recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Konstantin Kalamanos** eller **Koloman** (født 1137/1145, død etter 1173) var en østromersk guvernør i Kilikia. Han var sønn av den den ungarske tronpretendenten Boris Kalamanos.

Biografi
--------

Konstantin var eldste sønn av Boris Kalamanos og hans kone, Anna Dukas (en slektning av keiser Johannes II Komnenos. Utroskapen til hans bestemor, Eufemia av Kiev, ble avslørt av hennes mann, kong Koloman av Ungarn, som derfor aldri anerkjente Boris (Konstantins far) som sin sønn.

Konstantin ble utnevnt til guvernør av Kilikia av keiser Manuel I Komnenos, en provins hvis festninger nylig hadde blitt okkupert av fyrst Thoros II av Kilikia. Med forsterkede styrker fordrev Konstantin Thoros, som trakk seg tilbake til de kilikiske fjellene. Prinsesse Constance av Antiokia, som ønsket å beholde makten i Antiokia etter at hennes sønn, Bohemund III var blitt gammel nok til å regjere selv, ba Konstantin om hjelp. Ryktene om at prinsessen hadde bedt østromerne om militær støtte utløste opptøyer i Antiokia, og Constance ble fordrevet fra byen.

Kort tid etterpå slo Konstantin seg sammen med Bohemund og marsjerte mot styrkene til Nūr ad-Dīn Zangi, herskeren i Mosul og Aleppo, som hadde beleiret Krak des Chevaliers, en festning i grevskapet Tripoli. I slaget ved al-Buqaia utmerket Konstantin og hans østromerske styrker seg, og Nūr ad-Dīn flyktet mot Homs.

Sommeren 1164 invaderte Nūr ad-Dīn fyrstedømmet Antiokia og beleiret byen Harem. Konstantin og Bohemund slo igjen sammen styrkene sine og marsjerte for å heve beleiringen. Da Nūr ad-Dīn hørte at de kristne styrkene beveget seg mot Harem valgte han å trekke seg tilbake. Trass i protester fra den kristne herren i Harem fulgte Bohemund og Konstantin etter, og de ble grundig beseiret i slaget ved Harem. Slaget var en katastrofe for de kristne. Konstantin og Bohemund var blant fangene som ble sendt til Aleppo. Nūr ad-Dīn ønsket ikke et fiendtlig forhold til Østromerriket, og han friga Konstantin allerede i 1166 i bytte mot 150 kapper av silke.

Kilikia ble administrert av Alexios Axouch og den senere keiseren Andronikos I Komnenos under Konstantins fangenskap. Andronikos ble tilbakekalt av keiser Manuel etter at Konstantin ble satt fri, og den hjemvendte generalen fikk tilbake sin gamle post.

Fyrst Mleh I av Kilikia invaderte østromersk Kilikia i 1170 med støtte fra Nūr ad-Dīn. Armenerne okkuperte Mopsuestia, Adana og Tarsus. Konstantin klarte å ta tilbake de tapte territoriene med støtte fra Bohemund og kong Amaury av Jerusalem, men i året som fulgte ble han tatt til fange av fyrst Mleh.

Kilder
------

* Kristó, Gyula (editor): Korai Magyar Történeti Lexikon - 9-14. század *(Encyclopedia of the Early Hungarian History - 9-14th centuries)*; Akadémiai Kiadó, 1994, Budapest; ISBN 963-05-6722-9.
* Runciman, Steven: A History of the Crusades - Volume II (The Kingdom of Jerusalem and the Frankish East 1100-1187); Cambridge University Press, 1988, Cambridge; ISBN 0-521-06162-8, s. 369-370.
* Baldwin, Marshall W. and Setton, Kenneth M, *A History of the Crusades: Volume One, The First Hundred Years*, The University of Wisconsin Press, Madison, 1969, s. 551.
***Marmaropus*** er en slekt av små, runde, mer eller mindre skjellkledte snutebiller.

Utseende
--------

Små (ofte 2 – 3 mm), avlange, mørke snutebiller. Kroppen er høyt hvelvet. Grunnfargen er mørkebrun eller svart, denne slekten har få eller ingen lyse skjell. De mangler påfallende, oppstående hår. Hodet er temmelig lite, fasettøynene er store, men flate, snuten er lang, slank og krum. Normalt peker denne nedover eller bakover, og den kan foldes inn i en fure mellom framhoftene. Antennene er knebøyde, ganske slanke med en markert kølle, og sitter festet på snuten i den ytre halvdelen. Brystskjoldet (pronotum) er litt smalere enn dekkvingene, sidene er rundede. Dekkvingene har tydelige punktrekker. På sidene er dekkvingene bøyd ned slik at de dekker deler av dyrets sider. Beina er forholdsvis korte, og kan foldes tett inntil kroppen, lårene med en skarp tann på undersiden.

Levevis
-------

Småsnutebillene lever for det meste på ulike slags urter og småbusker. Larvene utvikler seg vanligvis i modnende frø i belger, frøkapsler eller lignende, eller i blomster. Mange lever på planter i korsblomstfamilien (Brassicaceae). 

Om småsnutebillene blir forstyrret, folder de beina og snuten inntil kroppen og lar seg falle til bakken. De er da vanskelige å skille fra små frø eller sandkorn.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Europa nord til det sørlige Sverige.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien snutebiller, Curculionidae Latreille, 1802
					- Underfamilien **småsnutebiller, Ceutorhynchinae** Gistel, 1848
						* Stammen **Phytobiini** Gistel, 1848
							+ Slekten ***Marmaropus*** Schönherr, 1837
								- *Marmaropus besseri* Gyllenhal, 1837
								- *Marmaropus testaceitarsis* Pic, 1908

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.

Litteratur
----------

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Midtfjellmosen naturreservat** er et våtmarksområde i Aurskog-Høland kommune i Akershus. Området ble vernet i 1992 for å sikre et viktig nedbørsmyrområde med vegetasjon, fugleliv og annet dyreliv.

Naturreservatet ligger mellom Nordre- og Søndre Mangen, i et område med rolig topografi, stort myrinnslag og flere små vann og tjern. Myra er en svakt hvelvet nedbørsmyr med helling mot øst og vest. Sentralt dominerer tuevegetasjon og løsbunn som gir markerte strukturer. På tuene vokser dvergbjørk, mens lavarter og rusttorvmose dominerer i bunnen.

Området er nasjonalt viktig som hekke- og oppvekstområde for fugl, og er av stor betydning for flere sårbare og sjeldne fuglearter. Myrene er møtested for arter som har sørlig og nordlig eller alpin utbredelse. Alle fuglearter som typisk er knyttet til myrer i Sørøst-Norge er observert. Arter som krikkand, kvinand, vipe, grønnstilk, rødstilk, skogsnipe, heilo, strandsnipe, enkeltbekkasin, storspove, heipiplerke, trepiplerke, såerle og sivspurv er registrert som hekkefugl på Midtfjellmosen.

