recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Solbergfjorden** er et sund, som som sammen med Gisundet i nord skiller øyen Senja fra fastlandet i Midt-Troms. Den ligger i kommunene Senja på nordsiden og Dyrøy og Sørreisa på sydsiden. Sundet strekker seg 27 kilometer nordøstover til Tømmervika i Sørreisa.

I sydvest danner sundet en fortsettelse av Tranøyfjorden som går sørover til Vågsfjorden. Fjorden regnes å starte mellom Tranøya i nord og Dyrøya i sør. I øst går Reisafjorden sørover til tettstedet Sørreisa, mens Finnfjorden går nordover til Finnsnes og Gisundet på østsida av Senja. 

De største bosetningene langs sundet er bygdene Skatvik, Solberg, Vangsvika, Rubbestad og Russestad på Senja. På fastlandet på sørsida av sundet ligger bygdene Espenes og Forstrand i Dyrøy. 

På nordsida av sundet går Fv231 og Fv227 og på sørsida går Fv211 og Fv212. Lengst øst i sundet går Fv86.

Referanser
----------

1. ↑  Solbergfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
FNs buffersone er markert med rødt på kartet over Kypros
Dette skiltet kunngjør grensen for buffersonen på engelsk, tyrkisk og gresk
Grenseovergangen i Ledragaten åpnet i 2008
**FNs buffersone på Kypros**, også kalt **den grønne linjen**, er en demilitarisert sone etablert etter Tyrkias invasjon i 1974. Den deler øya i to, med Republikken Kypros i sør og Den tyrkiske republikken Nord-Kypros i nord. Sonen løper skrått over øya fra Kato Pyrgos i nordvest, gjennom hovedstaden Nikosia i innlandet, til rett sør for Famagusta i sørøst. Det lille tyrkiskkypriotiske Kokkina-området i nordvest har også buffersone. I sørøst er sonen avbrutt av britiske militærbaseområder. Buffersonen er kontrollert av United Nations Peacekeeping Force in Cyprus (UNFICYP).

Etablering og utstrekning
-------------------------

Den demilitariserte buffersonen ble etablert etter at tyrkiske styrker erklærte våpenhvile 16. august 1974. FNs fredsbevarende styrke UNFICYP, som hadde vært på Kypros siden 1964, fikk i oppdrag å patruljere linjen mellom de to partene og etablere en buffer mellom dem.

Buffersonen er omkring 180 kilometer lang. Den varierer i bredde fra 20 meter til sju kilometer. Til sammen dekker buffersonen 3 % av arealet på Kypros.

Virksomhet i sonen
------------------

Det er begrenset sivil virksomhet inne i buffersonen, men UNFICYP har avsatt særskilte områder til sivil bruk. UNFICYP utsteder tillatelser til å drive byggevirksomhet og landbruk, samt arbeide og avlegge besøk i sonen.

Nikosia internasjonale lufthavn ligger inne i buffersonen, ble stengt og er ikke benyttet til trafikk siden 1974.

Grenseoverganger
----------------

I april 2003 åpnet den første grenseovergangen mellom de to delene av Kypros. Kyprioter fra de to sidene fikk da anledning til å besøke hverandres områder for første gang siden delingen av øya i 1974.

Referanser
----------

1. 1 2  «History» Arkivert 10. april 2013 hos Wayback Machine. UNFICYP.
2. ↑  «UNFICYP Background», United Nations peacekeeping.
3. ↑  «Buffer Zone Permits» Arkivert 21. oktober 2014 hos Wayback Machine. UNFICYP.
4. ↑  «The United Nations Protected Area (UNPA) and Nicosia Airport» Arkivert 29. april 2012 hos Wayback Machine. UNFICYP.
5. ↑  «Åpner grensa», *Dagbladet.no Magasinet*, 22. april 2003.

Eksterne lenker
---------------

* (en) United Nations Buffer Zone in Cyprus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Standard mål. Ikke alle baner har samme størrelse.
En **fotballbane** er en bane hvor det spilles fotball. Banen skal være rektangulær, 45–90 meter bred og 90–120 meter lang. For internasjonale kamper må bredden være mellom 64 og 75 m, og lengden må være mellom 100 og 110 m. Underlaget skal være gress, eller FIFA-godkjent kunstgress. FIFAs regler sier at en full bane (for to lag på elleve spillere) skal være 68 × 105 m.

Fotballmål
----------

Et fotballmål står i hver ende av en fotballbane og er 244 cm høyt og 732 cm bredt. Målet med fotball er å få ballen i motstanderens mål, da har hele ballen krysset mållinjen. Et fotballmål består av en horisontal stang plassert på to vertikale og har gjerne et nett for å fange ballen.

Mållinjen er den linjen som strekker seg parallelt med målet i fotball. Den er lokalisert på de korte sidene av banen. Den må være mellom 45 og 90 meter lang i vanlige kamper, og mellom 64 og 75 meter i internasjonale kamper.

Sekstenmeteren
--------------

Sekstenmeteren er et felt som strekker seg 16,5 meter rett ut fra mållinjen i fotball og er 40,3 meter bred. Det er innenfor dette området målvakten har lov til å ta ballen med hendene. Hvis det skjer en forseelse av det forsvarende lag innenfor dette feltet som ville resultert i direkte frispark, blir det dømt straffespark til motstanderen. Hvis det angripende lag gjør en forseelse, blir det bare dømt frispark.

I sekstenmeteren finner man også straffemerket som er punktet straffespark tas fra. Dette punktet ligger 11,15 meter rett ut fra midten av målet.

Se også
-------

* Uoffisielle måleenheter

Et fotballstadion

Referanser
----------

1. ↑  «FIFA side 60» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 3. november 2012. Besøkt 21. september 2011.

Eksterne lenker
---------------

* Fotballbaner.no
* Stadionsiden.com

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** BBC Things
 |
**Asbjørn Rødberg** (født 22. januar 1953 i Risør bosatt i Bjugn) er en norsk maler og grafiker.

Kunstneriske trekk
------------------

Rødberg maler ofte i olje men også akryl. Han mestrer også akvarell og halvabstrakt ekspresjonisme. Rødberg er kjent for sine naturromantiske landskapsmalerier med særegne elementer i sine komposisjoner. Sjøen og landskap har preget store deler og som preger hans verk. Spesielt maritime setninger med gammeltiden som fokus. Han gjenskaper virkeligheten fra gammel tid til å sette historie inn i kunsten slik at det blir interessant for mottaker å oppleve kunsten hans.

Tegningene er i stor grad preget av abstrakte tanker. Han har også drevet mye med portrett av både mennesker og dyr. Mye av hans kunst bærer preg av humor og «Tilbake til fremtiden» i sine uttrykk for omgivelsene. Kunstneren har også levert et fåtall, lite dusin av grafiske verk i sin kunstnerperiode. I stor grad gjelder dette radering, etsning, kobbersnitt.

