recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ingunn Bergstad** (født 26. desember i 1948  på Dale i Vaksdal kommune i Hordaland) er en klinisk ernæringsfysiolog. Hun har parallelt med faglig engasjement drevet politisk påvirkning og synliggjøring av ernæringsfaget, yrkesgruppen, og deres forening, KEFF. 

Ingunn Bergstad var selv med å opprette KEFF i 1984 og satt i interimsstyret som nestleder. I dag er hun aktiv i Fagpolitisk utvalg nedsatt av styret i KEFF. Som resultat av mange års fagpolitisk arbeid ble hun utnevnt til æresmedlem i KEFF 20. mars 2014 på foreningens 30-årsjubileum. 

Hun var i en periode på 3,5 år ansatt på Universitetet i Oslo for å opprette en egen utdannelse i klinisk ernæring i Norge. Frem til 1997 måte studentene reise til utlandet for å fullføre utdannelsen som klinisk ernæringsfysiolog. Siden har hun bidratt til opprettelsen av studiet i klinisk ernæring ved Universitetet i Bergen, der hun fremdeles er programsensor. Ingunn bidro også aktivt til at profesjonen fikk sin autorisasjon i 2001.

Ved Oslo universitetssykehus og tidligere Aker universitetssykehus har hun vært pådriver til at ernæringsfaget skal være integrert i medisinsk behandling. Hun har vært sentral i opprettelsen av Ernæringsrådet ved Oslo universitetssykehus og sitter for tiden som nestleder i dette. I tillegg har hun vært leder for Ernæringskomiteen ved Aker universitetssykehus i mange år. Hun har et positivt omdømme blant sine ansatte, i 2008 ble hun kåret til årets medarbeider ved Aker universitetssykehus etter nominasjon av de ansatte ved hennes avdeling.

Ingunn Bergstad er utdannet klinisk ernæringsfysiolog fra Nordisk høgskole for husholdsvitenskap ved Universitetet i Oslo og Göteborgs universitet. Hun har også en mastergrad i sykehusledelse. 
Hun har vært ansatt på Aker universitetssykehus siden 1975, og hun har vært leder for Seksjon for klinisk ernæring i Medisinsk klinikk på Oslo universitetssykehus siden 1985. Under hennes lederskap har avdelingen vokst, både i antall og anseelse. Hun har vært medarbeider i en rekke forskningsprosjekter og sittet i 
Forskningsrådet ved Aker universitetssykehus. Hun har vært sentral i utarbeidelsen av ernæringsfaglige retningslinjer, medforfatter av vitenskapelige artikler og veileder for
masterstudentene Nina Lorentsen, Monica Drivdal, Oddveig Drøpping, Jeevan Shikha Chawla (Alka), Monica Ekornes og Sissi Stove Lorentzen. 

Ingunn Bergstad er gift med Lars Johansson og bor på Eiksmarka i Bærum kommune.

Referanser
----------

1. ↑   Nytt hovedfag i klinisk ernæring ved UiO Arkivert 20. mars 2014 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Edvard Christopher Eger Stenersen** (født 7. juli 1891, død 25. februar 1967) var en norsk gårdbruker og politiker som representerte Nasjonal Samling. Han var NS-oppnevnt ordfører i Aker fra 1941 til 1942 og utnevnt til fylkesmann i Oslo og Akershus fra 1942 til 1943 av NS-myndighetene. 

Edvard Stenersen var sønn av Wilhelm Stenersen og Sigrid Stenersen (født Young), og var født på familiegården Tveten. Han tok artium ved Aars og Voss' gymnasium, og studerte ved Christiania Tekniske Skole og Treiders handelsskole. Stenersen studerte så teglverksindustri i utlandet, og var deretter i mange år driftsbestyrer ved Høienhall fabrikker. Senere arbeidet han som avdelingssjef i Sørensen og Balchen, før han i 1931 overtok driften av Tveten gård sammen med storebroen.

Stenersen meldte seg inn i Nasjonal Samling i 1940 og ble under landssvikoppgjøret i 1948 dømt til 6 års tvangsarbeid, rettighetstap og inndragelse av 35 000 kr.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Edvard Christoffer Stenersen, (07.juli 1891 - 25.februar 1967).»[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Vårt land, mandag 6. mars 1967 (Dødsannonse)
3. ↑  Nygaard, Tormod Audun (1994). *Tveita borettslag 1969–1994*. Groruddalen forl. s. 183, 195. ISBN 8291353018.
4. ↑  «Nye ordførere». *Aftenposten*, 18. februar 1941.
5. ↑  «Gjengangeren 1948.06.16». Norge;Vestfold og Telemark;;Horten;;;;. s. 1.

Eksterne lenker
---------------

* Bilde av Edvard Stenersen, fra Lokalhistoriske bildebaser i Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** GND
 |

Portal: Andre verdenskrig
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
«Orion» har flere betydninger.
**Orion kalrud** (gresk: Ὠρίων, uttales med trykk på i) var i gresk mytologi en halvgud som levde som jeger. Han sies enten å ha vært sønn av Poseidon, eller å ha oppstått av en oksehud etter at Poseidon og Hermes hadde urinert der den lå nedgravd. Orion var veldig sterk, og det sies at han gikk og bar på en stor klubbe av rent jern. I antikken knyttes Orion til området Boiotia, men ellers kan forestillinger om en slik halvguddommelig jeger spores helt tilbake til gamle greske jegersamfunn.

Det fortelles flere beretninger om ham og hvordan han til sist omkom. Ifølge en av disse var han hensynsløs mot dyr og ble til sist stukket i hjel av en kjempeskorpion. Ifølge andre fortellinger ble han drept av Artemis, enda en annen historie forteller at ble han drept av Apollon etter at han hadde forført hans kjæreste. 

Stjernebildet Orion er oppkalt etter ham. Ifølge den romerske dikteren Ovid var det Zeus som plasserte ham og hunden Seirios (Sirius, «hundestjernen») på himmelen.

En historie om Orion
--------------------

En vårdag var Orion ute og jaktet i skogen. Da hoppet det en liten fugl fram på stien og ba Orion om at han ikke skulle ta eggene fra redet hans, men Orion tråkket i stedet på redet med eggene i så de ble knust, bare for å vise hvordan det gikk med dem som la seg i hans vei. Da fløy fuglen til Ostara, vårens gudinne, og ba om å bli forvandlet til et dyr som kunne løpe fra og lure Orion. Hun forvandlet fuglen til haren Lepus.

Lepus møtte en dag Pleiadene. Han advarte dem mot Orion og hundene hans, Procyon og Seirios, som nærmet seg. Pleiadene, som danset rundt sin hellige okse Taurus, rakk så vidt å løse båndene på oksen før Orion kom og satte etter den. Da begynte haren Lepus å løpe rundt og imellom beina til Orion, og så begynte hundene hans å løpe etter haren, helt til Orion snublet i en av dem. Han falt i bakken med et smell, og haren og hundene løp av gårde innover i skogen.

