recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ole Festad** (født 18. september 1882 på Festad i Østre Toten, død 2. mars 1967) var ordfører i Østre Toten fra 1932 til 1934. Han representerte Bondepartiet, som hadde hatt ordføreren sia 1923. Etter Festad begynte en 60 år lang periode med Arbeiderparti-styre i bygda.

Festad var sønn av gardbruker *Ole Festad* og *Olina*, f. *Bøe*. Etter eksamen fra Storhove landbruksskole i 1904 oppholdt han seg en sommer i Danmark. Festad tok over farsgarden og ble i 1918 gift med *Hjørdis Olafsby* (1890–1929).

Han var medlem av herredsstyret i periodene 1917-1922 og 1932-1934, den siste perioden som ordfører. Festad var dessuten formann i blant annet provianteringsrådet og ligningsnemnda, samt styret for Østre Toten bondelag, Lena meieri og Valle landbruksskole.

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Ole O. Festad, (18.september 1882 - 02.mars 1967).», besøkt 2. januar 2023[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Gjørvad, O. (red.): *Totens bygdebok II*, s. 45-46.
* Opplandsarkivets avskrift av kommunevalgresultater Arkivert 16. april 2014 hos Wayback Machine.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Ole Aass** | **Østre Totens ordfører**(1932–1934) | Etterfølger:**Einar Hermanrud** |
**Clara Leticia Rojas González** (født 20. desember 1964 i Bogotá i Colombia) er en colombiansk politiker og advokat, som var valgkampleder for Íngrid Betancourt under presidentvalget i 2002. Sammen med Betancourt ble hun bortført av den venstreorienterte geriljaorganisasjonen FARC den 23. februar 2002. Hun ble sluppet fri 10. januar 2008. Hun fortalte da at hun ikke hadde sett Betancourt på tre år.

Tidlig politisk karriere
------------------------

Clara Rojas er datter av Clara González de Rojas. Hun fikk sin advokatbevilling i 1992, og ble samme år kjent med Íngrid Betancourt. Sammen grunnla de i 1997 miljøpartiet Oxígeno Verde (spansk: *Grønt oksygen*), som hun ble nestleder for. Hennes hovedsaker var kamp mot krig, urett og korrupsjon i Colombia.

I 2002 ble Clara Rojas valgkampleder for Íngrid Betancourt og samtidig visepresidentkandidat for Oxígeno Verde.

Bortføring
----------

23. februar 2002 ble hun og Íngrid Betancourt bortført av medlemmer av den FARC mens de drev valgkamp. FARC offentliggjorde 15. mai 2002 en video av begge. I en video offentliggjort 13. mai 2003 rettet hun en appell til sin familie.

Clara Rojas fødte 16. april 2004 en sønn i fangenskap. Faren var en av fangevokterne. Hun avviste et tilbud om å bli satt fri, fordi hun ikke ville forlate Íngrid Betancourt. FARC truet senere en mann i provinsen Guaviare til å ta seg av barnet. Han overgav i sin tur barnet til et sykehus, og i 2005 tok barnevernet over omsorgen. Etter at mannen, etter forlangende fra FARC, prøvde å få barnet tilbake, ble dets identitet avdekket.

10. januar 2008 ble Rojas sluppet fri, etter 2 147 dager i fangenskap. 13. januar så hun igjen sønnen sin for første gang siden 2005.

Beretninger
-----------

I 2009 fikk hun utgitt sin historie som bok. Boka er oversatt til mange språk.

Historien hennes inspirerte spillefilmen «Operation E», et spansk-fransk-kolombiansk samarbeid, lansert i 2012.

Senere politisk karriere
------------------------

I 2010 stilte hun til valg for sete i Colombias senat med støtte av Partido Liberal Colombiano. Hun fikk knappe 6 000 stemmer, og ble ikke valgt. I 2014 ble hun valgt til medlem av Representantenes Hus for fire år.

Referanser
----------

1. ↑  «Emmanuel vuelve a los brazos de su madre» **(spansk)**. telesur. 14. januar 2008. Arkivert fra originalen 30. mars 2008. Besøkt 6. januar 2022.
2. ↑  Clara Rojas (2009). *Cautiva: Testimonio de un secuestro* **(spansk)**. Simon and Schuster. ISBN 978-958-45-1731-9.
3. ↑  «Operation E (Operación E): Film Review» **(engelsk)**. hollywoodreporter.com. 29. november 2012.
4. ↑  «Años en la selva, no bastan para ganar votos». unisabanaradio.tv. 14. april 2010. Arkivert fra originalen 25. april 2010. Besøkt 6. januar 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
**Æthelweard** (født ca. 975, død ca. 998) var en anglosaksisk historiker og jarl. Han var etterkommer i fjerde ledd av kongen Æthelred av Wessex.

Æthelweard var 'ealdorman' eller jarl av de vestlige provinsene, trolig vil det si hele Wessex. Hans første signatur som ealdorman skriver seg fra 973, og han holdt frem å signere frem til 998. Han må ha dødd rundt den tid. I året 991 inngikk han og erkebiskop Sigeric fred med danene, etter at disse hadde vunnet et slag ved Maldon. Tre år senere var han sammen med biskopen av Winchester, Ælfheah, da det ble sluttet fred med Olav Tryggvason ved Andover.

Æthelweard var forfatter av en latinsk krønike, med sluttpunkt i 975. Fram til året 892 har han i stor grad basert seg på Den angelsaksiske krøniken, med få egne opplysninger. For tiden etter 892 har han stort sett vært uavhengig av denne. Fremstillingen er sterkt retorisk, og selv om han holdt seg unna det altfor kortfattede, er det ofte vanskelig å klarlegge innholdet.

Nyere forskning mener å påvise at krøniken var en bestilling fra abbedissen Matilde i Essen. Hun var en slektning av Æthelweard og krøniken er nærmest en slags slektshistorie. Abbedissen kunne ikke gammelengelsk, språket Æthelweard behersket best.

Æthelweard hadde tilgang til en nå tapt versjon av Den angelsaksiske krøniken. Han var et eksempel på en sekulær skriver i en tid hvor skrivekyndighet var reservert munker.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 100998372, besøkt 17. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Æthelweard 23 (Male) hos Pase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** SUDOC
 |
**«Red Jacket»** var en klipperskute, en av de største og raskeste som noen gang er bygget. Hun var også det første skipet i White Star Line. Hun ble oppkalt etter Sagoyewatha, en berømt Seneca indianerhøvding, kalt «Red Jacket» av bosettere. Hun ble konstruert av Samuel Hartt Pook, bygget av George Thomas i Rockland, Maine, og ble sjøsatt i 1853, det siste skipet, til å bli sjøsatt fra dette verft.