Han ble tidlig i sin kunstnerperiode innkjøpt av Norsk kulturråd

Musikkliv
---------

Rødberg er kjent for sine egenkomponerte låter. Han har vært med å sunget og underholdt på festivaler, blant annet Steinstock-festivalen under betegnelsen Rødberg Band.

Karriere
--------

Han har tidligere jobbet mange år som adjunkt innenfor tegning, form og farve på Mælan Skole i Rissa og Fosen videregående skole i Bjugn. Har også vært flere ganger i jury for kulturmønstring for ungdom.

Utdanning
---------

* Risør videregående skole 1970
* Vestlandets Kunstakademi 1976
* Pedagogisk eksamen fra Notodden læreskole 1981

Utstillinger
------------

* Trøndelagsutstillingen, Trondheim
* Austråttborgen, Ørland
* København, Danmark
* Huldrebua, Grue i Finnskog
* Galleri Empati, Ørland

Innkjøpt
--------

* Norsk kulturråd
* Statoil
* Fosna-Folket
* Risør Kunstforening
* Ørland/Bjugn kunstforening
* Ibsen-huset
* Støren kommune
* Ørland Kysthotel
* Gullgraverskolen
* Private samlere m.m

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Fosna Folket Arkivert 18. oktober 2007 hos Wayback Machine.
* Grue Foto[*død lenke*]
* Ungdommens Kulturmønstring 2007[*død lenke*]
* Profil fra Google[*død lenke*]
* Rødberg i Austråttborgen
* Fandalism[*død lenke*]
* Rødberg på youtube
* Gullgraverskolen
* Asiago på Steinstock
Rudolf Nilsens bandomshjem på Tøyen ble skildret i hans kjente dikt «Nr 13»  
Nr. 13 er vår egen gård, så gammel og så kjær.  

Og så skjønn den er om kvelden, når den stiger lys og svær  

frem av mørket med de mange lange vindusraders skjær.

**Heimdalsgata 26** er en bygård i Heimdalsgata på Tøyen i Oslo. Den er kjent som et kunstnerhjem ettersom forfatteren Rudolf Nilsen bodde her en periode i barndommen.

Gården ble tegnet av Matheus Mosgaard og oppført i 1895–98. Bygget har 5 etasjer og 10 oppganger, og inneholdt opprinnelig 105 ettroms leiligheter. Siden er leilighetene oppgradert og antallet redusert til 56. Gården er i dag et borettslag.

Rudolf Nilsen flyttet hit sammen med foreldrene i 1909, da han var 8 år gammel. Foreldrene flyttet fra hverandre ett års tid senere, og Rudolf fulgte med moren til hennes foreldre, og senere til Lakkegata. 

Huset er skildret i Nilsens dikt «Nr 13».

Referanser
----------

1. ↑  Ole Daniel Bruun (2008). «525: Leiegårder på Nedre Tøyen». *Arkitektur i Oslo*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 96. ISBN 82-573-0948-6.
2. ↑  Rudolf Nilsens plass borettslag, jf. egen Facebook-side.
3. ↑  Rudolf Nilsen (1946). *Samlede dikt*. Oslo: Gyldendal. s. 48–52.

Litteratur
----------

* Hilde Diesen. *Dikterhus*. Tell forlag, 1994 (*bokhylla.no – fulltekst)*

Eksterne lenker
---------------

* (no) «Heimdalsgata 26». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
* NRK Gull Lydopptak av diktet «Nr 13»
* Oslo kommune, Utdanningsetaten. Erik Oluf Melvold: *Rudolf Nilsen og "Nr. 13"*
* Oslo kommune, Byarkivet *Rudolf Nilsen i Byarkivet*
Etikett for bokkøl fra C.L. Schreiner & Co.s bryggeri. Schreiner var først til å brygge bayerøl og bokkøl i Norge.
**Trondhjems Bryggeri** var et bryggeri i Trondhjem fra 1839 til 1918.

Christian Ludvig Schreiner kom til Trondhjem fra Flensburg som ung, og fikk ansettelse i et stort handelshus gjennom morbroren Johan Christian Wildhagen. Wildhagen overtok senere forretningen fra Meincke-familien, og Schreiner videreførte det senere under navnet C.L. Schreiner & Co. Han videreførte den tradisjonelle handelsvirksomheten ved siden av bryggeriet, som ble opprettet høsten 1839. Våren 1840 solgte han det første ølet, brygget etter bayersk metode. Bryggeriet ble således det første i Norge som produserte undergjæret øl. Kontakten med Tyskland viste seg også gjennom at de første bryggerimesterne hos Schreiner var tyskere.

Etter bybrannen i 1841 bygde Schreiner nye lokaler i én etasje i krysset mellom Dronningens gate og Krambugata. Sin første konkurrent innen bayerøl fikk man i E.C. Dahls bryggeri i 1856. I 1897 ble bygningsmassen fornyet med en murbygning i 3 ½ etasje, som også rommet en ølhall. På et tidspunkt hadde bryggeriet også tilknyttet en mineralvannsfabrikk. Etter å ha vært først med bayerøl, ble Schreiner også en pionér innen brygging av bokkøl.

Etter grunnleggerens død i 1848 overtok hustruen Cecilie Schreiner (født Oeding), som etter sin død i 1866 ble avløst av sønnene Christian Ludvig Schreiner d.y. og Hilmar Schreiner. De var utdannet innen henholdsvis handel og bryggeri, og drev bryggeriet frem til forretningene deres gikk konkurs i de økonomiske nedgangstidene i 1870-årene. Bryggeriet ble kjøpt av handelshusene Jenssen & Co. og N. Jenssen & Sønner og Schreiners tidligere prokurist, Jacob Gerhard Matzow. Anton Mathias Jenssen ble hovedaksjonær og Matzow disponent i aksjeselskapet, som i 1883 tok navnet Trondhjems Bryggeri. Jenssens sønn, Harald Jenssen, var bryggerimester frem til han ble eneeier. I 1918 ble Trondhjems Bryggeri kjøpt opp av Aktiebryggeriet i Trondhjem, som var blitt etablert i 1899.

Litteratur
----------

* Johansen, O.J. (1936). *Den tusenårige by ved Nidelven. Trondhjem fra Olav Tryggvason til Håkon VII*. Trondhjem: Aktietrykkeriet. s. 252.
* Schmidt, Olaus (1926). *Aktiebryggeriet i Trondhjem, hvori optat Trondhjems Bryggeri. En historisk oversikt over øltilvirkningens utvikling i Trondhjem*. Trondhjem: Aktietrykkeriet.