Myrkomplekset ligger i et stort skogområde og kan bare nås på sti og skogsvei.

Referanser
----------

1. ↑   Common Database on Designated Areas, besøkt 26. juni 2021[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Direktoratet for naturforvaltning, faktaark Besøkt 25. februar 2013.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Naturbase
 |
Rombeporfyr på Krokskogen. Foto: Solas 
**Rombeporfyr** er en porfyrisk, magmatisk bergart og forekomster er bare kjent i Oslofeltet, Sverige, Russland, Øst-Afrika og Antarktis. Rombeporfyr ble funnet første gang på Tjuvholmen i 1806. Den er en blanding av dagbergart og gangbergart, den klassifiseres oftest blant sistnevnte.

I Oslofeltet forekommer rombeporfyr i tre større områder: Krokskogen, nordre Vestfold, vestre Bærum ved Kolsåstoppen og antagelig Harestua. Den er også finne på Gjelleråsen sør for Skredderudtjern. Bergarten er også tydelig i Ekebergskrenten i grunnfjellet sørover fra Valhallveien i og forbi Gjersjøen. Krokskogen er det klassiske rombeporfyrområdet med beskrivelser av en betydelig serie lavastrømmer. Vestfold har det største arealet og den mest komplekse lagserien, med en tykkelse på mer enn 3500 m. Der fins også et stort antall typer av denne bergarten.
I Piper-traktene, øst for Harestua på Hadeland, er det muligens forekomster av rombeporfyr.

Egenskaper
----------

Rombeporfyr-lavaene består av lyse, ofte rombe-formete krystaller av feltspat som er omgitt av en finkornet, oftest mørkerød grunnmasse. Feltspat-krystallene har trolig vokst mens magmaet fremdeles var nede i magmakammeret dypt under overflaten, grunnmassen bråstørknet i det magmaet rant ut på overflaten som en lavastrøm. Lavastrømmen ble fóret fra store vulkansprekker. Slike lavastrømsprekker finnes i dag som såkalte ganger. De største gangene er over 100 km lange. 

Det er påfallende at hver av lavastrøm-gruppene (kalt RP1, RP2 osv.) har feltspatkrystaller med karakteristisk form, størrelse og tetthet. Det tyder på at hver av strømgruppene kommer fra ulike magmakamre nede i dypet.

Rombeporfyren ble dannet av lava for 290–280 millioner år siden. Bergarten finnes kun fem andre steder i verden utenfor Oslofeltet: nordlige Bohuslän, Kolahalvøya, Egypt, Kilimanjaro i Tanzania, og på Mount Erebus ved Rosshavet på Sydpolen. Alle andre steder har den blitt fraktet til med isen, f.eks om lag 300 kilometer avgårde sørover til Hellevika på Langenes i Kristiansand kommune i Agder.

Se også
-------

* Liste over bergarter
* Oslofeltet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi
 |
**Askim Gummivarefabrik**, fra 1971 kalt **Viking-Askim** og omtalt som **Viking-konsernet**, var et norsk industriselskap og en gummivareprodusent med hovedsete i Askim i Østfold. Selskapet ble etablert i 1920 som en fortsettelse av **Viking Gummivarefabrik**, grunnlagt av Peter Mathias Røwde i Heggedal i Asker i 1906. Fabrikken var Askims hjørnesteinsbedrift fram til den ble nedlagt i 1991.

Historie
--------

Gummivarefabrikken i Askim, trolig på 1920-tallet. Her ble det fra starten i 1920 produsert gummifottøy, fra 1931 også gummidekk til kjøretøy. Fabrikken var Askims hjørnesteinsbedrift fram til opphøret i 1991. Foto: Nasjonalbibliotekets bildesamling 
Det var sunnmøringen, forretningsmannen og generalkonsulen Peter Mathias Røwde (1876–1955) som bygde gummivarefabrikken i Askim. Han grunnla allerede i 1900 engrosfirmaet Røwde & Co, som hadde agentur for utenlandske tekstiler og klær, samt kalosjer fra det svenske Gislaved. Røwde var imidlertid opptatt av at Norge skulle bli mer uavhengig av import, og i 1906 etablerte han Viking gummivarefabrikk i Heggedal i Asker. Fabrikken ble ødelagt av brann, og første verdenskrig forsinket planene om en ny fabrikk. Men 17. januar 1920 sto Askim gummivarefabrikk klar til bruk. 

Valget falt på Askim på grunn av stedets tilgang til kraft og elektrisitet og nærheten til jernbane. Et annet fortrinn var at Askim var kjent for å ha de laveste skattene i Norge. Arbeidsstokken vokste raskt fordi etterspørselen var stor. Røwde som til å begynne med importerte gummikalosjer fra Sverige, var nå i gang med egen produksjon. Han hentet inn ekspertise fra Europa, noe som gjorde at produktene ble kjent for god kvalitet.  Holdbarhetsstempelet var god reklame for Viking. 
Etter hvert utvidet man produksjonen til gummistøvler, sko, støvletter, sandaler, fotballsko og fra 1931 bildekk under merkenavnet «Viking». Viking Askim ble en hjørnesteinsbedrift som på det meste hadde 3000 arbeidere. Alle som bodde i regionen, hadde noen i familien som var tilknyttet bedriften. Sorgen var derfor stor da bedriften ble lagt ned for godt på begynnelsen av 1990-tallet.

I 1971 ble selskapet omorganisert under navnet Viking-Askim og med fabrikker i Askim, Mjøndalen, Stavanger, Oslo (Gummifabriken National), Langevåg (skumgummi), Hokksund, Otta og Rjukan. I 1984 ble produksjonen av dekk skilt ut i selskapet Viking Dekk, som ble overtatt av det svenske Gislaved.

Se også
-------

* Viking Fottøy

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Omtale i *Store norske leksikon*
2. ↑  Norsk biografisk leksikon

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Digital bokkopi av Kari Middelthon:*Svidd gummi : Viking-Askim 1920-91* (utgitt 1992)
* Bildetreff på søkeordet «Askim Gummivarefabrikk» i DigitaltMuseum.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***Lamitema*** er en slekt av biller i familien snutebiller (Curculionidae)..