Som mange andre raske klippere, ble det er hevdet at hun var en ekstrem klipper, men dette er teknisk feil. Ekstreme klippere var noen av de klippere som bygget i perioden 1850 til 1852, og hadde minst 40" fribord med halv last. Å være kjent som en ekstrem clipper var å bli kjent som en rask, og det ble populært å kalle alle rask kllipper «ekstrem»

Reiser
------

På sin første tur satte «Red Jacket» rekorden for seilskuter som krysset Atlanterhavet ved å reise fra New York til Liverpool på 13 dager, 1 time, 25 minutter, dock til dock.

Hun forlot Rockland under slep, og ble rigget i New York. Hennes kaptein var en veteran lasteskipkaptein, Asa Eldridge fra Yarmouth, Massachusetts, og hun hadde et mannskap på 65 mann. Underveis til Liverpool gjorde hun i gjennomsnitt 14,5 knop, enkelte gnger 17 knop, (31,5 Km/t)

En annen Collins Line klipper ankom Liverpool (som hadde forlatt New York to dager før «Red Jacket» rapporterte at «Red Jacket» var bare akter. Da hun kom inn i havnen prvde slepebåter å få sleper om bord i klipperen, men hun var reiste for fort. Tusenvis varslet Collins så Eldridge låreet seil og la fartøyet til kai..

I Liverpool ble «Red Jacket» bunnskrapt og lugaree utstyrt for den australske innvandrer-fart. Hun ble kjøpt av Pilkington & Wilcox og andre Liverpool investorer 24. april 1854, Hun ble så chartret av White Star Line og seilte til Melbourne, Australia. Under kaptein Samuel Reid (som eide 1/16 i henne) kom hun til Melbourne etter 69 dager. Bare én clipper, «James Baines» var den som noensinne seilte fortere.

«Red Jacket» gikk så i innvandrerfart frem til 1867, da hun ble en australsk og Indisk kystfrakteskip.

Skjebnen av skipet
------------------

I 1872 *Rød Jakke* sluttet clippers *Marco Polo* og *Donald McKay*, som "endte sine dager i Quebec trelasthandel," og ble en trelast transportør fra Quebec til London. I 1883 ble hun solgt til Blandy Brødre, en portugisisk shipping company i Madeira Islands som en coaling hulk. Hun var drevet i land i en storm i 1885.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 10. oktober 2016. Besøkt 30. mars 2017.
2. ↑  . Arkivert fra originalen 5. november 2012.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
3. ↑  Clark, A H (1912), «Fate of the Clipper Ships», *The clipper ship era; An epitome of famous American and British clipper ships, their owners, builders, commanders and crews, 1843–1869*, New York: G.P. Putnam's Sons, s. 346,
**SS «Albert Ballin»** var et cruiseskip tilhørende Hamburg-Amerika-linjen. Det ble sjøsatt i 1923, og var oppkalt etter Albert Ballin, rederiets visjonære direktør og oppfinner av cruiseskip, som hadde begått selvmord i desperasjon over første verdenskrigs ødeleggelser i 1918.

«Albert Ballin» ble bygget av Blohm & Voss i Hamburg, og seilte på linjen Hamburg-New York. I 1928 ble en turistklasse introdusert, og en ny maskin øket skipets hastighet til 19 knop i 1929. I 1934 ble skipet forlenget med 50 fot og hastigheten øket til 21,5 knop.

Skipet ble omdøpt til «Hansa» av Hamburg-Amerika-linjens styre i 1935 fordi Albert Ballin var jøde. «Hansas» siste atlantiske tur var i 1939. I 1945 ble skipet satt inn i evakueringen av Gotenhafen, men gikk 6. mars på en mine utenfor Warnemünde og sank.

Vraket ble berget og gjenbygget av Sovjetunionen ca. 1949, og gitt navnet «Sovjetski Sojus». Dette skipet ble det største passasjerskip som seilte under sovjetisk flagg. Fra 1955 seilte skipet mellom Vladivostok og destinasjoner i Det fjerne østen. Det ble omdøpt til «Sojus» i 1980, men et år senere ble det hugget opp.

Eksterne lenker
---------------

* (en) IMO 5335993 – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) SS «Albert Ballin» – Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen Rediger på Wikidata
**Ole Henriksen Fladager** (født 24. august 1832 i Nord-Aurdal, Valdres, død 17. februar 1871 i Roma) var en norsk billedhugger.

Han kom fra gården Flatåker. Broren Mons Fladager ble handelsmann i Spring Grove, Minnesota.

Ole Fladager studerte ved Tegneskolen i Kristiania, og ved Kunstakademiet i København i årene 1853-58. Etter å ha laget nasjonalromantiske ting reiste han til Roma og gikk over til religiøse emner.

Han laget mangt kirkelig, deriblant dåpsenglene i Oslo domkirke og Skien kirke, samt en dåpsfontene i Ulnes kirke, hvor han selv vokste opp.

Ole Fladager var delaktig i debatten om Karl Johan-monumentet. Han utførte dessuten bysten av statsminister Jørgen Herman Vogt.

Romerliv
--------

Ole Fladagers monument på P.A. Munchs grav i Cimitero acattolico di Roma. Innskriften lyder: *Petrus Andreas Munch. Historiarum professor Norvegus. Natus Christianiae D XV Decembr. MDCCCX. Mortuus Romae D XXV Mai MDCCCLXIII.*
I Roma, hvor han bodde sine siste 13 år, ble han en nær venn av Henrik Ibsen. De to var ofte å se vandrende sammen omkring i Den evige stad. Her laget han også gravmonumentet til kameraten P. A. Munch som i likhet med Fladager selv, ble begravet der, på Cimitero acattolico di Roma. Den som holdt talen ved avdukningen i 1865 var Henrik Ibsen. Fladager og Vilhelm Bissen moret seg med å konkurrere om å utføre den beste portrettbysten av Henrik Ibsen, men de fleste mente at Bissen var heldigere med sin.

I Oslo finner man Ole Fladagers gate, og i hjembygda finnes Ivarshaugen med byste av Fladager.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk kunstnerleksikon, oppført som Ole Henriksen Fladager, Norsk kunstnerleksikon ID Ole\_Henriksen\_Fladager, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Ole Henriksen Fladager, Norsk biografisk leksikon ID Ole\_Fladager, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Kunstindeks Danmark, Kunstindeks Danmark kunstner ID 6619, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   KulturNav, oppført som Ole Henriksen Fladager, KulturNav-ID 150a7f9a-9ac8-4025-bfa1-9ae3dc6430e8, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  (no) Ole Fladager i Norsk biografisk leksikon
6. ↑  Chad Muller, *Spring Grove*, s. 122 (2002).
7. ↑  Dåpsengelen i Skien ble så vidt reddet unna ved den store bybrannen i 1886, og befinner seg i nye Skiens kirke.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Kunstindeks Danmark **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI **·** KulturNav
 |
***Messa da Requiem*** av Giuseppe Verdi er hans tonesetting til den katolske dødmessen; rekviem. Det er et stort og mektig verk for orkester, kor og solister, og en fremføring tar normalt 85-90 minutter.

