recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hain Rebas** (født 23. januar 1943 i Tallinn) er en estisk-svensk historiker, politiker og offiser.

Liv og virke
------------

Han ble født i Tallinn som sønn av Robert (Rain) og Heli (Toomara) Rebas. Da Estland ble okkupert av Sovjetunionen i 1944, var Rebas-familien blant de titusenvis av estlenderne som flyktet med båt over Østersjøen til Sverige. Han vokste opp i Göteborg, der faren ble gymnaslærer og kunstkritiker.

Han studerte historie ved Göteborgs universitet og tok doktorgraden i 1976 på en avhandling om forholdet mellom Norden og Baltikum i senmiddelalderen. I 1980 ble han professor i nordisk historie ved Christian-Albrechts-Universität zu Kiel. Han har også vært gjesteprofessor ved University of Toronto og Universitetet i Tartu. Han emeriterte i 2008.

Rebas var medlem av selvstendighetskreftenes parlament, Den estiske kongressen, fra 1990 til 1992 og medlem av Estlands grunnlovsgivende forsamling etter Sovjetunionens fall. Han var også rådgiver for daværende utenriksminister Lennart Meri. Ved dannelsen av den første parlamentariske regjeringen i 1992 ble Rebas utnevnt til forsvarsminister, som representant for Det estiske nasjonale uavhengighetspartiet (ERSP). Han trakk seg i 1993, da en militær reservestyrke med forbindelser til nasjonalister i parlamentet forskanset seg, nektet å adlyde ordre fra forsvarsledelsen, og krevde at offiserer fra sovjettiden ble fjernet.

Rebas ble reserveoffiser (kaptein) i Sveriges forsvar i 1973 og major i Estlands forsvar i 1996.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 20. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 14. mars 2015[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3 4 5 6  Aaviksoo, Jaak (red.) (2013). *Eesti teaduse biograafiline leksikon* **(estisk)**. 3. Tallinn: Teadusajaloo ja Teadusfilosoofia Eesti Ühendus. s. 1082–1083.  [Biografisk leksikon for estisk vitenskap]
4. 1 2  Holte, Elisabeth (23. oktober 1992). «Ung historiker overtar i Estland». *Aftenposten* (aften utg.): 16.
5. ↑  Engelbrecht, Michael m.fl. (red.) (2008). *Rund um die Meere des Nordens. Festschrift für Hain Rebas* **(tysk)**. Heide: Boyens. ISBN 978-3-8042-1262-6.
6. ↑  «Opprørske militære ga seg i Estland». *Aftenposten* (morgen utg.). NTB-AP: 6. 8. august 1993.

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Fargelitografi av Mami Wata, trykt på 1880-tallet. Denne plakaten bidro til å skape de visuelle forestillingene om det mytologiske vannvesenet.
**Mami Wata** er et mytologisk vannvesen av hunkjønn som dyrkes i flere Vest-Afrikanske land og dessuten også i samfunn i Karibia og Sør-Amerika som nedstammer fra Afrika. Mami Wata kan sammenlignes med det europeiske fenomenet havfrue. Mami Wata regnes som svært vakker. Håret hennes er beskrevet som krøllet, og holdt i en knute. I flere afrikanske land kan Mami Wata også være en generell omskrivning for «vakker kvinne».

Mami Wata er ofte beskrevet i form av havfruelignende vesen hvor den øvre delen er en kvinnes (nakne) kropp og den nedre delen tilsvarer en fisk eller slange. I andre fortellinger er Mami Wata fullstendig menneskelignende, men er i seg selv ikke et menneske. Hun bærer ofte enkle pyntegjenstander som kammer, speil og klokker. En stor slange, som symbol på spådom og guddomskraft, er ofte hennes ledsager ved at den slynger seg om henne og ligger med hodet mellom hennes bryster. Andre ganger synes hun å opptre fullstendig som en menneske blant andre mennesker. Hun kan også manifestere seg i andre former, også som en mann.

Ifølge afrikansk tro eller overtro er Mami Wata et seksualisert vesen. I Nigeria eksisterer det fortellinger om hvordan Mami Wata forfører menn, noe tilsvarende det norske overnaturlige vesenet huldra. Hun beskrives som en promiskuøs kvinne, og blir noen ganger portrettert som prostituert.

Referanser
----------

1. ↑  Van Stipriaan, (2005), s. 325
2. ↑  Bastian, Misty L.: «Nwaanyi Mara Mma: Mami Wata, the More Than Beautiful Woman» Arkivert 17. april 2005 hos Wayback Machine.. Department of Anthropology, Franklin & Marshall College

Litteratur
----------

* Nicholson, Paul & Shaw, Ian (1995): *British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. London: British Museum Press. ISBN 0714109827.
* van Stipriaan, Alex (2005): «Watramama/Mami Wata: Three centuries of creolization of a water spirit in West Africa, Suriname and Europe» i: *Matatu: Journal for African Culture and Society* 27/28, 323-337.
* Oluwgbemiga, Ogboro-Cole (2009): *Mami Wata – Short Stories in Nigerian Pidgin English*, Athena Verlag. ISBN 978-3-89896-354-1

Eksterne lenker
---------------

* «Water Spirits and Mermaids: The Copperbelt Case», «Vannånder og havfruer», *Southeastern Regional Seminar in African Studies*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Heinrich-Heine-Straße undergrunnsstasjon** er en stasjon på linjen U8 på Berlins undergrunnsbane. Den ligger under Heinrich-Heine-Straße i bydelen Mitte. Stasjonen ble åpnet 6. april 1928.

Arkitekt var Alfred Grenander. Stasjonen het opprinnelig *Neanderstraße*, etter fabrikkeieren Georg Neander (1784–1854). 

31. august 1960 ble stasjonen omdøpt til *Heinrich-Heine-Straße*. Et år senere førte den kalde krigen og byggingen av Berlinmuren til at undergrunnstogene, som var kontrollert av Vest-Berlin, ikke lenger hadde anledning til å stanse på de stasjonene som lå i Øst-Berlin, deriblant Heinrich-Heine-Straße. En rekke stasjoner ble dermed såkalte spøkelsesstasjoner. Tredve år senere, 1. juli 1990, ble de såkalte spøkelsesstasjonene gjenåpnet.