Orion ble en så stor plage for alle dyrene i skogen at Gaia, jordens mor, sendte Skorpionen, som kløp Orion i en tå, så han døde av giften. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
**António Pereira de Sousa Caldas** (født 24. november 1762 i Rio de Janeiro; død 2. mars 1814 samme sted) var en brasiliansk-portugisisk dikter og forfatter.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

António Pereira de Sousa Caldas var sønn av den portugisiske handelsmann Luís Pereira de Sousa og hans hustru Ana Maria de Sousa. Allerede som åtteåring ble den sykelige men begavede gutten sendt av sine foreldre fra Brasil til en onkel i Lisboa for utdannelse. Da han var 16 begynte han å studere matematikk og kirkerett ved universitetet i Coimbra. Han utviklet her en sterk interesse for samtidens franske filosofi. 

I 1781 ble han fordømt av den portugisiske inkvisisjon for sine anskuelser; som «heretiker, naturalist, deist, blasfemisk» og for andre oppfatninger som stod i sammenheng med hans intersse for fransk filosofi ble han for seks måneder satt i Lisboas *Rilhafoles*-konvent. Som et slagt oppdragelsestiltak måtte han la seg undervise i katekismen. 

I 1784 skrev han, inspirert av Jean-Jacques Rousseau, en ode ved tittel *Ao homem selvagem*. Han var fortsatt teologisk uortooks. Kan han også ha vært forfatteren bak satiren *O Reino da Estupidez*.

### Prest

Han fullførte sine studier i kirkerett, etter en reise til Europa - Frankrike og Genova - i 1789 forvandlet han seg til en rettroende katolikk, og ble presteviet i Roma i 1790. Han forlot ikke sine gamle ideer helt og fullstendig, og forsøkte i sine skrifter å forsone katolsk tro med verdier som han hadde funnet innen fransk politisk filosofi. Men etter prestevielsen ble det helt slutt på den profane poesi - nå fikk han ry som predikant og utlegger av de hellige ting, og for religiøst inspisert dyp filosofi. 

I 1801 vendte han tilbake til Rio de Janeiro for å besøke familien, og kom tilbake senere for å bo der permanent fra 1808. Under sine siste leveår i Rio skrev han mange brev til sine venner, men bare fem av dem eksisterer i dag. 

Han ble begravet i convento de Santo António i Rio de Janeiro.

De fleste av hans verker utkom posthumt, som for eksempel det av Francisco de Borja Garção Stockler i 1836 publiserte *Obras poéticas*.

Referanser
----------

1. 1 2   Enciclopédia Itaú Cultural, Itaú Cultural ID pessoa22366/sousa-caldas, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Biografie auf einer Seite der Brasilianischen Akademie der Wissenschaften
* Sousa Caldas auf casadobruxo.com.br (mit Gedichten wie *Ao homem selvagem*) Arkivert 28. januar 2019 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** WikiTree **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNE **·** Hymnary
 |
Bakke bro over elva Sira ble bygd i 1844 som landets første hengebro og var begynnelsen på veien over Tronåsen østfra.  Foto: Jarle Vines  
**Tronåsen** ligger mellom elva og stedet Sira i Flekkefjord kommune og Tronvik ved Lundevatnet i Lund kommune. Veien over Tronåsen er en del av den gamle Vestlandske hovedvei mellom Kristiansand og Stavanger, som var den første vegen for hjulgående kjøretøy mellom Stavanger, via Kristiansand til Christiania (Oslo). Den sto ferdig i 1844, etter å ha vært under arbeid siden 1791. 

Veien erstattet en gammel ridevei fra førreformatorisk tid. Den ble brukt til postvei på 1600-tallet.

Bratt vei med Norges eldste hengebru
------------------------------------

Oppstigningen fra vest var i sin tid en av landets bratteste stigninger for riksveier (1:3 – 1:4), tross flere skarpe vendesvinger (serpentiner) – 8 på Rogalandsiden og 3 på Vest-Agdersiden. Mange biler måtte rygge opp, siden motoren ble for svak og reversen hadde mest fordelaktig utveksling. Det er et stykke mellom møteplassene, så de som kom nedforbakke risikerte også å måtte rygge en sving eller to. 

Bakke bru og Bakkekleiva bru er to bruer der veien passerer elva Sira og disse er begynnelsen på veien over Tronåsen østfra. Bakkekleiva bru er ei steinhvelvbru med en total lengde på 13 m.  Bakke bru er landets eldste hengebru, og bygd med engelske forbilder. 

Nær veiens høyeste punkt passeres fylkesgrensa mellom Rogaland og Agder. Her står det også en amtsgrensetavle i støpejern fra 1849, som viser at dette var grensen mellom Stavanger Amt og Lister og Mandals Amt. 

Veien var i ordinær bruk inntil 1948; etter at jernbanen tok i bruk Tronåstunnelen i 1945 fikk veivesenet overta jernbanesporet langs Lundevannet som veitrasé, og den brukes fremdeles av dagens E39. Veien over Tronåsen ble brukt som midlertidig omkjøringsveg 1973–1975.

Fredet veiopplevelse
--------------------

Veien over Tronåsen ble etterhvert stengt det meste av året, på grunn av dårlig vedlikehold og økende rasfare. I de senere år er den blitt utbedret, og er tidvis åpen for sommertrafikk med mindre biler. Den er altså stengt om vinteren. Det er forbudt med campingvogn, tilhengere og lignende under kjøring på veien. 

Veien var i sin tid brukt som trase for Rally Monte Carlo med start i Stavanger.   Det arrangeres veteranbilløp hvert femte år der Tronåsen er en del av løypa. Neste gang er i 2021. 

Bakke bru ble fredet allerede i 1959. Veien er fredet etter lov om kulturminner. 

Strekningen er skiltet som severdighet og kan kjøres på eget ansvar når bommen er åpen. Det bratteste partiet er enveiskjørt vestfra (fra Moi).

Referanser
----------

1. ↑  «Norgeskart». Kartverket. Besøkt 25. desember 2015.
2. ↑   Kulturminnesoek.no
3. ↑  «Tronåsen». Naturtriangelet. Arkivert fra originalen 26. desember 2015. Besøkt 25. desember 2015.
4. ↑   Kommunedelplan Sira
5. ↑   Kulturminnesoek.no
6. ↑   Kommunedelplan Sira
7. ↑  Jan-Erik Løken: Tronåsen - en nasjonal fredet veiopplevelse. I motor og fritid.
8. ↑   Kulturminnesoek.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Bergen-Hardanger-Voss Billag AS** (BHV) ble stiftet 1. januar 1978. Det nystartede selskapet overtok konsesjonene til Bergen-Hardanger Billag, Bergen-Dale-Voss Billag, Voss-Stalheim-Gudvangen Automobillag og konsesjonen som NSB hadde på strekningen Voss-Granvin. Fra 1980 overtok selskapet også Teigdalen Billag.