Historikk
---------

Da Gioacchino Rossini døde i 1868, foreslo Verdi at noen italienske komponister skulle samarbeide om et rekviem til Rossinis ære, og begynte det hele med å skrive sin *Libera me*. I løpet av det neste året ble *Messa per Rossini* fullført, med bidrag fra 13 komponister (hvorav kun Verdi er godt kjent i dag). Premieren var planlagt til ettårsdagen for Rossinis dødsdag i 1869, men framførelsen ble avlyst. Den ble ikke framført i sin helhet før Helmuth Rilling satte det opp i 1988, 100 år etter Rossinis død.

I mai 1873 døde den italienske forfatteren og humanisten Alessandro Manzoni, som Verdi hadde møtt i 1868, og som han verdsatte høyt. Da Verdi hørte om dette, besluttet han å fullføre et helt rekviem for Manzioni. Han dro til Paris i juni, og begynte arbeidet på *Messa da Requiem* slik vi kjenner det i dag. Det inkluderte en revidert utgave *Libera me* rekviet til Rossini, og deler av den nyskrevne musikken var basert på denne. Verdis rekviem ble første gang framført på markeringen av ettårsdagen for dødsdagen til Alessandro Manzoni i San Marco-kirken i Milano i mai 1874. Verket er også av og til omtalt som *Manzoni-rekviet*.

Besetning
---------

* 3 fløyter, tredje fløyte veksler med piccolofløyte
* 2 oboer
* 2 klarinetter
* 4 fagotter
* 4 valthorn
* 8 trompeter, hvorav fire spiller offstage under *Tuba mirum*
* 3 tromboner
* 1 ofikleide (vanligvis spilt på tuba eller cimbasso)
* Pauker
* Basstromme
* Fioliner
* Bratsjer
* Celli
* Kontrabasser
* Åttestemt blandet kor, dobbelkor i én sats.
* 4 sangsolister (sopran, mezzosopran, tenor og bass)

Verkoppbygning
--------------

* Introitus – Kyrie (kor, solister)
* Sekvens:
	+ *Dies irae* (kor)
	+ *Tuba mirum* (kor)
	+ *Mors stupebit* (bass)
	+ *Liber scriptus* (mezzosopran, kor)
	+ *Quid sum miser* (sopran, mezzosopran, tenor)
	+ *Rex tremendae* (solister, kor)
	+ *Recordare* (sopran, mezzosopran)
	+ *Ingemisco* (tenor)
	+ *Confutatis* (bass, kor)
	+ *Lacrimosa* (solister, kor)
* Offertorium (solister):
	+ *Domine Jesu Christe*
	+ *Hostias*
* Sanctus (dobbelkor)
* Agnus Dei (sopran, mezzosopran, kor)
* Communion (mezzosopran, tenor, bass)
* Libera me (sopran, kor):
	+ *Libera me*
	+ *Dies irae*
	+ *Requiem aeternam*
	+ *Libera me*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** BNE
 |
**Kåre Eikeland** (født 27. oktober 1951) er en norsk avistegner, illustratør og maler. 

Kåre Eikeland er særlig kjent for sine muntre kommentartegninger og karikaturer i Stavanger Aftenblad, men har også tegnet for Aftenposten, Dagen og Bergens Tidende. Eikeland har ellers illustrert flere bøker og hatt utstillinger med oljemalerier, akvareller og tegninger, blant annet av båter og kystmotiver.

Kåre Eikeland illustrasjoner er kjennetegnet av en uanstrengt penneteknikk, ofte lett fargelagt med vannfarger. Stilen i avistegningene kan minne om uttrykket og streken til både den tidligere bergenstegneren Audun Hetland og avistegnerne Jan O. Henriksen og Herbjørn Skogstad.

Bokillustrasjoner
-----------------

* 1990: Jan Spurkeland: *Stril med smil*
* 1993: Jan Spurkeland: *Spøt-Olina : og andre følk*
* 1995: Jan Spurkeland: *Stril i profil : Tinesen, Spøt-Olina og andre følk*
* 1997: Dagfinn Malt: *Ulricksen junior : en bergensprofil*
* 1998: *Frekt og kjekt om Bergen*
* 2003: Jan Sagen: *På tvers : norsk satirisk leksikon* (medillustratør)

Eksterne lenker
---------------

* Avistegninger av Kåre Eikeland gjengitt på Aftenbladet.no[*død lenke*]

Portaler: Litteratur | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Bygdeting** var i flere århundrer sentrum for lokalsamfunnet samt et organ for lokalt selvstyre og statlig kontroll med bygdene i Norge. Bygdetingene har en historie som sannsynligvis strekker seg tilbake til vikingtiden, og er beskrevet i Landsloven fra 1274. Fra 1590 var bygdetingene første rettsinstans i det norske rettssystemet. Dette systemet var aktivt fram til det gradvis ble svekket fra 1790-tallet, via opprettelsen av underdomstoler i 1880 til bygdetingene ble avskaffet i 1927.

Bygdetingene under Landsloven
-----------------------------

Bygdetingene under Landsloven fra 1274 var både organet for det lokale selvstyret og for den statlige kontrollen med bygdene. Om pålegg og lover fra kongen skulle være gjeldende, måtte de offentliggjøres på bygdetingene, og kun på disse tingene kunne man fatte bindende beslutninger for folket i bygdene som lå i tingområdet. Bygdetingene fungerte også som domstol for en rekke ulike saker, der det ble oppnevnt en domsnemd for hver enkelt sak.

Bygdetingene etter 1590
-----------------------

I en kongelig forordning i 1590 ble bygdetingene omgjort til første rettsinstans i et nasjonalt rettssystem, og det ble etablert faste domsutvalg på tingene. Tingene hadde også diverse andre funksjoner for kongen og bygdesamfunnet, og det ble opprettet en egen sekretærstilling for tingene. Snart fikk denne sekretæren, sorenskriveren, eneansvaret for mye av det bygdesamfunnet hadde hatt ansvar for, og ble etterhvert for eksempel enedommer med lagmennene fra bygden som vitner. Fra 1790 og utover ble bygdetingenes funksjon svekket gjennom en serie reformer. I 1880 ble det opprettet nye underdomstoler, og i 1927 ble bygdetingene avskaffet.