U-Bahnhof Heinrich-Heine-Straße er fredet som kulturminne.


| **Forrige stasjon** |   |  Berlins undergrunnsbane |   | **Neste stasjon**
 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| JannowitzbrückeWittenau |  | U8 |  | MoritzplatzHermannstraße |
**John B. Lacson Foundation Maritime University** er et universitet på Filippinene. Det spesialiserer seg i utdanning av sjøfolk og sjøoffiserer. Universitetet har hovedsete i Iloilo City i Iloilo. Det har omkring 50 000 studenter. Det tilbys maritime ingeniørutdanninger, så vel som utdanninger innen maritim administrasjon, økonomi og ledelse. Eksamener gis på bachelor-, master og doktorgradsnivå.

Institusjonen ble grunnlagt av kaptein Juan Bautista Lacson i 1931 som en sjøoffisersskole. I 1948 ble denne omgjort til *Iloilo Maritime Academy*. Utdanningen ledet opprinnelig til eksamen som annenstyrmann. Ledelsen av institusjonen ble i 1972 overtatt av Lacsons datter, Mary Lou Arcelo, som utvidet virksomheten og omgjorde institusjonen fra et foretak til et universitet drevet av en stiftelse.

Universitetet har fire avdelinger. Tre av disse, JBLFMU-Arevalo, JBLFMU-Molo og JBLCF-Training Center, holder til i Iloilo City, mens den fjerde, JBLFMU-Bacolod, ligger i Bacolod i Negros Occidental.

Blant æresdoktorene ved John B. Lacson Foundation Maritime University er Jacob Stolt-Nielsen og Andreas Kjell Lund Ugland.

Referanser
----------

1. ↑  «About JBLFMU» Arkivert 4. mars 2012 hos Wayback Machine. John B. Lacson Foundation Maritime University.
2. ↑  «Its Humble Beginnings» Arkivert 4. august 2012 hos Wayback Machine. John B. Lacson Foundation Maritime University.
3. ↑  «Andreas Ugland and Jacob Stolt-Nielsen receive honorary doctorates», Intertanko, *Weekly News*, No. 06/2008, 8. februar 2008.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISNI
 |
*For den tidligere amerikanske fribryteren med samme artistnavn, se John Layfield.*

**JBL** er et amerikansk selskap eid av Harman International Industries og som produserer høyttalere og hodetelefoner både for profesjonelt bruk og til hjemmebruk. JBL ble grunnlagt i 1946 av James Bullough Lansing, derfor navnet JBL.
JBL er delt opp i 2 deler, «JBL Consumer» og «JBL Professional». «Consumer»-avdelingen produserer høyttalere og tilbehør for hus og hjem. Mens «Professional» lager høyttalere for studioer, kinoer og turneer. JBL er blant de største produsentene av høyttalere i verden.

Historie
--------

JBLs grunnlegger James B. Lansing grunnla JBL etter å ha forlatt sin stilling som toppingeniør hos Altec Lansing. Lansing lagde først høyttalere som var beregnet på hjemme- og kinomarkedet.

James Lansing tok sitt eget liv den 29. september 1949 etter personalsaker og dårlige valg. Bill Thomas som var visedirektør under Lansing overtok driften av selskapet etter Lansings bortgang. De neste 20 årene skulle «JBL» bli et av de beste merkene på høyttalermarkedet, og produserte høyttalere som Hartsfield og Paragon. Dette er høyttalere som i dag ikke bare er samleobjekter, men blir sett på som høyttalere av øverste klasse.

I 1969 solgte Bill Thomas JBL til det som den gang het Jervis Corp. (senere Harman International). På 70-tallet kom JBL med L100-høyttaleren som slo alle salgsrekorder på høyttalermarkedet. På 70-tallet ble JBL også større på det profesjonelle høyttalermarkedet, på slutten av 70-tallet var det flere JBL-monitorer enn alle andre merker tilsammen i amerikanske studioer.

JBL har også samarbeidet med THX om å utvikle høyttalere for kinoer.
Ford valgte å bruke JBL-høyttalere i sine biler, noe Chrysler hadde gjort med Infinity-høyttalere og Nissan med Bose-høyttalere.

Referanser
----------

1. ↑   Crunchbase, Crunchbase organisasjons-ID jbl, besøkt 18. desember 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   jblpro.com, besøkt 18. desember 2022[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (it) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (fr) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (ko) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) JBL (audio brand) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Lansing Heritage – En en nettside dedikert til selskap av James B. Lansing
* HFM – James B. Lansing Lyd Museum
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
Heinkel He 280.
Heinkel He 280.
**Heinkel He 280** var et tyskprodusert to-motors turbojetdrevet eksperimentelt fly. Flyets design bygget på noen av erfaringene Heinkel hadde hatt med det jetflyet Heinkel He 178 som ble utviklet på slutten av 1930-tallet. Heinkel He 280 fløy første gang 30. mars 1941, og regnes som verdens første jetdrevne jagerfly. På grunn av problemer med motorene ble flyet aldri satt i serieproduksjon. En blanding av tekniske og politiske årsaker førte til at den offentlige støtten prosjektet trengte for å fortsette ble fokusert på utviklingen av jagerflyet Messerschmitt Me 262.

Spesifikasjoner (He 280 V6)
---------------------------

| Tekniske data |  |
| --- | --- |
| Mannskap | 1 |
| Lengde | 10,40 m |
| Vingespenn | 12,20 m |
| Høyde | 3,06 m |
| Vingeareal | 21,5 m² |
| Vekt (uten last) | 3 350 kg |
| Vekt (maksimalt) | 5 164 kg |
| Motor | 2 × Junkers Jumo 004 A (2 × 8,173 kN) |
| Ytelser |  |
| Maksimal hastighet | 817 km/t |
| Rekkevidde | 615 km |
| Marsjhøyde | 11 400 m |
| Klatrefart | 21 m/s |
| Bevæpning |  |
| Maskinkanoner | 3 × MG 151, 20 mm |
|

Referanser
----------

1. ↑  Murawski Marek, 1997, Letadla Luftwaffe část 2, Intermodel, CZ, ISBN 80-901976-3-9

Litteratur
----------

BALOUS, Miroslav. Heinkel He 280. Letectví+kosmonautika. 1996, kull LXXII, tall 23, 24, 25. ISSN 0024-1156

Eksterne lenker
---------------

* He 280
**Hailar** (kinesisk: 海拉尔; pinyin: *Hǎilā'ěr*) er et bydistrikt i byprefekturet Hulun Buir i den autonome region Indre Mongolia i Folkerepublikken Kina.