Utseende
--------

Små (2 – 7 mm) snutebiller, kroppsformen varierer fra kort og bred til langstrakt. Undersiden er vanligvis mer hvelvet enn oversiden. Kroppen er mørk på grunnfarge, men har ofte et mønster av lyse skjell. **Hodet** er forholdsvis lite, med meget store fasettøyne som dekker det meste av oversiden. Snuten er temmelig lang og slank, i noen tilfeller lengre enn resten av kroppen. Den kan foldes inntil kroppen i en fure mellom framhoftene og holdes vanligvis nedover- eller bakoverbøyd. Antennene er knebøyde og sitter festet på snutens ytre halvdel. **Brystskjoldet** (pronotum) er smalere enn dekkvingene, med rundede sider, omtrent så bredt som langt. Hannene hos noen arter har et par fremoverrettede pigger på brystet som de bruker i kamp om hunnene. **Dekkvingene** har fine punktstriper, mangler vanligvis markerte "skuldre". **Beina** er vanligvis korte og kraftige, men hos noen hanner er de sterkt forlenget. Frambeina er ofte modifisert, enten kraftigere eller lengre enn de andre. Lårene er tykke, spindelformede, og har ofte en kraftig tann på undersiden.

Levevis
-------

For de fleste av de tropiske artene er lite kjent om biologien, men disse billene ser ut til å være tallrike i trekronesjiktet i tropisk regnskog. Man finner ofte billene på død ved og løvverk. Det er kjent at larvene kan utvikle seg i død ved, i bladstilker (på tropiske planter med store blader, blant annet slekten *Cecropia*), som bladminerere og i frø. Noen få arter er kjent som skadedgjørere, blant annet på bomull. Hos noen arter kjemper hannene om hunnene, de har da gjerne spesielle strukturer (spydlignende pigger, lange bein) som de bruker i denne kampen. Et uvanlig trekk er at de voksne billene av noen arter er svært kjappe og løper rundt på en måte som minner om enkelte fluer. Det vanlige hos snutebiller er at de voksne billene er ganske trege.

Utbredelse
----------

Arten lever i Australia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien snutebiller, Curculionidae Latreille, 1802
					- Underfamilien **sandsnutebiller**, Conoderinae (= Zygopinae)
						* Stammen **Conoderini** Schönherr, 1833 eller Menemachini
							+ Slekten ***Temialma*** Lea, 1910 - én art:
								- *Temialma suturalis* Lea, 1910 - Australia

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.
2. ↑  «Artsdatabankens navneopplysninger med artstre». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**Alberto Germán Bochatey Chaneton** OSA (født 23. juli 1955 i Buenos Aires) er en katolsk hjelpebiskop i erkebispedømmet La Plata i Argentina.

Liv og virke
------------

### Augustiner

Alberto Germán Bochatey sluttet seg til augustinerordenen i Spania i 1974 og avla midlertidige løftree den 12. september 1975. Etter å ha studert filosofi og teologi i klosteret *Santa Maria de la Vid* og i Roma, reiste han hjem til Argentina. Her avla han de høytidelige løfter den 21. desember 1980.

### Prest

Prelaten av Cafayate, Diego Gutiérrez Pedraza OSA, presteviet ham den 24. april 1981. Han var først sjelesørgeri Buenos Aires, men returnerte snart til Roma for videre studier.

I 1986 mottok han lisensiatsgrad i moralteologi fra Accademia Alfonsiana og mastergrad i bioetikk fra Johannes Paul II pavelige institutt for studier av ekteskap og familie.

Etter at han kom tilbake til Argentina i 1988, virket Alberto Germán Bochatey blant annet som prest, prior og redaktør samt professor ved Det pavelige katolske universitet i Argentina. Fra 2010 var han rektor ved *Santa Monica International College* i Roma.

### Hjelpebiskop i La Plata

Pave Benedikt XVI utnevnte ham til titulærbiskop av *Mons in Mauretania* og hjelpebiskop i La Plata den 4. desember 2012.[1] Erkebiskopen av La Plata, Héctor Rubén Aguer, ordinerte ham til biskop den 9. mars påfølgende år. Medkonsekratorer var erkebiskopen av Tucumán, Alfredo Zecca, prelat emeritus av Cafayate, Cipriano García Fernández OSA og hjelpebiskop Nicolás Baisi for La Plata.

Under den kortvarige bispevakans var han apostolisk administrator for erkebispedømmet La Plata fra 4. til 16. juni 2018.
**Trandum leir** er en tidligere militærleir like nord for Oslo lufthavns østre rullebane i Ullensaker kommune i Akershus. En av de nedlagte militærkasernene huser i dag Politiets utlendingsinternat.

Trandum leir ble etablert i 1914 og har vært tilholdssted for Eskadron Østlandet, Rekruttskolen for Kavaleriet, Hærens fallskjermjegerskole, Befalsskolen for kavaleriet og Søndenfjeldske Dragonregiment. I 1952 ble leiren delt i to selvstendige leirer. Infanteriet overtok den sydlige delen og Kavaleriet fortsatte i den nordlige delen. Leiren ble sammenslått til en leir igjen i 1962.

Mellom 2000 og 2003 ble leiren brukt som ordinært asylmottak. Den 1. juli 2004 ble Politiets utlendingsinternat opprettet. Internatet drives av Politiets utlendingsenhet. Bygningene huser endelig avviste asylsøkere som holdes internert før utsendelse. Leiren brukes også av organisasjonen Refugee Norge under navnet «Camp Refugee» som et leirsted for å gi unge et inntrykk av hvordan det å være flyktning kan oppleves.

Like utenfor leirområdet i Trandumskogen ligger det også et minnesmerke over de som ble henrettet her av tyskerne under andre verdenskrig. Dette var briter, nordmenn og sovjetborgere.

Bilder
------

* Noen av de ekstyske boligene i laftet tømmer Foto: Tommy GildsethNoen av de ekstyske boligene i laftet tømmer Foto: Tommy Gildseth
* Grav ved Trandumskogen  Tommy Gildseth  (02.09.2007)Grav ved Trandumskogen  Tommy Gildseth (02.09.2007)
* En bygning i leiren Foto: Tommy GildsethEn bygning i leiren Foto: Tommy Gildseth
* En av kasernene Foto: Tommy GildsethEn av kasernene Foto: Tommy Gildseth

Referanser
----------

1. ↑  Jensen, Åke F. (1995). *Kavaleriet i Norge 1200-1994: utvikling og innsats gjennom 800 år*. [Trandum]: Kavaleriinspektøren/Søndenfjeldske dragonregiment. ISBN 8290545436.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**FLK «Admiralen»** var det første moderne flytende hvalkokeriet og ble i sesongen 1905/06 det første kokeriet som opererte i Antarktis. Skipet ble bygget ved Pile & Co. i Sunderland i 1869 som lasteskip DS «Ariadne» for Ryde & Co. i London. Etter å ha blitt solgt til Belgian Royal Mail Co. (London) i 1873, ble hun videresolgt i 1875 til John Hall jr. & Co. (London) og omdøpt «Gibraltar». Sandefjordsrederen Christen Christensens selskap A/S Ørnen kjøpte skipet i 1904 for £3 750, og hun ble ombygget til hvalkokeri ved Framnæs Mekaniske Værksted og omdøpt «Admiralen».

