recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Nasjonalteateret
Teaterets kuppel sett fra innsida
**Costa Ricas nasjonalteater** (**Teatro Nacional**) regnes som den viktigste historiske bygninga i San José i Costa Rica. Den sto ferdig i 1897, etter å ha blitt finansiert av avgifter fra kaffeeksport. I 1965 fikk bygninga status som nasjonalmonument. Den er i dag en populær severdighet.

Beliggenhet
-----------

Teateret ligger mellom Avenida Central og Avenida 2 i sentrum av San José. Nord for plassen er Plaza de la Cultura, og i øst ligger Parque Mora Fernández og Gran Hotel.

Eksteriør
---------

Nasjonalteateret har en neoklassistisk fasade og rødt tak. På toppen av fasaden står det allegoriske statuer av musene for musikk, dans og berømthet. Veggene er av sandstein, og er reist med en stålramme. Foran inngangspartiet er det en liten hage med blomster og en statue av en kvinnelig fløytespiller av Jorge Jiménez Deredia.

Interiør
--------

Inngangslobbyien har et gulv av rosa marmor, bronsedekorerte marmorsøyler og et tak av tre. I alkoven står det en statue av Ludwig van Beethoven. Til venstre for lobbyen ligger teaterkafeen, som er dekorert med sorte og hvite gulvfliser. Foajeen er storslagen, med vegger dekorert med rosa marmor, krystaller, gull, speil og veggmalerier av costaricansk dagligliv. Det samme er auditoriet, som har tre etasjer og en scene som kan løftes og senkes. I intermezzoen mellom foajeen og auditoriet er det et stort takmaleri av Aleardo Villa fra 1897 med motiver fra kaffeproduksjonen. Maleriet er fullt av feil, og viser blant annet en kaffeplantasje ved kysten, til tross for at alle plantasjene i realiteten ligger i innlandet.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) National Theatre of Costa Rica – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
**Krigsskadetrygden for løsøre** var en trygdeordning som skulle yte erstatning for krigsskade på løsøre. Krigsskadetrygden for løsøre ble opprettet 24. mai 1940 av Administrasjonsrådet.

Krigsskadetrygden ytet erstatning for krigsskade på personlig løsøre og yrkesløsøre. Beslaglagte våpen og radioapparater ble imidlertid ikke erstattet av Krigsskadetrygden. Løsøre som ikke ble dekket av Krigsskadetrygden var varelagre, kontanter, verdipapirer og andre dokumenter, samt båter, biler og motorsykler.

For å ha rett til krigsskadetrygd måtte man ha betalt inn tilleggspremie på brannforsikringen.

Krigsskadetrygden for løsøre ble i 1947 slått sammen med Krigsskadetrygden for bygninger og ble til Krigsskadetrygdene for bygninger og løsøre.

Kontoret hadde adresse Klingenberggaten 7. Da jødiske Sara Caplan som overlevde krigen, søkte om erstatning for beslagleggelsen av familiens forretning i Narvik, ble hun forelagt et skjema der hun måtte svare på om hun hadde vært medlem av Nasjonal Samling. 26.november 1946, på dagen fire år etter at hun var blitt arrestert fordi hun var jødinne, ble Sara Caplan konfrontert med følgende tekst: «*Jeg/vi erklærer herved at jeg/vi ikke har søkt medlemskap i eller vært medlem av Nasjonal Samling siden 9.april 1940, og at det ikke har vært reist sak mot meg/oss for mitt/vårt forhold under krigen.*» Direktør Alf Rødskog og kontorets andre ansatte kjente godt til hennes historie, for skjemaene hun hadde fylt ut, var påtegnet «jødeskade» med blyant – men alle norske jøder som overlevde krigen, og søkte erstatning fra Krigsskadetrygden, måtte skrive under på dette skjemaet, som om det på noe tidspunkt hadde vært aktuelt for jøder å søke medlemskap i NS. Sara Caplan skrev under og mottok et forskudd på 3.500 kroner, som ikke var nok til å redde forretningen i Narvik.

Regelverket som ble fulgt for å tilbakeføre verdier, tok ikke hensyn til at jødene hadde vært i en spesiell situasjon med et særegent dødsfallsmønster, som gjorde at dødsbo kunne arve andre dødsbo, slik at dødsboet inngikk i en ny bobehandling. I hvilken rekkefølge bo skal arves, avhenger av når de forskjellige avgår ved døden. Men når medlemmene i en jødisk familie ble utryddet i en tysk leir, måtte arverekkefølgen ofte fastslås ved rent skjønn. Byråkratiet forholdt seg ikke til dette, enda urimeligheten kunne dokumenteres. Således mottok byfogden i Haugesund i august 1945 et brev fra en person som har mistet sine nærmeste i Auschwitz: «Jeg har tenkt over problemet dobbeltbo og dobbeltavgifter, og ber Dem vennligst, herr byfogd, å prøve å spare NN for avgifter, da hun på grunn av sin bortgang ikke hadde noen som helst nytte av boet, men døde før det kom til en løsning.» Men heller enn å fravike et urimelig regelverk, ble avgiftene innkrevd.

Referanser
----------

1. ↑  Bjørn Westlie: *Oppgjør* (s. 88-9), forlaget Aschehoug, Oslo 2002, ISBN 82-03-22778-3
2. ↑  Bjørn Westlie: *Oppgjør* (s. 114), forlaget Aschehoug, Oslo 2002, ISBN 82-03-22778-3
Kart over Costa Ricas distrikter. Distriktsgrensene er hvite.
**Costa Ricas distrikter** er landets administrative inndeling på tredje nivå. Landet består av sju provinser, som er delt inn i 82 kantoner, som i sin tur er delt inn i til sammen 488 distrikter (per 2020). Dette tallet varierer relativt mye, ettersom regioner, bydeler og strøk kan søke om å danne nye distrikter. Ifølge den gjeldende loven må et område ha minst 10 prosent av innbyggere i kantonen det tilhører for at det skal kunne bli et nytt distrikt.

Distriktenes gjennomsnittlige innbyggertall er 9152,58, og gjennomsnittsarealet er 108,72 km². Distriktet Pavas i kantonen San José er landets mest befolkningsrike, med 71 384 innbyggere (2011). Ett distrikt har ingen registrerte innbyggere: Isla del Coco i kantonen Puntarenas. Utenom dette har Toro Amarillo i kantonen Valverde Vega 273 innbyggere (2011). Telire i kantonen Talamanca er landets største distrikt, med et areal på 2223,26 km². Det minste er San Francisco i kantonen Goicoechea, med arealet 0,5 km².

Hvert distrikt styres av et distriktsråd (*Concejo de Distrito*), som består av fem medlemmer. Medlemmene velges for fire år av gangen. Lederen for rådet har tittelen *Síndico*. Distriktsrådet fungerer som bindeledd mellom kommunerådet som styrer kantonen og innbyggerne i distriktet, og har som hovedoppgave å melde inn forslag og anbefalinger til kommunerådet.