Befolkningen var på 234 927 innbyggere i 1999.

I 2001 ble befolkningen anslatt til å være på 209 294 innbyggere.

Foruten han-kinesere er det også en del minoritetsfolk i området, som tidligere var et av kjerneområdene for de nomadiske evenker.

Historie
--------

I 1734 anla Qing-dynastiet et fort i Hailar, da kalt **Hulun**. Etter dynastiets undergang ble området en egen provins ved navn Xing'an (*Hsingan*), og da var Hailar dens hovedstad.

Området ble okkupert og befestet av japanerne da de ekspanderte inn i Mandsjuria, Indre Mongolia og det kinesiske kjerneområde i 1930-årene. Japanerne ble drevet bort etter harde kamper av sovjetiske styrker i august 1945.

Ved årtusenskiftet var Hailar blitt en relativt liten, men blomstrende moderne industriby.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 301 går fra Suifenhe i provinsen Heilongjiang via blant annet Mudanjiang, Harbin og Qiqihar til Manzhouli.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Heinkel He 46** var et tysk rekognoseringsfly og forbindelsesfly brukt under den andre verdenskrig.

He 46 ble utviklet for å imøtekomme det tyske flyvåpenets behov for et rekognoserings-/forbindelsesfly, og den første prototypen **He 46a** fløy første gang i 1931 som et biplan. Den nederste vingen ble funnet å være til hinder for observatørens sikt, så en ny prototype fløy under betegnelsen **He 46b** i 1932 som et parasollvinget monoplan. He 46b ble senere også utstyrt med den ni-sylinderede stjernemotoren SAM 22B (senere kjent som Bramo 322B) som skulle bli benyttet av den tredje prototypen **He 46c** og de serieproduserte variantene som He 46c ble utgangspunkt for.

**He 46C-1** ble som den første serieproduserte varianten bygget fra 1933. 20 fly av denne typen ble også overført til nasjonalistene i Spania i september 1938, og med noen små endringer produsert for Bulgaria. Denne ble fulgt av en preproduksjonsserie på seks fly under betegnelsen **He 46D-0**, som innførte enkelte forbedringer, og den serieproduserte varianten **He 46E-1**. Sistnevnte ble også brukt av Ungarn. Den siste serien besto av 14 ubevæpnede treningsfly for observatører utstyrt med en Armstrong Siddeley Panther motor, men en ytelse på 560 hk. Disse ble produsert med betegnelsene **He 46F-1** og **He 46F-2**.

He 46 begynte å bli erstattet som rekognoseringsfly av Henschel Hs 126 fra 1938, men var fremdeles i bruk i denne rollen ved utbruddet av den andre verdenskrig og deltok i angrepet på Polen, men var stort sett trukket tilbake fra frontlinjen under felttogene i mai 1940. Ungarske He 46 ble også brukt som rekognoseringsfly i begynnelsen av krigen på østfronten. Fra våren 1943 fikk He 46 en ny rolle som nattangrepsfly på østfronten.

Spesifikasjoner
---------------

|  | He 46C-1 |
| --- | --- |
|  | Dimensjoner |
| Vingespenn | 14,00 m |
| Vingeareale | 32,20 m² |
| Lengde | 9,50 m |
| Høyde | 3,45 m |
|  | Vekt |
| Netto vekt | 1 765 kg |
| Maksimal startvekt | 2 300 kg |
|  | Ytelser |
| Topphastighet | 250 km/t |
| Marsjhastighet | 210 km/t |
| Topphøyde | 6 000 m |
| Rekkevidde | 1 000 km |
|  | Annet |
| Motorer | 1× Bramo 322B stjernemotor (650 hk) |
| Bestykning | 1× 7,92 mm MG 15 mitraljøse |
|

Portal: Andre verdenskrig
Hull nr. 1 på Lofoten Links
Hull nr. 2, et par 3-hull, er banens signaturhull

**Lofoten Links** er golfbanen til **Lofoten golfklubb** i Hov på Gimsøya i Lofoten. Banen, som er designet av Jeremy Turner, er 6 092 meter fra bakerste utslagssted, og par er 71.

Golfklubben ble stiftet i 1991, og de seks første hullene åpnet i 1998. Etter en byggeperiode på tre år – som innebar etablering av elleve nye hull, ombygging av fire av de eksisterende hullene og endringer av de tre siste – åpnet en ny 18-hulls linksbane 4. juli 2015. Banen er anlagt ute ved havet, som utgjør vannhinder på flere av hullene. Banen er også preget av et rikt fugleliv.

Det ligger to gravsteder fra vikingtiden på banen. Ifølge klubbens hjemmeside mener historikere at vikinghøvdingen Tore Hjort stammer fra området.

Viktor Hovland satte 28. juli 2022 ny banerekord med 63 slag (–8) fra det bakerste utslagsstedet.

Kåringer
--------

Tidsskriftet *Golf World* har gitt Lofoten Links flere utmerkelser:

* Verdens 96. beste golfbane i 2020
* Europas sjette beste – og Nordens beste – golfbane i 2021
* Europas mest spektakulære golfbane («høyest X-faktor») i 2022

Også *Top 100 Golf Courses* rangerte Lofoten Links på 96.-plass i 2022.

Referanser
----------

1. ↑  Foretaksregisteret (besøkt 28. juni 2021)
2. ↑  Top 100 Golf Courses: Lofoten Links – Norway (besøkt 4. juli 2021)
3. ↑  *Norsk Golf*: «Hovland-besøk ga ny banerekord i Lofoten» (publisert 29. juli 2022; besøkt 26. november 2022)
4. ↑  *Norsk Golf*: Lofoten Links i eksklusiv kåring[*død lenke*] (publisert 17. desember 2020; besøkt 20. desember 2020)
5. ↑  *Norsk Golf*: «Lofoten og Kongsvinger hylles i prestisjekåring» (publisert 18. oktober 2021; besøkt 31. oktober 2021)
6. ↑  *Norsk Golf*: «Lofoten Links kåret til Europas råeste bane» (publisert 9. august 2022; besøkt 26. november 2022)
7. ↑  *Norsk Golf*: «Nå rangeres Lofoten foran Valderrama: – Ganske crazy» (publisert 24. november 2022; besøkt 26. november 2022)

Eksterne lenker
---------------

* Lofoten Links' hjemmeside
**Gegisk** eller **ghegisk** eller **gheg** (*Gegë* eller *Gegërishtja*) er en hoveddialekt av albansk som tales i nordre Albania; Kosovo; sørlige Serbia (i Presevo (Presheva), Bujanovac (Bujanovc) og Medvedja (Medvegja)); i sørlige Montenegro; og i vestlige Nord-Makedonia. Den andre albanske hoveddialekten er toskisk.