Selskapet drev bilruter på strekningene Bergen – Hardanger over Kvamskogen (i samkjøring med H.S.D. Bilane), Bergen – Voss over Dale, og strekningen Bergen – Tysse – Eikelandsosen. 

BHV var et velrenommert selskap med gjennomgående høy standard på bussmateriellet. Derfor var de hvitstripete blå bussene populære å leie for selskap og grupper som skulle på tur i inn- og utland. En periode samarbeidet BHV og Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap om turkjøring under paraplyen Unitur, men BHV valgte etterhvert å stå utenfor dette samarbeidet.

Hovedkontoret lå på Kronstad i Bergen, med lokalavdelinger i Arna og kommunene Samnanger, Kvam, Vaksdal og Voss. I tillegg til vanlig rute-, skole- og turkjøring, var BHV involvert i noe godstransport. 

Selv om NSB var største aksjonær i selskapet, klarte de aldri å få full kontroll med det. I 1997 ga de opp og solgte aksjene sine til den nest største aksjonæren, HSD. Som heleid datterselskap skiftet BHV navn til HSD Buss, og etterhvert ble all busstrafikken i HSD-konsernet overført til det «nye» selskapet.

Omgang av selskapets virksomhet
-------------------------------

Ved oppstarten i 1978 hadde selskapet 102 busser, 7 lastevogner, 3 kombinertbusser, og 3 andre vogner. Det var i alt 150 heltidsansatte.

Galleri
-------

* 
* Uniform og pengetaske fra BHV, utstilt på Antons Kulturhistoriske Senter. Foto: Marius VassnesUniform og pengetaske fra BHV, utstilt på Antons Kulturhistoriske Senter. Foto: Marius Vassnes

Referanser
----------

1. ↑   50 år for fremgang : beretningsåret 1978-79 jubileumsberetning 1929–1979. (1979). Oslo: NRF.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bergen–Hardanger–Voss Billag – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Info frå Bergen Hardanger Voss Billag

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon **·** VIAF **·** Brønnøysundregistrene
 |
**Leif-Kjartan Bjørsvik** (født 1972 i Fjell kommune i Hordaland) er ansvarlig redaktør i Askøyværingen og Vestnytt. Tidligere har han jobbet som journalist, tillitsvalgt og leder i NRK, og kommunikasjonsjef i Sbanken.

Karriere
--------

### Utdanning

Bjørsvik har en bachelorgrad i ledelse og kommunikasjon/pr fra Handelshøyskolen BI i 2014. I graden inngår også fag fra Universitetet i Bergen og Høgskolen i Bergen. Han er også utdannet personlig trener og sykkelinstruktør fra Norges idrettshøgskole.

### Jobb

Bjørsvik begynte ved NRKs distriktskontor i Sogn og Fjordane i 1995, før han kom til Dagsnytt i 1996. Der jobbet han blant annet som reporter, programleder og vaktsjef. 

Han var nestleder i NRKs Journalistlag fra 2001 til 2004, og leder i perioden 2004-2006. Fra 2007-2009 var Bjørsvik programsjef i NRK P2 med ansvar for kanalens verbalprogrammer. 

Fra 2009 til desember 2010 var han sjef for NRKs digitale radiokanaler. Til stillingen lå også ansvar for internettradio, radio på mobiltelefon og nye distribusjonsformer.

Fra 2011 til 2013 jobbet han som vaktsjef for radio, tv og internett i NRK Hordaland.

Han har tidligere jobbet i VestNytt, Heimevernsbladet og som frilansjournalist.[]

I perioden april 2013 til februar 2019 jobbet Bjørsvik som kommunikasjonssjef og leder for merkevare og kommunikasjon i Sbanken, tidligere Skandiabanken. Her var han blant annet ansvarlig for all kommunikasjon rundt lansering av ny nettbank, børsnoteringen av banken og navnebyttet.

Fra februar 2019 jobbet han igjen som journalist, som nyhetsleder i Askøyværingen og Vestnytt. Fra 1. januar 2024 er han ansvarlig redaktør i de to avisene. Polaris Media er hovedeier i avisene, mens Schibsted nå eier 49 prosent.

### Verv

Han var nestleder i NRKs Journalistlag fra 2001 til 2004, og leder i perioden 2004-2006. Bjørsvik har vært medlem av landsstyret i Norsk Journalistlag (NJ) i to perioder fra 2003 til 2007, og medlem av landsstyrets arbeidsutvalg fra 2005 til 2007. Han var også styremedlem ved Institutt for Journalistikk (IJ) fra 2005-2007, og innvalgt som NRKs representant i styret for foreningen Radiodager fra 2007 til 2010.

Referanser
----------

1. 1 2  «Leif-Kjartan Bjørsvik (36)». *journalisten.no* **(norsk)**. 17. september 2009. Besøkt 27. august 2020.
2. ↑  «Leif-Kjartan Bjørsvik (40)». *journalisten.no* **(norsk)**. 10. april 2013. Besøkt 27. august 2020.
3. ↑  «BN Bank og Skandiabanken skjeller ut sine større konkurrenter.». *Nettavisen*. 6. oktober 2015. «Informasjonssjef Leif-Kjartan Bjørsvik Skandiabanken er ikke nådig i kritikken av bankens største konkurrenter.»
**Charlotte og Laura Tremble** (født 4. juni 1999), er franske synkronsvømmere.

Karriere
--------

Tvillingene oppdaget synkronsvømming ved en galla og startet denne sporten i en alder av seks år i Senlis-klubben. Året etter deltok de i praksis med Virginie Dedieu, tre ganger verdensmester i disiplinen. Først nektet de å bli med i *Pôle Espoirs of Federation*, noe som ikke hindret dem i å vinne det franske mesterskapet i en alder av 14 år i 2013. I en alder av 15 integrerte de endelig INSEP for å kombinere utdannelse og intensiv opplæring. I 2016 oppnådde de en vitenskapelig kandidatgrad med utmerkelse og forfulgte en bachelorgrad i fysikk og kjemi ved Sorbonne Université. Deretter blir de med i aerospace universitet Institut polytechnique des sciences avancées (IPSA-kampanje 2025). De ble valgt ut for det franske laget i 2015 og deltok i European Games for sin første seniorkonkurranse.

På Europamesterskapet i 2018 endte tvillingene 7. plassering, bare fem poeng fra pallen. I juli 2019, under verdensmesterskap i Gwangju i Sør-Korea, ble duoen rangert på 8. plass og fikk tak i billetten til sommer-OL 2020 utsatt til 2021 på grunn av Covid-krisen.

I 2020 ble de nummer to i den tekniske duoen til *Open de France*.