Portaler: Mat og drikke | Trondheim
**Zhang Ziping** (tradisjonell kinesisk: 張資平, forenklet kinesisk: 张资平, pinyin: *Zhāng Zīpíng*, jyutping: *Cheung1 Ji1 Peng4*, født 1893 i Meixian i provinsen Guangdong i Kina, død 2. desember 1959 i Anhui) var en kinesisk forfatter.

Han studerte i Japan og tok lisensiatsgrad i geologi. Men han endte opp som forfatter, og grunnla sammen med blant andre Yu Dafu og Tian Han det litterære *Skapelsesselskapet* (Chuangzao she, 創造社) som virket for å fremme litteratur på kinesisk talespråk. 

Under den andre sino-japanske krig arbeidet han for den projapanske kollaboratoristiske Wang Jingwei-regjeringen i Departementet for jordbruk og gruvedrift, og redigerte senere et tidsskrift for Det sino-japanske kulturselskap. Etter Japans krigsnederlag ble han arrestert av Kuomintangregjeringen for landsforræderi i 1947. I tidlig 1948 ble han dømt til 15 måneders fengsel, og ble løslatt tidlig 1949.

Under Folkerepublikken Kinas tidlige år underviste Zhang i geologi i Shanghai og fortsette sitt arbeid som oversetter og forfatter. I juni 1955 ble han arrestert for kontrarevolusjonær virksomhet og i september 1958 ble han dømt tilk tyve års fengsel. I 1949 ble han sendt til en arbeidsleir i Anhui, og der døde han.

Referanser
----------

1. 1 2   Trove, oppført som Ziping Zhang, Trove person-ID 1438576, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Autorités BnF, oppført som Zi Ping Zhang, BNF-ID 158558569[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Ola Johan Gjengedal** (født 14. februar 1900 i Hyen i Gloppen kommune, Sogn og Fjordane, død 15. mai 1992) var en norsk lærer og politiker (Krf), Stortingsrepresentant for Møre og Romsdal fra 1965–1969.

Bakgrunn
--------

Gjengedal var sønn av husmann Arne Hansson Gjengedal (1865–1959) og Inger Olsdotter Rundshaug (1860–1918). Han vokste opp i Hyen, men flyttet til Sunnmøre og tok eksamen ved Volda lærarhøgskule i 1922. Han var lærer i Ørsta fra 1922 til 1948 med et opphold som lærer i Haram i skoleåret 1932–1933. Fra 1948 ble han skoleinspektør i Herøy frem til pensjonsalder i 1969. Han ble etter dette aktiv innen Sunnmøre Indremisjon, Det Norske Misjonssamband, Santalmisjonen samt Den Norske Israelsmisjonen i Møre og Romsdal og Sogn og Fjordane.

Politisk karriere
-----------------

Gjengedal var en aktiv politiker for Kristelig Folkeparti. Han satt som vararepresentant til stortinget i fem påfølgende perioder fra 1945 til 1965, før han fra 1965 til 1969 møtte til Stortinget som fast representant for Møre og Romsdal.

Han var også Kristelig Folkepartis fylkeslagsleder i Møre og Romsdal fra 1945 til 1956.

Se også
-------

* Liste over stortingsrepresentanter 1965–1969
* Liste over stortingsrepresentanter fra Gloppen kommune
* Liste over kjente personer fra Gloppen kommune

Referanser
----------

1. 1 2 3   Digitalarkivet, oppført som Ola Gjengedal[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Ola Johan Gjengedal hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Ola Johan Gjengedal hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Stortinget **·** Geni
 |
**Bever** var et norsk progrock-band fra Sandnes som ble startet i 1989. Grunnlaget for spillestilen ligger i bandet Primus sin stil, men har også blitt kalt en krysning mellom Primus og King Crimson. De spilte på Quartfestivalen i 1995.

Bandet var på Hotell Neptun ved Mjøsa og spilte inn 17 låter sommeren 1993.

Medlemmer
---------

* Tore Rygh (vokal)
* John R. Jacobs (gitar)
* Kristian Rygh (trommer)
* Erik Andersson (bassgitar)

Åsmund Olav Windsland spilte gitar fra oppstarten og til høsten 1989.
Med denne besetningen ga bandet ut en så kalt demokassett.

Torfinn Øverland kom inn etter Windsland, som gitarist og på låtskriversiden, t.o.m. utgivelsen av "Gnu" 1991.

Diskografi
----------

* Gnu (EP) (1991)
* Pool (1995)

I tillegg har de medvirket på følgende samlinger:

* enkeltspor (*Animals In Motion*) på *Rock Furore CD10 (Nr. 26 – 3/94)* (1994)
* enkeltspor (*Fire Hose Reel*) på *Totalnekterplata – 94* (1994)
* enkeltspor (*Animals In Motion*) på *The Artgenda Music – Artgenda '96* (1996)
* enkeltspor (*Passover*) på *Balance. From the Joy Division Reservoir* (1997)

Eksterne lenker
---------------

* Sporliste fra *Gnu*[*død lenke*]
* Sporliste fra *Pool*
* Anmeldelse av konsert på samfundet (1995)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz **·** Discogs
 |
Dashbord fra en Series 1 CX
**Citroën CX** er en bilmodell fra den franske bilprodusenten Citroën, som ble produsert mellom 1974 og 1991. Modellen ble kåret til Årets Bil i Europa i 1975, og var allerede fra introduksjonen av en svært populær bilmodell. I løpet av produksjonen ble det solgt nesten 1,2 millioner eksemplarer. Modellen anses av mange som den siste «ekte Citroën», da det var den siste modellen som ble introdusert før Peugeot tok kontrollen i selskapet i 1974.

CX var tilgjengelig som firedørs sedan, femdørs stasjonsvogn og en modell med ekstra lang akselavstand, bygget på stasjonsvognplattformen. CX var utstyrt med Citroëns hydropneumatiske understell samt fartsavhengig servostyring, teknologier som var svært avanserte for sin tid. I tillegg var dashbordet i CX, som flere andre modeller fra Citroën på samme tid, utformet slik at sjåføren kunne nå alle knapper med begge hender på rattet. Bilens understell fikk mye skryt fra fagpresse og publikum, og den hydropneumatiske dempingen ble blant annet brukt på lisens i Rolls-Royce Camargue, Mercedes-Benz 450SEL 6.9 og Mercedes-Benz W124.

CX ble opprinnelig utviklet for wankelmotor, men dette viste seg å bli vanskelig. Først ble den opprinnelige motoren, en trerotors wankelmotor fra Comotor, forkastet fordi den var for dyr, før Citroën forkastet alle sine tester med wankelmotorer samme år som CX ble introdusert. Dette førte til at motorrommet i CX var for lite til noe annet enn små, firesylindrede motorer, mens de konkurrerende modellene i samme segment oftest var utstyrt med sekssylindrede motorer. Dette, kombinert med et rykte for dårlig driftssikkerhet, førte til at salget sank dramatisk fra tidlig på 1980-tallet.

