villmarksliv*, *Jakt*, *Alt om Fiske*, *HjemmePC*).
Øystå er varamedlem i Pressens Faglige Utvalg (fra Norsk Redaktørforening).

Øystå, som er utdannet ved Norsk Journalisthøgskole, har også bakgrunn som geværmann i Norbatt/UNIFIL.

Eksterne lenker
---------------

* www.journalisten.no: Alexander Øystå blir redaktør i Vi Menn


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forrige mottaker:Gøran Skaalmo, Ingun Spetalen, Knut B. Steen og Jarle Aabø | **SKUP-prisen**(1998 (delt med Lars-Erik Nygaard og Kjetil Stormark)) | Neste mottaker:Pål Enghaug, Wenche Harbo, John Hultgren og Alf Endre Magnussen |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND
 |
Phoenixøyene
Abariringa, eller Kantonøya
**Phoenixøyene** er ei øygruppe i Polynesia i det vestlige Stillehavet. De tilhører staten Kiribati. Phoenixøyene består av 8 korallatoller og øyer, med et sammenlagt areal på rundt 28 km².

Geografi
--------

Øygruppen er den midterste av de tre som tilsammen utgjør Kiribati. Den ligger ca. 800 km sørøst for Gilbertøyene og vest for Linjeøyene. De åtte øyene som øygruppen består av er:

* Birnie, 0,2 km²
* Enderbury, 5,1 km²
* Abariringa (også kalt *Kanton*), 9,0 km², den eneste bebodde øya
* Manra (også kalt *Sydney*), 4,4 km²
* McKean, 0,6 km²
* Nikumaroro (også kalt *Gardener*), ca. 4,1 km²
* Orona (også kalt *Hull*), ca. 3,9 km²
* Rawaki (også kalt *Phoenix*), ca. 0,5 km²

To undervannsrev regnes også til Phoenixøyene:

* Carondeletrevet, sørøst for Nikumaroro
* Winslowrevet, nordvest for McKeanøya

Geografisk sett kan også de amerikanske besittelsene Bakerøya og Howlandøya lengst i nord regnes til Phoenixøyene.

På og rundt øyene finnes omkring 120 korallarter og mer enn 500 arter fisk. Kiribati har uttrykt planer om å etablere en stor marin park i området.

Historie
--------

Øyene ble oppdaget rundt 1800, og havnet i 1889 under britisk overhøyhet. I 1937 ble øyene lagt inn under den britiske kolonien *Gilbert- og Elliceøyene*. I 1938 krevde USA forvaltningsretten over Kantonøya og Enderburyøya, og året etter ble man enig med Storbritannia om å forvalte øyene sammen. 

På slutten av 1930-tallet var øyene det siste stedet som det Britiske imperiet forsøkte å kolonisere, med bosetninger på Orona, Manra og Nikumaroro. Disse forsøkene opphørte imidlertid som fruktløse i 1963.

I 1979 ble øyene innlemmet i den nye statsdannelsen Kiribati.

Referanser
----------

1. ↑  Tim Hirsch: «Pacific isles get wildlife drive», BBC News, 29. mars 2006. Besøkt 18. april 2009.

Eksterne lenker
---------------

* Rawaki Islands (Phoenix Islands) på oceandots.com
* Kart over Phoenixøyene

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC **·** GeoNames
 |