Fra midten av 1600-tallet var tinglysing av private forhold og ulike pålegg fra kongen tingenes viktigste oppgave i tillegg til domstolfunksjonen. Forhandlinger mellom embedsmenn og allmuen foregikk også på disse tingene, og skatter ble vanligvis betalt på tingene. Dette skjedde enten på de ordinære tingene eller på egne «skatteting». På tingene kunne også bygdefolket kommunisere til øvrigheten, og det fungerte derfor som deres måte å påvirke oppover.

Bygdetingene var «allting», noe som vil si at alle selvegne bønder kunne møte. Området som ble innkalt til de ulike tingene var et tinglag, og kunne omfatte et skipreide, et herred eller et prestegjeld. Ofte var de samsvarende med prestegjeldene, særlig etter 1600. Utgifter til tingene ble kostet av bøndene. Hyppigheten for tingene varierte. I 1643 ble det sagt at det skulle være hver måned eller minst annenhver måned i Sør-Norge, men etter Christian Vs Norske Lov av 1687 ble det sagt at det skulle være tre ganger i året i sør, to ganger enkelte steder og en gang i året i nord. Som oftest fikk tingene navn etter når de ble holdt (vinterting, vårting osv.) Fra slutten av 1700-tallet ble månedsting igjen forventet.

Se også
-------

* Ting (forsamling)

Eksterne lenker
---------------

* Artikkelen «Bygdeting» i *Norsk historisk leksikon* 2. utgave, 3. opplag (2004) - Artikkelen fungerer som kilde for denne artikkelen.
**Ole Gjølberg** (født 30. desember 1949 i Fredrikstad) er en norsk siviløkonom og akademiker.

Gjølberg er utdannet siviløkonom fra Norges Handelshøyskole (1972) og dr. oecon. fra samme institusjon (1981). Han er professor i foretaksøkonomi hos Handelshøyskolen ved Norges miljø- og biovitenskapelige universitet, og professor II ved Institutt for foretaksøkonomi, Norges Handelshøyskole. Han har publisert en rekke vitenskapelige og populærvitenskapelige arbeider innen finans- og energimarkedsanalyser. Sammen med professor Thore Johnsen ved NHH har han spilt en sentral rolle i utredningsarbeidet knyttet til etisk forvaltning av Oljefondet (Statens Pensjonsfond Utland).

Gjølberg har hatt sentrale verv i Norges forskningsråd og Universitets- og Høgskolerådet. Han har sittet i flere perioder i kommunestyret i Rygge, først for SV og senere for Arbeiderpartiet. I perioden 1987 til 1995 var han hovedredaktør for *Beta. Tidsskrift for bedriftsøkonomi*, som utgis av Universitetsforlaget.

Referanser
----------

1. ↑  
«ØR-professor sentral i debatten rundt etisk forvaltning av oljefondet». Institutt for økonomi og ressursforvaltning, UMB. 3. september 2008. Besøkt 27. november 2009. [*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Ole Gjølberg i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** CRIStin
 |
**Relasjonell estetikk** er en teori om, og samlebetegnelse på, en rekke ulike kunstneriske uttrykk og strategier som ble utviklet fra begynnelsen av 1990-tallet. En relasjonsestetisk tilnærming til kunst betyr å vurdere et kunstverk ut fra de mellom-menneskelige relasjonene det representerer, produserer eller foreslår. 

Begrepet «relasjonell estetikk» ble introdusert av den franske teoretikeren og kuratoren Nicolas Bourriaud gjennom en rekke artikler om nye tendenser i samtidskunsten på 1990-tallet, samlet i boken *Esthétique relationnelle* (1998). Bourriauds observasjon var at mange kunstnere på denne tiden arbeidet med sosial utveksling heller enn representasjon, uttrykk eller materialer. *Relasjonell kunst* er ifølge Bourriaud et sett praksiser som har som konseptuelt og praktisk utgangspunkt helheten av menneskelige relasjoner og sosiale kontekster, heller enn et uavhengig og privat rom.

Se også
-------

* Postmodernisme

Eksterne lenker
---------------

* Fra Bourriauds *Relational Aesthetics*.
* *Relational Aesthetics* på Les presses du réel.
* Intervju med Nicolas Bourriaud fra *Artforum*.

Portal: Kunst
**Kåre Gisvoll** (født 29. november 1930 i Bø i Vesterålen, død 4. februar 2005 i Trondheim) var en norsk sosialøkonom,
offentlig tjenestemann og politiker for Venstre.

Han var cand.oecon. fra Universitetet i Oslo fra 1957. Han kom deretter til NTH i Trondheim, hvor han i 1965 ble førsteamanuensis. Fra 1970 til 1975 var han utbyggingsdirektør ved Universitetet i Trondheim på Dragvoll. Gisvoll var også medlem av Strinda kommunestyre og Trondheim bystyre og formannskap for Venstre.

Gisvoll var statssekretær i Handelsdepartementet under Korvald-regjeringen fra 1972 til 1973, da handelsavtalen med EF kom i stand. Gisvoll styrte i realiteten departementet under statsråd Hallvard Eikas sykdom.

Gisvoll var fylkesrådmann i Sør-Trøndelag fylkeskommune fra 1976 til 1986, assisterende banksjef i Kreditkassen i Trondheim fra 1986 til 1991 og deretter direktør for Trondheims byjubileum i 1997.

Fra 1980 til 1982 var han leder for «Utvalg for vurdering av utslippsavgifter som virkemiddel i forurensingspolitikken».

Han vokste opp i Bø med foreldre fra Foldereid i Nord-Trøndelag. Faren var lærer.

Referanser
----------

1. 1 2   oppført som Kåre Gisvold, www.strindahistorielag.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  Sættem, Odd (red.) (1984). *Hvem er hvem?*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 583. ISBN 8257301868.
3. 1 2 3 4  Stende, Eivind (2005). «Kåre Gisvold til minne» (PDF). Trondhjem Rotary Klub. Besøkt 31. mars 2021.
4. ↑  Om «Utvalg for vurdering av utslippsavgifter som virkemiddel i forurensingspolitikken»[*død lenke*]
5. ↑  Leirvik, Sveinung (1984). *Nærøy bygdebok. Bind 3: Gårder og slekter i Kolvereid, 1600–1964*. Nærøy kommune. s. 104.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Kåre Gisvoll hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda
 |
**Nora Charlotte Plau** (født 5. september 1958 i Oslo) er en norsk skuespiller, danser, sanger og regissør/koreograf. Plau har spilt roller fra både moderne og klassisk teaterrepertoar; blant andre Ofelia i Hamlet (Vesterbottensteatern), Ingrid i Peer Gynt (Dalateatern), Baronen i Jeppe på Bjerget, Adelaide i Otto Weiningers sista natt (Radioteatern i Stockholm), samt i 1600-talls komedier mot blant andre Hans Bendrik på Gamla Teatern i Eskilstuna. Hun har regissert og koreografert noe i Norge; blant annet *Snehvit og de syv dvergene* på Drammen Teater (1997), og koreografi på *Tante Blomst* for Teaterfabrikken i Ålesund, med gjestespill på Teatret Vårt i Molde.