I 1986 ble en oppdatering kalt *Series 2* lansert, men salget økte ikke spesielt mye på grunn av dette, og lå relativt stabilt på omkring 35 000 eksemplarer i året på midten av 1980-tallet. I 1984 solgte Citroën 2 500 eksemplarer til Kina, og klarte nesten å inngå en avtale om levering av store familiebiler som hadde sørget for at CX hadde blitt den mest vanlige bilen i landet. Kinesiske myndigheter valgte i stedet å inngå denne avtalen med Volkswagen, mens Citroën fikk kontrakten for kompaktbilsegmentet, med fabrikken som i dag er kjent under navnet Dongfeng Peugeot-Citroën Automobile, med en produksjon på over 100 000 biler i året.

Eksterne lenker
---------------

* Hvordan reparere Citroën CX
Vestsiden av Storetveitmarken sett fra Kirkevegen Foto: Magnus Aasen Aukland 
**Storetveitmarken** er en kommunal park på Storetveit, som ligger mellom Minde, Fantoft og Fjøsanger i Bergen og er et viktig rekreasjonsområde. Ved Storetveit skole blir fotballbanen mye brukt til fotball, men er også en yndet øvingsplass for *kitere*. På vinterstid kommer barnefamilier fra alle kanter av byen hit for å ake eller å lære de små å stå på ski. På slike dager står biler parkert langs hele Kirkevegen. Nord for marken ligger Storetveitåsen med hovedhuset som tilhørte godseieren Wilhelm Mohr.

Wilhelm Mohr solgte marken til Fana kommune for en pris langt under takst, og skrev i sine memoarer *Mine livserindringer* fra 1969 at han tenkte på å få den «*fredet som park. Fana kommune var interessert i det samme, og etter forhandlinger innstilte formannskapet til herredsstyret at kommunen skulle kjøpe arealet til park og friareal*.» Imidlertid ble ikke Storetveitmarken fredet. I stede ble det tinglyst en begrensning om at «*arealet er klausulert som park og friareal*».

Marken ble utskilt fra Storetveit gård og kjøpt av Fana i 1961, og var spesielt kjent som hekkeplass for viper. Vipene forsvant da marken ble gravd opp og drenert i 2018 for å gi plass for parsellhagen som måtte flyttes midlertidig fra Fløen under arbeidet med bybanelinje 2 til Fyllingsdalen. Fløen parsellhage gjenåpnet i 2023. Likevel ble parsellhagen på Storetveitmarken gjort permanent, i strid med tinglysningen om at marken er friareal.

På Storetveitmarken ligger Nasjonenes park, innviet 13. mai 1990. I 2007 gjenopptok Bergen kommune videreutvikling av parken. I 2008 som var FNs internasjonale år for poteten, plantet skoleelever og barnehagebarn poteter i parken. FN-dagen 24. oktober samme år ble markert ved at skoleelever plantet ut tusenvis av tulipanløk.

I 2007 ga Bergen kommune tillatelse til midlertidig etablering av en barnehage som skulle fjernes etter tre år. Like fullt ble barnehagen vedtatt permanent i 2013, i strid med tinglyst servitutt av området som friareal. I årene 2007-18 ble tre områder av marken likevel inngjerdet og privatisert.

I mai 2013 åpnet Motstandsbroen på Storetveitsmarken.

Referanser
----------

1. ↑  «Storetveit gård», *Bergen byleksikon*
2. ↑  «Storetveitmarken», *Bergen byleksikon*
3. ↑  Klage på kommunens brudd på klausuleringen av Storetveitmarken som park og friareal
4. ↑  Fløen parsellhage flyttet til Storetveitmarken, *Bergensavisen* 11. september 2018
5. ↑  «Interessen har eksplodert», *Bergens Tidende* 23. mai 2023
6. ↑  «Nasjonenes park», *Bergen byleksikon*
7. ↑  «Nasjonenes park», *geocatching*
8. ↑  Klage på kommunens brudd på klausuleringen av Storetveitmarken som park og friareal
9. ↑  «Motstandsbroen på Storetveitmarken»

Eksterne lenker
---------------

* Bergen byleksikon på nett, om Storetveitmarken

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Bergen byleksikon
 |
**Dom** er et fjell i Wallis-Alpene i Sveits 4 545 meter over havet. Det er det høyeste fjellet som ligger helt innenfor de sveitsiske grensene. Dufourspitze i Monte Rosa-gruppen er høyere (4 634 moh), men det er samtidig et grensefjell til Italia. Dom tilhører Mischabelfjellene, som etter Monte Rosa er det nest høyeste fjellmassiv i Sveits. 

Navnet Dom er en tributt til *Domherr* til Sitten (Sion), Joseph Anto Berchtold, etter hans arbeider med oppmåling av fjellmassivet. 

Den første kjente bestigning skjedde 11. september 1858 ved J. Llewellyn Davies, Johann Zumtaugwald, Johann Kronig og Hieronymous Brantschen fra nordvest.

Bilder
------

* Fjellhytta på 2 940 mohFjellhytta på 2 940 moh
* Dom sett fra vestDom sett fra vest
* Utsyn fra Dom til MatterhornUtsyn fra Dom til Matterhorn
* På toppenPå toppen

Litteratur
----------

* Helmut Dumler og Willi P. Burkhardt: *Viertausender der Alpen*. Bergverlag Rother, München 2001, ISBN 3-7633-7427-2.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dom (mountain) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
**Pirin nasjonalpark** (bulgarsk: Национален парк „Пирин") ligger i Pirinfjellene i Blagoevgrad oblast i Bulgaria. Naturparken omfatter ca. 400 000 dekar og ligger mellom 1 008 og 2 914 meter over havet med Vihren som den høyeste fjelltoppen.

Historie
--------

Vihren nasjonalpark ble etablert i 1962 og gitt navnet Pirin folkepark i 1974. Parkadministrasjonen ble i 1979 lagt til Bansko og fra 1983 er området oppført på UNESCOs liste over verdensarven.

Parken
------

I fjellene finnes 176 eksplosjonskratere som under snøsmeltingen fylles av vann og blir sjøer. Mer enn 80 % av området er dekket av skog og her finnes bl.a. svartfuru. Det 1 300 år gamle treet *Bajkuschewa Mura* er et av verdens eldste.

Totalt finnes 1 315 karplanter som er en tredel av Bulgarias flora, herunder 86 endemiske arter for Balkan, 17 bulgarske endemiske arter og 18 lokale endemiske arter.