«Admiralen» var utstyrt med hakkekniv med elevator, fire kokekjeler som kunne produsere 100-120 fat i døgnet og en pressekjele med en kapasitet på 10 fat i døgnet. Den første sesongen, 1904/05, fanget «Admiralen» ved Spitsbergen, men på grunn av hvalfredningen langs Finnmarkskysten var det stor konkurranse på feltene lenger nord. Neste sesong dro derfor «Admiralen» sammen med to hvalbåter sørover, inspirert av Carl Anton Larsens etablering av en hvalfangststasjon i Grytviken på Sør-Georgia året før. Bestyrer for ekspedisjonen var Alexander Lange, mens kaptein på «Admiralen» var Søren Andersen som hadde deltatt på ekspedisjonene med «Jason» 1892–1894. Skipet ankom New Island på Falklandsøyene julaften 1905 og fanget i løpet av en måned 40 mindre hval. Deretter fortsatte hun til Admiralty Bay på Sør-Shetlandsøyene for å jakte på større hval, og var dermed det første flytende kokeri som drev fangst i Antarktis. Sesongen etter ble det igjen fanget ved Falklandsøyene og Sør-Shetlandsøyene, denne gang med FLK «Vesterlide» som hjelpekokeri.

«Admiralen» ble i 1909 solgt til Bryde & Dahls Hvalfangerselskap i Sandefjord, deretter til Alaska Whaling Co. kontrollert av Lars Christensen, i 1912. Dette selskapet ble avviklet i 1914, og «Admiralen» ble solgt til Admiralen A/S ved Johan Bryde i Sandefjord. I 1918 ble det solgt videre til Knud Olsvik i Ålesund. I 1926 ble «Admiralen» strøket fra skipsregisteret. Hennes endelige skjebne er ukjent.

Skipet
------

I 1907 var tonnasjen 1 517,49 bruttoregistertonn og 905,80 nettoregistertonn. Hovedmaskinen var samme år en compound dampmaskin med arbeidstrykk 80 psi og ytelse på 800 ihk (indikerte hestekrefter) og 163 nhk (nominelle hk).

Se også
-------

* Liste over flytende hvalkokerier

Kilder
------

* Hart, Ian B. (2006). *Whaling in the Falkland Island Dependencies 1904–1931. A history of shore and bay-based whaling in the Antarctic* **(engelsk)**. Pequena. s. 13–18. ISBN 0955292409.
* Jonassen, Per og Eggen, Bernt (2001). *DAMP - Dampskipets æra i Vestfold 1827-1914*. Tønsberg: Færder forlag. s. 90–91. ISBN 8279110313. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
* *Aarbog for Norges handelsmarine 1907* (side 184) - Sjøfartskontoret, Kristiania 1908. (no) BIBSYS objektid: 920739016

Eksterne lenker
---------------

* Ringstad, Jan Erik (2005): «*Admiralen* til Sydishavet – et 100 års minne» i *Kulturminner*, Sandar Historielag
* ADMIRALEN[*død lenke*] lardex.net
***Panoptes*** er en slekt av biller i familien snutebiller (Curculionidae)..

Utseende
--------

Små (2 – 7 mm) snutebiller, kroppsformen er mer eller mindre oval. Undersiden er vanligvis mer hvelvet enn oversiden. Kroppen er mørk på grunnfarge, men har gjerne et mønster av lyse skjell. **Hodet** er forholdsvis lite, med meget store fasettøyne som dekker det meste av oversiden og møtes på midten. Snuten er temmelig lang og slank, i noen tilfeller lengre enn resten av kroppen. Den kan foldes inntil kroppen i en fure mellom framhoftene og holdes vanligvis nedover- eller bakoverbøyd. Antennene er knebøyde og sitter festet på snutens ytre halvdel. **Brystskjoldet** (pronotum) er smalere enn dekkvingene, med rundede sider, omtrent så bredt som langt. Hannene hos noen arter har et par fremoverrettede pigger på brystet som de bruker i kamp om hunnene. **Dekkvingene** har fine punktstriper, mangler vanligvis markerte "skuldre". **Beina** er vanligvis korte og kraftige, men hos noen hanner er de sterkt forlenget. Frambeina er ofte modifisert, enten kraftigere eller lengre enn de andre. Lårene er tykke, spindelformede, og har ofte en kraftig tann på undersiden.

Levevis
-------

For de fleste av de tropiske artene er lite kjent om biologien, men disse billene ser ut til å være tallrike i trekronesjiktet i tropisk regnskog. Man finner ofte billene på død ved og løvverk. Det er kjent at larvene kan utvikle seg i død ved, i bladstilker (på tropiske planter med store blader, blant annet slekten *Cecropia*), som bladminerere og i frø. Noen få arter er kjent som skadedgjørere, blant annet på bomull. Hos noen arter kjemper hannene om hunnene, de har da gjerne spesielle strukturer (spydlignende pigger, lange bein) som de bruker i denne kampen. Et uvanlig trekk er at de voksne billene av noen arter er svært kjappe og løper rundt på en måte som minner om enkelte fluer. Det vanlige hos snutebiller er at de voksne billene er ganske trege.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien snutebiller, Curculionoidea Latreille, 1802
				+ Familien snutebiller, Curculionidae Latreille, 1802
					- Underfamilien **sandsnutebiller**, Conoderinae (= Zygopinae)
						* Stammen **Coryssomerini** C.G. Thomson, 1859 – eneste gruppe i Nord-Europa
							+ Slekten ***Panoptes*** Gerstäcker, 1860
								- *Panoptes notatus* Gerstäcker, 1860

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.
2. ↑  «Artsdatabankens navneopplysninger med artstre». Artsdatabanken. 16. oktober 2020. Besøkt 16. oktober 2020.

Eksterne lenker
---------------

  

* *Artikkelen er ikke koblet til Wikidata*
**FLK «Balaena»** var et flytende hvalkokeri tilhørende tønsbergrederne Nils Bugge og Harald Krogh-Hansen gjennom selskapet United Whalers i London. Skipet ble bygget ved Harland & Wolff i Belfast og overlevert før den antarktiske fangstsesongen 1946/47. Etter endt sesong 1959/60 ble hun solgt til Japan og omdøpt «Kyokuyo Maru 3».

FLK «Balaena»
-------------

«Balaena» var svært moderne utstyrt og produserte i tillegg til hvalolje også biprodukter som kjøttekstrakt, fôrmel og hvalkjøtt. Størrelsen på arbeidsplanet var økt ved at skroget hadde utskrådde sider, samt at broa og bakken var trukket så langt frem som mulig. Skipet hadde lugarer for 444 mann, og nesten hele besetningen var norsk, det var også noen engelske eksperter, til tross for at skipet var registrert i Storbritannia.