I enkelte distrikter er det oppretta såkalte distriktskommuneråd (*Concejo Municipal de Distrito*), som er organer på steder som ligger såpass langt fra kantonens administrasjonssentrum at de har utvikla en lokaladministrasjon med en viss grad av autonomi. Lederen for disse råda har tittelen *Intendente*. I desember 2002 fantes det åtte distriktskommuneråd i Costa Rica: i Cervantes, Tucurrique, Monteverde, Cóbano, Lepanto, Paquera, Colorado og Peñas Blancas.

Referanser
----------

1. ↑  Comisión Nacional de División Territorial Administrativa (1980), s. 53.
2. ↑  Unidad de Información y Adiestramiento (1987), s. 6.
3. ↑  Alfaro og Zeledón (2006), s. 44.
4. ↑  Alfaro og Zeledón (2006), s. 44–45.
5. ↑  Alfaro og Zeledón (2006), s. 45.

Litteratur
----------

* Alfaro Redondo, Ronald og Fernando Zeledón Torres (2006). *Derechos ciudadanos y el gobierno local en Costa Rica*. San José: Lara Segura & Asoc.
* Comisión Nacional de División Territorial Administrativa (1980). *Estudio sobre la división territorial administrativa de Costa Rica*. San José: Imprenta Nacional.
* Unidad de Información y Adiestramiento (1987). *La Municipalidad y sus funciones*. San José.
**AAC Honey Badger PDW** er en AR-15 basert angrepsrifle/ PDW i kaliber .300 AAC Blackout produsert av Advanced Armament Corporation, et datterselskap av Freedom Group. Våpenet er oppkalt etter honninggrevlingen.

Både kaliberet og riflen ble utviklet i tett samarbeid med spesialstyrker med tanke på å erstatte HK MP5 og MP7 til bruk i SIBO og andre steder hvor man trenger lyddemping, noe man kan se ved våpenet har innebygd lyddemper og sammenleggbar stokk for å gjøre det så kort som mulig. Riflen er bygd svært praktisk for militært bruk hvor AR-15 plattformen er etablert, ettersom mange deler slik som sluttstykket og magasinene passer overens med andre våpen på AR-15 plattformen som for eksempel M4 Carbine og M16.

Honey Badger er basert på en M4 upper og lower receiver hvor det er satt inn et nytt løp, lyddemper og sammenleggbar stokk. Stokken er av samme type som på HK MP5, og AAC har i tillegg kortet ned bufferrøret for å gjøre våpenet enda kortere.

Referanser
----------

1. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Gear Wiki:AAC's Honey Badger PDW
* Tactical-Life.com: AAC’s HONEY BADGER PDW (with video) Arkivert 3. mai 2012 hos Wayback Machine.
* Militarytimes.com: AAC’s MPW "Honey Badger" don’t care… Arkivert 14. oktober 2014 hos Wayback Machine.
**A/S Storebæltsforbindelsen** er et dansk aksjeselskap som er eiet av Sund & Bælt Holding A/S, som igjen er eiet av den danske stat. Selskapet benytter også navnet A/S Storebælt.

A/S Storebælt er den formelle eier av Storebæltsbroen. Selskapet står dessuten for den tekniske drift og vedlikeholdelse på Storebæltsbroens såvel veianlegg som jernbaneanlegg.

Utover eierskapet til Storebæltsbroen er selskapet eier av de fire fergehavnene i Odden, Ebeltoft, Spodsbjerg og Tårs. Selskapet er likeledes eier av vindmølleparken nord for Sprogø.

A/S Storebælt har ikke medarbeidere ansatt, men får dekket sitt behov for arbeidskraft gjennom en avtale med morselskapet Sund & Bælt Holding A/S, som stiller medarbeidere til rådighet. Hovedparten av Sund & Bælts 114 ansatte (2013) er beskjeftiget med Storebæltsbroen.

Selskapet hadde i 2013 driftsinntekter på 3,5 milliarder kroner og et overskudd før skatt på 744 millioner kroner. Den samlede gjeld i selskapet, som i det vesentlige vedrører anleggsomkostningene vedrørende Storebæltsbroen, utgjorde den 31. desember 2013 30,7 milliarder kroner.

Referanser
----------

1. ↑  «Kort presentasjon». Arkivert fra originalen 6. juni 2014. Besøkt 18. april 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
***40-tal*** var et svensk litteraturtidsskrift som ble utgitt av Bonniers förlag i årene 1944–1947.

Rdaksjonen bestod til å begynne med Werner Aspenström, Lennart Göthberg og Claes Hoogland, seinere også Mårten Edlund og Gustaf Rune Eriks. Fra høsten 1946 var Aspenström, Hoogland og Stig Dagerman redaksjonensmedlemmene.

Tidsskriftet var et sentralt og betydningsfullt forum for forfatterne innen førtitallismen med såvel skjønnlitterære bidrag som essayer og debattartikler. Den strebet allikevel ikke etter å lansere noe felles litterært program eller manifest for den førtitallistiske litteraturen. I det første nummeret i 1944 ble det deklarert: 

> *40-tal kommer med den bestämda ambitionen att vara en ung debatt- og debutantscene. Vi fører intet litterært program til torgs. Vi vill skapa ett fritt forum, där olika åsikter och riktningar kan konfronteras med varandra.*
> 
> 
> 

Til tross for dette manglet ikke prinsipielle programerklæringer av enkeltforfattere. Lars Ahlin lanserte sin estetikk i essayet *Om ordkonstens kris* (1945:1). Stig Dagerman skrev om konflikten mellom dikterens sosiale og kunstneriske samvittighet i *Diktaren och samvetet* (1945:6). Gösta Oswald lanserte et program for nysymbolisme i *Nysymbolismen. En förinnerligad objektivism* (1946:5). Werner Aspenström problematiserte den absurde livsholdningen og presenterte en motsetningenes filosofi i *Myten om människan* (1947:4). 

Den unge Lennart Göthberg forsøkte i flere artikler å ringa inn og skille ut framtredende tidstypiske drag i den nye litteraturen og ble på den måten tidsskriftets og førtitallsgenerasjonens sentrale kritiker og fortolker. Tidens vitale og polemiske debattklima gjenspeiles i *40-tal* der talsmenn konsekvent forsvarte den førtitallistiske litteraturen, men samtidig lot meningsmotstandere komme til orde. Oversettelser og introduksjoner av utenlandske modernister og filosofer som Albert Camus, Jean-Paul Sartre, Stephen Spender og T.S. Eliot forekom også. Karl Vennbergs essayer om Franz Kafka befestet Kafkas sentrale posisjon for førtitallismens litteraturklima. 

Utover de nevnte skribentene skrev blant andre Sven Alfons, Axel Liffner og Erik Lindegren. Også kunstnere som Arne Jones og Lennart Rodhe medvirket med illustrasjoner.

Referanser
----------

1. ↑  *40-tal* **(svensk)**. Stockholm: Bonnier. 1944–1947.

Kilder
------

* *Svenskt litteraturlexikon* (1970)
* Mats Jansson. «40-talet och 40-talisterna: kritik och debatt». Litteraturbanken.

Eksterne lenker
---------------

* Urban Bramberg: *Tidskriften 40-tal*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LIBRIS
 |

Portaler: Litteratur | Sverige
Faksimile fra originalutgaven av Ibsens Peer Gynt, fra "Firehundreaarig Natten"
Den såkalte **400-årsnatten** ble på 1800-tallet et populært begrep om foreningstiden eller dansketiden som omfatter de 434 årene som Norge var i union med Danmark (med kortere avbrudd) regnet fra kong Håkon VIs død i 1380 (fra 1388 til 1523 også med Sverige) til Kielfreden i 1814. Begrepet ble forfattet av Henrik Ibsen i *Peer Gynt*:

> *Firehundreaarig Natten ruged over Abekatten*
> 
> 
> Henrik Ibsen, *Peer Gynt*
> 
> 

I forbindelse med den norske nasjonsbyggingen på 1800-tallet ble det viktig å vise til at foreningstiden med Danmark for Norges del var en tidsepoke med utbyttelse og undertrykkelse av den norske riksdelen og at danskene nærmest hadde plyndret Norge gjennom 400 år.

Senere tids historieforskning har utvist en mer nyansert vurdering av dansketiden, og lagt mer vekt på den merkantile og etterhvert industrielle utviklingen av kongedømmet Norge i løpet av denne tiden.

Eksterne lenker
---------------

* Hvor mørk var «400-års-natten»?, artikkel og radioforedrag av Ole Georg Moseng, hos NRK 9. november 2004
* Norsk nasjonal identitet i dansketida, artikkel hos Norgeshistorie.no
Benares State (gult) i *Imperial Gazette of India* (1907-09)
**Benares** (*Banaras*, *Varanasi*) var en fyrstestat i det som i dag er delstaten Uttar Pradesh i India.

Det middelalderske kongedømmet Kashi ble i 1194 del av Oudh.[] På midten av 1700-tallet forlente nawaben av Oudh bhumiyar-brahmanen Mansa Ram og hans etterfølger Balwant Singh (1738/1740–1770) Benares og andre områder av det tidligere kongedømmet.[] I 1775 avstod nawaben herredømmet over området til britene. De anerkjente det – foruten selve byen Benares – som familiegods til gautam-bhumiyar-dynastiet og innordnet det samtidig som en del av distriktet Mirzapur i Britisk India.[] I 1850 ble raja Ishwari Prasad Narayan Singh (1835–1889) elevert til maharaja.

I 1911 fikk maharajaens landegodser status som en formelt uavhengig fyrstestat.[] Staten bestod av to eksklaver på hver sin side av floden Ganges, vest og sørøst for byen Benares: Den ene rundt Bhadohi (som dekket samme område som det senere distriktet Sant Ravidas Nagar) og den andre rundt Chakia i det som skulle bli distriktet Chandauli. Fyrstens residensby var Ramnagar ved Benares. I 1941 hadde fyrstestaten Benares et areal på 2266 km² og 533.000 innbyggere.[]

Etter at India og fyrstestatene ble uavhengige i 1947, gjennomførte den siste maharaja, Vibhuti Narayan Singh, den 15. oktober 1948 tilslutningen til India, og fyrstestaten ble del av delstaten Uttar Pradesh. Maharajaen ble kansler for Banaras Hindu University.

Se også
-------

* Liste over fyrstestater i India

Litteratur
----------

* *Benares Estate.* I: *The Imperial Gazetteer of India.* Bind 7: *Bareilly to Berasiā.* New Edition. Clarendon Press, Oxford 1908, s. 187–188.
* George B. Malleson: *An historical sketch of the native states of India.* Longmans, Green & Co. London 1875, (Digitalisat).
* Joseph E. Schwartzberg (utg.): *A historical atlas of South Asia* (= *Association for Asian Studies. Reference Series.* 2). 2nd impression, with additional material. Oxford University Press, New York NY u. a. 1992, ISBN 0-19-506869-6.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Benares State – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* iiNet: Benares (Princely State) Arkivert 8. juni 2017 hos Wayback Machine.
* Indian Princely States
* 
*
**Anton Blumenthal Petersen** (født 1825, død 17. februar 1891) var en norsk jurist og politiker.

Anton Petersen var sønn av kjøpmann Sigvardt Blumenthal Petersen og bror av blant annet Peter Petersen. Han ble cand.jur. i 1848 og ble utnevnt til byskriver i Christiania (Oslo) i 1871.

Han ble valgt inn i Christiania formannskap i 1878, og han var medlem av formannskapet 1879–1886. Etter at Christian Schweigaard ble utnevnt til statsråd overtok Petersen som ordfører i 1881. I ordførertiden ble St. Hanshaugen og Ullevål sykehus planlagt. Petersen tok ikke gjenvalg som ordfører etter fire år i stillingen, men ble byens viseordfører igjen, noe han også hadde vært en periode tidligere.

Referanser
----------

1. ↑  «Det gamle Christiania». *Aftenposten*, 18. oktober 1934.
2. 1 2  «Dødsfald». *Hedemarkens Amtstidende*, 20. februar 1891.
3. ↑  «Byens ordførere». *Arbeiderbladet*, 13. mai 1950.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** VIAF
 |
***Bender: Natsjalo*** (originaltittel: *Бендер: Начало*) er en russisk film fra 2021, regissert av Igor Zajtsev.

Handling
--------

Historien finner sted i 1919. Den unge idealisten Osya møter den tyrkiske svindleren Ibrahim Bender. Den ærlige Osya ville aldri ha kontaktet en så skamløs og utspekulert svindler, hvis de ikke hadde blitt forent av et utrolig farlig eventyr: En jakt på en kongelig relikvie, som både lokale kjeltringer og offiserer fra Den hvite armé også gjerne vil få tak i.

I løpet av en rekke svimlende eventyr blir Osya tvunget til å ta i bruk Ibrahim sjarmerende smiger, delikate bedragerier, utpressing og andre evner. Samtidig blir han romantisk involvert med en ung lokal kvinne.

Skuespillere
------------

* Sergej Bezrukov som Ibrahim
* Aram Vardevanjan som Osip «Osja» Zadunaiskij
* Nikita Kologrivyj som Misjka Japontsjik
* Taisija Vilkova som Jeva Matjulskaja
* Natalja Botsjkareva som Tsits

Referanser
----------

1. ↑  Когда злодеи были небольшими. Главные блокбастеры лета-2021
2. ↑  Бендер: Начало (2021)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Bender: Natsjalo* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
**Antoine Charles Louis de Tabouillot** eller **Anton Carl Ludwig von Tabouillot** (født 26. desember 1775 i Verdun i Frankrike, død 17. februar 1813 i Essen i Westfalen) var en franskfødt adelsmann, godseier, kongelig prøyssisk kaptein og borgermester (*maire*) i Essen under Det første franske keiserdømme.

Liv
---

Tabouillot stammet fra en fransk adelsslekt fra Regret ved Verdun, hvis stamtavle begynte med den kongelige franske *procureur* Claude de Tabouillot (født 1630). Louis de Tabouillot var sønn av *conseiller du roi* Louis François de Tabouillot og Anne de Grandfèbre. Under den franske revolusjon ble familiens eiendom beslaglagt og moren giljotinert i Paris i 1794. Louis de Tabouillot flyktet i 1793 til Preussen, der han i 1795 ble sekondløytnant i den prøyssiske armé. Han forlot hæren som kaptein i 1810.

21. mai 1811 ble han utnevnt av de franske myndighetene til borgermester (*maire*) i Essen, som i 1806 ble okkupert av franske tropper og innlemmet i Storhertugdømmet Berg, en fransk-napoleonsk klientstat under Napoleonskrigene med Napoleon Louis Bonaparte som storhertug. Han ble offisielt innsatt i embedet den 31. mai og var borgermester til sin tidlige død i 1813.

Han ble gift i 1802 i Essen med Johanna von Brüning (1777–1835). De var foreldre til Franz Georg Karl Wilhelm von Tabouillot (f. 1803), som var dommer i Münster. Sistnevnte var gift med Karoline Luise Alexandrine von Scheibler, en etterkommer etter filosofen Christoph Scheibler (1589–1653). Deres sønn var premierløytnant Ferdinand Franz Ludwig Heinrich Johann *von Tabouillot genannt von Scheibler* (1840–1869). Etterkommerne brukte den sistnevnte skrivemåten av familienavnet.

Tabouillot har etterkommere i Tyskland, Spania og Skandinavia.

Litteratur
----------

* Genealogisches Handbuch des Adels, *Adelslexikon* bd. XIV, bd. 131 der Gesamtreihe, C. A. Starke Verlag, Limburg (Lahn) 2003, ISSN 0435-2408
* Essener Persönlichkeiten : biographische Aufsätze zur Essener Verwaltungs- und Kulturgeschichte, Schmidt-Verlag, Neustadt/Aisch 1986

Portal: Tyskland
**Khione** (Χιόνη, *Khionê*, «snø»)  er i henhold til gresk mytologi en nymfe eller en mindre gudinne for snøen og den milde bris. Hun er datteren til Boreas, nordavinden og vinterens gud, og Oreithyia («fjellstorm»), en nymfe fra Athen som han bortførte. Blant hennes søsken er Zetes, Kalaides og Kleopatra, hustru av Fineus, en konge i Trakia.

Hun var elsket av Poseidon og hun fødte ham en sønn, Eumolpos. I frykt for sin fars vrede kastet hun barnet i havet, men Poseidon berget barnet og ga ham tilliten til å ta seg av Benthesikyme, en datter av seg og Amfitrite. Eumolpidene som hadde ansvaret for de eleusinske mysterier hevdet å nedstamme fra henne, ved at hun er mor av Eumolpos.

Referanser
----------

1. ↑  Pseudo-Apollodorus, 3.199; Pausanias, 3.15.2)
2. ↑  «Khione», *Theoi Project*
3. ↑  χιών i: Liddell, Henry George; Scott, Robert: *A Greek-English Lexicon, on Perseus*
4. ↑  Hyginus: *Fabulæ*, 157
5. ↑  Pseudo-Apollodorus: *Bibliotheca* 3. 15. 2
6. ↑  Pausanias: *Beskrivelse av Hellas* 1. 38. 2
7. ↑  Pseudo-Apollodorus: *Bibliotheca* 3. 15. 4

Eksterne lenker
---------------

* «Khione», *Wiktionary*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Cubas riksvåpen
**Cubas riksvåpen** ble som Cubas flagg også laget av frigjørerne i eksil, i dette tilfellet av Miguel Teurbe Tolón.

Nøkkelen i feltet, eller *skjoldhode* viser Cuba som nøkkel til Mexicogolfens, mellom Florida og Yucatán. Delen til venstre av skjoldet har flaggets striper, og til høyre Royal Palm som står i det cubanske landskapet. Hjelmtegnet er en frihetslue, som går igjen hos mange latin- og mellomamerikanske riksvåpen. I Frihetsluen finnes en hvit stjerne, som i Cubas flagg. Også her refererer den til «La Estrella Solitaria» – den ensomme stjernen. Skjoldet er «bygget» i eik og omkranset av laurbærblader.

Kilder
------

* Barraclough, E & Crampton, W: *Flags of the World*, 1978 s.103-104
* Røsjø, Bjarne (oversatt): *Flagg og riksvåpen*, 2006

| * v
* d
* r
Nordamerikanske riksvåpen |
| --- |
| Amerikas forente stater **·** Antigua og Barbuda **·** Bahamas **·** Barbados **·** Belize **·** Canada **·** Costa Rica **·** Cuba **·** Dominica **·** Den dominikanske republikk **·** El Salvador **·** Grenada **·** Guatemala **·** Haiti **·** Honduras **·** Jamaica **·** Mexico **·** Nicaragua **·** Panama **·** Saint Kitts og Nevis **·** Saint Lucia **·** Saint Vincent og Grenadinene |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
Våpen for Jens Holgersen Ulfstand
**Ulfstand** var en dansk, hovedsakelig skånsk, uradelsslekt, kjent fra 1300-tallet og utdød i mannslinjen i 1637. Slekten stammer muligens fra en innvandret tysk adelsslekt, og tok navnet Ulfstand i Frederik Is regjeringstid, da adelen ble påbudt (i 1526) å ta faste slektsnavn. Familien eide store godseiendommer i Skåne, bl.a. Barsebäck, Glimmingehus, Skabersjö, Svenstorp og Torup, og en rekke slektsmedlemmer var medlemmer av det danske riksrådet.

Gravsten over Gregers Truidsen Ulfstand (d. 1582) og Karen Banner
Til slekten hører erkebiskop i Lund Jakob Gertsen (død 1410), ridderen Henrik Gertsen (død etter 1439) og storgodseier og riksråd Truid Gregersen Ulfstand (1487–1545) og broren, riksråd Holger Gregersen Ulfstand (død 1542) til Skabersjö, samt riksråd Jens Holgersen Ulfstand.

Slekten døde ut i mannslinjen med Axel Ulfstand (død 1637). Slekten har mange etterkommere gjennom kvinneledd i andre danske adelsslekter, og noen hadde også navnet som mellomnavn.

Bilder
------

* GlimmingehusGlimmingehus
* Torup slottTorup slott
* Skabersjö slottSkabersjö slott
* Svenstorps slottSvenstorps slott

Litteratur
----------

* Poul Bredo Grandjean, "Ulfstand", i: Christian Blangstrup (red.), *Salmonsens konversationsleksikon*, København: J.H. Schultz Forlag 1915-30.
* A. Thiset og P.L. Wittrup: *Nyt dansk Adelslexikon*, København 1904
* H. Storck: *Dansk Vaabenbog*, København 1910
* Sven Tito Achen: *Danske adelsvåbener*, København 1973

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon
 |
**Cubansk utviklingsarbeid i Bolivia** inkluderer tre millioner gratis konsultasjoner og har blitt gitt av de 2000 cubanske legene som befinner seg i landet i løpet av 2006. Det betyr at cirka 30% av befolkningen i landet har nytt godt av det cubansk-drevne helsetilbudet. I tillegg har Cuba donert 20 sykehus, sette opp tusener av solcellepaneler og drive alfabetiseringskampanje i Bolivia.

I 2007 sa Cubas ambassadør i Bolivia, Rafael Dauzá, at hjelpen vil bli utvidet i 2008. Cuba vil blant annet dele ut 200 000 briller til fattige som ikke har råd til å betale. De vil donere ytterligere 23 sykehus til landet og alfabetiseringskampanjen vil utvides, fra å ha gitt lese- og skriveferdigheter til 300 000, vil den i 2008 gi en million bolivianere dette tilbudet. President Evo Morales erklærte i 2009 at Bolivia er tilnærmet fritt for analfabetisme. 

Cuba regnet med å gjennomføre 50 000 gratis synsoperasjoner i Bolivia i 2007. 50 000 ble gjennomført i 2006. Det dreier seg i hovedsak om lett kurerbare sykdommer som grå stær, som en stor del av befolkningen ikke har råd til å søke behandling for hos private leger.
|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Ung greker med kort khiton. |  | Ung greker med kort khiton. |
| Ung greker med kort khiton. |  | Vognkjøreren fra Delfi i stoffrik khiton av nyere, jonisk type. |

**Khiton** (gresk: χιτών, *khitōn*), også skrevet *kiton* og *chiton*, var en sylinderformet underdrakt som ble båret av kvinner og menn i oldtidas Hellas fra den arkaiske tidsperioden (ca. 750-500 f.Kr.) til hellenistisk tid (323-30 f.Kr.). En khiton var som en tunika et sydd klesplagg til forskjell fra peplos, en drapert kvinnekjole holdt oppe med stropper og fibulaer (spenner) over hver skulder. Både khitoner og peploser ble ofte båret med belte. Khiton ble dessuten gjerne brukt under en himation, en klassisk gresk kappe drapert av et større eller mindre, firkantet tøystykke. I mangelen av klær fra antikken som er bevart, er ettertidens kunnskap utledet fra kunst og litteraturen.

Det var to typer khitoner, den opprinnelige doriske og den seinere joniske. Den doriske varianten var uten ermer. Den var isteden bare sydd sammen over skuldrene, eventuelt festet med spenner eller knapper. Den joniske ble lagd av et mye større stykke stoff. Den ble festet med nåler, knapper eller sydd hele veien fra halsen til håndleddene mens resten av det vide stoffet ble samlet med et belte omkring livet. Seint i den arkaiske perioden ble joniske khitoner mindre vanlig, særlig blant menn.

Referanser
----------

1. 1 2  «The Chiton, Peplos, and Himation in Modern Dress», *Heilbrunn Timeline of Art History*
2. ↑  Thomas, Pauline Weston (14. oktober 2008): «Greek Dress - The Chiton», *Ancient Greek Costume History*, Fashion-Era.com

Se også
-------

* Himation, drapert kappe båret av kvinner og menn i det gamle Hellas
* Tunika, sydd undertrøye eller hverdagsskjorte med ermer som var vanlig hos romerne

Eksterne lenker
---------------

* (en) Chiton – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «Greek Dress», enkel instruksjon for å lage egne
* «Doric Chiton», *Encyclopedia of Fashion*
* «Ionic Chiton», *Encyclopedia of Fashion*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Opposisjon** er innen astronomi og astrologi et uttrykk som betyr at et himmellegeme befinner seg på den motsatte siden av himmelen når den betraktes fra et gitt sted (vanligvis fra jorden). I særdeleshet er to planeter i opposisjon til hverandre når deres ekliptiske lengde har en forskjell på 180°.

Det astronomiske symbolet for opposisjon er  (Unicode U+260D ☍). 

En planet (eller en asteroide eller komet) kan sies å være «i opposisjon» når den er i opposisjon til solen sett fra jorden. Når en planet er som dette

* er den synlig nesten hele natten – den står opp omkring solnedgang, kulminerer rundt midnatt og går ned rundt soloppgang.
* er den omtrent ved sin nærmeste posisjonen i sin omløpsbane i forhold til jorden, slik at den ser større og klarere ut
* er halvparten av planeten synlig fra jorden opplyst («full planet»)
* øker opposisjonseffekten reflektert lys fra legemer med synlige grove flater

Månen, som kretser rundt jorden, står i opposisjon til solen ved fullmåne. Når den er i eksakt opposisjon oppstår en måneformørkelse.

Øvre og nedre konjunksjon
-------------------------

Sett fra en ytre planet er en indre planet i *øvre konjunksjon* når den befinner seg på motsatt side av solen. En *nedre konjunksjon* oppstår når to planeter ligger på linje på samme side av solen, og sett fra den indre planeten er den ytre planeten derfor i opposisjon til solen.

Se også
-------

* Konjunksjon
* Astrometri

Referanser
----------

1. ↑

Portal: Astronomi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis
 |
Den første publikasjonen som brukte begrepet *enterprise architecture* (virksomhetsarkitektur) var en NIST-publikasjon om utfordringene rundt integrasjon av informasjonssystemer. I publikasjon stod det at panelet hadde undersøkt rollen til arkitekturer og standarder som verktøy for å støtte opp om ledelse på alle nivåer i virksomheter.

Noen ganger har den opprinnelige bruken av begrepet blitt feilaktig tilskrevet en artikkel av John Zachman fra 1987, men begrepet *enterprise architecture* (virksomhetsarkitektur) ble ikke brukt i denne artikkelen. Omfanget for rapporten fra NIST sitt *enterprise architecture*-panel kan dog sammenlignes direkte med Zachmans nåværende tenkning presentert i 1987-artikkelen, hvilket er som følger: "Med økende størrelse og kompleksitet i implementasjonen av informasjonssystemer er det nødvendig å bruke noen logiske konstruksjoner (eller arkitekturer) for å definere og kontrollere grensesnitt og integrasjonen av alle komponentene i et system. Diskusjonen er begrenset til arkitektur, og inkluderer ikke metoder for strategisk planlegging."

I NIST-artikkelen fra 1989 beskrives virksomhetsarkitekturer som bestående av flere nivåer. Det øverste nivået er "*Business Unit Architecture*". Dokumentet beskriver dette som følger: "En forretningsenhet kan beskrive enten en hel virksomhetsentitet eller en underdel av virksomheten. Arkitekturen på dette nivået etablerer et rammeverk for å tilfredsstille både interne informasjonsbehov, og informasjons- og databehov som vil bli pålagt av eksterne organisasjoner. Disse eksterne organisasjonene inkluderer samarbeidende organisasjoner, kunder og styresmaker. Informasjonen og dataene som trengs på dette nivået stiller igjen krav som må oppfylles på lavere nivåer av arkitekturen, med økende oppmerksomhet til tekniske hensyn."

NIST-dokumentet fra 1989 beskriver videre at "representasjonen av forretningsenhetens arkitektur viser organisatoriske enheter og deres relasjoner, samt spesifikke standarder, retningslinjer og prosedyrer som muliggjør eller begrenser prestasjonen til det samlede virksomhetsoppdraget."

Ved undersøkelse tyder bevisene på at Zachman sitt konsept var opprettelsen av en individuelle informasjonssystemer, muligens sammensatt av delsystemer, optimalisert for en business case. Imidlertid beskriver NIST sin unnfangelse forvaltningen av alle informasjonssystemer i en forretningsenhet som kan være hele virksomheten.

Zachman brukte ikke det eksakte begrepet "enterprise architecture" i noen publikasjoner inntil flere år senere.

Se også
-------

* The Open Group Architecture Framework (TOGAF)

Referanser
----------

1. ↑  Fong, E. N.; Goldfine, E.H. (desember 1989). «Information management directions: the integration challenge.» (PDF). *SIGMOD Record*. 18 (4): 40–43. doi:10.1145/74120.74125.
2. ↑  Zachman, John A. (1999). «A framework for information systems architecture.». *IBM Systems Journal* (reprint utg.). 38 (2/3): 454–470. doi:10.1147/sj.382.0454.
***Luftkrigskolens skriftserie*** utgis av Luftkrigsskolen (LKSK) i samarbeid med Fagbokforlaget. Luftkrigsskolens formål med serien er å synliggjøre skolens virksomhet og gjøre den mer allment tilgjengelig. I serien publiseres studier, seminarrapporter og lignende, hovedsakelig innenfor fagfeltene luftmakt og ledelse. Synspunktene som kommer til uttrykk i *Luftkrigsskolens skriftserie* står for forfatternes egen regning, og er således ikke et uttrykk for et offisielt syn fra Forsvarets eller Luftkrigsskolens side.

*Luftkrigsskolens skriftserie* så dagens lys høsten 1999 med en ambisjon om 3-4 utgivelser årlig avhengig av tilfang på interessant stoff. Skriftseriens første redaktør var Karl Erik Haug. Fra 2007 redigeres skriftserien av en redaksjonskomite. Fra samme år ble serien utgitt på et sivilt forlag, først Tapir Akademisk Forlag fra vol. 16 (2007), Akademika forlag fra Vol. 27 (2012), og Fagbokforlaget fra Vol. 30 (2015).

Bibliografisk informasjon
-------------------------

* Utgiver: Luftkrigsskolen
* Forlag: Fagbokforlaget, Trondheim
* Redaksjonskomite: Fra Luftkrigsskolen - Karl Erik Haug (dekan), Dag Henriksen (oberstløytnant/avdelingssjef), Bjørn Olav Heieraas (oberstløytnant/avdelingssjef) og Torgeir E. Sæveraas (redaktør). Fra Akademika forlag - Terje Tøgersen (forlagsredaktør).
* Grafisk design: Type-it AS Trykk
* ISBN 978-82-450-1749-6
* ISSN 1502-007X
* Trykk: 07 Gruppen AS

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 25. mai 2015. Besøkt 25. mai 2015.
2. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 25. mai 2015. Besøkt 25. mai 2015.
3. ↑  «Arkivert kopi» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 25. mai 2015. Besøkt 25. mai 2015.
4. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Utgivelser i serien
**Brødrene av Felleslivet** (latin:*Fratres communis vitæ*) var et fellesskap som ble dannet i 1384 av klerikeren Florens Radewijnszoon (død 1400) i Deventer i Nederlandene, etter at hans lærer, mystikeren og botspredikanten Gerrit de Groote (død 1384), allerede hadde gitt støtet det i Deventer ved å danne et søsterhus for kvinner som uten å være nonner forpliktet seg til lydighet mot deres «mesterske» og kyskhet og til å leve av sine henders verk.

Snart oppstod det rundt i Nederlandene og Tyskland lignende "broderhus" (fraterhus) for prester og legfolk som uten munkeregel ("Brødre av den gode Vilje") levde et "fællesliv" med felleseie og felles andaktssamlinger (*collationes*, hvorfor de også ble kalt *kollatiebrødre*) og særlig beskjeftiget seg med undervisning og avskrivning av bøker. Forgjeves forsøkte tiggermunkene å reise storm mot dem. Brødrene af Felleslivet styrket sin sak ved tildels å slutte sig til augustinerkorherrene. I 1387 grunnla de i Windesheim mellom Deventer og Zwolle et korherrekloster som snart ble midtpunkt for en del nederlandske og tyske klostre, som sammen dannet Windesheimkongregasjonen. De nordligste av disse klostre var Segeberg og Bordesholm i Holstein. Det mest berømte var klostret på Agneteberget ved Zwolle, der Thomas a Kempis utfoldet sin betydningsfulle forfattervirksomhet.

Brødrene av Felleslivet var således dels regulære kanniker under klostertukt, dels friere samfunn. Men felles for alle var deres virke for kristelig inderlighet med anstrøk av mystikk (Henrik Mande og Thomas a Kempis), for lesning av Bibelen og andaktsbøker – som regel på morsmålet, noe som ikke minst ble fremmet av Gerhard Zerboldt av Zutphen (død 1398) – , videre for forkynnelse, skolevesenet, for bokavskrivning (senere boktrykking og bokbinding).

Flere av Brødrene av Felleslivet kan sies å ha uttrykt enkelte av den senere protestantiske formasjons tidligere kampsaker. Blant dem var Johan Wessel Ganfort (død 1489), som kritiserte den katolske lære om bot og avlat. Martin Luther og Philipp Melanchthon hadde sympati for Brødrene av Felleslivet, og mange av dem sluttet seg til reformasjonen. Delvis derfor tapte deres samfunn imidlertid sin betydning, og på 1600-tallet ble de siste av brødrehusene opphevet.