Faunaen omfatter 45 pattedyr inkludert, bjørn, ulv og mår, og 159 fugleslag. I Pirin finnes også åtte typer amfibier, elleve reptilslag og seks fiskeslag.

Bildegalleri
------------

* EdelweissEdelweiss
* Innsjøen Gorno VasilasjkoInnsjøen Gorno Vasilasjko
* Bajkuschewa Mura, Bulgarias eldste treBajkuschewa Mura, Bulgarias eldste tre
* Vihren, den høyeste toppen (2 914 moh)Vihren, den høyeste toppen (2 914 moh)

Referanser
----------

1. ↑  UNESCO

Eksterne lenker
---------------

* (bg) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Pirin National Park – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Verdensarvsteder i Bulgaria (liste) |
| --- |
|  | 
* Nesebăr (1983)
* Bojanakirken (1979)
* Madararytteren (1979)
* Pirin nasjonalpark (1983)
* Rila kloster (1983)
* Klippekirkene i Ivanovo (1979)
* Srebarna naturreservat (1983)
* Den trakiske graven i Svesjtari (1985)
* Den trakiske graven i Kazanlak (1979)

 | Bulgarias flagg |
| Årstallene angir når stedet ble tatt opp på verdensarvlisten. |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC **·** GeoNames
 |
**«Anna af Sand»** er en hardangerjakt bygget i 1854. Skipet er en av Europas eldste jekter som fortsatt er i bruk. Jakten eies i 2023 av Stavanger maritime museum.

Historie
--------

Skipets historie er bare delvis kjent. Hardangerjekta ble sjøsatt i Hardanger i 1854 som «Haabet». Skipet ble benyttet til fraktefart langs kysten.

Etter nesten femti år i fraktefart ble skipet satt på land for ombygging i 1896. Skroget var utslitt og måtte ombygges. Riggen måtte skiftes. Da tilhørte hun Torger Bjørnsen Marvik. Etter ombyggingen ga han fartøyet samme navn som kona si, Anna. I 1899 ble skipet solgt til Bjødne og Thore Rørvik Eide på Sand. Skipet ble omdøpt og siden den gang har hun alltid båret navnet «Anna af Sand».

I 1968 ble jakten oppdaget av skipsreder Torolf Smedvig. Han innså hvilke kulturverdier «Anna af Sand» representerte, og kjøpte henne med tanke på restaurering. I 1973 ble «Anna» gitt som gave til Stavanger maritime museum.

Etter Stavanger maritime museum overtok «Anna af Sand» har skipet blitt benyttet til representasjonsoppdrag både i Norge og i utlandet.

Jakten ble vernet som kulturminne i. «Anna af Sand» representerer flåten av seildrevne fraktfartøyer på Vestlandet, som alle var bærebjelker i landsdelens økonomiske utvikling.

Teknisk informasjon
-------------------

Jakten er 15,8 meter lang og 5,5 meter bred. Dypgangen er 2,2 meter.

* Mastehøyde: 19 meter.

* Storseil: 85,2 kvm
* Toppseil: 16 kvm
* Fokk: 20 kvm
* Klyver: 22,8 kvm
* Jager: 21,2 kvm

Referanser
----------

1. ↑  Kvasjord, Anna Torp (28. mai 2022). «(+) Et av Europas eldste seilende trefartøyer med mannskap gjestet Grimstad». *gat.no* **(norsk)**. Besøkt 20. september 2023.
2. 1 2  «Jakten Anna af Sand, i Stavanger maritime museums eie». *web.archive.org*. 10. september 2014. Besøkt 20. september 2023.
3. ↑  «Anna af Sand: Jakt.». *digitaltmuseum.no*. Besøkt 20. september 2023.
4. ↑  «Anna af Sand». *Norsk fartøyvern*. Besøkt 20. september 2023.
5. ↑  «Anna af Sand - historien om en jakt». *ARK* **(norsk)**. Besøkt 20. september 2023.

Litteratur
----------

* Bø, Sindre (2011). *Anna af Sand - historien om en jakt*. Wigestrand. ISBN 9788281401181.

Eksterne lenker
---------------

* (no) ««Anna af Sand»». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |

Portal: Sjøfart
Rolf Jacobsen bodde i Skappels gate 2, Hamar. Foto: Thomas Andersen 
**Skappels gate 2** er en bygård i Hamar. Den er kjent som et kunstnerhjem ettersom forfatteren Rolf Jacobsen (1907–94) bodde her i årene 1961–1994.

Huset er oppført før 1849, og var den gang flyttet til byen fra Nes. Den blir beskrevet som «en interessant blanding av et representativt østlandsk våningshus, et italiensk renessansepalass og en forretningsgård i den nye byen Hamar»

Rolf og Petra Jacobsen, som begge var fra Solør, flyttet hit i 1961, etter flere omflakkende år i utkanten av byen. Fra 1949–52 bodde han på hybel i byen, fra 1952 til 1955 bodde familien på Nes, og fra 1955–61 i Vang (Hedmark). 

Huset er ikke direkte gjengitt i Jacobsens forfatterskap, men jernbane er et motiv i forfatterskapet. Skappels gate ligger tett opptil Dovrebanen. Denne nærheten til jernbanen, og forfatterens fortrolighet med rutetidene, kom etterhvert til å bli en viktig del av mytologien rundt Jacobsen.

Huset eies i dag av Hamar kommune, og huser blant annet Frivillighetssentralen og Pensjonisthjelpen. Jacobsens leilighet disponeres av foreningen *Rolf Jacobsens venner*, og brukes til kulturformål.

Referanser
----------

1. ↑  Kåre W. Linde i *Fortidsvern* nr 3, 2005
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 8. januar 2011. Besøkt 26. mars 2010.

Litteratur
----------

* *Norske kunstnerhjem*; temanummer av *Fortidsvern*; nr 3, 2005
* Hilde Diesen. *Dikterhus*. Tell forlag, 1994 (*bokhylla.no – fulltekst)*
**Granasjøen** er en kunstig innsjø som ligger på Nerskogen ved fylkesvei 512 i Rennebu kommune i Trøndelag. 

Innsjøen ble dannet ved bygging av en demning over elva Grana ved Nerskogen. Den er reguleringsmagasin for Grana kraftverk, som ligger ved Grindal og gir et fall på 462 m fra magasinet. Vannet ledes til kraftverket i en 10 km lang tunnel. Demningen er av steinfyllingstypen og fylkesveien går langs toppen av demningen. Laveste vannstand er 610 moh. høyeste er 650 moh. Sjøen har en største utstrekning på 6,61 km² og et magasinvolum på 144 millioner kubikkmeter.