«Balaena» brakte den første sesongen med seg to Walrus-fly for bruk til rekognosering. Flyene ble sendt opp med katapult og heist opp igjen på dekk etter endt tur og plassert i hangaren på akterdekket. Flyene hadde en besetning på tre – flyger, navigatør og radiooperatør. Etter sesongen ble flyene solgt og hangaren gjort om til ekstra lugarplass. Tilgangen på hval hadde vært så god at det ikke hadde vært behov for flyrekognosering.

Fangsten den første sesongen utgjorde 192 000 fat hvalolje, mens den i «Balaena»s siste sesong 1959/60 var redusert til 80 000 fat. Fangsten ble gjennomført med mellom 11 og 14 hvalbåter, og i ekspedisjonen inngikk også et eget fryseskip for hvalkjøtt.

Etter nedgangen i fangstresultat og kamp om kvotene, valgte eierne i 1960 å selge «Balaena» til Japan sammen med fryseskipet «Enderby» og syv «Setter»-hvalbåter.

FLK «Kyokuyo Maru 3»
--------------------

«Balaena» forlot sommeropplaget i Tønsberg august 1960 under det nye navnet «Kyokuyo Maru 3». Japanerne hadde kjøpt flere britiske kokerier kun for å overta kvoter, men «Kyokuyo Maru 3» fortsatte i fangst helt frem til 1976. I 1969 ble hun omfattende modernisert ved verftet Hitachi Zosen. Skipet ble forlenget 60 fot, og det ble installert utstyr for produksjon av fiskemel og fiskeolje. De siste årene opererte hun som fabrikkskip for fiskeflåten.

I begynnelsen av 1978 ble «Kyokuyo Maru 3» hugget i Japan.

Se også
-------

* Liste over flytende hvalkokerier
* Hvalfangerselskabet Hektor

Referanser
----------

1. ↑  «First spot your fish...», i *Flight and aircraft engineer*, 8. januar 1954, s. 37–38

Eksterne lenker
---------------

* (en) Balaena (ship, 1946) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* (en) IMO 5199454 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) FLK «Balaena» – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen Rediger på Wikidata
* 1946 BALAENA Arkivert 5. januar 2009 hos Wayback Machine. Lardex
Kart over Kapp Morris Jesup og Lincolnsjøen.
**Kapp Morris Jesup** i Peary Land er oppkalt etter Morris Ketchum Jesup og er Grønlands nordligste fastlandspunkt. Rett nord for Kapp Morris Jesup ligger den lille øya Kaffeklubben. 

Kapp Morris (83° 39' nordlig bredde og 33° 24' vestlig lengde) ligger ca. 1900 km fra den nordlige polarsirkelen og 708 km syd for Nordpolen. Fra Grønlands sydligste punkt, Kapp Farvel, til Kapp Morris Jessup er det ca. 2650 km.

Midnattssolen forsvinner 6. september, og fem uker senere, den 12. oktober, starter mørketiden.

Her driver DMI den nordligste landbaserte værstasjonen i verden. Området er ubebodd, og stasjonen er automatisk, men ses til én gang i året av DMIs teknikere. Strømforsyningen skjer fra et solcellepanel, og noe av energien lagres på akkumulatorer slik at driften sikres også i mørketiden.

Værstasjonen registrerer hver tredje time døgnet rundt vindens retning og fart, temperaturen, fuktigheten og lufttrykket. Dataene sendes videre via satellitt og danner sammen med bl.a. 33 andre stasjoner i Grønland grunnlaget for værmeldingene.

Eksterne lenker
---------------

* Bilde
* DMI på Kapp Morris Jesup

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
**FLK «Bucentaur»** (**«Busen»** på folkemunne) var et flytende hvalkokeri som i perioden 1905–1907 tilhørte det norske selskapet Hvalheim ved disponent Johannes H. Giæver i Tromsø, for deretter å bli solgt til Tønsbergs Hvalfangeri.

«Bucentaur» med hval på slep ved Bellsund Foto: A. B. Wilse (1906) 
Skipet ble bygget ved Palmers Shipbuilding & Iron Co. i Newcastle og overlevert rederiet Hall Bros i 1875 som lasteskipet DS «Bucentaur». I 1905 ble hun solgt til A/S Hvalheim, ombygget til hvalkokeri og satt inn i fangst ved Svalbard. Etter ombyggingen var skipets tonnasje 1 847,43 bruttoregistertonn og 1 150,22 nettoregistertonn. I 1907 ble hun solgt til nyetablerte A/S Tønsberg Hvalfangeri ved disponent Oscar Hytten og utrustet for fangst i Sørishavet ved Framnæs Mek. Verksted og Kaldnes Mek. Verksted. Hun lå deretter i flere sesonger ved Husvik Harbour på Sør-Georgia og tok imot fangst fra de to hvalbåtene HB «Carl» og HB «Mathilde». Fangstbestyrer var Søren Berntsen.

I 1910 etablerte Tønsberg Hvalfangeri en landstasjon i Husvik, og 1914 ble «Bucentaur» solgt til Georg Ellefsens hvalfangstselskap A/S Island, også hjemmehørende i Tønsberg. Året etter ble hun solgt til Harald Bøe i Kristiania og igjen tatt i bruk som lasteskip under navnet DS «Forover». Hun ble nok en gang solgt, i april 1916, denne gang til Olsen & Ugelstad i Kristiania og omdøpt DS «Rutenfjell».

Den 19. februar 1917 gikk «Rutenfjell» på en tysk mine og forliste i posisjon 47°23′N 03°02′V nordøst for Belle-Île-en-Mer utenfor Bretagne under en reise fra Newcastle til Chantenay med kull. En mann omkom.

Navnet *Bucentaur* stammer enten fra galeiene (*bucintoro*, *bucentoro*) som ble benyttet av dogene i Venezia under den årlige seremonien *Sposalizio del Mar* eller fra et fabelvesen (*bukentavros*, *bucentaur*) i gresk og romersk mytologi, halvt menneske og halvt okse.