Plau var tidligere med og drev teaterinstituttet Nordanlandets Institut för Folklig Teater, Musik och Dans.

Utdanning
---------

Hun har studert med blant annet skuespiller Gunnar Olram og sangpedagog Anne Brown i Oslo og har i tillegg 10 års dansestudier hos Greta Dahl, Eva Haalke, Main Kristoffersen og Egon Weng. Hun gikk musikk-teaterlinjen på Romerike Folkehøyskole 76-77. Hun studerte også med sangpedagog Torsten Føllinger i Stockholm og Rico Rønnbeck (Dramaten).

Karriere
--------

Plau startet karrieren som danser på Teatro Cilea i Napoli, i samarbeid med komponist og musiker Pino Daniele (1975–76). Hun medvirket senere i Den Gudomliga Komedin på ROJ i Stockholm i samarbeid med komponist og gitarist Lutte Berg. I 1987 spilte hun den kvinnelige hovedrollen mot Tomas von Brömssen i filmen *Bulan*, som var regissert av Karsten Wedel. Hun mottok Sandrews Kunstnerpris i Sverige i 1987. I 1988 studerte hun hos Theatre du Soleil og regissør Ariadne Mnouchkine i Paris og også på Cardiff Laboratory Theatre i Wales.

Hun var del av fast skuespillerstab med regissør og teatersjef Peter Oskarson på Folkteatern i Gävleborg i 7 år. Sammen drev de dyptpløyende teaterforskning og arbeidet frem en ny teaterform basert på klassisk, vestlig teatertradisjon, mime, akrobatikk, folkedans, samt elementer fra glemte, europeiske teatertradisjoner. På Folkteatern i Gävleborg hadde hun roller som blant annet sjamanen, en ledende rolle i syvtimers eposet *Den Stora Vreden*. Forestillingen ble spilt over to år i Gasklockan i Gävle og i en nedlagt industrikatedral i Iggesund.

Plau var med i flere år og drev teaterinstituttet Nordanlandets Institut för Folklig Teater, Musik och Dans i samarbeid med Peter Oskarson, dramaturg Jan Mark og skuespiller Rolf Lassgård. Der gjorde hun en rekke roller i Peter Oskarsons regi, samt ledet workshops for skuespillere, dansere og teaterstudenter. I 1990 var hun med på oppsetningen av en *Pekingoperaforestilling* på Dramatens Lilla Scen i Stockholm, som var et samarbeid med Pekingoperaakademiet i Beijing og Shanghai.

Utmerkelser
-----------

* Sandrews Kunstnerpris i Sverige i 1987

Referanser
----------

1. ↑  «Nora Plau». *IMDb*. Besøkt 28. desember 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**Kåre Garnes** (født 8. november 1954) er en norsk jazzmusiker (bassist).

Han var aktiv i det bergenske jazzmiljøet fra midten av 1970-tallet, og ble først kjent gjennom gruppen Piasawa (1976-77) og festivaldebut på Vossajazz. Deretter spilte han med Knut Kristiansen/Per Jørgensen kvintett (1979-80), Molde Jazzfestival-debut i 1980 med Vestlandssekstetten (1980-81). Fra 1980 spilte han med ytterligere tre band, Søbstad/Arnesen kvartett (1980-82), Ny Bris og Steam. De to sistnevnte eksisterte 1980-83 og gjorde plateinnspillinger i 1982.

Garnes spilte i Dag Arnesen trio i 1981-82 og med Matarese Circle på Voss i 1982 før han flyttet til Oslo i 1983. Der ble han medlem av Odd Riisnæs kvintett/kvartett, der han spilte i perioden 1983-92 og deltok på platene *Speak Low* (1985-86) og *Thoughts* (1989). Han var samtidig med i Tore Nordvik kvintett (1983-84), Paul Weeden kvintett (1985-86), gruppene Caramel og Dean Machine (1987-89), Harald Halvorsen trio (fra 1990), Vidar Johansen trio (også fra 1990, plateinnspilling 1995), Ditlef Eckhoff kvintett (1992-93), turnerte med Per Husby/Laila Dalseth i Indonesia i 1992 og ble fast medlem av Laila Dalseth/Totti Bergh kvintett fra 1993 (plateinnspilling i Totti Berghs navn 1996, i Laila Dalseths navn 2003). Fem spor fra Totti Berghs plate (1996) ble i 2012 gjenutgitt på CD-en *Totti’s choice*.

Han har også arbeidet som teatermusiker, studiomusiker og i mer tilfeldige grupper, foruten at han i 1987 deltok på to plateinnspillinger med Bjarne Nerem, *More than you know* og *Mood indigo* (gjenutgivelser 2006 på CD-en *Embraceable you*), Knut Kristiansens *Monk Moods* (utgitt 1995), med Harald Gundhus (1998), på CD-en *Bjørn Johansen in memoriam* (2003), *For Mingus* med Tom Olstad Changes (2007) og *Lost animals* i Vidar Johansens navn, utgitt 2009.

Referanser
----------

1. ↑   Discogs, Discogs artist-ID 1522022, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Biografi fra Jazzbasen
* Diskografi fra Jazzbasen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook **·** VIAF **·** GND **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
**Hitlister** er en metode for å rangere musikk etter popularitet i en gitt periode. Eksempler på musikklister er VG-lista og P4 Topp 30. De er primært et markedsføringsverktøy som mange andre salgsstatistikker, men har over tid blitt en egen form for populærkultur.

Det fins mange kriterier som brukes i forskjellige musikklister for å reflektere popularitet, vanligvis salg av CD-er, kassetter og vinylplater, spillefrekvens på radio, og i nyere tid antall nedlastninger.

Noen musikklister er fokusert rundt spesifikke musikksjangre, og de fleste er geografisk lokalisert (selv om nedlastningstopplister er vanskeligere å definere på denne måten). Den vanligste perioden for en musikkliste er en uke, hvor listen blir publisert på slutten av denne. Oversiktslister for år og tiår blir deretter kalkulert ut fra de ukentlige listene.