Utbyggingen av Orkla og Grana-vassdraget ble gjennomført først på 1980-tallet. Oppdemmingen av Granasjøen vakte store protester før og etter vedtaket i 1978, og det kom til aksjoner i Granadalen. Da Innerdalen og Granadalen ble foreslått neddemt, vakte det politiske protester både fra lokalsamfunnene, naturverngrupper, og Landbruksdepartementet. Foruten naturhensynene var også landbruket i dalene viktig, Utbyggingen av Granasjøen førte til neddemming av et jordbruksområde i Nerdalen i Rennebu som ble nydyrket før og etter andre verdenskrig. 

Granasjøen er fiskevann, og båt kan leies ved vannet. Ved sjøen er det også mulighet for camping og annen overnatting. Granasjøen brukes til seilbrett.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «NVE Atlas». *Vannkraft – Utbygd vannkraft – Magasin.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 28. juni 2015

| * v
* d
* r
Kraftverkene i Orkla |
| --- |
| **Stasjoner** | 
* Brattset
* Grana
* Litjfossen
* Svorkmo
* Ulset

 |  |
| **Magasiner** | 
* Falningsjøen
* Granasjøen
* Innerdalsdammen
* Storfossdammen
* Sverjesjøen

 |
| **Eiere** | 
* TrønderEnergi
* Trondheim Energi Kraft
* Eidsiva vannkraft

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Skjånes
**Skjånes** (nordsamisk: *Skeavvonjárga*) er et lite tettbebygd sted som befinner seg 70 grader nord i Gamvik kommune i Finnmark. Ankomst til stedet skjer enten via FV 264 Hopseidet-Skjånes eller med hurtigbåt via Smalfjorden (Tana) i Tana Kommune.

Det lille stedet har rundt 60-70 innbyggere (2007) og de fleste innbyggerne arbeider og livnærer seg av hva fiskerinæringen har å tilby. Stedet har mistet mange offentlige arbeidsplasser ved at internatskolen og aldershjemmet ble nedlagt.[] I tillegg har regjeringen bestemt at Tanafjorden skal være oppdrettsfri sone, noe som gjør at Skjånessamfunnet ikke lenger kan drive med lakseoppdrett selv om lokalitetene her er av Finnmarks aller beste.[] Fra sommeren 2007 har det vært igangsatt fisketurisme på stedet.[]

Nevnt innledningsvis er det hurtigbåt i drift på stedet. Hurtigbåten anløper tre mindre tettsteder i området Langfjordnes, Nervei og Laggo, samt videre østover til Smalfjorden (Tana) i Tana Kommune. På det meste er hurtigbåten i virksomhet seks dager i uken og tre ganger daglig. 

* Skjånes sett fra en annen vinkel, og viser blant annet Skjånes skoleSkjånes sett fra en annen vinkel, og viser blant annet Skjånes skole
* Fiskebruket og hurtigbåtkaienFiskebruket og hurtigbåtkaien
* HurtigbåtenHurtigbåten

Se også
-------

* Hop kapell

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
**Ludvig Petersen Skjerven** (født 1884 på Skjervum (Skjerven) i Vardal, død 1967) var ordfører i Vardal fra 1926 til 1928. Skjerven var Arbeiderdemokratenes siste ordfører i bygda. 

Ludvig Skjerven var sønn av *Peter* og *Lisa Skjerven*. Mora var født *Magnussen*. Han kjøpte nabogarden By i 1903, og ifølge bygdeboka forbedra han denne kraftig. I 1908 ble Skjerven gift med *Johanne Houth* (1887–1973).

I 1922 ble han valgt inn i herredsstyret og ble alt i sin første periode varaordfører. Bondepartiets Kristian Nyjordet ble ordfører. Men perioden etter tok Arbeiderdemokratene tilbake ordførervervet, og Skjerven fikk denne posten. I Vardal bygdebok karakteriseres Skjerven som "en av de dyktigste kommunemenn som Vardal har hatt". Det pekes blant annet på at ordføreren fikk gjennomført mange tiltak i kriseåra på 1920-tallet, uten at skatteprosenten ble satt vesentlig opp. Under Skjervens ledelse bygde Vardal kommune flere nye veier, de kjøpte skog, og i tillegg greide kommunen å betale ned på gjelda si. Etter at Arbeiderpartiet tok over ordførerposten i 1928, fortsatte Skjerven i herredsstyret til 1937.

Skjerven var engasjert på mange felt, blant annet for avholds- og ungdomssaken samt i sang og musikk. Han var også en av forkjemperne for bygdetunet Eiktunet, som ble bygd opp på 1950-tallet. Skjerven var museumslagets styreformann fra 1954 til 1960.

Kilder og litteratur
--------------------

* Lauvdal, Torgeir: *Vardal bygdebok III*, Vardal 1930, s. 241-242.
* Opplandsarkivets avskrift av kommunevalgresultater Arkivert 16. april 2014 hos Wayback Machine.
* Oudenstad, Halvard: *Eiktunet. 10-års beretning*, Vardal-Snertingdal museumslag 1964.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Kristian Nyjordet** | **Ordfører i Vardal**(1926–1928) | Etterfølger:**Knut A. Jenseth** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
Fra Oksevåg
**Oksevåg** er et fraflyttet fiskevær i Lebesby kommune som ligger innerst i Oksfjorden i Finnmark. På 1800-tallet var det en hvalfangststasjon der.

I 1903 ble hvalfangststasjonen beskyttet av et norsk selskap for å hindre ødeleggelse på grunn av Mehamn-opprøret.

Under andre verdenskrig var det en kort stund en sovjetisk radiostasjon i Oksevåg, men russerne ble angitt av en lokal laksefisker i frykt for dødsstraff ved og tie. Som tidligere ble brukt under opprullingen av radiostasjonene i Øst-Finnmark. «Heldigvis» ble russerne drept etter en kort kamp, slik at det ikke var risiko for at de nevnte kontakt med lokalbefolkning, som ville bety horrible straffer som i f.eks. Kiberg

Som resten av Finnmark ble Oksevåg brent av tyskerne og de ca. 100 innbyggere ble tvangsevakuert. Etter krigen ble det bestemt av Oksevåg ikke skulle bygges opp igjen.

> ....Vi vet ikke hvor gruppa oppholdt seg, men mye tyder på at de brukte en hule mellom Striptinden og Engelsknæringen som basisstasjon. I så fall dreide det seg om en hule som i årtider var brukt som oppbevaringssted for laks av laksenotfiskerne, rene kjøleskapet! Gruppa hadde i hvert fall kontakt med familien Sagen i Oksevåg og med en familie på Hopseidet.
> 
> 
> 
> Utdrag fra Bjørnulv Jenssen og Andreas Raaum: «Partisaner i Finnmark», i *Skråblikk* påsken 2000.
> 
>

Referanser
----------

1. ↑  NRK.no
2. ↑  skbvel.net (pdf-fil)[*død lenke*]
**Steinavær** er ei øygruppe i Harstad kommune i Troms. Øygruppa ligger i Andfjorden, mellom Senja og Andøya, og nord for de større øyene Bjarkøya, Grytøya og Sandsøya. Den største øya i øygruppa er Styrmannsholmen. Steinavær hadde fast bosetting til 1912, og ble helt avfolket i 1914.