Se også
-------

* Liste over flytende hvalkokerier

Referanser
----------

1. ↑  *Aarbog for Norges Handelsmarine 1907*, skipsregister utgitt av sjøfartskontoret i 1908 (no) BIBSYS objektid: 920739016
2. ↑  A/S Tønsberg Hvalfangeri Arkivert 16. desember 2007 hos Wayback Machine. Lardex
3. ↑  Nordisk familjebok: *Bucentaur* og *Bucentoro*

Eksterne lenker
---------------

* Per H. Kjærvik: Skipet.com: Norske skipsforlis i 1917[*død lenke*] Norsk Skipshistorisk Selskap
* (fr) Fransk side om vraket av DS «Rutenfjell» Arkivert 14. november 2008 hos Wayback Machine.
**FLK «Orwell»** (I) var et flytende hvalkokeri eid av Tønsbergs Hvalfangeri. Skipet ble bygget i 1897 ved Charles Connell & Co i Glasgow som DS «Orwell» for selskapet Steamship Orwell Co Ltd ved disponent Leech, Harrison & Forwood i Liverpool. I 1905 ble hun overført til Indian Steam Ship Co Ltd med samme disponent. Hun ble innkjøpt for kr. 578 000,- av Tønsbergs Hvalfangeri i 1911 og benyttet som transportskip på selskapets hvalstasjon Husvik Harbour på Sør-Georgia frem til 1922. Da ble hun bygget om til hvalkokeri for antarktisk fangst med ny tonnasje 4 099 brt.

FLK «Orwell» hadde base ved Bruce Harbour på Signy Island i øygruppen Sør-Orknøyene, der Tønsbergs Hvalfangeri i sesongen 1920/21 hadde anlagt en liten landstasjon. Sommeren 1924, mellom sesongene i Antarktis, ble «Orwell» sendt på fangst i Davisstredet mellom Grønland og Canada med to hvalbåter. Selv om prosjektet var vellykket, ble det ikke gjentatt.

I 1925 gikk Tønsbergs Hvalfangeri til innkjøp av et nytt og større skip for ombygging til hvalkokeri. «Orwell» (I) ble omdøpt «Whale» og det nye kokeriet ble døpt «Orwell» (II). «Whale» ble dels benyttet som transportskip og dels utleid til andre hvalfangstselskaper, før hun i 1928 ble solgt til Anglo Norse Co Ltd. Oscar Hytten var disponent for begge selskapene. I 1930 ble hun igjen solgt, denne gang til sandefjordsrederne Søren L. Christensen og Johannes Dahl og selskapet A/S Congo, navngitt etter skipets nye navn, FLK «Congo». Hun fanget deretter ved Cape Lopez i Fransk Ekvatorial-Afrika. Allerede året etter gikk selskapet konkurs, og i 1932 havnet «Congo» igjen hos Tønsbergs Hvalfangeri. Høsten 1934 ble hun solgt til Jarlsø Verft og hugget samme sted i 1935.

Se også
-------

* Liste over flytende hvalkokerier

Eksterne lenker
---------------

* 1911 DS/Flk ORWELL Arkivert 25. mai 2008 hos Wayback Machine. Lardex

Portal: Sjøfart
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**Indisk pariahhund** regnes av indierne selv som en bastard, selv om den i en viss utstrekning godt kan kalles en slags hunderase. Disse hundene lever i en slags halvvill tilstand i nær tilknytning til mennesker og finnes over hele India. Den mest renrasede varianten kalles gjerne santalhund.

Opprinnelse og alder
--------------------

Indiske pariahhunder har eksistert så lenge det har fantes hunder i India. Den er altså svært gammel i sin opprinnelse, men i alltid konsekvent i sitt utseende. Dette skyldes at det til stadighet blandes inn nye hundeslag, ofte etter raser som har blitt brangt til India fra andre steder i verden. Disse hundene parer seg fritt. I vill tilstand lever disse hundene maksimalt 5-7 år. Tamme individer kan leve opp mot 12 år.

Utseende, anatomi og fysikk
---------------------------

Den tradisjonelle pariahhunden i India er gjerne ca. 38-51 cm i skulderhøyde og veier ca. 8-13 kg (10 kg i snitt), men dette varierer ganske mye rundt om i landet. Også fargene varierer, fra nærmest hvit til sort, med eller uten flekker eller andre mønstre og fargekombinasjoner. Pelsen er imidlertid kort og glatt. Hodet er gjerne trekantet og langstrekt. Ørene kan være stående spisse eller hengende. Halen er middels lang og bæres gjerne i en halvkrøll over ryggen. De mest renrasende individene har gjerne enten hvit eller sort haletipp og «sokker» på beina.

Bruksområde
-----------

Generelt sett har ikke disse hundene noen oppgaver, annet enn at de fungerer som renovatører og åtselspisere. Visse individer kan bli gode jakthunder og vakthunder, spesielt om de kan bli tatt hånd om fra de er omkring 6 uker gamle. Blir de eldre er de svært vanskelige å trene opp.

Lynne og væremåte
-----------------

Disse hundene egner seg dårlig som kjæledyr, både fordi de er svært selvstendige og uavhengige av natur og fordi de ofte er befestet med sykdommer og utøy. Der er dessuten gjerne svært territoriale og dominante, og de krever store menger mosjon. Om de skal bli en god familiehund må de tas fra moren ved 6 ukers alder, ellers blir de for selvstendige.

  


| * v
* d
* r
Pariahunder |
| --- |
| Africanis **·** Aso **·** Australsk dingo **·** Azawakh **·** Balihund **·** Basenji **·** Boliviansk nakenhund **·** Boranhund **·** Borneohund **·** Canaanhund **·** Carolinahund **·** Ecuadoriansk nakenhund **·** Indisk pariahhund **·** Kampucheisk razorback **·** Khala **·** Kintamanihund **·** Koreansk hund **·** Koreansk jindo **·** Koreansk chejudo **·** Kretahund **·** Meksikansk nakenhund **·** Miryanghund **·** Ny-guinea syngehund **·** Peruviansk inkahund **·** Peruviansk nakenhund **·** Pungsanhund **·** Santalhund **·** Sapsali **·** Siamesisk nakenhund **·** Taiwanhund **·** Telomaihund **·** Thaihund **·** Thai ridgeback |  |
***Mannen i vinduet***  (originaltittel: *Monsieur Hire*) er en fransk thriller fra 1989 regissert av Patrice Leconte

Handling
--------

Hire (opprinnelig Hirovitch) er en isolert ungkar som arbeider som skredder. Hans eneste menneskelige kontakt utenfor arbeidsplassen er bare sporadiske besøk ved et bordell, en skøytebane, eller en bowlinghall. Han utvikler etter hvert romantiske følelser for Alice som bor i en bygning på andre siden av gaten, og som aldri lukker persiennene i leiligheten sin. Hire tilbringer de aller fleste kveldene sine i hemmelighet med å følge med på henne. Men en kveld blir liket av en ung kvinne oppdaget i nærheten. Hire oppdager Émile, kjæresten til Alice, en kriminell, som forsøker å vaske blod av regnfrakken sin og gjemmer en veske. Men Hire velger å ikke fortelle noe av dette til politiet, fordi han ønsker å beskytte Alice.