Gegisk er igjen delt opp i fire underdialekter, nordvestgegisk, nordøstgegisk, sentralgegisk, og sørgegisk. 

Albanska forfattere som Gjergj Fishta, Ndre Mjeda, Luigj Gurakuqi, Pashko Vasa, Martin Camaj, Don Gjon Buzuku, Pal Engjelli, Pjeter Budi, Frang Bardhi, Filip Shiroka, Lazer Shantoja, Theodor Shkodrani, Pjeter Bogdani, Arshi Pipa og Millosh Gjergj Nikolla («Migjeni») skrev på gegisk.

Elven Shkumbi utgjør den tradisjonelle skiljelinjen mellom det nordalbanske og sørdalbanske.

Litteratur
----------

* Lumnije Jusufi (2011). *Die zentralgegische Mundartengruppe in Mazedonien*. Wiesbaden: Harrassowitz. «Dissertation Universität München 2009, 229 Seiten + 1 CD [MP3-Audio und ROM]»
* Wolfgang Koeth, Saskia Drude (2009). *Kosovo-Albanisch Wort für Wort, Kauderwelsch Band 221*. Bielefeld: Edition Tirta.
* Franz Seiner (1922). *Ergebnisse der Volkszählung in Albanien in dem von den österreichisch-ungarischen Truppen 1916-1918 besetzten Gebiete*. Wien: Akademie der Wissenschaften.
* Gustav Weigand (1913). *Albanesische Grammatik im südgegischen Dialekt*. Leipzig.

Eksterne lenker
---------------

* Ethnologue

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |
Sommereik er lauvfellende.
**Lauvfellende** planter kalles de trærne eller buskene som mister alle bladene en gang i løpet av året. I mange deler av verden sammenfaller bladfallet med kommende vinter, men årlige tørkeperioder kan også være årsak til at felling av bladene er nødvendig for plantenes overlevelse. Selv i områder hvor de fleste trær og busker feller bladene, finnes det planter som beholder bladene (se Eviggrønne).

Lauvfelling er som regel en tilpasning til årvisse sesonger der tilgang til vann er svært begrensa. I Norge vil dette si vinteren, som de fleste steder innebærer frossen jord, og dermed vanskeliggjør opptak av vann. Andre steder i verden forekommer det årlige tørkeperioder som plantene har tilpassa seg ved å felle bladene, som for eksempel tropisk lauvfellende skog. Planter trenger kontinuerlig tilgang på vann for å holde transport og fotosyntese i gang. Å kvitte seg med bladene gjør at behovet for vann kan reduseres drastisk.

Se også
-------

* Løvtrær

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Gefirt** (eller **gefirtmål**) er en av de viktigste typografiske lengdeenhetene. En gefirts bredde er lik skriftgraden, så i 9 punkters skrift er en gefirt 9 punkter lang, i 12 punkters skrift er en gefirt 12 punkter lang, osv. Ettersom gefirtmålet er relativt til skriftgraden, er det velegnet til å angi lengder som er proporsjonale med skriftgraden, som avsnittsinnrykk, mellomslag, tusenskiller, avstander mellom grunntall og enheter med mere.

Når en skal angi en brøkdel av en gefirts bredde er det vanlig å bruke en firkant (□) for å symbolisere en gefirt. Når det er underforstått at enheten er en gefirt brukes også prosent (%). For eksempel kan 15 % av en gefirt angis som 3⁄20□.

I norsk typografi brukes gefirtsinnrykk som avsnittsinnrykk, altså et innrykk med en gefirts bredde.

I Unicode er U+2003 (*EM SPACE*) symbolet for et mellomrom med en gefirts bredde. I HTML kan et slikt mellomrom angis med `&emsp;` eller `&#x2003;`.

Andre typografiske enheter knyttet til gefirt:  

½ gefirt = 1 halvgefirt  

⅓ gefirt = 1 drittel  

¼ gefirt = 1 slis

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
«Nåde» har flere betydninger.
**Nåde** som kristen teologisk betegnelse kan bety Guds tilgivende kjærlighet. og kjennes oftest igjen i Det Gamle testamente der de fant denne nåden ved bønn eller ydmykhet. Det kan også bety: Favør, Guds gunst og velvilje. I den betydningen er nåde noe du får fra Gud som er gratis, helt ufortjent. *Johannes Evangelium 1,16. Romerbrevet 3,24 og 2,8.*  Denne nåden blir gitt oss mennesker. *1. Korinterbrev 2,12; 15,10*, *Efeserbrevet 1,8*.Nåden gis oss uten egne gjerninger eller anstrengelser bare ved tro. *Romerbrevet 4,4; 5,2 og 11,6* 

Forståelsen av ordet nåde slik det brukes i Bibelen har sin bakgrunn i det orientalske eneveldige kongestyret. At en konge viste nåde betydde alltid at han personlig grep inn i en persons liv og ga ham noe direkte eller tilgav ham all skyld. Bibelen beskriver alltid nåde som Guds umiddelbare inngrep, hjelp og gave. Å stå i nåden er derfor å stå i et umiddelbart personlig forhold til Gud, hvor Gud er giver og opprettholder.

Nåde er ikke det samme som miskunnhet eller barmhjertighet. Disse begrepene kan ofte bli sammenblandet. En måte man kan forklare denne forskjellen på er: Nåde er noe du får som du ikke fortjener. *Romerbrevet 3,24*.  Du får altså tilgang på alle Guds løfter ved troen *2. Korinterbrev 1,20*.Men miskunn/barmhjertighet er noe du ikke får som du fortjente. Syndens lønn er døden. *Romerbrevet 6,23*.  Du kanskje syndet og fortjente straff, men du fikk ikke straff, fordi Jesus Kristus tok straffen for alle menneskers synder da han døde på korset. Da fikk du Guds miskunn/barmhjertighet. *Hebreerbrevet 4,16*. 