Referanser
----------

1. ↑  «Les nouveaux visages : Laura Tremble». Arkivert fra originalen 19. september 2021. Besøkt 4. juli 2021.
2. ↑  Natation artistique : les sœurs Tremble, des Amazones à l’assaut des Mondiaux
3. ↑  Charlotte et Laura, étoiles de la natation synchronisée
4. ↑  «Synchronisées, par Charlotte et Laura Tremble». Arkivert fra originalen 9. juli 2021. Besøkt 4. juli 2021.
5. ↑  Rencontre avec Charlotte et Laura Tremble
6. ↑  Natation synchronisée : Charlotte et Laura Tremble (IPSA promo 2025) en route pour les JO de Tokyo !
7. ↑  Natation synchronisée : l'effet miroir avec Charlotte et Laura Tremble
8. ↑  Championnats d'Europe de Natation
9. ↑  Mondiaux : Charlotte et Laura Tremble huitièmes en duo libre
10. ↑  «Open de France de natation synchronisée : les soeurs Tremble deuxièmes du duo technique». Arkivert fra originalen 7. mars 2020. Besøkt 4. juli 2021.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for sportsdatabaser i Wikidata*
**MS «Telemarken»** ble bygget ved Västerviks nya varv i Sverige i 1951. Under navnet «Fröja» trafikkerte hun først mellom øyene i Gøteborg. I 1977 flyttet hun til Stockholm og ble omdøpt til Kärsön. I 1988 kom hun til Akkerhaugen i Telemark og byttet navn til MS «Telemarken».

MS «Telemarken» seiler (pr. 2023) i sommersesongen fra Akkerhaugen og går gjennom slusene i Telemarkskanalen fra Ulefoss og opp til Lunde. Når hun ikke går i rute, brukes hun i konserter og private arrangementer, blant annet har hun blitt brukt til bluescruise i flere sesonger av Notodden Blues Festival. «Telemarken» er den eneste av kanalbåtene som seiler på Telemarkskanalens østre løp mot Notodden og gjennom Sauarelva.

Båten tar 96 passasjerer, har en motor på 440 hk og gjør en fart på 9 knop. «Telemarken»s hjemmehavn er Akkerhaugen Brygge i Sauarelva.

I 2022 ble MS «Telemarken» solgt til Sjur Høydahl.

Se også
-------

* Liste over båter som har trafikkert Telemarkskanalen

Referanser
----------

1. ↑  Akkerhaugen.no: M/S TELEMARKEN Besøkt 19. mai 2023

Kilder
------

* Book Telemark: M/S Telemarken Besøkt 19. mai 2023
* Om Fröja på Skärgårdsbåtar.se

Eksterne lenker
---------------

* (en) Telemarken (ship, 1951) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sjøhistorisk database
 |
**Kystverkmusea** er etatsmuseet til Kystverket. 
Museumsnettverket ble opprettet i 2008 med fire selvstendige museer: Lindesnes fyr, Jærmuseet, Stiftinga Sunnmøre Museum og Museum Nord. I 2016 ble Kystverkmusea utvidet med Museene for kystkultur og gjenreisning i Finnmark.

Kystverkmusea er et kompetansesenter for dokumentasjon og formidling av Kystverket sitt ansvarsområde. Dette omfatter tidligere Fyr- og merkevesen, Havnevesen, Losvesen, trafikkovervåking og oljevernberedskap. Direktør på Lindesnes fyr, Jo van der Eynden, har i perioden 2009–2016 fungert som koordinator for museumsnettverket. Fra 1. august 2016 til høsten 2017 fungerte direktøren Knut Baar, som koordinator. Fra 1. mars 2018 tok Espen Frøysland, direktør ved Lindesnes fyr over koordinatorrollen.

Museer i nettverket
-------------------

De fem museene som geografisk dekker hele landet har prioriterte fagoppgaver.

### Stiftelsen Lindesnes fyrmuseum

Stiftelsen Lindesnes fyrmuseum har det koordinerende ansvaret i museumsnettverket. Museet fokuser særlig på overordnet nasjonal og internasjonal kontakt. Ellers følger museet opp i saker fra svenskegrensa til Åna-Sira.

Lindesnes fyr har tatt over eierskapet til det tidligere fyrvesenskipet "Gamle Oksøy". Gamle Oksøy brukes i dag som museum sammen med venneforeningen "Gamle Oksøys venner".

### Jærmuseet

Jærmuseet har et faglig fokus på losvesen og moderne trafikkovervåking. Jærmuseet er særleg kjent for sin kompetanse innen drift av vitensenter. I det daglige følger Tungenes fyr opp arbeidet innen Kystverkmusea.

### Stiftinga Sunnmøre Museum

Stiftinga Sunnmøre Museum har et spesielt fokus på Fyr- og merkevesenet. Stiftinga Sunnmøre Museum har et regionalt fokus på formidling. Det daglige arbeidet i Kystverkmusea blir fulgt opp av Dalsfjord fyrmuseum.

### Museum Nord

Museum Nord har et særlig ansvar for dokumentasjon, formidling og kunnskap om Havnevesenet. Det daglige arbeidet blir fulgt opp av Lofotmuseet.

### Museene for kystkultur og gjenreisning i Finnmark

Museene for kystkultur og gjenreisning i Finnmark har to avdelinger som arbeider med maritim infrastruktur: Slettnes fyr i Gamvik og Berlevåg havnemuseum.

Prosjekter
----------

Kystverkmusea deltar i flere ulike prosjekt, blant andre heftet Riksvei nr. 1, Tokt med Gamle Oksøy, bildespillet Glimt frå fyr, losutstillingen "Vel i havn", dokumentasjon av havner, Fyrutstillingen hos Dalsfjord Fyrmuseum, Flåværprosjektet, Maritimt kulturlandskap, Farleia, Kystreise.no og Skilting av freda fyrstasjoner.

Publikasjoner
-------------

Kystverkmusea formidler fagstoff via skriftserien Kystens veivisere. Følgende titler har kommet ut:

* Nr. 1 Lindanger, B. (red) 2009 Kystens veivisere 2008–2009
* Nr. 2 Ersland, B. A. 2010 Fyrbyggerne
* Nr. 3 Bjørklund, J.G. og Christensen, A.E. 2012 Peter Norden Sølling
* Nr. 4 Bjørklund, J. G. Baar, K. Christensen, A. E. og van der Eynden, J. 2016 Fyrdiriks ISBN 978-82-92994-04-7

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Ildjernet** er en øy i indre Oslofjord. Den tilhører Nesodden kommune, og ligger rett ut for den bratte Vardåsen, syd for Flaskebekk, og nord for Bjørnemyr og Sunnaas sykehus.

Ildjernet er på bare 0,17 km². Inntil 1831 var Ildjernet eiet av Mariakirken i Oslo. Fra gammelt av var øya ikke egnet for jordbruk, men det har blitt dyrket noe poteter på øya senere, på 1800-tallet da det var en del bosetning. Øya er matrikulert som gårdsnummer 3 i Nesodden.

Om ikke jordbruket var særlig omfattende, kom inntekter både fra handel og utskiping av trelast, og fra fiskeri. Handelsfamilien Bakke hadde utstrakte handelsrettigheter, og skog inne på halvøya. Rundt Ildjernet var det et utstrakt fiske, særlig når makrellen kom.

En tid ble det drevet pensjonat der, og rundt århundreskiftet (ca. 1895–1903) endog drevet et «forlystelses-etablissement» med sjøbad, kurbad, revyscene, dansegulv og vinbodega under navnet Elgjarnes Bad. Bildet viser Ildjernet, med Elgjarnes nær høyre billedkant.

Idag er det ingen fastboende; De fleste med tilhørighet er de som eier sommerhus på øya. Nesoddbåtene anløper Ildjernet i daglig rute i sommerhalvåret (morgen – kveld). I tillegg kjøres det rute langs Nesoddlandet til Drøbak og Son midt på sommeren. Onsdag, torsdag, fredag, lørdag og søndag.

En del mindre øyer ligger rundt Ildjernet. På utsiden av øya ligger Lindholmen, skilt fra Ildjernet med et 60 meter bredt og nokså grunt sund. Innenfor, mellom øya og den bratte åssiden, ligger Sutern, som ved flo sjø fremstår som to holmer. Nord for Sutern ligger Kavringen, en travel liten holme som huser båtverksted og marina.

I bukta på østsiden av øya, ble det i 2008 etablert et lite naturreservat på 4 dekar, med formål å verne et marint gruntvannsområde med strandenger.

Ved grunnen Ildjernsflu, i fjorden nord for øya, lå i mange år ett av Norges meget få fyrskip. Dette ble erstattet av et fast fyr allerede i 1967.

I boken *Ildjernets nyere historie : en reisefører for et øysamfunn i Oslofjorden* fra 2008, skrevet av Rolf Høyer og illustrert av Jan Harr, er hele øygruppens historie nøye og fornøyelig beskrevet.

Referanser
----------

1. ↑  (no) Ildjernet i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

Kilder
------

* Nesoddens historie bind II, av Christian Hintze Holm.
* Hjalmar Berners «Nesodden Herred» fra 1924.
* Ildjernets nyere historie, 2008, av Rolf Høyer

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
Copyrighttegnet
**©** er det engelske og amerikanske tegnet for opphavsrett. Lenge var det i England og USA et krav at man for å få opphavsrettsvern måtte bruke copyright-merket, men dette ble oppgitt ved landenes tilslutning til den verdensomspennende Bernkonvensjonen om opphavsrett. I tråd med denne konvensjonen oppstår opphavsretten i og med at åndsverket blir til, slik regelen også er i Norge. 

I Norge har bruk av copyright-merket aldri vært noe vilkår for opphavsrettvern. Imidlertid merkes ofte utgitte verk med symbolet både i Norge og andre land, men da kun for å opplyse brukere av verket om opphavsrettens eksistens, i kombinasjon med opplysninger om hva dette innebærer av begrensninger for utnyttelsen av verket. Bruk av copyright-merket har altså ingen rettslig betydning.

Se også
-------

* Opphavsrett
* Åndsverkloven
* Lawrence Lessig

| * v
* d
* r
Det latinske alfabetet |
| --- |
| Grunnbokstaver | 
* Aa
* Bb
* Cc
* Dd
* Ee
* Ff
* Gg
* Hh
* Ii
* Jj
* Kk
* Ll
* Mm
* Nn
* Oo
* Pp
* Qq
* Rr
* Ss
* Tt
* Uu
* Vv
* Ww
* Xx
* Yy
* Zz

 |
| Modifiserte bokstaver | 
* Áá
* Ââ
* Àà
* Ăă
* Ää
* Ǟǟ
* Ãã
* Ąą
* Ą̊ą̊
* Ⱥⱥ
* Ɓɓ
* Ḇḇ
* Ƀƀ
* Ƈƈ
* Ćć
* Ĉĉ
* Čč
* Çç
* Ċċ
* Ȼȼ
* Ɗɗ
* Ḓḓ
* Ďď
* Ḑḑ
* Đđ
* Ðð
* Ɖɖ
* Ḏḏ
* Éé
* Èè
* Êê
* Ěě
* Ëë
* ‌Ẽẽ
* Ęę
* Ėė
* Ẹẹ
* Ɇɇ
* Ƒƒ
* Ɠɠ
* Ḡḡ
* Ǵǵ
* Ĝĝ
* Ǧǧ
* Ğğ
* Ģģ
* Ǥǥ
* Ġġ
* Ĥĥ
* Ȟȟ
* Ḧḧ
* Ħħ
* ‌Ḥḥ
* İi/Iı
* Íí
* Ìì
* Îî
* Ïï
* Ĩĩ
* Įį
* Ịị
* Ɨɨ
* Ĵĵ
* J̌ǰ
* Ɉɉ
* Ƙƙ
* Ḱḱ
* Ǩǩ
* Ķķ
* Ĺĺ
* Ḽḽ
* Ľľ
* Ļļ
* Ḷḷ
* Łł
* Ƚƚ
* Ɫɫ
* Ⱡⱡ
* Ṃṃ
* Ŋŋ
* Ńń
* Ṋṋ
* Ňň
* Ṅṅ
* N̈n̈
* Ññ
* Ɲɲ
* Ņņ
* Ōō
* Ơơ
* Őő
* Óó
* Òò
* Ôô
* Ŏŏ
* Ȯȯ
* Ȱȱ
* Öö
* Õõ
* Ȭȭ
* Øø
* Ǫǫ
* Ọọ
* Ƥƥ
* Ᵽᵽ
* Ɽɽ
* Ŕŕ
* Řř
* Ŗŗ
* Ɍɍ
* Śś
* Ŝŝ
* Šš
* Şş
* Șș
* Ṣṣ
* Ťť
* Ṱṱ
* T̈ẗ
* Ţţ
* Țț
* Ŧŧ
* Ⱦⱦ
* Ūū
* Úú
* Ùù
* Ûû
* Ŭŭ
* Ưư
* Űű
* Üü
* Ųų
* Ůů
* Ũũ
* Ụụ
* Ʉʉ
* Ʋʋ
* Ṽṽ
* Ŵŵ
* Ƴƴ
* Ýý
* Ŷŷ
* Ÿÿ
* Ỹỹ
* Y̨y̨
* Ɏɏ
* Źź
* Ẑẑ
* Žž
* Żż
* Ƶƶ

 |
| Ligaturer | 
* Åå
* Ææ
* @
* ȸ
* &
* Ƕƕ
* Œœ
* Ȣȣ
* ȹ
* ß
* ᵺ

 |
| Uvanlige bokstaver | 
* Ɐɐ
* Ƃƃ
* Ƅƅ
* Ↄↄ
* Ƌƌ
* Ǝǝ
* Əə
* Ⅎⅎ
* Ƣƣ
* Ɣɣ
* Ⱶⱶ
* Ɩɩ
* ĸ
* Ɯɯ
* Ƞƞ
* ŉ
* Ɔɔ
* Ɵɵ
* Ƿƿ
* Ɋɋ
* ſ
* Ʃʃ
* Ʊʊ
* Ƨƨ
* Ƽƽ
* Ʌʌ
* Ȝȝ
* Ʒʒ
* Ǯǯ
* Þþ
* ʘ
* ǀ
* ǁ
* ǂ
* ǃ

 |
| Digrafer | 
* CHch
* C'Hc'h
* DZdz
* DŽdž
* GBgb
* GĦgħ
* Ĳĳ
* LJlj
* LLll
* ḶḶḷḷ
* L·ll·l
* LYly
* NJnj

 |
| Spesielle tegn | 
* ¶
* °
* !
* ?
* ;
* %
* \*
* "
* '
* ©
* ®
* ɔ:
* ฿
* ¢
* €
* ₭
* £
* ₦
* $
* ₩
* ¥

 |
| Diakritiske tegn | 
* ´
* ˝
* `
* ^
* ˇ
* ˘
* ¨
* ¨
* ¸
* ~
* ˛

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Jim Parrack** (født 8. februar 1981) er en amerikansk skuespiller, mest kjent for sin rolle i TV-serien True Blood.

Karriere
--------

Parrack debuterte på skjermen med dramafilmen Annapolis fra 2006. Fra 2006 til 2008 gjorde han en rekke gjesteopptredener i TV-serier som Monk, Grey's Anatomy, CSI: Crime Scene Investigation, og Criminal Minds. I 2008 fikk Parrack rollen som «Hoyt Fortenberry» i vampyr-dramaserien True Blood. Han var kreditert med en av hovedrollen i de første fem sesongene, men ikke i den sjette sesongen. Men han kom tilbake til TV-serien for den syvende og siste sesongen, igjen som en av hovedrollene. Han spilte i filmen Suicide Squad fra 2016, med Jared Leto og Will Smith i hovedrollene.

I 2011 vendte Parrack tilbake til spillefilmer, med hovedrollen i science fiction-krigsfilmen Battle: Los Angeles. Filmen ble regissert av Jonathan Liebesman, og hadde blant annet Aaron Eckhart, Michelle Rodriguez, Bridget Moynahan og Michael Peña på rollelisten. I 2013 spilte Parrack hovedrollen i dramafilmen «Child of God», og i den spansk-amerikanske dramafilmen «A Night in Old Mexico».

Personlige liv
--------------

Parrack giftet seg med skuespiller og regissør Ciera Danielle, den 19. oktober 2008. Men det ble rapportert at paret hadde tatt ut seperasjon i september 2013. I juni 2014 hadde paret søkt om skilsmisse. Våren 2014 ble det bekreftet at Parrack var i et forhold med The Hunger Games-skuespillerinne Leven Rambin. 10. oktober 2015 giftet han og Rambin seg i Texas. ]

Den 9. mai 2017 skilte paret seg, og avsluttet deres to år lange ekteskap. Rambin søkte om, og fikk innvilget, en annullering - og ekteskapet ble oppløst. Parrack har vært i et forhold med ballett-danserinne Hayley Walters siden minst 2018.

Referanser
----------

1. ↑   Internet Broadway Database, Internet Broadway Database person-id 496351, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jim Parrack på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Jim Parrack i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Jim Parrack på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Jim Parrack på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Jim Parrack på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Jim Parrack hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Jim Parrack hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata
**Junghans Uhren GmbH** er Tysklands største ur- og klokkefabrikant. Selskapet ligger i Schramberg, Baden-Württemberg. 15. april 1861 ble det grunnlagt av Erhard Junghans under navnet Junghans og Tobler. Junghans' svoger, Jakob Zeller-Tobler, var kompanjong. Det vokste til å bli en av verdens største klokkefabrikanter. Ved begynnelsen av 1900-tallet var Junghans størst i verden med en årlig produksjon på tre millioner klokker.

* Junghans veggur fra omkring 1886Junghans veggur fra omkring 1886
* Vekkerklokke fra rundt 1930Vekkerklokke fra rundt 1930
* Vekkeklokke med hakekors 1934Vekkeklokke med hakekors 1934
* Kjøkkenur designet av Max Bill, 1956Kjøkkenur designet av Max Bill, 1956
* Junghans MEGA 1 (digital) 1990Junghans MEGA 1 (digital) 1990
* Junghans MEGA (analog) 1991Junghans MEGA (analog) 1991
* Junghans MEGA Sensor Alarm, radiostyrt ur, med sensor (rød) som man med en bevegelse over aktiveres belysning og slumrer, den kan motta signaler i alle tidssoner, 1996[2]Junghans MEGA Sensor Alarm, radiostyrt ur, med sensor (rød) som man med en bevegelse over aktiveres belysning og slumrer, den kan motta signaler i alle tidssoner, 1996

Selskapet begynte å produsere armbåndsur i 1927. Ved begynnelsen av 1950-tallet begynte Bauhaus-kunstneren Max Bill å designe klokker og ur for Junghans og dette samarbeidet varte i mange år. Et kjent eksempel på arbeidene til Bill er vegguret han designet i 1956/57 og som er i samlingen til The Museum of Modern Art i New York. I 1962 designet han også mekaniske armbåndsur for Junghans, ur kjent ikke bare for sitt estetiske ytre, men også for sin presisjon.

I 1972 var Junghans offisiell tidtager under de olympiske sommerlekene i München.

På slutten av 1980-tallet kom Junghans med sin første radiostyrte bordklokke. I 1990 fulgte verdens første radiostyrte armbåndsur, *MEGA* og *MEGA 1*. I 1995 presenterte Junghans den ypperste kombinasjonen hittil av et radiostyrt armbåndsur drevet av solceller og et oppladbart batteri i en keramisk urkasse.

Referanser
----------

1. ↑   www.junghans.de, besøkt 13. februar 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Pressearchiv 20. Jahrhundert, oppført som Messingwerk Schwarzwald AG, Pressearchiv 20. Jahrhundert mappe-ID co/045661, besøkt 1. juli 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Watch-Wiki: Junghans
4. ↑  «Junghans archiv 1996» (PDF).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** GND **·** NKC
 |
**MV Le Joola** var en senegalesisk regjeringseid roroferge som kantret utenfor kysten av Gambia 26. september 2002, med resultatet at 1 863 omkom og kun 64 overlevde.

Skipet seilte fra Ziguinchor i til hovedstaden i Senegal Dakar da det havnet i en voldsom storm. Skipet var lenger uten på havet en det var sertifisert for.

Det ble estimerte at det var over 2000 passasjerene om bord (hvorav omtrent halvparten manglet billetter), noe som var nesten fire ganger det skipets var sertifisert for, og det var et stort antallet som sov på dekk. Redningsaksjoner startet ikke før flere timer etter forliset.

En undersøkelse utført av regjeringen ga i konklusjonen hovedsak uaktsomhet skylden, og beskyldninger ble rettet mot både den senegalesiske presidenten Abdoulaye Wade og statsminister Mame Madior Boye, statsministeren fikk sparken litt sener.

I 2019 besluttet senegalesiske myndigheter å bygge et nasjonalt Le Joola minne-museum i Ziguinchor.

Referanser
----------

1. ↑  «Hundreds lost as Senegal ferry sinks» **(engelsk)**. 27. september 2002. Besøkt 8. februar 2024.
2. ↑  «Senegal President Dismisses Prime Minister - 2002-11-04». *Voice of America* **(engelsk)**. 30. oktober 2009. Besøkt 8. februar 2024.
**Rowohlt Verlag** er et forlagshus med sete i Reinbek ved Hamburg og Berlin, som eies av Verlagsgruppe Georg von Holtzbrinck (siden 1982). Forlaget ble grunnlagt i 1908 i Leipzig av Ernst Rowohlt.

Forlag som hører til konsernet
------------------------------

* Kindler Verlag
* Rowohlt·Berlin Verlag
* Rowohlt Taschenbuch Verlag (rororo)
* Rowohlt Theater Verlag
* Rowohlt Verlag
* Wunderlich Verlag

Forfattere
----------

Nikolaj Aaron,
Paul Auster,
Simone de Beauvoir,
Wolfgang Borchert,
Albert Camus,
C. W. Ceram,
Janice Deaner,
Jeffrey Eugenides,
Hans Fallada,
Jon Fosse,
Jonathan Franzen,
Max Goldt,
Ernest Hemingway,
Felicitas Hoppe,
Siri Hustvedt,
Heinrich Eduard Jacob,
Elfriede Jelinek,
Daniel Kehlmann,
Imre Kertész,
Georg Klein,
Henry Miller,
Toni Morrison,
Robert Musil,
Vladimir Nabokov,
Péter Nádas,
John Dos Passos,
Harold Pinter,
Thomas Pynchon,
Uwe Reimer,
Philip Roth,
Peter Rühmkorf,
José Saramago,
Jean-Paul Sartre,
Kurt Tucholsky,
John Updike,
Ernst von Salomon o.a.

Eksterne lenker
---------------

* Rowohlt Verlag
* Rowohlt bei Holtzbrinck

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Avdelingsmerke for bataljonsstridsgruppene i eFP
**NATO Enhanced Forward Presence** (**eFP**) er NATOs konsept for den økte tilstedeværelsen i Baltikum og Polen siden 2016. Formålet er å styrke alliansens kollektive nærvær i regionen og bidra til avskrekking. Konseptet innebærer at multinasjonale NATO-styrker er tilstede på rotasjon i Estland, Latvia, Litauen og Polen. Det er første gang i alliansens historie at NATO-styrker er permanent utstasjonert disse landene.

Bakgrunn
--------

Etter Russlands anneksjon av Krim i 2014 var det ønsker fra flere østlige NATO-land om et større nærvær fra alliansen i området. På toppmøtet i Warszawa i 2016 vedtok NATO å sende fire bataljonsstridsgrupper til de fire medlemslandene som var mest utsatt for en tenkt russisk aggresjon. De fire gruppene er ledet av Storbritannia, Canada, Tyskland og USA.

NATOs generalsekretær Jens Stoltenberg uttalte at den økte tilstedeværelsen Polen og Baltikum understreket lojaliteten til Atlanterhavspaktens artikkel fem og sendte et signal om alliansens vilje til å forsvare de allierte.

Bidrag
------

### Norge

Siden 2017 har Norge bidratt med styrker i den tyskledede gruppen i Litauen. Fra mai til desember i 2017 bidro den norske hæren med et mekanisert kompani på 200, majoriteten fra Telemark bataljon. Styrken var blant annet utstyrt med stridsvogner og CV90 kampvogner.

I 2018 besto det norske bidraget av i overkant av 30 soldater i en oppklaringsenhet fra hæren som bidro med informasjonshenting. Fra juli 2018 til juli 2019 bidro Norge også med soldater fra Artilleribataljonen. 

Fra juli 2019 og til høsten 2021 var bidraget en en mekanisert kompanistridsgruppe på 120–140 soldater, vekselvis fra Telemark bataljon og Panserbataljonen. I oktober 2021 kunngjorde regjeringen at bidraget skulle videreføres i 2022.

I begynnelsen av februar 2022 overtok en mekanisert kompanistridsgruppe med stamme fra 2. bataljon oppdraget 15. februar opplyste Regjeringen at bidraget styrkes med om lag 50-60 soldater med bakgrunn i Den russisk-ukrainske krisen 2021–2022.

Referanser
----------

1. ↑  Leraand, Dag (10. desember 2020). «Enhanced Forward Presence». *Store norske leksikon*. Besøkt 13. januar 2022.
2. 1 2  «Norske styrker sendes til Øst-Europa. Skal lage «snubletråd» mot Russland.». *www.aftenposten.no*. Besøkt 13. januar 2022.
3. ↑  «NATO Forward Presence». *shape.nato.int* **(engelsk)**. Besøkt 13. januar 2022.
4. ↑  NTB (8. juli 2016). «Norge sender soldater til Øst-Europa». *Nettavisen* **(norsk)**. Besøkt 13. januar 2022.
5. ↑  «Litauen». *Forsvaret*. Besøkt 13. januar 2022.
6. ↑  Forsvarsdepartementet (12. oktober 2021). «Norske militære bidrag internasjonalt i 2022». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 13. januar 2022.
7. ↑  [0]=AZWggKJ0ueJUyzgaGW445GDlNsL-cP8C8\_R4fd11V-k6ygFPuQMIG11pPHfbgjm9trFhYZHQv2xOQcE7DfR\_AEHVRv5HxJqNsUyjym8SN9vn1HssiKZ9iQoxi-kAK9Yqru4&\_\_tn\_\_=%2CO%2CP-R
8. ↑

Eksterne lenker
---------------

* «NATO Enhanced Forward Presence», fra Latvias utenriksdepartement (engelsk)
**Pierre Jean Beckx** (født 5. februar 1795 i Zichem ved Leuven i Belgia, død 4. mars 1887 i Roma) var en belgisk jesuittgeneral.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn, tidlig liv

Beckx var sønn av en skomaker. Han gikk på latinskole i Zichem, og fra 1815 på jesuittenes kollegium i Mechelen, der han den 7. mars 1819 mottok prestevielsens sakrament. 

Han var så i sjelesørgerisk tjeneste i Uccle/Ukkel ved Brussel.

### Jesuitt

Den 29. oktober 1819 ble Beckx medlem av jesuitterordenen. Etter sjelesørgerisk virke i Hamburg, Hildesheim og Braunschweig ble han professor i kirkerett i Hildesheim.

Han ble i 1825 kapellan hos Ferdinand Fredrik av Anhalt-Köthen, som kort tid før var blitt katolikk. Beckx kom i 1830 til Wien og ble i 1852 provisial for Østerrike.

### Generalsuperior

Året etter ble han ordenens generalsuperior. I de 24 år som Beckx leder jesuitterordenen, ble ordenens medlemstall fordoblet, og ble det opprettet nye ordensprovinser i Irland, Frankrike, Spania, Portugal og Amerika. Jesuittene gjorde seg også mer gjeldende i protestantiske områder, og fikk i det hele tatt en større gjennomslagskraft - noe som også kunne tilskrives pater Beckx' lederskap. Men samtidig ble jesuittene fordrevet fra flere land.

I hans embedsperiode ble ordenens tidsskrift *Civiltà cattolica* (Italia) grunnlagt. Dessuten var han medgrunnlegger av *Etudes* (Frankrike), *Stimmen aus Maria Laach* (Tyskland) (senere: *Stimmen der Zeit*) og *Zeitschrift für katholische Theologie* (Østerrike).

I 1873 flyttet Beckx og ordenens moderhus til Fiesole ved Firenze. Etter eget ønske fikk Beckx i 1884 stilt Antonius Anderledy ved sin side, *cum iure successionis*. Dette betød at pater Anderledy overtok i praksis meget av ledernsvaret og at han allerede på Beckx' dødsdag kunne utopes ril ny ordensgeneral. 

Beckx skrev blant annet andaktsboken *Der Monat Maria* (1838, utgitt i mange opplag og på mange språk).

Referanser
----------

1. ↑   Beckx, Peter Joseph (BLKÖ)[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Autorités BnF, oppført som Pierre Beckx, BNF-ID 13233274c[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Social Networks and Archival Context, oppført som Peter Jan Beckx, SNAC Ark-ID w6vj00m5, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   manus.iccu.sbn.it[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Pieter Jan Beckx hos *Manus online*
* (de) Friedrich Wilhelm Bautz: «Beckx, Pierre Jean» i *Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon* (BBKL). Bind 1, Hamm 1975, sp. 452–453.
* CHANDLERY, P.: *Memoirs of San Girolamo, Fiesole (1873-93)*, Roehampton, 1901.
* SCHOETERS, G.: *P.-J. Beckx en de 'Jesuïeten-politiek' van zijn tijd*, Antwerpen, 1975.
* VERSTRAETEN, A.: *Leven van den hoogw. P.P. Beckx*, Antwerpen, 1889.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Joannes Philippus Roothaan** | **Generalsuperior for jesuittordenen**(1853–1887) | Etterfølger:**Anton Anderledy** |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BPN **·** NKC
 |
**Onilsavatnet** er en innsjø i Tafjordvassdraget i Tafjord, Fjord kommune i Møre og Romsdal. Den er regulert til magasin for Tafjord 1 kraftverk. 

Vannet føres nå til Tafjord 1 gjennom en tunnel utsprengt i fjellet, mens det ved den opprinnelige utbyggingen ble ført i rør til kraftverket. Rørgaten og den gamle kraftstasjonen ble tatt ut av bruk i 1989. Reguleringshøyden er 160 til 177 moh. og rommer 10 millioner m³. Innsjøens overflate har et areal på 0,69 km². Største dybde (målt i 1920 ved overflate 176 moh) er 40 meter. Anlegget ble tatt i bruk i 1923 som den første del av utbyggingene i Tafjord. Mellom Onilsavatn og kraftstasjonen er elven normalt tørrlagt.

Demningen ved utløpet av innsjøen.
Kraftverket Tafjord 2 ligger ved og har utløp til Onilsavatnet. Etter utbyggingen av Tafjord 4 på 1960-tallet samles utløp og tilsig fra Rødalen og Reindalen i Zakariasvatnet, og føres i tunnel forbi Onilsavatnet direkte til kraftstasjonen ved fjorden. Elven mellom Onilsavatnet og Zakariasvatnet er etter dette normalt tørrlagt. Onilsavatnet hadde før utbygging utløp til Tafjordelva og tilsig fra Rødalselva og Kaldhuselva.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  «NVE Atlas». *Vannkraft – Utbygd vannkraft – Magasin.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 20. juni 2015
2. 1 2 3 4  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase – Dybdekart.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 20. juni 2015
3. ↑  Tenfjord, Johan Kåre (1992): Tafjord Kraftselskap 1917–1992. Ålesund: Kraftselskapet.

Eksterne lenker
---------------

* NVE dybdekart, Onilsavatnet

| * v
* d
* r
Kraftverk i Tafjord |
| --- |
| **Stasjoner** | 
* Tafjord 1
* Tafjord 2
* Tafjord 3
* Tafjord 4
* Tafjord 5
* Tafjord 6
* Tafjord 7 (Fetvatn, Fagerbotn)
* Tafjord 8

 |  |
| **Magasin** | 
* Grønvatnet
* Kaldhussætervatn
* Kolbeinsvatnet
* Onilsavatnet
* Viavatn
* Vikvatnet
* Zakariasdammen (Zakariasvatnet)

 |
| **annet** | 
* Muldalsfossen
* Tafjord kraft
* Tafjordvegen

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Himsjø** er et skogsvann i Øvre Eiker kommune i Buskerud, ca. 6 kilometer vest for byen Hokksund. Det er et populært badested og rekreasjonsområde, og spesielt å bade fra dammen er populært. Vannet ligger 222 m.o.h. og har tilsig fra Hoenselva som kommer fra Hoensvannet og renner videre fra Himsjø til Drammenselva.

Det er mange gamle dammer i forbindelse med Hoensvassdraget fra perioden 1763 – 1795, hvorav Himsjødammen er den største med 15 meters lengde og 10 meters høyde. Det er en dobbel steinmur med torv som midtparti. Årstallet 1771 og Jens Hofgaars (1711 – 1782) monogram er hugget inn i steinene nederst på dammen. Av en gammel kontrakt kan man se at det sto en tømmerdam allerede i 1674. Dammen er registrert som kulturminne.

En skogsbilvei - Hoensvannsveien - ble anlagt rett før og under andre verdenskrig og går langs sydsiden av Himsjø.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 24. november 2020
2. ↑  «Dam: Himsjø». *www.nve.no*. Arkivert fra originalen 14. november 2020. Besøkt 13. november 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Andrew McCulloch** (født 19. november 1945 i Bournemouth, England) er en britisk trommeslager som var aktiv på 1970-tallet.

Han spilte hovedsakelig innen genren progressiv rock, for band som Fields, Greenslade, Anthony Phillips, Crazy World of Arthur Brown og King Crimson. Etter å ha spilt på et spor på Manfred Mann Chapter Three sitt album "Volume Two" først på 1970-tallet ble han hentet til King Crimson som erstatter for Michael Giles. Han figurerte på kun ett King Crimson-album; det jazz-influerte *Lizard*, utgitt i 1970. 

McCullock spilt i Fields som ga ut et album i 1971. Så sluttet han seg til Greenslade da bandet ble dannet i 1972, og forlot bandet i 1976. Han var deretter gjestemusiker på flere utgivelser, inkludert *Opus One* med London Philharmonic Orchestra. Til tross for at han av The Guardian ble referert til som en av de dyktigste og innovative trommeslagere innen både jazz og rock, så forlot han musikken for å hengi seg til sin andre store lidenskap: seiling.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Andrew McCulloch på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Andrew McCulloch på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Andrew McCulloch på AllMusic Rediger på Wikidata

* (en) Andrew McCulloch på AllMusic Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic **·** AllMusic
 |