Men så begynner politiet å etterforske Hire, med en inspektør som forsøker å narre og skremme ham til å tilstå drap. En kveld oppdager Alice at hun blir spionert på, og blir deretter fascinert av hvem Hire kan være. Men Hire avviser hennes fremskritt. Til slutt godtar han å møte henne ved en restaurant, hvor han erklærer sin kjærlighet til henne. Hire forteller at han eier et lite hus i Sveits som de to kunne reise sammen til. Dette kan skille Alice fra morderen Émile, hvis forbrytelse Alice er medskyldig i - og samtidig hindre at politiet etterforsker Hire.

Hire bestiller ett par tog-billetter ut av landet, og gir en billett til Alice. Han skriver også et brev til politi-inspektøren som fordømmer Émile. Men ved stasjonen dukker ikke Alice opp som planlagt, så Hire går tilbake til leiligheten sin. Inspektøren står der sammen med Alice, som har plassert den myrdede kvinnens veske blant Hires eiendeler - slik at inspektøren kan finne den.

Medvirkende
-----------

* Michel Blanc - Monsieur Hire
* Sandrine Bonnaire - Alice
* Luc Thuillier - Emile
* André Wilms - Politiinspektør

Referanser
----------

1. ↑  «Lenke til filmen på filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 8. januar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Mannen i vinduet* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Mannen i vinduet* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Mannen i vinduet* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Mannen i vinduet* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Mannen i vinduet* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Mannen i vinduet* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Mannen i vinduet* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Mannen i vinduet* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Mannen i vinduet* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *Mannen i vinduet* på Box Office Mojo Rediger på Wikidata
**FLK «Sir James Clark Ross»** (I) var et flytende hvalkokeri tilhørende det norske selskapet A/S Rosshavet med disponentene Johan Rasmussen og Magnus Konow i Sandefjord. Skipet ble bygget ved Harland and Wolff i Belfast og overlevert selskapet Brocklebank Line i 1905 som lasteskipet DS «Mahronda». I 1923 ble hun solgt til A/S Rosshavet for ombygging til hvalkokeri og omdøpt «Sir James Clark Ross». I 1930 ble hun solgt til A.P. Møller i Danmark og omdøpt «Fraternitas», og i 1937 igjen solgt, nå til United Whaling i Sør-Afrika ved disponent Abraham Larsen. Under navnet «Uniwaleco» ble hun senket av en tysk ubåt i 1942.

DS «Mahronda»
-------------

DS «Mahronda» gikk i linjefart mellom Storbritannia og Calcutta i India via Suezkanalen.

De fire dampkjelene var kullfyrte.

I 1923 ble «Mahronda» solgt for £30 550 til Hvalfangeraktieselskapet Rosshavet for ombygging til hvalkokeri.

FLK «Sir James Clark Ross»
--------------------------

«Mahronda» ble ombygget ved Framnæs Mekaniske Værksted til hvalkokeri for kr. 2 000 000 og omdøpt «Sir James Clark Ross», oppkalt etter den britiske sjøfareren og polarutforskeren Sir James Clark Ross. Dampkjelene ble ombygget til oljefyring.

«Sir James Clark Ross» ble det første hvalkokeriet som fanget i Rosshavet. Første kaptein og fangstbestyrer var den kjente hvalfangstpioneren Carl Anton Larsen, som døde ombord i skipet 8. desember 1924 etter et hjerteanfall.

I 1930 ble «Sir James Clark Ross» med tre hvalbåter solgt til Fraternitaskompagniet A/S, et selskap i A.P. Møller-gruppen.

FLK «Fraternitas» og FLK «Kosmos» i Sandefjord 1935. Foto: Anders Beer Wilse/Norsk Folkemuseum

FLK «Fraternitas»
-----------------

«Sir James Clark Ross» ble omdøpt «Fraternitas» og registrert i København. Hun ble disponert av Anders Jahre og sendt på fangst i Antarktis med Ole Iversen som kaptein. I 1936 ble hun modernisert ved Götaverken og fikk installert opphalingsslipp.

I 1937 ble «Fraternitas» solgt til Abraham Larsens selskap Union Whaling Co. Ltd. i Durban.

FLK «Uniwaleco»
---------------

«Fraternitas» ble omdøpt «Uniwaleco» og registrert i Durban. Hun ble deretter sendt på fangst ved Madagaskar med seks hvalbåter.

Den 7. mars 1942 ble hun torpedert og senket av en tysk ubåt øst for Saint Vincent på vei fra Curaçao til Freetown lastet med drivstoff. Av en besetning på 51 omkom 18 personer.

Se også
-------

* FLK «Sir James Clark Ross» (II)
* Liste over flytende hvalkokerier

Referanser
----------

1. ↑  Allied Ships hit by U-boats: Uniwaleco Uboat.net

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sir James Clark Ross (ship, 1905) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) FLK «Sir James Clark Ross» (1905) – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen Rediger på Wikidata
* 1923 DS/Flk SIR JAMES CLARK ROSS (1) Arkivert 3. desember 2008 hos Wayback Machine. Lardex
* 1930 DS/Flk FRATERNITAS (1) Arkivert 5. juli 2008 hos Wayback Machine. Lardex
**Claus Thomas Wiese** (født 1960 i Bærum) er en norsk programleder og foredragsholder, bosatt i Oslo. Han er kjent for talkshowet *Wiese* som gikk på NRK1 1996-1998.

Han er oppvokst på Skjetten, og var elev ved Bjertnes videregående skole. Han spilte fotball for klubbene Skjetten, Strømmen og Ready. Wiese har også vært trener og spillerutvikler på aldersbestemte lag.[] Han studerte historie i Bergen, og flyttet siden til København hvor han jobbet sammen med fotografen Jacob Holdt i *Amerikanske bilder*.

I 1984 flyttet Claus Wiese til Sverige. Der jobbet han som frilansjournalist og som korrespondent for Dagbladet. Han flyttet til Oslo i 1989.

Siden 1993 har Wiese arbeidet for NRK, hvor han har ledet en rekke programmer: *Redaksjon 21*, *Kveldsaktuelt*, *Anno domini*, *Sommeråpent* (intervjuer), talkshowet *Wiese*, *Bumerang*, *Nobel Peace Prize Concert*, Spellemannprisen 1997, Spellemannprisen 1998, *Amanda*, *Frokost-TV*, *Test din stemme* og *Topp 10*.

Han har intervjuet gjester som R.E.M. Cher, Bill Clinton, Chicago, Whitney Houston, Ulf Lundell, Imran Khan, Benazir Bhutto, Gerry Adams, Oprah Winfrey, Tom Cruise og Hermod Skånland.

Han begynte i NRK i 1993 da han kom fra Dagbladet. Etter tre år i Nyhetene gikk han til Underholdningsavdelingen. Etter et opphold i Dinamo Story kom han tilbake til NRK.

Wiese skrev i 2003 boka *7 dager i Pyreenene* sammen med Øyvind Hjelle og Svein Utigard. Wiese har også skrevet boka *Jernteppe – Quiz* sammen med Knut Olsen.