Listetopp
---------

En *listetopp* er en veldig populær låt, identifisert av sin inklusjon i en nummerert liste av høytselgende eller på annet vis betraktet som meget populære utgivelser. *Listetopp* og relaterte termer slik som *landeplage* eller *hit*, blir ofte benyttet i dagligtale og i markedsføring. I Norge blir de ukentlige listene VG-lista og P4 Topp 30 ofte referert til, samt de utenlandske Billboard Hot 100 og Billboard 200, selv om det fins mange andre lister og kilder. På grunn av deres verdi for å promotere artister og utgivelser, både direkte til forbrukeren og ved å oppfordre til økt spilling på radio, TV og gjennom andre massemedia har listeplasseringer ofte vært under lupen. Listesammensetning har variert i både metodologi og datakilder, fra subjektive vurderinger basert på eksperters utsagn, til lister som reflekterer empiriske data, slik som salgstall. Derfor kan en *listetopp* være alt fra en insiders valg til en høytselgende plate. Termen er også løst brukt i videospill.

Eksterne lenker
---------------

* VG-lista Topp 20

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Canadian Encyclopedia **·** GND
 |
**Kåre Halvard Fuglesang**
(født 10. juni 1921 i Rælingen, død 16. november 2000) var en norsk fiolinist og musikkpedagog.

Han vokste opp i Skedsmo og studerte med filharmonikeren Henrik Due såvel som ved Juilliard,
før han ble ansatt som 1. fiolinist i Oslo Filharmoniske Orkester (1946-1965 og 1975-1987).

Fuglesang spilte i en årrekke i Den Norske Strykekvartett, Henry Johnsrud-kvartetten og Filharmoniens kammerorkester under Ernst Glaser.
Ellers var han tidvis 1. konsertmester ved Den Norske Opera, ansatt som konsertmester og pedagog i Kristiansand ved Agder musikkonservatorium og kammerorkestret der (1972–1975) og som 1. konsertmester i Göteborg Symfoniorkester (1965–1972). Fra 1975 til 1987 spilte han på ny i Oslo Filharmoniske Orkester. Han underviste ved Manglerud videregående skole (1978–1990).

Fuglesang ga ofte solistprogram i NRK og var dessuten solist med Oslo Filharmoniske Orkester. Blant mer sjeldne verk spilte han Bottesinis konsert for fiolin og kontrabass med Henrik Lindemann som medspiller. Han spilte på en Gagliano fra 1760.

Fuglesang var bosatt på Nesodden.

Premier
-------

* Statens arbeidsstipend

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Kåre Halvard Fuglesang»[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Russlands flagg Russland |
| Langrenn/skiskyting |
| Paralympics |
| Sølv | 2014 Russlands flagg Sotsji | 12,5 km skiskyting |

**Aleksej Bytsjenok** (russisk: Алексей Быченок; født 31. juli 1986) er en russisk funksjonshemmet skiskyter og langrennsløper. Han har sølvmedalje i skiskyting ved Paralympiske vinterleker 2014 i Sotsji som fremste internasjonale meritt. 

Han måtte amputere begge beina i 1995, etter en ulykke. Han drev med mange idretter som barn, før ulykken, og i 2004 begynte han med idrett for funksjonshemmede. I 2010 begynte han med langrenn. Han konkurrerer i dag i klassene T54 i rullestol og LW12 for sittende utøvere i langrenn og skiskyting. Han er russisk mester på 100 meter rollestolløp.

Idrettskarriere
---------------

Bytsjenok deltok i både langrenn og skiskyting ved VM i skiskyting og langrenn for funksjonshemmede 2011. I skiskyting fikk han 6.-plass på jaktstarten som beste resultat, og han kom ellers på 13.-plass på 7,5 km og 14.-plass på 12,5 km. I langrenn kom han på 12.-plass på 15 km, 14.-plass på sprinten og 19.-plass på 10 km. 

Ved VM i skiskyting og langrenn for funksjonshemmede 2013 fikk han to 4.-plasser i skiskyting; på 12,5 km og 15 km. På 7,5 km kom han på 15.-plass. I langrenn kom han på 6.-plass på 10 km, 8.-plass på 15 km og 16.-plass på sprinten. 

Ved Paralympiske vinterleker 2014 i Sotsji deltok han bare i skiskyting. Der fikk han sølv på 12,5 km, bak sin landsmann Roman Petusjkov. Han deltok også på 7,5 km, der han kom på 5.-plass.

Eksterne lenker
---------------

* Profil hos Paralympics 2014 Arkivert 19. mars 2014 hos Wayback Machine.
* Profil hos IPC Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine. (biografi og resultater)
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Cubas flagg Cuba |
| Friidrett |
|  Paralympiske leker |
| Bronse | Rio 2016 | Diskos - F44 |
| Parapanamerikanske leker |
| Gull | Lima 2019 | Diskos - F64 |

**Noraivis de la Heras Chibas** (født 19. september 1964) er en cubansk funksjonshemmet friidrettsutøver, som konkurrerer i klassen F64, som er en klasse innen parafriidrett for utøvere med amputasjon av én fot, under kneet, og bruker protese. Hun konkurrerer hovedsakelig i sprintløp.

Idrettskarriere
---------------

De la Heras deltok under Paralympiske sommerleker 2016, og fikk der bronse i diskos i klassen F44.

Hun deltok i friidrett under parapanamerikanske leker 2019, og fikk der sølv i diskos i klassen F64, bak Jessica Heims fra USA.

Referanser
----------

1. ↑  IPC - *Rio 2016 - Athletics - Women's Discus Throw F44*, besøkt 9. november 2019.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for sportsdatabaser i Wikidata*
* Profil hos IPC
* Profil hos Parapanamerikanske leker 2019 Arkivert 9. november 2019 hos Wayback Machine.
**Hitodama** (人魂) antas i Japansk mytologi å være sjelene til nylig avdøde, som tar form av mystiske ildkuler. Ordet *hitodama* er en kombinasjon av de japanske ordene *Hito*, som betyr «menneskelig», og *tama*, som betyr «sjel». De opptrer vanligvis som blek-blå, noen ganger grønne, sfærer med lange haler.

Hitodama finnes vanligvis nær gravplasser om sommeren i mørke skoger, hvor det sies at de bor. De dras mot mennesker med sterke psykiske krefter. De kan av og til også ses nær en syk eller døende person, som et syn av sjelen som forlater kroppen før den går over til «den andre siden». De fleste hitodama dør hen eller faller til bakken kort tid etter at de er blitt sett.

Hitodama ses på som litt plagsomme skøyere, men kan vanligvis ikke gjøre særlig mye skade. Som oftest består pekene deres i å føre reisende på avveie slik at de går seg bort. Noen japanske myter betrakter hitodama som et knep fra kitsune, som bruker sin «reve-ild» (kitsune-bi) til å lede reisende på villspor.

Spøkelsesaktige flammer blir i Japan også kalt *onibi* (鬼火) (demon-ild). På kinesisk kalles de *Guǐ huǒ* (Pinyin) eller *Gwäe Fo* (Kantonesisk).