*1 Peter 4:10* Tjen hverandre, hver og en med den nådegave han har fått, som gode forvaltere av Guds mangfoldige nåde.

Guds nåde er mangfoldig. Denne nåden frelser oss, leder oss i hverdagen, helliggjør oss, den istandsetter oss, hjelper og styrker oss. Guds nåde gir oss kraft til å arbeide, gir oss rikdom. Nåden gir oss en evig trøst og et rikt håp. *Apostlenes Gjerninger 6,8 - 14,26 - 15,11. Romerbrevet 15,15, 1.Kor 3,10 og 15,10. 2. Korinterbrev 8,9, Efeserbrevet 3,2-3,8. 2. Tessalonikerbrev 2,16.*

Referanser
----------

1. ↑  Ef 2,8—9: Confessio Augustana art. 20
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  *Bibelen 20111*. Bibelselskapet. 2020. ISBN 9788254109250.
3. ↑  *Bibelsk Oppslagsbok*. Lunde Forlag 1985

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis
 |
***Vertinnen*** er en episode i den norske TV-serien *Et lite grøss?* regissert av amerikaneren Robert Williams. Han hadde også ansvaret for dramatiseringen, som bygde på Roald Dahls novelle *The Landlady* fra 1959. Den er innspilt i sort-hvitt.

Handlingen har i den norske versjonen blitt forflyttet fra Bath til Oslo. Episoden ble sendt på NRK Fjernsynet 1. desember 1973.

Handling
--------

Johansen, en 19 år gammel mann, ankommer Oslo sent med tog. Han søker etter jobb og trenger et sted å bo. Johansen trasker rundt i mørke gater på jakt etter et husvære. Så oppdager han et lite skilt, hvor det står *«Rom til leie»*. Synet av den koselige stuen sjarmerer ham. Han tas imot av en eldre, livat og snakkesalig vertinne. Kvinnen insisterer på å sitte og konversere med den unge mannen. Hun serverer ham te, som han synes smaker litt annerledes - mandelsmak (Det antyder at teen inneholder cyanid). Johansen blir forbauset over mangelen på navn i gjesteboka. Faktisk er det bare to navn der (Bjørn Ola Bjørntoft og Carl Jacob Laurantson). Johansen synes det er noe kjent med dem og føler at de har en forbindelse med hverandre. Bjørntoft var en medisinstudent på haiketur fra Hønefoss. Vertinnen insisterer på at de fortsatt bor hos henne i rommene ovenpå. Hun har også to utstoppede kjæledyr: en papegøye og en hund. Vertinnen forteller at det er hun som har stoppet dem ut. Historien ender med at Johansen føler seg uvel etter teen, noe som impliserer at han vil dø av forgiftning og bli innlemmet i vertinnens samling av utstoppede kjæledegger.

Rolleliste
----------

* Lillebil Ibsen - Vertinnen
* Oddbjørn Hesjevoll - Ung mann
* Vegard Hall - Fylliken

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6  *Et lite grøss?* : *Vertinnen* på tv.nrk.no
Moderne Geigerteller
**Geigerteller**, også kalt Geiger-Müller-teller, er en detektor som blir brukt til å måle ioniserende stråling, vanligvis gammastråling og røntgenstråling (fotoner), men også betastråling og alfastråling (subatomære partikler) kan måles av spesielle varianter med et "vindu" av glimmer.

Virkemåte
---------

Selve sensoren er et Geiger-Müller-rør som er fylt av gass (helium, neon, argon og halogener). Når en partikkel eller et foton ioniserer gassen, vil den bli elektrisk ledende i et kort øyeblikk. Den genererte strømpulsen forsterkes og kan overføres til et viserinstrument eller en skjerm som viser ioniseringsintensiteten, eller som en lydpuls for hver ionisering. Tettheten i gassen kan være så lav at de fleste høyenergetiske fotoner passerer gjennom uten å registreres.

Historie
--------

Hans Geiger utviklet sammen med Ernest Rutherford geigertelleren i 1908. Denne første versjonen kunne bare registrere alfapartikler. Sammen med en av sine studenter, Walther Müller, forbedret Geiger i 1928 apparatet til å kunne registrere flere typer ioniserende stråling. Den nåværende versjonen av geigertelleren kalles en halogenteller. Den ble oppfunnet av Sidney Liebson i 1947.

Bruk
----

Geigertelleren brukes blant annet innen kjernefysikk, geofysikk og medisin hvor radioaktive substanser er involvert. Den er et enkelt, bærbart og robust hjelpemiddel for å måle radioaktiv forurensing.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Geiger counters – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Ladonia** (også **Ladonien**) er en mikronasjon på ca. 1 kvadratkilometer beliggende på Kullen i det nordvestlige Skåne i Sverige. 

Ladonia med kunstneren Lars Vilks i spissen erklærte sin uavhengighet den 2. juni 1996. Bakgrunnen var en årelang rettssak mellom Vilks og de svenske myndighetene om de tre skulpturene *Nimis*, *Arx* og *Omfalos* som Vilks hadde oppført på det som i dag er Ladonias territorium. Myndighetene krevde skulpturene fjernet fra *Kullaberg naturreservat*, og som reaksjon på dette ble Ladonia utropt til en selvstendig stat.

Ladonia er ikke anerkjent av andre, men har sitt eget flagg, sin egen valuta örtug og nasjonalhymne. Grunnet den manglende anerkjennelse er det heller ingen offisiell skiltning som kan guide de mange besøkende frem til stedet.

Referanser
----------

1. ↑  *Historical Timeline of Ladonia*, ladonia.org. Besøkt 10. august 2015
2. ↑  *Omfalos - ett bidrag till kampen i moralmästerskap*, modernamuseet.se. Besøkt 10. august 2015
3. ↑  Boesen, Steffen: *Provokunstners skulptur blev ombygget til minaret*, politiken.dk. Besøkt 10. august 2015
4. ↑  «Brox, Karl H.: *Når Andorra blir en stormakt*, aftenbladet.no. Besøkt 10. august 2015». Arkivert fra originalen 5. mars 2016. Besøkt 10. august 2015.
5. ↑  «*Nimis*, visitsweden.com. Besøkt 10. august 2015». Arkivert fra originalen 4. desember 2015. Besøkt 10. august 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ladonia (micronation) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Ladonias offisielle hjemmeside

Skulpturen *Nimis* i Ladonia, sett fra bukten  Foto: Erik Daugaard
Lofotodden sett fra nord. Over det mørke skjæret til venstre for midten sees inngangen til Kollhellaren
**Lofotodden** er sørvestenden av Moskenesøya i Lofoten i Nordland. Området er den sørvestlige enden av den delen av Lofoten som ligger på de største øyene (men Lofot-kommunene Værøy og Røst ligger enda lengre ute). Mellom Lofotodden og den ubebodde øya Mosken i Værøy går Moskstraumen, en av de kraftigste tidevannsstrømmene i verden.

På vestsiden av Lofotodden utgjør Nordholmen og Sørholmen samt noen mindre småholmer og skjær Lofotodden naturreservat, som er etablert for å ivareta et viktig hekkeområde for sjøfugl. Lofotodden nasjonalpark ble opprettet i 2018 og omfatter hele «yttersida» av øya, samt den indre delen (mot Vestfjorden) fra Lofotodden og inn mot Å.

Referanser
----------

1. ↑  miljødepartementet, Klima- og (22. juni 2018). «Nye Lofotodden nasjonalpark». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 30. juli 2018.

Kilder
------

* Miljøstatus i Nordland: Lofotodden naturreservat (besøkt 21. september 2012)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Latvia nasjonale historiske museum** (latvisk: Latvijas Nacionālā vēstures muzeja) ligger i Latvias hovedstad, Riga. Det er et av Rigas største og mest interessante museer. Utstillingene forteller om Latvias historie fra istiden til 1940. Museet har store samlinger innen arkeologi, folkekultur og numismatikk. 

Plakat fra tiden da Latvia var del av Sovjetunionen
Bygningen som i dag rommer Latvias nasjonale historiske museum
Latvia nasjonale historiske museum er først og fremst et museum for latvisk folkekultur. Museet ble etablert i 1869 av en organisasjon som kalte seg for *Riga latviske samfunn*. På denne tiden var Latvia underlagt Russland, og Riga var – som gammel hansaby – stadig dominert av *tysk* språk og kultur, tyskerne utgjorde nærmere 50 % av befolkningen. Latviere utgjorde bare om lag 25 % av befolkningen i byen, og ordet *latvier* betydde rett og slett en bonde. *Riga latviske samfunn* arbeidet for at latvisk kultur skulle bli kjent og vinne anerkjennelse. Mye tyder på at mye inspirasjon ble hentet fra Sverige.

Da Latvia erklærte seg som uavhengig stat i 1918 ble ansvaret for museet overtatt av staten, og i 1920 kunne institusjonen flytte inn i Riga festning. Den selvstendige nasjonen ga museet en viktig plass i landets kulturpolitikk. Kulturarven var viktig for den unge nasjonen. Museet fikk ansvar for å samle, ta vare på og formidle landets kulturarv innen arkeologi, folkekultur, historie og kunst. Museet tok på seg oppgaver innen dokumentasjon og forsking. 

Under den lange sovjetiske okkupasjonen av Latvia måtte museet tilpasse seg den aktuelle politikken, men kunne likevel arbeide med innsamling, konservering og utstillinger. Flere ganger arrangerte museet spesialutstillinger med latviske folkedrakter og folkekunst som tema. 

Museet tok aktivt del i hendingene under det som kalles *den tredje latviske kulturreising* – i slutten av 1980-årene. Utstillingen *Latvia mellom to verdenskriger* i 1988 hadde 300 000 besøkende.

Referanser
----------

1. ↑   Latvia nasjonale historiske museums hjemmeside, engelsk versjon

Eksterne lenker
---------------

* (en) National History Museum of Latvia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Latvias nasjonale historiske museums hjemmesider
* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) National History Museum of Latvia – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC
 |
Colditz slott hvor fangeleiren Oflag IV-C var forlagt

**Oflag IV-C** tysk forkortelse Offizierslager IV-C (offisersleir IV-C), ofte referert til ved Colditz slott fordi leiren benyttet slottet og omliggende bygninger. Oflag IV-C var en av de mest kjente fangeleirene for allierte fanger under andre verdenskrig og lå i Colditz slott i Sachsen. Leiren ble benyttet for fanger som enten ble ansett som særlig aktive mht å rømme, eller hadde en spesiell bakgrunn, de såkalte prominente fangene.

Fanegeleiren Oflag IV-C ble opprettet i november 1939 da de første fangene, en gruppe polske offiserer ankom, de første britiske krigsfangene kom i oktober 1940. I februar 1941 kom de første franske offiserene til leiren, og i april samme år klarte en av de å rømme, Alain Le Ray var den første allierte fangen som unnslapp Oflag IV-C.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Oflag IV-C – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* VirtualColditz.com — Video og foto av Colditz slott som det er idag.
* Virtual Tour of Colditz — Nettsted på tysk.
* Colditz Castle — Oflag IV-C — POW informasjonskilder — lenker til ressuser om krigsfanger.
* *Escape to Colditz* av Andrew Walker — BBC News Magazine 8. august 2003.
* ColditzCastle.Net Oflag IVc & Colditz Arkivert 12. august 2020 hos Wayback Machine. — Historie og guide for besøk, stort fotogalleri.
* Colditz Castle Oflag IVC — Historie og guide på engelsk.
* Colditz Oflag IVc The ‘Bad Boys’ Camp — Nettsted med utvidet informasjon om Oflag IV-C og mange lenker.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |

Portal: Andre verdenskrig
**«Lady Fantasy»** er en sang fra 1974 som ble skrevet av den britiske progrockgruppen Camel. Med en varighet på rundt 12 minutter er Lady Fantasy den lengste av to episke sanger på albumet *Mirage*, som ble utgitt av Deram Records den 1. mars 1974. Den andre sangen er den ni minutter lange *Nimrodel / The Procession / The White Rider*. Lady Fantasy blir regnet som den mest populære sangen fra bandet og er den som har blitt spilt oftest når Camel har turnert.

Sangen er delt inn i tre seksjoner med navnene *Encounter / Smiles for You / Lady Fantasy* og verket har blitt kreditert til alle bandmedlemmene i Andrew Latimer (gitar og vokal), Peter Bardens (tangenter), Doug Ferguson (bass), og Andy Ward (trommer).

Oppdelingen
-----------

**Del én: Encounter**

Sangen starter med en synthesizer som repeterer en melodi på tre noter, før de andre instrumentene i gitar, bass og trommer kommer inn med et annerledes tempo og skaper en polorytmisk effekt. Deretter stanser synthesizeren helt og sangens tempo senkes ned til en roligere del i A-moll før en akustisk gitar og et elektrisk piano starter. Like etter dette kommer det første vokalverset inn støttet av et mellomspill fra synthesizer, etterfulgt av en elektrisk gitarsolo og en repetisjon av korsangen.

**Del to: Smiles for You**

Sangen skifter brått til en instrumental seksjon med en gitarsolo fulgt av en saktegående del tilsvarende den fra introen på *Encounter* (også i A-moll), med en annen gitarsolo. Deretter kommer en synthesizersolo inn hvor nøkkelen skifter til C-moll, før den igjen går tilbake til A-moll etterfulgt av en annen serie med gitarsoloer.

**Del tre: Lady Fantasy**

På del tre går sangen tilbake til den originale kjenningsmelodien i A-moll med en gitarsolo etterfulgt av to vokalvers til. Deretter går den opp i tempo og inn i en tyngre seksjon med gitar, bass og trommer før den avsluttende soloen av både gitar og synthesizer setter inn. Sangen avsluttes ved å returnere til det samme rolige mellomspillet i starten under *Encounter* før den fader ut ved hjelp av synthesizeren.

Studio– og liveutgivelser med Lady Fantasy
------------------------------------------

* 1974 – *Mirage* (12.45)
* 1978 – *A Live Record* (14.15 live)
* 1992 – *On the Road 1972* (13.45 live)
* 1993 – *Never Let Go* (15.28 live)
* 2000 – *Gods of Light* (11.35 live)
* 2001 – *The Paris Collection* (16.04 live)

*I tillegg kommer flere samlealbum med sangen i andre tidsangivelser.*

Eksterne lenker
---------------

YouTube.com – Audio- og videoklipp med Lady Fantasy
**Det amerikanske karpato-russiske ortodokse bispedømme** er et langt på vei selvstyrt bispedømme under den økumeniske patriarkens overhøyhet. Bispedømmet omfatter den ortodokse diasporaen i Nord-Amerika som opprinnelig stammer fra Karpato-Ukraina.

Bispedømmets menigheter er konsentrert i de nordøstlige delene av USA, inkludert to menigheter i Canada. Også tre kviterussiske menigheter har valgt å tilslutte seg Det amerikanske karpato-russiske ortodokse bispedømme.

Den amerikanske karpato-russiske ortodokse kirke ble grunnlagt i 1937 av rutenske menigheter i USA som hadde brutt med den rutensk-katolske kirke. I protest mot noen katolske biskopers forsøk på å «latinisere» den rutensk-katolske kirke, tok disse prestene kontakt med den ortodokse kirke. Den økumeniske patriark Benjamin I tok den ukrainsk-ortodokse kirke i Amerika under sin overhøyhet i 1938 og innsatte den første biskopen.

Primaser
--------

De følgende biskopene var det amerikanske karpato-russiske ortodokse bispedømmes *ledende biskoper*, også tittulert som dets *primaser*:

* Orestes Chornock (1938–1977)
* John Martin (1977–1984)
* Nicholas Smisko (1985–2011)
* Gregory Tatsis (2012–)
**Arthur Evans Moule** (født 1836, død 1918) var en engelsk protestantisk Kinamisjonær og forsker.

Bakgrunn
--------

Han var sønn av Henry Moule, anglikansk sogneprest i Fordington, Dorset, og ble utdannet ved *Malta College* og *Islington Church Missionary Society College*.

Misjonær i Kina
---------------

Han dro til Kina i 1861, der han kom i tide for å bli øyenvitne til deler av Taipingopprøret. Han arbeidet nær Ningpo i 1861-69 og 1871-76; i Hankow (der hans bror George Evans Moule i 1869 hadde grunnlagt den første China Inland Mission-residensen) fra 1876 til 1879; i Shanghai i 1882-94; og etter åtte år hjemme i USA, i Chekiang og Kiangsu fra 1902 til han pensjonerte seg i 1910. Han hadde vært *Archdeacon* i bispedømmet *Mid-China* i tredve år. 

I 1890 var han en av grunnleggerne av *The Permanent Committee for the Promotion of Anti-Opium Societies*. De andre medlemmene av komiteen var misjonærene John Glasgow Kerr MD, *American Presbyterian Mission* i Kanton; B.C. Atterbury MD, *American Presbyterian Mission* i Peking; Henry Whitney MD, *American Board of Commissioners for Foreign Missions* i Foochow, pastor Samuel Clarke, China Inland Mission i Kweiyang; pastor Arthur Gostick Shorrock, *English Baptist Mission* i Taiyuan og pastor Griffith John, *London Mission Society* i Hankow. De gikk inn for å be kristne i Kina for å mobilisere folkemeningen mot opiumshandelen, og opprettet etterhvert oppfølgingskomiteer slik at konferansevedtak fattet i sakens anledning ble virkeliggjort. 

Han publiserte kristne traktater både på kinesisk og engelsk.

Hans bror, Handley Moule, var biskop av Durham 1901-1920. Hans sønn Arthur Christopher Moule ble også kinamisjonær og forfatter av verker innen sinologien.

Verker i utvalg
---------------

* 1891: *The Story of the Chek-Kiang Mission of the Church Missionary Society.* Arkivert 2. oktober 2011 hos Wayback Machine. London: Church Missionary Society. [digitalisert av University of Hong Kong Libraries, Digital Initiatives, "China Through Western Eyes." ]
* 1911: *Half a century in China: recollections and observations.* Arkivert 15. august 2011 hos Wayback Machine. London: Hodder and Stoughton. [digitalisert av University of Hong Kong Libraries, Digital Initiatives, "China Through Western Eyes." ]

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 142875422, besøkt 13. august 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Trove, Trove person-ID 1135231, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Faceted Application of Subject Terminology, FAST-ID 228843, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Social Networks and Archival Context, oppført som Arthur Moule, SNAC Ark-ID w6q394pd, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  Kathleen L. Lodwick: *Crusaders Against Opium: Protestant Missionaries in China 1874-1917*, University Press of Kentucky Onlineversjon i Google Books ISBN 0813119243

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** NLA
 |
**Café de Paris** er en nattklubb i London i West End, ved Leicester Square på Coventry Street, Piccadilly.