Wiese er sjef for sosiale medier i NRK Underholdning, og jobber også som programleder i *Nitimen* på P1.

Claus Thomas Wiese er sønn av forlagsdirektøren og forfatteren Jan Wiese.

Referanser
----------

1. ↑   Fædrelandsvennen, utgitt 12. mars 2010[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.dagbladet.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Claus Wiese tilbake til NRK». *journalisten.no* **(norsk)**. 4. februar 2004. Besøkt 3. april 2021.
4. 1 2 3  NRK (4. februar 2004). «Claus Wiese tilbake til NRK igjen». *NRK*. Besøkt 3. april 2021.
5. ↑  Alver, Eirik (8. september 2016). «Noen må gå!». *dagbladet.no* **(norsk)**. Besøkt 3. april 2021.
6. ↑  «Jan Wiese er død». *www.aftenposten.no*. 6. juli 2014. Besøkt 3. april 2021. «Jan Wiese var far til Dagbladet-journalist Andreas Wiese og Claus Wiese, kjent fra NRK.»
7. ↑  Pettersen, Jonas (6. juli 2014). «Forfatter og forlegger Jan Wiese er død». *dagbladet.no* **(norsk)**. Besøkt 3. april 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**.416 Weatherby Magnum** er en patron for rifle, introdusert i 1989 av Ed Weatherby som er Roy Weatherbys sønn.

Patronen er en basert på .378 Weatherby Magnum hylse som er utvidet. Patronen er særdeles kraftig og den utklasser de fleste andre patroner i kaliber .416. Den kan sende et 400 grains (25,9 gram) prosjektil i 820 m/s. Patronen er 90 m/s raskere en både .416 Remington Magnum og .416 Rigby. Patronen gir kraftig rekyl og anbefales kun brukt av erfarne skyttere. Det er nok en medvirkende årsak til at den ikke er like populær som sine mindre søsken, i tillegg gir den ekstra farten ikke nevneverdig mer effekt i viltet. Det viktigste den oppnår er flatere kulebane og mer kraft på lange hold. Den høye farten krever i tillegg enda mer av kulekonstruksjonen siden den høye farten kan fort føre til kulehavari, dvs. at kula fragmenterer og kan dermed bomme på vitale organer på tross av perfekt treff.

Moderne kulekonstruksjoner tar høyde for dette og det finnes kuler idag som er konstruert for slike hastigheter.

Se også
-------

* Liste over patrontyper
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet.
**Votering** er en formell avstemning i en ledelse eller besluttende forsamling. Voteringen kan være åpen eller hemmelig, ut i fra om sakens karakter er alminnelig eller kontroversiell. Åpen votering skjer oftest gjennom håndsopprekning, mens hemmelig votering skjer skriftlig ved utdeling av stemmesedler. I større forsamlinger trengs det et tellekorps som har ansvar for å registrere antall stemmer. Tellekorpset består ofte av to personer. Dersom saken er omstridt bør tellekorpset representere begge sider. Bare de personer til stede som er stemmeberettigede kan delta i voteringen. 

Før votering bør ordstyrer referere forslaget slik det er fremsatt. Ordstyreren må også orientere om framgangsmåten for votering slik at dette ikke kan misforstås. Dersom det skal voteres over ett eller to forslag under ett er framgangsmåten enkel. Om det er flere enn to forslag samtidig må voteringen skje over flere omganger. Forslagene må systematiseres i en av to kategorier etter deres karakter eller omfang. Voteringen begynner dermed over de mest ytterliggående forslagene. Om det mest ytterliggående forslaget vinner, faller de andre forslagene. Om det ytterliggående forslaget taper, går en videre og setter de mer moderate forslagene opp mot hverandre.
**Spirodden naturreservat** ligger på sørøstsiden av Løkeneshalvøya ned mot Blakstadbogen og Spirebukta i Asker kommune.

Berggrunnen er fossilførende skifer med kalkstein fra epoken silur. Den kalkrike grunnen gir grobunn for store ansamlinger av rødlistearter. Her finnes naturtyper som kalkfuruskog, kaltørreng og kalkberg, men særlig kalklindeskog som er en utvalgt naturtype etter naturmangfoldsloven.

Det er ikke tillatt å endre naturmiljøet. Planter og dyr er vernet, det er også forbudt å hamre eller male på fjellet, eller ta med prøver fra steiner eller fast fjell. Camping og bålbrenning er også forbudt.

Referanser
----------

1. ↑  «Norgeskart». Kartverket. Besøkt 27. januar 2024.
2. ↑  (no) Spirodden naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
3. ↑  «Forskrift om utvalgte naturtyper etter naturmangfoldloven». Lovdata. Besøkt 27. januar 2024.
4. ↑  «Forskrift om supplerende vern for Oslofjorden, delplan Oslo og Akershus – Vedlegg 9 – Spirodden naturreservat, Asker kommune, Akershus». Lovdata. Besøkt 27. januar 2024.
**«Valkyrjen»** var et fartøy som gjorde tjeneste i den Norske Marine fra 1896 til 1922. Skipet var bygget for penger samlet inn av norske kvinner i begynnelsen av 1890-årene. Skipet ble så døpt «Valkyrjen», til ære for kvinnen. Skipet ble også kalt *Damenes Krigsskib* på grunn av dette.

«Valkyrjen»s var opprinnelig tiltenkt en rolle som torpedobåtjager, og skulle være i stand til å innhente og bekjempe fremmede makters torpedobåter, samtidig som den selv skulle kunne opptre som en torpedobåt. Fartøyet var med sine 23 knop for tregt til dette, og det er diskutabelt hvorvidt fartøyet hadde noen spesiell verdi for Marinen i det hele tatt. Det var derimot stor prestisje lagt ned i «Valkyrjen», og kommandoen ble ikke strøket før 27. september 1920. Med «Valkyrjen» fikk man også kunnskaper om hvorledes en *ikke* skulle bygge torpedobåtjagere, og jagerne i Draug-klassen ble bygget på bakgrunn av erfaringene man gjorde med «Valkyrjen». Fartøyet ble solgt i 1923, videre skjebne er ikke kjent. Inventaret i offisersmessen ble tatt vare på og er i dag utstilt i Marinemuseet på Karljohansvern i Horten.

Litteratur
----------

* Viceadmiral C. Sparre (red.) (opplysninger hentet fra *Fartøier*, av kommandørkapt. Chr. Blom, underdirektør ved marinens hovedverfts skibsbyggeri): *Norges Sjøforsvar 1814-1914* Aschehoug 1914.
* Marius Thomassen: *90 år under rent norsk orlogsflagg*.
* Odd G. Engdal: "Norsk marinehistorisk atlas 900-2006". Vigmostad Bjørke 2006.