Hitodama er det japanske motstykket til det engelske "Will o' the wisp".

Hitodama i populærkultur
------------------------

* Pokémonen Gastly er basert på hitodama.
* Poe-skapningene fra The Legend of Zelda er basert på hitodama.
* I anime, opptrer hitodama svevende nær karakterene når de følere seg deprimerte, skremmer andre karakterer, eller slår følge med spøkelser.
* Podoboo fra Mario-spillene er basert på hitodama.
* Hitodama figurerer også ofte som mindre fiender i mange japanske videospill, som for eksempel Pocky & Rocky og Ganbare Goemon.
* Pyreflies som opptrer i videospillet Final Fantasy X innehar lignende egenskaper som hitodama.
Animasjon Vickers-type rekylforsterker som illustrerer at de ekspanderende gassene skyver pipen bakover i forhold til kjølehylsen.
En **rekylforsterker** er en type utstyr som festes til munningen på et skytevåpenmed hensikt å utnytte energien fra kruttgassene. For eksempel kan en rekylforsterker brukes til å drive en rekylmekanisme på en kanon.

Rekylforsterkere brukes ofte for å forbedre påliteligheten og/eller øke skuddtakten på rekyldrevene skytevåpen. Rekylforsterkere virker på en annen måte enn rekylbremser, som på sin side er designet for å redusere rekylen til et skytevåpen. I motsetning til en rekylbrems vil en rekylforsterker gjøre nytte av trykket i de ekspanderende gassene, istedenfor motkraften, og påvirker ikke den følte rekylen til skytevåpenet. Rekylforsterkeren gir altså kun mer energi til de vekslende komponentene.

Løsammunisjonens-adapter (ofte kalt rekylforsterkere) festet på en M16.
Rekylforsterkere blir for eksempel brukt når det skytes rødfis (løspatron) med den rekyldrevne AG-3 for at våpenet skal klare å veksle. På HK416 brukes en lignende innretning når man skyter med løspatroner for å gi mer gass til gassystemet, og kalles da fremdeles rekylforsterker selv om HK416 er gassdrevet. Et mer generelt navn på slike innretninger er løsammunisjonens-adapter.

Se også
-------

* Hørselstap
* Flammedemper
* Kompensator
* Blåstdemper
* Lyddemper
* Heldemper
**Hitlertennene** var en del av et forsvarsverk som ble bygget på Jæren i regi av Tyskland under den andre verdenskrig. Tyskerne fryktet et angrep fra havet, og for å stoppe allierte stridsvogner og amfibiebiler ble det lagt brede minefelt på stranden og lenger oppe ble det plassert store stein- og betongblokker i flere rekker.

Flere hundre menn måtte delta i dette arbeidet, de fleste var tvangsutsendte fra Jæren, Egersund og Stavanger. Og etter hvert ble Hitlers norske tanngard ferdig for å beskytte tyskerne mot angrep fra havet.

Hitlertennene er en del av Atlanterhavsvollen.

Litteratur
----------

* Hjeltnes, Guri (1953-) (1987). *Hverdagsliv i krig: Norge 1940-45*. Oslo: Aschehoug. s. 55. ISBN 8203156878.
* *Minne frå krigsåra i Hå: 1940-1945*. [Varhaug]: Hå kommune v/ skule- og kulturetaten. 1995. s. 31-32. ISBN 8290813147.

Referanser
----------

1. ↑  Hanne Thomsen 2003 *Rogaland. Historien, landskapet, menneskene, kulturen* side 208 ISBN 82-91370-48-6

  

Portal: Andre verdenskrig
**Rune Nøstvik** (født 13. desember 1966) er en norsk journalist og forfatter. Han arbeider som sikkerhetsrådgiver i AFRY Norge.

Nøstvik har arbeidet i Securitas og tjenestegjort tre kontingenter i Norbatt, den norske delen av UNIFIL i sørlige Libanon. Han er utdannet journalist ved Høgskulen i Volda. Arbeidet som frilansjournalist, Asker og Bærums Budstikke, VG Nett og NRK. Sistnevnte i åtte år som journalist, vaktsjef og redaksjonssjef. Han jobbet deretter åtte år som informasjonsdirektør i Næringslivets Hovedorganisasjon (NHO). Fra 2016 til 2018 drev han sitt eget selskap innen krise, beredskap og reisesikkerhet.

Nøstvik er oppvokst i Storforshei, 25 kilometer nord for Mo i Rana. Han har vært bosatt i Oslo siden 1988.

Nøstvik ga i 2010 ut romanen *Aksjonen* i sjangeren thriller på Gyldendal forlag.

Bibliografi
-----------

* *Aksjonen*, thriller, Gyldendal (2010)

Referanser
----------

1. ↑  «Nøstvik Sikkerhetsnett». Arkivert fra originalen 31. oktober 2017. Besøkt 18. april 2019.

Kilder
------

* Presentasjon av Rune Nøstvik i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider

Eksterne lenker
---------------

* Rune Nøstviks blogg[*død lenke*]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI
 |
**Euronext Securities Porto** (offisielt **INTERBOLSA – Sociedade Gestora de Sistemas de Liquidação e de Sistemas Centralizados de Valores Mobiliários, S.A.**) er en portugisisk verdipapirsentral i Porto, som tilhører Euronext-gruppen gjennom den portugisiske børsen Euronext Lisboa.

Historie
--------

De startet som et prosjekt i februar 1989, og sentralen registrerte i september 1991 sine tre første verdipapiremisjoner. 2. april 1993 ble **INTERBOLSA – Associação para a Prestação de Serviços às Bolsas de Valores** opprettet som en non-profit organisasjon – under bestemmelsene i verdipapirmarkedskoden («Código do Mercado de Valores Mobiliários»), som trådte i kraft for å regulere det portugisiske verdipapirmarkedet i 1991.

10. februar 2000 endret selskapet struktur fra en ideell organisasjon til et allmennaksjeselskap og fikk navnet **INTERBOLSA – Sociedade Gestora de Sistemas de Liquidação e de Sistemas Centralizados de Valores Mobiliários, S.A.**.

Se også
-------

* Euronext Securities København
* Euronext Securities Milano
* Euronext Securities Oslo

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Our History» **(engelsk)**. INTERBOLSA. Besøkt 10. mai 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (pt) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Ellesmereområdet i arktisk Canada
**Johan Alfred Björling** (født 19. oktober 1871 i Stockholm, død 1892 eller 1893 i arktisk Canada) var en svensk botaniker og forskningsreisende.