Indre og Ytre Steinavær er vernet som landskapsvernområde. Mellom 1. mai og 15. juni er det forbudt å gå i land på alle holmer og skjær i fredningsområdet, unntatt Styrmannsholmen, der ferdsel er tillatt hele året. Ved Steinavær finnes et stort korallrev.

Historikk
---------

Rundt forrige århundreskifte var Steinavær mye brukt som fiskevær under vår- og sommerfisket.
I 1897 ble øygruppen Ytre Steinavær kjøpt opp av Statens Havnevesen for å kunne hente ut stein til molobygging. Prisen var kr 2 000.
Herfra ble det hentet ut enorme mengder av steinblokker på mellom fem og ti tonn som ble fraktet med prammer til moloanleggene på Andenes i Andøy. Det var havnevesenets dampbåt «Andenæs» som trakk prammene. Dette uttaket av steinblokker hadde pågått en tid i forveien og det var et etablert steinbrudd med ekspertise og tilstrekkelig kapasitet før havnevesenet kjøpte øygruppen.
Det ble også fraktet stein helt til Segelvik i Kvænangen i Nord-Troms – en distanse på over 40 norske mil fra Steinavær. I Segelvik bygde man en molo på vel 40 meter lengde, mens moloanlegget på Andenes var rundt 450 meter. Arbeidene på begge stedene ble ledet av driftsingeniør A. Dorph.

Eksterne lenker
---------------

* Bent Svinnungs padleside om Styrmannsholmen i Steinavær
* Bent Svinnungs padleside om Kvaløya i Steinavær
* Verneforskrift for Steinavær landskapsvernområde med dyrelivsfredning

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
Kart over parken
**Sentral-Balkan nasjonalpark** (bulgarsk: Национален парк Централен Балкан) er en nasjonalpark i Balkanfjellene i det sentrale Bulgaria. Parken ble opprettet 31. oktober 1991 og har et areal på 720 km². Landskapet består av fjell (høyeste punkt er Botev, 2 376 moh.) og skog (bartrær, bøk). 59 arter av pattedyr, 224 fuglearter, 14 arter av reptiler, 8 amfibierarter og 6 fiskearter lever i parken.

Parken inkluderer ni naturreservater. Bøkeskogene i disse reservatene har vært en del av UNESCOs verdensarvliste *bøkeurskog og gamle bøkeskoger i Karpatene og andre regioner i Europa* siden 2017.

Referanser
----------

1. ↑  «Central Balkan National Park». visitcentralbalkan.net. Besøkt 1. august 2021.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Central Balkan National Park – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Nasjonalparker i Bulgaria |
| --- |
| Pirin • Rila • Sentral-Balkan | Bulgarias flagg |


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
Kleskurv fylt med skittentøy
Stabling av tøy for transport
Produksjon av plastkurver i Ottendorf-Okrilla, Sachsen (1981)
En **kleskurv**, også kalt **skittentøyskurv** eller **vaskekurv**, er en kurv som brukes til oppbevaring av rene klær for lagring, oppbevaring av skittentøy før vask og tørking, eller transport av klær. De brukes for å holde rent- og skittentøy samlet og organisert, og kan hindre at klær forsvinner eller blandes sammen. Kleskurver er ofte et bade eller vaskeromsmøbel i hjemmet, mens poser ofte brukes for å holde skittentøyet adskilt under reise. Ulike bokser kan brukes for å sortere etter hvilket program klærne skal vaskes på, og når en kurv er full kan det indikere at det er på tide med en vask.

Oppbygning
----------

De fleste kleskurver er designet for å være luftgjennomtrengelige slik at eventuell fuktighet i tøyet kan unnslippe.

### Materialer

Kleskurver kan være laget av ulike materialer som for eksempel treverk, plast, metall, tau, vevd rotting, flettet vier eller tekstil.

### Form

Formen kan variere, og kurver kan blant annet fås med grunnflate som er rund, kvadratisk eller rektangulær. Kleskurver har ofte bærehåndtak på to av kortsidene slik at de lett kan bæres av en person. I tillegg til kurver finnes det også vaskeposer, bokser og kasser. Noen kleskurver er har sitteplass på topp, hvilket gjør dem til et kombinasjonsmøbel.

Se også
-------

* Eurokasse, standardisert type kasse for oppbevaring og transport
**Adolf Küry** (født 21. juli 1870 i Basel i Sveits, død 26. november 1956 i Bern) var fra 1924 til 1955 kristkatolsk biskop for Sveits.

Liv og virke
------------

### Prest

Etter gymnasiestudier i Basel og studier i gammelkatolsk teologi ved universitetene i Bern og i Bonn ble Küry presteviet i 1893. Han ble sogneprest i Starrkirch-Dulliken. Fra 1896 til 1906 arbeidet han i Luzern årene 1906–1924 i *Predigerkirche Basel*. Ved siden av sitt virke som utgiver av *Internationales Kirchliches Zeitschrift* og fra 1915 også dets redaktør, tok han doktorgrad i r 1915, og ble i 1924 professor i kirkehistorie, kirkerett og fra 1933 liturgi ved det kristkatolske fakultet ved Universität Bern.

### Biskop

I 1924 ble han valgt til biskop for Den kristkatolske kirke i Sveits. Han ble bispeviet den 14. september samme år av den gammelkatolske erkebiskop av Utrecht, Franciscus Kenninck. I denne egenskap bispeviet han den 1. september 1925 Adalbert Schindelar i *St. Peter und Paul Kirche* i Bern til biskop, og innførte den gammelkatolske kirkes apostoliske suksesjon i Østerrikskes gammelkatolske kirke. 

Küry fortsatte sin forgjengers politikk, fremmet økumenikk og pleide gode forbindelser ned de anglikanske og ortodokse kirker. Internasjonalt var han aktiv i forskjellige funksjoner. Fra 1913 til 1938 var han sekretær for de internasjonale gammekatolikkongresser, fra 1924 til 1955 sekretær for Utrechtunionens internasjonale gammelkatolske bispekonferanse, og deltok på verdenskonferansene i Stockholm, Lausanne og Edinburgh. Hans sønn med Bertha Disteli, Urs Küry, ble hans etterfølger som biskop.

