For prinsippet i fysisk metallurgi, se Sieverts lov.
**Sievers' lov** er en lydlov i indoeuropeisk lingvistikk, oppkalt etter den tyske filologen Eduard Sievers (1859-1932).

Loven viser til ulike realiseringer av enkelte språklyder (likvider, nasaler og halvvokaler) som enten stavelsesbærende eller ikke-stavelsesbærende.

Vekslingen var fonologisk bestemt i urindoeuropeisk (UIE): *\*iy* fulgte en tung stavelse (en stavelse med diftong, lang vokal, eller som endte på mer enn én konsonant), mens *\*y* fulgte en lett stavelse (en stavelse med kort vokal etterfulgt av én enkelt konsonant).

Endelsen *\*-yó-*, som ble brukt til å danne adjektiver i UIE, ble realisert som ikke-stavelsesbærende *\*y* i ordet *\*pedyós* "til fots, som har med føtter å gjøre" (uttalt med to stavelser: *\*ped-yós*), og som stavelsesbærende *\*i* i *\*neptiós* "som har med sønnesønner å gjøre" (uttalt med tre stavelser: *\*nep-ti-ós*).

Sievers' lov i germanske språk
------------------------------

(I urgermansk sammenheng er det tradisjon for å skrive halvvokalen *\*j*, når det er snakk om urindoeuropeisk brukes *\*y*. Det har ikke vært noen forskjell i uttale.)

I urindoeuropeisk (UIE) blir Sievers' lov holdt for å virke i én retning. Det vil si at den virker slik at den danner stavelsesbærende sonanter fra ikke-stavelsesbærende etter tunge stavelser, men ikke motsatt etter lette stavelser.

I urgermansk, derimot, kom loven til å bli toveis. Stavelsesbærende *\*-iy-* på UIE ble ikke-stavelsesbærende *\*-j-* etter lette stavelser.

For eksempel ble

* UIE \**kor-yo-s* (hvor foregående stavelse er lett) til urgermansk \**har**j**az* (med *-j-*) "hær",
* mens UIE \**ḱerdh-yo-s* (hvor foregående stavelse er tung) ble urgermansk \**hird**ij**az* (med *-ij-*) "gjeter, hyrde".

Utlydende *-j-* og *-ij-* ble oppfattet som allofoner av den samme endelsen, der *-j-* fulgte lette, og *-ij-* tunge stavelser. Etter at *j* gikk tapt mellom vokaler i urgermansk vekslet også *-ī-* (av tidligere *-iji-*) med *-i-* i bøyningsformer.

Vekslingen er bevart i mange av de eldre germanske språkene. Gotiske sterke adjektiver, for eksempel, viser den lette endelsen *-ji-* etter en lett stavelse (det gir nominativ entall maskulin *midjis* "midtre"), mens den tunge endelsen *-ī-* (fra *-iji-* / *-ija-*) følger en tung stavelse: *wilþeis* /wilþīs/ "vill".

På norrønt er ikke-stavelsesbærende *-j-* bevart i innlyd, men stavelsesbærende *-ij-* er tapt, som alle andre innlydende vokaler. Dette ser vi i svake verb av klasse 1, som går ut på *-ja* (fra urgermansk \**-janą*) etter kort rotstavelse (det samme som *lett* stavelse[]), men på *-a* (fra urgermansk \**-ijaną*) etter lang rotstavelse. I utlyd er fordelingen motsatt. Eksempelvis får vi, etter tap av utlydende *-ą*, intetkjønns ja-stammer (nomen) med stavelsesbærende *-i* (fra \**-iją*) etter lange rotstavelser, men ingen endelse (fra *\*-ją*) etter korte rotstavelser.

I vestgermanske språk, som engelsk, gikk vekslingen stort sett tapt på grunn av virkningene av en lydlov kalt den vestgermanske gemineringen. Selve gemineringen (konsonantforlengelsen) ble utløst bare av *-j-* og ikke av *-ij-*, så vekslingen ble indirekte bevart.

Litteratur
----------

* Ringe, Donald A. (2006). *From Proto-Indo-European to Proto-Germanic* **(engelsk)**. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-955229-0.

Referanser
----------

1. 1 2  Ringe 2006, s. 16
2. ↑  Ringe 2006, s. 120
3. ↑  Ringe 2006, s. 121
4. ↑  Ringe 2006, s. 119
5. ↑  Ringe 2006, s. 222
6. ↑  Ringe 2006, s. 223