Korintisk skyphos, ca. 740 f.K.; Gitt av Henri Seyrig til Louvre
**Henri Arnold Seyrig** (født 10. november 1895 i Héricourt i departementet Haute-Saône i Frankrike; død 21. januar 1973 i Neuchâtel i Sveits) var en fransk arkeolog, numismatiker og historiker. Han var fra 1929 direktør for oldsaksforvaltningen i de franske folkeforbundsmandater for Syria og Linanon og leder for Institut français d'archéologie du Proche-Orient i Beirut.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Seyrig var sønn av skogvokteren Abel Seyrig (*garde général des forêts*) og Julia de Lacroix i en storborgerlig og kalvinistisk familie. Bestefaren vat ingeniøren Théophile Seyrig. I det den gang tyske Alsace gikk han først på skole i Mülhausen, og senere fortsatte han på den protestantiske internatsskolen École des Roches i Normandie. En engelsk høyerr utannelse fikk han i 1913 i Oxford.

Under første verdenskrig var Seyrig soldat på fransk side ved Verdun, og ble for sin innsats belønnet med *Croix de Guerre*. I 1917 ble han sendt til den tyrkiske front ved Saloniki. Der kom han i berøring med antikkens verden.

### Karriere

Etter studier ved Sorbonne under Victor Bérard (1864–1931) bestod han i 1922 agrégation og vant en konkurranse om å bli medlem av École française d’Athènes i Hellas, der han ble i syn år, fra 1928 som generalsekretær.

I 1929 ble Seyrig på anvegaling fra arkeologen René Dussaud utnevnt til Charles Virolleauds etterfølger som *Directeur général des Antiquités de Syrie et du Liban* i Beirut. Syria og Libanon var fra 1922 franske mandatsområder. Seyrig forfattet den lov gitt av Høykommissaren for Syria og Libanon den 7. november 1933 om oldsaker, og dens forskrifter (*Réglement sur les Antiquités*), han satte opp regler for delingen av funnene og utstedte utgravningslisensene. I Beirut (*Musée national de Beyrouth*, 1942) og Damaskus (*Musée national de Damas*, 1936) sørget han for grunnleggelse av museer, og likeså for regionalmuseene i As-Suwaida i Hauran, Palmyra, Aleppo (1931) og Latakia. I forbindelse med de store internasjonale arkeologiske prosjekter i Baalbek, Palmyra og Krak des Chevaliers sørgrt han for den nyere bosetting ble fortrengt til gunst for utgravningene.

Etter den franske kapitulasjon i juni 1940 i Europa og fort for den britiske okkupasjon av Syria i juli 1941 dro Seyrig først til Mexico og så videre til New York og arbeidet der for Forces Françaises Libres.

Etter krigsslutt vendte han tilbake til Beirut og var i tyve år direktøtr for *Institut français d'archéologie du Proche-Orient* (IFAPO). Seyrig hadde nå gode forbindelser til forskningsorganidsasjoner i USA, og var mellom 1964 og 1969glere ganger gjestende forsker ved Institute for Advanced Study ved Princeton University.

I 1967 trakk han seg tilbake, og flyttet fra Beirut til Sveits. Hans etterfølger i Beirut ble Daniel Schlumberger.

Seyrig hadde i 1930 giftet seg med Hermine de Saussure. Deres datter Delphine Seyrig, senere skuespillerinne og regissør, ble født i 1932 i Beirut.

Seyrig ble i 1952 medlem av Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. Numismatikerne tildelte ham i 1952 Archer M. Huntington Medal og i 1961 Medaille der Royal Numismatic Society.

Seyrig var i besittelse av en stor samling bysantinske blysegl, som nå oppbevares i Cabinet des Médailles i Paris. Noen oldsaker fra hans samling bli skjenket til Louvre.

Skrifter i utvalg
-----------------

* *Antiquites syriennes*. Serie 2-6. Geuthner, Paris 1934-1966.
* *Cachets d’archives publiques de quelques villes de la Syrie romaine*. Beirut 1940.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   annuaire prosopographique: la France savante, oppført som Henri Arnold Seyrig, CTHS person-ID 111530, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Social Networks and Archival Context, oppført som Henri Arnold Seyrig, SNAC Ark-ID w6tn1nzm, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2 3 4 5 6   cths.fr, besøkt 28. mai 2020[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   catalogue.bnf.fr, besøkt 30. april 2020[Hentet fra Wikidata]
7. ↑   aibl.fr, besøkt 3. april 2023[Hentet fra Wikidata]
8. ↑   www.aibl.fr, besøkt 28. mai 2020[Hentet fra Wikidata]
9. ↑  Jean-Pierre Thiollet: «Henri Seyrig.» I: samme: *Je m’appelle Byblos.* H & D, Paris 2005, s. 257.

Litteratur
----------

* Jean-Claude Cheynet, Cécile Morrisson, Werner Seibt: *Les sceaux byzantins de la collection Henri Seyrig. Catalogue raisonné*. Paris 1991.
* D. Knoepfler: «De la Grèce au Proche-Orient avec Henri Seyrig : un Athénien atypique au tournant de sa carrière (1922-1929)», i *Bulletin de correspondance hellénique* 120, 1996, 285-308.
* G. Le Rider: «Henri Seyrig 1895-1973», i *Revue suisse de numismatique* 52 (1973), 147-171.
* E. Will: «Henri Seyrig», i *Syria* 50 (1973), 259-265.
* Gérard Siebert: «Henri Seyrig.» I: *Revue de l'Alsace* 127, 2001 (PDF; 664 kB)
* Rolf Stucky: «'Henri Seyrig – Engagierter Archäologe und Verwalter des Antikendienstes während der Mandatszeit». I: Charlotte Trümpler (utg.): *Das Grosse Spiel. Archäologie und Politik zur Zeit des Kolonialismus (1860–1940)*, Begleitbuch zur Ausstellung im Ruhr Museum Essen, DuMont Buchverlag, Köln 2008, ISBN 978-3-8321-9063-7, s. 504–511. (mer bibliogtafi der)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ICCU **·** CiNii
 |