Litteratur
----------

* Wolfgang Leesch, Ernest Persoons, Anton G. Weiler (utg.): *Monasticon Fratrum Vitae Communis.* Bind 2: *Deutschland* (= *Archives et Bibliothèques de Belgique / Archief- en Bibliotheekwezen in Belgie. Numéro Spécial*, Extranummer 19), Archives et Bibliothèques de Belgique, Brüssel 1979.
* Franz-Josef Heyen: *Die Brüder vom Gemeinsamen Leben in St.German.* In: *Neues Trierisches Jahrbuch 1962.* Verein Trierisch im Selbstverlag, 1962, S. 16.

Se også
-------

* Devotio moderna

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Marguerite Lescop** (opprinnelig Marguerite Geoffrion; født 8. november 1915 i Longueuil i Canada, død 3. april 2020 i Montreal) var en kanadisk forfatter.

Forfatter
---------

Lescops forfatterkarriere begynte etter at hennes franske ektemann René Lescop døde. Han var professor ved Collège Stanislas i Outremont. Hun begynte å gå på skrivekurs og offentliggjorde i en alder av 90 år sin selvbiografi *Le Tour de ma vie en 80 ans*, på eget forlag. Ved bokmessen Salon du livre de Montréal fikk den publikumsprisen. Etter fremgangen grunnla hun forlaget éditions Lescop og offentliggjorde der to bøker til fra egen hånd, *En effeuillant la Marguerite* og *Les Épîtres de Marguerite*.

I 2001 mottok hun for denne bragd så sent i livet Order of Canada av generalguvernør Adrienne Clarkson.[]

Den 3. april 2020 døde Lescop i en alder av 104 på et alderhjem i Montrealer Altenheim under koronaviruspandemien i 2020 som følge av en SARS-CoV-2-infeksjon.

Verker
------

* *Le Tour de ma vie en 80 ans* (1996)
* *En effeuillant la Marguerite* (1998)
* *Les Épîtres de Marguerite* (2000)
* *Nous, les vieux* (2006)

Referanser
----------

1. ↑   Babelio, Babelio forfatter-ID 298737[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   lactualite.com, besøkt 14. april 2020[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   www.lapresse.ca[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   «Mme. Marguerite Lescop», utgitt 22. februar 2002[Hentet fra Wikidata]
5. ↑  «Une éclosion dans un CHSLD emporte l’autrice Marguerite Lescop». *lapresse.ca* **(fransk)**. 7. april 2020. Besøkt 14. april 2020.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
Landstingets Ombudsmand holder til i Herrnhuthuset i Nuuk.  Foto: Algkalv 
**Landstingets Ombudsmand** er det grønlandske selvstyres ombud, som agerer uavhengig av det politiske systemet. Institusjonen ble opprettet ved en landstingsbeslutning i 1994. Ombudsmannen velges av det grønlandske parlament Inatsisartut og kontrollerer på dets vegne at den offentlige forvaltning under Grønlands selvstyre og de grønlandske kommuner handler i overensstemmelse med gjeldende rett og god forvaltningsskikk.

Landstingets første ombud var den grønlandske jurist Emil Abelsen, som tiltrådte i 1995. Han ble avløst av Vera Leth, som var ombud 1997−2023. Den 1. august 2023 skal Gedion Jeremiassen tiltre som nytt ombud.

Referanser
----------

1. ↑  «Velkommen til Ombudsmanden for Inatsisartut». ombudsmand.gl. Besøkt 19. november 2017.
2. ↑  «Om ombudsmanden». ombudsmand.gl. Besøkt 19. november 2017.
3. ↑  Olsen, Anders (31. mai 2023). «Så er der sat navn på Inatsisartuts næste Ombudsmand» **(dansk)**. Besøkt 17. juni 2023.
**Drevjo** (også skrevet *Drevja*) er ei elv i Vefsn kommune i Nordland. Den renner fra Drevvatnet til Vefsnfjorden. Elva er 17,7 km lang (29,6 km regnet fra fjerneste kilde), og har et nedbørfelt på 176,83 km². Middelvannføringen ved munningen er 12,02 m³/s.

Navnet kommer av *drøv*, som betyr avleiring. Elva har også gitt navn til bygda Drevja og til Drevjedalen.

Elvas løp
---------

Drevjo har utspring fra Drevvatnet, hvor en rekke mindre elver og bekker samles. De største av disse er Kaldåga, Buktelva og Dyrhaugelva. Fra Drevvatnet renner elva mot sørvest gjennom den brede Drevjedalen. Omtrent midtveis kommer sideelva Komra inn fra øst. Ved munningen har Drevjo dannet et elvedelta kalt Drevjaleira, som er vernet som naturreservat.

Inngrep og bruk
---------------

Det ligger jordbruk og bebyggelse langs hele Drevjedalen. Nordlandsbanen går parallelt med elva, og en rekke veier går gjennom nedbørfeltet, hvorav de viktigste er fylkesvei 78 og fylkesvei 241.

Vest for Drevvatnet er to av sideelvene utbygd til kraftproduksjon i Kaldåga kraftverk, og flere fjellvatn er regulert.

Fiske
-----

I likhet med naboelvene Fusta og Vefsna er også Drevjo rammet av lakseparasitten *Gyrodactylus salaris* og laksetrappa ved Forsmo er stengt.

Vern
----

Vassdraget ble vernet mot kraftutbygging i Verneplan I for vassdrag i 1973. Ved munningen i Vefsnfjorden ligger Drevjaleira naturreservat, som ble opprettet i 2000 for bevare det eneste gjenværende våtmarksområdet langs Vefsnfjorden, på grunn av områdets betydning som trekkområde for våtmarksfugl.

Referanser
----------

1. ↑  «Drevjo». *Faktaark*. Kartverket. Besøkt 4. november 2016.
2. 1 2  «NVE Atlas». Norges vassdrags- og energidirektorat
3. ↑  *Drevja*,1948, av Gunnar Holand.
4. ↑  «152/2 Drevja». *nve.no -> Vann, vassdrag og miljø -> Verneplan for vassdrag*. Norges vassdrags- og energidirektorat. 15. juni 2021. Besøkt 14. oktober 2021.
5. ↑  (no) Drevjaleira naturreservat i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Marguerite-Antoinette Couperin** (1705 – ca. 1778) var en fransk cembalist av den franske musikerfamilien Couperin, datter av komponisten François Couperin *le Grand* og Marie-Anne Ansault.