Den åpnet i 1924 og hadde etterhvert opptredende som Dorothy Dandridge, Marlene Dietrich, Harry Gold, Harry Roy, Ken Snakehips Johnson og Maxine Cooper Gomberg. Louise Brooks skapte historie da hun arbeidet der i desember 1924, da hun introduserte dansen Charleston for London.

Meget av berømmelsen Café de Paris fikk, skyldes at prinsen av Wales ble fast gjest der; han spiste ofte der med fremstående gjester fra det europeiske kontinent. Cole Porter var ofte der, likeså Aga Khan.

Under annen verdenskrig ble kafeen rammet av bomber den 8. mars 1941, rett etter at en forestilling var begynt og minst 34 mennesker mistet livet og rundt 80 skadet To bomber falt ned en ventilasjonssjakt og dermed ned i dansehallen i kjelleren, og eksploderte foran scenen. Blant ofrene var den 26 år gamle orkesterlederen Ken 'Snakehips' Johnson, hans saksofonist Dave "Baba" Williams, og andre musikanter, ansatte og spisegjester. One survivor was cheered by the crowd outside, when, on being carried out on a stretcher, he shouted to them "At least I didn't have to pay for dinner".

Kafeen ble ikke gjenåpnet før i 1948 men reetablerte seg da som en av de ledende teaterklubber i London. Hit kom blant annet Frank Sinatra, Tony Hancock og Grace Kelly. På 1950-tallet opptrådte ofte Noël Coward med cabareter på Café de Paris og det gjorde også Marlene Dietrich.

Referanser
----------

1. ↑  «Maxine Cooper». *The Daily Telegraph*. 20. april 2009. Besøkt 22. april 2009.
2. 1 2 3  Cafe de Paris *Shady Old Lady's Guide To London*, retrieved 6 February 2011
3. ↑  The Independent *Film-makers resurrect love affair with the Cafe de Paris*, retrieved 6 February 2011
4. ↑  Andrew Janes, "The bombing of the Café de Paris", Records and research. The National Archives.
5. 1 2 3 4  Rennell, Tony (9. april 2010). «The blitz 70 years on: Carnage at the Café de Paris». *Mail Online*. Besøkt 17. august 2013.
6. ↑  Ken "Snakehips" Johnson at westendatwar.org. Retrieved 11 January 2010.
7. ↑  CWGC Casualty Record.
8. ↑  Black History Month - Black British Swing: Caribbean Contribution to British Jazz in the 1930s and 1940s at www.blackhistorymonth.org.uk

Eksterne lenker
---------------

* (en) Café de Paris (London) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* Cafe de Paris Official Site Arkivert 12. mars 2010 hos Wayback Machine.
* Cafe de Paris Review
* Cafe de Paris Guestlist
* The Wam Bam Club

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
En fantasifull tegning av Rebecca Nurses rettssak fra Hekseprosessene i *Salem* av John R. Musick
**Rebecca Towne Nurse** (eller **Nourse**, født 21. februar 1621 i Great Yarmouth i England, død 19. juli 1692 i Salem Village i Massachusetts) ble henrettet for trolldom av myndighetene i  Massachusetts Bay i New England i 1692 i Hekseprosessene i Salem. 

Hun var gift med  Francis Nurse, hadde flere barn og barnebarn, og var et godt respektert medlem av samfunnet. Selv om det ikke var troverdig bevis mot henne ble  hun dømt og hengt som en heks 19. juli 1692. Dette skjedde i en tid da Massachusetts kolonien var besatt med hysteri over hekseri og antatt at selve Satan bodde i kolonien. Hennes søstre,  Mary Eastey og Sarah Cloyce ble også anklaget for trolldom: Mary ble funnet skyldig og henrettet, men Sarah unnslapp

Referanser
----------

1. 1 2   GeneaStar, GeneaStar person-ID nurse[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6dv2468, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3   Genealogics[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Geni.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* [Rebecca Nurse]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Folk identifiserte som *agotes* fotografert i Navarra rundt 1900.
**Cagots** var historisk en samfunnsgruppe i Frankrike og deler av Spania som var utstøtt fra resten av samfunnet. Gruppen levde under ulike særregler, utsøtt fra andre, og ble sett ned på og diskriminert. Ordningen ble dels regulert med nedskrevne lover og dels av lokale skikker.

Cagoter er kjente under ulike navn fra Baskarland, Béarn, Gascogne og Bretagne. Folk som tilhørte gruppen bebodde egne områder utenfor byer eller landsbyer (kjent som *caogteries*). De måtte gifte seg innenfor sin egen gruppe og kunne ikke arbeide, danse eller more seg med ikke-cagoter. Cagoter fikk ikke drikke vann eller vasket seg i vannkilder brukt av andre. De måtte ofte bære et merke på klærne, ofte rødt og formet som en gåsefot.

Gjenspikra cagot-dør i en kirke i Béarn.
Cagotane kunne bare utøve særskilte yrker, og var særlig tilsluttet tre- eller metallarbeid. De fikk ikke drive jordbruk eller selge næringsmiddel som mel, kjøtt, vin eller matolje til andre. Om de fikk adgang til kirken, hadde de gjerne egne, små innganger, eget vievann og fikk bare nattverd på enden av en pinne.

Gruppen var særlig utstøtt i middelalderen. Den første betegnelsen som trolig viser til de er fra år 1000; den første som bruker ordet «cagot» er fra 1288. Særbestemmelsene om cagotene ble opphevet på slutten av 1700-tallet, og de ble blant annet gitt fulle rettigheter under den franske revolusjonen, selv om uformell diskriminering kunne fortsette lokalt. Etter hvert ble cagotene likevel absorberte av lokalbefolkningen, eller de utvandret til den nye verdenen. I dag er det svært få som vil bekjenne et slik opprinnelse.

Eksterne lenker
---------------

* «Cagots» (23. mars 2009), *Store norske leksikon.* Fri artikkel hentet 27. januar 2015.
* «Cagots», *Encyclopædia Britannica* 1911
* Elizabeth Cleghorn Gaskell, «An Accursed Race» (1855)
* «The last untouchable in Europe», *The Independent* (2008)