Bragder
-------

Sommeren 1889, 17 år gammel, ledet han en ekspedisjon med to kamerater for å bli de første til å bestige Sveriges høyeste fjell, Kebnekaise. Guttenes første forsøk opp østsiden ble mislykket. Björling falt ned i en bresprekk, men lyktes å ta tak i en klippe i siste stund og klarte seg. Forsøket ble avbrutt da sikten ble forverret av lavt skydekke. Neste dag, den 19. juli 1889, forsøkte de på nytt. Denne gang valgte de en vestligere vei opp på Kebnekaise, for å slippe å gå over isbreer, og nådde toppen etter 13 timers vandring.

Senere viste det seg at franskmannen Charles Rabot hadde besteget Kebnekaise sommeren 1883, og Björling tapte kampen om å være den første som hadde besteget Sveriges høyeste fjell.

I 1890 deltok Björling på Nordenskiölds ekspedisjon til Spitsbergen. Året retter (1891) reiste Björling til Grønland der han i en robåt med grønlandsk besetning klarte å trenge lenger nordover enn tidligere ekspedisjoner. Han kom til en øy som han kalte Holms øy, på 74°,5 nordre breddegrad.

Våren 1892 foretok han sammen med den unge zoologen Evald Kallstenius en ny reise til nordvestre Grønland for å utforske Ellesmerelandet. I mai forlot ekspedisjonen Stockholm med kurs for Liverpool og videre mot Newfoundland. Den 24. juni forlot de St. John's og den 28. juli nådde man Godhavn på Grønland. Der opphører alle spor.

Den 17. juni 1893 ble deres fastfrosne og forlatte fartøy «*Ripple*» sett av besetningen på hvalfangstfartøyet «*Aurora*» ved Careyøyene. I 1894 dro en svensk leteekspedisjon med blant andre Axel Ohlin til traktene og fant vraket, og den 24. juli ytterligere spor på Careyøyene. Av notatloggen framkom det at fartøyet hadde strandet før den 17. august. Alle forsøk på å finne Björling og Kallstenius var forgjeves.

Referanser
----------

1. 1 2   Den svenske kirkes fødsels- og dåpsprotokoller, «Storkyrkoförsamlingens kyrkoarkiv, Födelse- och dopböcker, huvudserie, SE/SSA/0016/C I a 1/20 (1862-1871), bildid: 00011176\_00365, sida 725», besøkt 29. mai 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Svenskt biografiskt handlexikon, «Björling, Johan Alfred och Kallstenius, Evald Gustaf Götrik»[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Svenskt biografiskt lexikon, «Johan Alfred Björling», Svensk biografisk leksikon-ID 18318[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Swedish Census 1900, oppført som Björling, Johan Alfred, f. 1871 i Storkyrkoförsamlingen Stockholms stad, Studerande ishavsforskare, sok.riksarkivet.se, besøkt 29. mai 2020[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Alvin, Uppsala Universitet Alvin-ID alvin-person:7940[Hentet fra Wikidata]
6. ↑  Populär historia 10/2004[*død lenke*]

Litteratur
----------

* *Tragedin i Smiths sund – Björling-Kallstenius expeditionen 1892*  Alfhild Kallstenius (Seelig Förlag, Stockholm, 1966)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** Nationalencyklopedin **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** LIBRIS **·** KulturNav
 |
**Europabygningen**, tidligere **Résidence Palace**, er en av hovedbygningene til Det europeiske råd og Den europeiske unions råd i Brussel i Belgia. Bygningen ble oppført under navnet Résidence Palace mellom 1922 og 1927, men ble renovert og ble tatt i bruk under navnet Europabygningen den 10. desember 2016. Fra og med januar 2017 holder Det europeiske råd og Den europeiske unions råd møter i bygningens lokaler i stedet for i Justus Lipsius-bygningen.

Bygningen består blant annet av en stor lanterneformet del, «Van Rompuys egg», etter Det europeiske råds tidligere president Herman Van Rompuy, med konferanserom og presselokaler.[]

Bygningen kostet 240 millioner euro å renovere og inkluderer blant annet tre konferansesaler med mer enn 32 tolkebåser per sal, ti andre møtelokaler, presselokaler samt 250 kontorer, herunder kontoret til Det europeiske råds president.

Referanser
----------

1. ↑  «Europabyggnaden - Consilium». *www.consilium.europa.eu* **(svensk)**. Besøkt 11. mars 2017.

Portal: Den europeiske union
**Sujala** er et arkeologisk funnsted i Utsjok kommune i Lappland i Finland.

Sujala ligger ved Vetsijärvi i Utsjok kommune og ble oppdaget som et mulig funnsted i 2002. Det har vært en bosetning der, som har gitt funn som har blitt datert til 8300–8200 før Kristus, i den tidlige mesolitiske perioden. Testutgravinger ble gjort i 2004, og en flate på 77 kvadratmeter ble i 2005–2006 gravd ut av Jarmo Kankaanpää og Tuija Rankama ved Helsingfors universitet.

Funnstedet ligger på den nåværende bredden av Vetsijärvi. For 10 000 år siden lå stedet noen meter høyere opp enn i dag. Det som menneskene der livnærte seg på virker hovedsakelig å ha vært rådyr, og i mindre utstrekning fugl, mens det mangler spor etter fiske. Boplassen synes ha vært en tilfeldig jaktleir, og blant gjenstandene fantes kniver, skraper og pilspisser. 

Sujala er et av to funnsteder som gitt funn av en teknologi for produksjon av knivblad som tyder på at de menneskene som har bodd i dette området har kommet til Lappland fra øst. Den andre funnplassen er Fállegoahtesajeguolbba nær Varangerfjorden i Finnmark, som ble oppdaget i 2008.

Kilder
------

* Jarmo Kankaanpää og Tuija Rankama: *First evidence of eastern Preboreal pioneers in arctic Finland and Norway* i *Quartär 58* (2011), side 183-209
* Jarmo Kankaanpää og Tuija Rankama: *Spatial Patterns of the Early Mesolithic Sujala Site, Utsjoki, Finnish Lapland*, Mesolithic Interfaces – Variability in Lithic Technologies in Eastern Fennoscandia 4
* Lucia Uchermann Koxvold: *Puzzling Sujala: A refitting study of the lithic material from a post-Swiderian site in the interior of northern Finnish Lapland*, Institutt for arkeologi, konservering og historie, Det humanistiske fakultet, Universitetet i Oslo, 2011
* Tuija Rankama og Jarmo Kankaanpää: *First Preboreal inland site in North Scandinavia discovered in Finnish Lapland* på www.antiquity.ac.uk
* Asle Rønning: *Jegerfolk fra øst kom til Norge for 10 000 år siden*. *Arkeologiske funn i grenseområdene mellom Finland og Norge i nord kan bety at vår aller eldste historie må skrives på nytt*. på forskning.no/