16. februar 1730 gikk faren av som cembalist ved det kongelige kapellet og ble etterfulgt av Jean-Baptiste Henry d'Anglebert (1661–1735), sønn av Jean-Henri d'Anglebert. Da d'Anglebert døde fikk Marguerite-Antoinette Couperin stillingen og ble med det den første kvinne ansatt som musiker ved franskekongens hoff. Tittelen var *ordinaire de la musique de la chambre du roi pour le clavecin*, dvs «menig» musiker ved det kongelige kapell. En av pliktene var å undervise døtrene til Ludvig XV. Av helsemessige årsaker solgte hun sin praksis til Bernard de Bury 25. november 1741. Prisen var 6 000 livres.

Litteratur
----------

* Marcelle Benoit (red.): *Dictionnaire de la musique en France aux XVIIe et XVIIIe siècles*, Fayard, 1992, ISBN 2-213-02824-9

Eksterne lenker
---------------

* «Marguerite-Antoinette Couperin». *Dinnerparty database of notable women*. Brooklyn Museum. 10. mars 2007. Besøkt 25. oktober 2013.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
***Landstads reviderte salmebok*** ble «autorisert til bruk ved den offentlige gudstjeneste i Norge ved de kongelige resolusjoner av 8. oktober 1920 og 15. februar 1924». Boken var Den norske kirkes offisielle salmebok helt frem til 1985 (sammen med Nynorsk Salmebok).

Ved kongelig resolusjon i 1908 fikk domprost Gustav Jensen i oppdrag å utarbeide et forslag til en revisjon av Landstads kirkesalmebog fra 1869. Jensen leverte sitt *Forslag til en revideret Salmebok for den norske kirke* i 1915. Selv om Jensen ville bevare karakteren ved Landstads salmebok, gikk han langt i å revidere både salmeutvalget og teksten i de enkelte salmene. Han inkluderte også nynorske salmer. Jensen leverte sin reviderte versjon i 1915. Fra 1916 arbeidet en komité videre med forslaget under ledelse av biskop Jens Tandberg. Komiteen la frem et eget forslag i 1918. Etter at både Tandberg og Jensen døde i 1922, ble arbeidet ført videre under ledelse av sokneprest J. H. H. Brochmann.
Først i 1924 ble Landstads reviderte salmebok endelig godkjent for offentlig bruk. Den ble publisert i 1926.

Salmeboken blir fremdeles brukt i enkelte konservative menigheter i Finnmark.[]

Eksterne lenker
---------------

* Artikkel av Karin Helen Hognestad, Universitetsbiblioteket i Trondheim

| * v
* d
* r
**Den norske kirkes Salmebøker**, et utvalg |
| --- |
| Kingos salmebok (Kingo; 1699) **·** Guldbergs salmebok (Harboe og Guldberg; 1778) **·** Landstads kirkesalmebog (Landstad; 1869) **·** Hauges salmebok (Hauge; 1873) **·** Nokre salmar (Blix; 1892) **·** Landstads reviderte (Jensen; 1924) **·** Nynorsk salmebok (Støylen, Hognestad og Hovden; 1925)  **·** Gir’ko-sál’bmagir’ji (1957) **·** Salmer 1973 (1973) **·** Norsk Salmebok (1985) **·** Salmer 1997 (1997)  **·** Norsk salmebok 2013 (2013)  |
| Se også Liste over forfattere i Norsk Salmebok og Salmer 1997 **·** Liste over forfattere i Norsk Salmebok 2013 |

Portal: Litteratur
**Marguerite av Frankrike** (født november 1158, død august/september 1197) var den eldste datteren til kong Ludvig VII av Frankrike med hans andre hustru Constance av Castilla.

Marguerite var den yngre halvsøsteren til Marie, grevinne av Champagne og Alix, grevinne av Blois, som ble født av hennes fars første hustru Eleanora av Aquitaine. Hennes to eldre halvsøstre var også eldre halvsøstre av hennes framtidige ektemann.

Første ekteskap
---------------

Hun ble først gift med Henrik den unge konge, som han ble kalt, som sønn og arving av kong Henrik II av England, den 2. november 1160. Henrik var den andre av de fem sønnene som hans dronning Eleanora av Aquitaine fødte ham. Henrik den unge konge var fem år gammel da denne avtalen mellom kongehusene i England og Frankrike kom i stand. Marguerite selv var to år gammel. Hennes medgift var det meget viktige og med bestridte området Vexin i Normandie

Hennes ektemann ble (teoretisk) samkonge med hans far i 1170, men Marguerite ble ikke kronet sammen med sin ektemann den 14. juli 1170, noe som gjorde hennes far, den franske kongen rasende. Grunnen til at dette ikke skjedde er uklart. For å bedre forholdet til den franske kongen fikk Henrik II sin sønn og Marguerite kronet sammen i Winchester Cathedral den 27. august 1172. Marguerite ble gravid og fødte deretter deres eneste sønn, William, den 19. juni 1172, men barnet ble født for tidlig og døde noen dager senere, den 22. juni.

I 1182 ble hun anklaget for å ha hatt et utenomekteskapelig forhold til William Marshal, 1. jarl av Pembroke, selv samtidige skribenter tvilte om sannheten i disse anklagene. Henrik II kan startet en prosess for å få deres ekteskap annullert, tilsynelatende på grunn av hennes utroskap, men i virkeligheten for at hun ikke fødte en mannlig arving. Marguerite ble sendt tilbake til Frankrike, i henhold til moderne historikere, for å sikre seg at hun var trygg i løpet av borgerkrigen med Henrik den unge konges yngre bror Rikard Løvehjerte. Hennes ektemann døde i 1183 av sykdom mens han var på hærtokt i regionen Dordogne i Frankrike.

Andre ekteskap
--------------

Etter å ha mottatt en vesentlig livrente i bytte for å overgi hennes medgift Gisors og normandiske Vexin ble hun gift med kong Béla III av Ungarn i hans andre ekteskap i 1186. Vanskeligheten med å føde hennes eneste barn i 1177 synes å ha gjort henne steril. Hun fikk ingen andre barn med hverken Henrik den unge konge eller med Béla III.

Siste år
--------

Marguerite ble enke for andre gang i 1196 og døde selv på pilegrimsreise til Det hellige land ved Sankt Johannes i byen Akko i 1197. Hun døde kun noen dager etter at hun hadde ankommet Midtøsten. Hun ble gravlagt i katedralen i Tyr, i henhold til Ernoul, kronikøren som hadde fortsatt krønikene til Vilhelm av Tyr.

Referanser
----------

1. ↑   Kindred Britain[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage person ID p10216.htm#i102152, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  Gilbert av Mons, Gislebertus, Laura Napran; *Chronicle of Hainaut*; Boydell Press, 2005
5. ↑  Aurell, Martin: *The Plantagenet empire, 1154-1224*, Pearson Education, 2007

Portal: Historie