Episkopalgenealogi
------------------

Hans episkopalgenealogi er:
**DEN KATOLSKE KIRKE**

* Kardinal Scipione Rebiba
* Kardinal Giulio Antonio Santori
* Kardinal Girolamo Bernerio, O.P.
* Erkebiskop Galeazzo Sanvitale
* Kardinal Ludovico Ludovisi
* Kardinal Luigi Caetani
* Biskop Giovanni Battista Scanaroli
* Kardinal Antonio Barberini, jr.
* Erkebiskop Charles-Maurice le Tellier
* Biskop Jacques Bénigne Bossuet
* Biskop Jacques de Goyon de Matignon
* Biskop Dominique Marie Varlet

**DEN GAMMELKATOLSKE KIRKE I NEDERLANDENE**

* Erkebiskop Petrus Johannes Meindaerts
* Biskop Johannes van Stiphout
* Kardinal Walter van Nieuwenhuisen
* Biskop Adrian Jan Broekman
* Erkebiskop Jan van Rhijn
* Biskop Gisbert van Jong
* Erkebiskop Willibrord van Os
* Biskop Jan Bon
* Erkebiskop Jan van Santen

**DEN GAMMELKATOLSKE KIRKE**

* Biskop Hermann Heykamp
* Biskop Gasparus Johannes van Rinkel
* Erkebiskop Gerardus Gul
* Biskop Henricus Johannes Theodorus van Vlijmen
* Erkebiskop Franciscus Kenninck
* Biskop *Adolf Küry*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** SUDOC **·** HDS **·** NKC
 |
**Rødpil** (vitenskapelig navn: *Salix purpurea*) er et løvtre og en busk av vierfamilien som kan bli 1-4 meter høy. Den er sjelden i Norge, men finnes naturalisert eller gjenstående langs kysten til Bergen, og via Oppland og Hedmark til Nord-Trøndelag. Den foretrekker fuktig grusjord langs bekker, strender, elver og veigrøfter. Den blomstrer i april-mai.

Grenene er lyst vinråde eller gulbrune av farge og snaue og glatte. De eldre kvistene er gulbrune eller grågrønne, ofte med rødskjær. Den har normalt motsatte og 4-9 cm lange blader som er tagget ytterst. Bladkanten kan være litt nedoverbøyd. Bladet er bredest ytterst og smalere inne mot bladstilken. Deter på undersiden grågrønt og på oversiden matt grønne med svakt blåskjær. Bladstilken er 2-9 mm lang, gulgrønn og snau. Det er 12-27 par sidenerver på bladet. Arten har ikke øreblad.

Raklene er tett hvitlodne, og har rød-svarte eller svarte skjell. Arten kort, rund kapsel med meget kort og unnselig arr.

Utbredelse
----------

Rødpil vokser i Nord-Europa, og er i Norden sjelden og stort sett plantet eller gjenstående på det sentrale Østlandet, på Sørlandet og langs kysten opp til Bergen, samt via Oppland og Hedmark opp i Sør-Trøndelag og ut til traktene rundt sørlige Trondheimsfjorden, til grensetraktene mellom Sør- og Nord-Trøndelag. Den finnes også spredt i hager og parker i sørlige Sverige, rundt Helsingfors, og i hele Danmark.

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger»Åpent tilgjengelig. Artsdatabanken. 14. april 2023. Besøkt 14. april 2023.
2. ↑  Hegre H, Solstad H, Alm T, Fløistad IS, Pedersen O, Schei FH, Vandvik V, Vollering J, Westergaard KB og Skarpaas O (11. august 2023). «Karplanter. Vurdering av økologisk risiko for rødpil *Salix purpurea* som LO for Fastlands-Norge med havområder»Åpent tilgjengelig. *Fremmedartslista 2023*. Artsdatabanken. Besøkt 25. september 2023.

Kilder
------

* Stenberg, Lennart & Bo Mossberg, Steinar Moen (norsk red.), *Gyldendals store nordiske flora*, Gyldendal, Oslo 2007. ISBN 978-82-05-32563-0.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Rødpil* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Rødpil* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Rødpil* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Rødpil* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Rødpil* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Rødpil* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Rødpil* hos The International Plant Names Index Rediger på Wikidata

* (en) *Rødpil* hos Tropicos Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Salix purpurea* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Salix purpurea* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Salix purpurea* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***Acanthogethes*** er en slekt av små glansbiller med kølleformede antenner. De fleste har en matt glans og mer eller mindre flat kroppsform. De voksne billene finner man ofte på blomster, larvene kan finnes i mange ulike habitater.

Utseende
--------

Små (1,2-4,3 millimeter) glansbiller, de fleste artene er forholdsvis brede og flate, men det finnes også noen som er avlange eller hvelvede, oftest mørke på farge med mer eller mindre utpreget metallglans. Overflaten er kledt med fine, korte hår og har som oftest kraftig mikroskulptur. **Hodet** er lite, kort og bredt. Antennene er nokså korte, 10- eller 11-leddete, med en tydelig, tre-leddet kølle ytterst. **Brystskjoldet** (pronotum) er ganske stort, omtrent så bredt som dekkvingene, jevnt tilsmalnet fremover. **Dekkvingene** er mer eller mindre parallellsidige, og dekker vanligvis hele bakkroppen (av og til kan det aller bakerste leddet stikke ut). De har vanligvis ikke tydelige punktrekker. **Beina** er korte og kraftige. Framleggene (protibiae) har tenner på yttersiden, mellom- og bakleggene skarpe lengdelister.

**Larvene** er lange og tynne, sylindriske, litt krumme og gjerne hvite.

Levevis
-------

De voksne billene i mange grupper finner man gjerne på blomster, der de spiser pollen. Disse artene finnes helst på blomster av planter i familien Cistaceae.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i det sørvestlige Palearktis, mest rundt Middelhavet. Én art har etablert seg i Nord-Amerika.

Systematisk inndeling
---------------------

* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia
			* Overfamilien glans- og flatbiller, Cucujoidea
				+ Familien glansbiller, Nitidulidae
					- Underfamilien **blomsterglansbiller**, Meligethinae
						* Slekten ***Acanthogethes*** Reitter, 1871
							+ *Acanthogethes brevis* Sturm, 1845
							+ *Acanthogethes fuscus* (Olivier, 1790)
							+ *Acanthogethes hercules* (Audisio, 1986)
							+ *Acanthogethes lamii* (Rosenhauer, 1856)
							+ *Acanthogethes reyi* (Guillebeau, 1885)
							+ *Acanthogethes solidus* (Kugelann, 1794)

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 15. oktober 2020. Besøkt 15. oktober 2020.

Kilder
------

* Silfverberg, H. 1992. *Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae* (Liste over Nordens biller). Helsinki.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Acanthogethes* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Acanthogethes* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Acanthogethes* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Acanthogethes* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Acanthogethes* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Acanthogethes* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata