recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Frode Fonnum** (født 3. februar 1937. død 26. april 2023) var tidligere forskningssjef ved Forsvarets forskningsinstitutt (FFI) og professor emeritus i toksikologi ved Universitetet i Oslo (UiO).

Fonnum var utdannet ved Heriot-Watt University i Edinburgh i 1960 og ble dr.philos. ved UiO i 1970. Han arbeidet som forsker ved FFI 1961-1972 og deretter som forskningssjef (FFI) 1972-2004. Han var professor i toksikologi ved UiO 1984-2001 og Vista-professor 1996-2000. Fonnum var sekretær og formann i International Society of Neurochemistry, medredaktør i flere internasjonale fagtidsskrifter og ledet flere forskningsgrupper i NATO. Et forskningsopphold i Cambridge på 1960-tallet ga støtet til hans hovedinteresse om hvordan signalstoffene i hjernen dannes og lagres og til senere studier av hvordan giftige stoffer kan skade hjernen. Han veiledet 30 kandidater til doktorgrad.

Fonnum var medlem av Regjeringens utvalg for nedrustning og rustningskontroll 1978-1982 og deltok også i de tekniske drøftelsene i forkant av Avtalen om forbud mot kjemiske våpen.

I 2013 ble han tildelt Poulsson-medaljen for sin forskning. Fonnum var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi (1992).

Referanser
----------

1. ↑  Frode Fonnum was VISTA professor from 1996 to 2000 - vista.no
2. ↑  85 års omtale i Aftenposten 3. februar 2022
3. ↑  Forvaltningsdatabasen - Frode Fonnum - nsd.no

Eksterne lenker
---------------

* (en) Frode Fonnum – profil hos ResearchGate Rediger på Wikidata
* Frode Fonnum, research scientist - World Biographical Encyclopedia

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** ResearchGate
 |
**Jacqui Drollet**, egentlig **Jacques Harold Tiamatahi** (født 22. november 1944 i Papeete), er en franskpolynesisk politiker.

Biografi
--------

Drollet studerte i Toulouse og Marseille og er utdannet marinbiolog. Han har blant annet arbeidet med ciguatera ved Institut Louis Malardé. I 1974 grunnla han miljøvernorganisasjonen Ia ora te natura.

Sammen med blant andre Henri Hiro og Duro Raapoto grunnla han i 1975 det sosialistiske uavhengighetspartiet Ia Mana te Nunaa. I 1982 ble han første gang valgt til Fransk Polynesias forsamling. I årene 2004 til 2008 var han visepresident i Oscar Temarus regjeringer. Samtidig var han minister for ulike saksfelt og hadde ansvar for miljø, turisme og lufttransport, økonomi og finans, kultur, og post- og telekommunikasjon. I 2011 ble han valgt til parlamentspresident i Fransk Polynesias forsamling.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «DROLLET Jacqui» Arkivert 19. august 2014 hos Wayback Machine. biografi fra Fransk Polynesias forsamling.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Postdepartementet** ble opprettet ved kongelig resolusjon 18. august 1860 ved at embetet som Generalpostdirektør ble opphevet og det sentrale ansvaret for alle saker angående postverket ble overført fra Indredepartementet.

Bakgrunnen for opprettelsen av departementet var misnøye fra Stortingets side over Generalpostdirektoratets spesielle stilling som både underordnet og sideordnet det ansvarlige departement. Direktoratet ble derfor omdannet til et departement.

Etter et års virksomhet ble departementet nedlagt da Postdepartementet og Marinedepartementet ved kongelig resolusjon 6. juni 1861 ble slått sammen til det nye Marine- og postdepartementet.

Statsråder
----------

18. august 1860 – 31. oktober 1860: Ketil Motzfeldt
1. november 1860 – 30. september 1861: Erik Røring Møinichen
12. august 1861 – 24. august 1861: Christian Ludvig Diriks (fungerende)

Eksterne lenker
---------------

* Postdepartementet 1860-1861 Håndbok for Riksarkivet
* Det Sibbern/Birch-Motzfeldtske ministerium (16.12.1858-16.12.1861) Arkivert 1. juli 2016 hos Wayback Machine. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** Forvaltningsdatabasen
 |
**Anton Emil Hermann Saefkow** (født 22. juli 1903 i Berlin; død 18. september 1944 i Brandenburg-Görden fengsel ) var en tysk kommunist og motstander av nasjonalsosialismen i Tyskland.

Saefkow ble født i en arbeiderfamilie. Han gikk som ung i smedlære og ble tilknyttet ungkommunistene. Der ble han 1922 leder for avdelingen i Berlin.

Anton Saefkow ble arrestert av nazistene i 1934 og satt i ulike konsentrasjonsleirer og fengsler frem til 1939, da han ble løslatt. Etter løslatelsen tok Saefkow straks fatt på det illegale arbeidet igjen. Etter overfallet på Sovjetunionen i 1941 bygget han opp den største motstandsgruppen i KPD, den såkalte *Operative Leitung der KPD* (operative ledelse av KPD). I 1944 ledet han sammen med Bernhard Bästlein og Franz Jacob en gruppe kalt Saefkow-Bästlein-Jacob-organisasjonen. Gruppen agiterte mot krigen og oppfordret til sabotasjeaksjoner. Sosialdemokraten Adolf Reichwein tok kontakt med ham for å få ham med på 20. juli-attentatet. Saefkow ble arrestert like etter det mislykkede attentatet. Han ble dømt til døden og giljotinert 18. september. Han er gravlagt på gravlund Pankow III i Niederschönhausen.

Minnesmerker
------------

I DDR-tiden ble flere offentlige innretninger som militære avdelinger, gater, skoler, plasser og parker oppkalt etter Anton Saefkow. Fremdeles finnes Anton Saefkow Platz i Fennpfuhl og Anton Saefkow Park i Prenzlauer Berg. Det samme gjelder gater i Wismar, Görlitz og Ludwigsfelde.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Store sovjetiske encyklopedi (1969–1978), avsnitt, vers eller paragraf Зефков Антон, besøkt 28. september 2015[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Store sovjetiske encyklopedi (1969–1978), avsnitt, vers eller paragraf Зефков Антон, besøkt 27. september 2015[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   www.berlin.de, besøkt 8. april 2023[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Biografi Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur Besøkt 1. april 2012

  

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Prudential Center** er en multifunksjonsarena i Newark i den amerikanske delstaten New Jersey, og har siden oktober 2007 hvert hjemmearenaen til New Jersey Devils som spiller i National Hockey League.

Prudential Centers har fått kallenavnet *The Rock* etter logoen til hovedsponsoren *Prudential Financial* som sitter på navnerettighetene til hallen i 20 år, til en pris av USD 103,5 millioner.

Hallen blir også brukt som hjemmearena av New Jersey Ironmen som spiller i Major Indoor Soccer League og av basketball-laget til Seton Hall University.

Hallen ligger i Newarks downtown og er det første arenaen av sitt slag som er blitt åpnet i storbyområdet New York siden åpningen av Continental Airlines Arena, senere Izod Center i 1981, en arena Prudential Center til en viss grad har avløst.

Hallen under bygging i juni 2007
Hallen klargjøres til åpningen

Bakgrunn
--------

New Jersey Devils spilte tidligere sine hjemmekamper i Continental Airlines Arena, denne hadde imidlertid utdaterte fasiliteter, og ligger litt vanskelig til mht offentlig kommunikasjon. Laget hadde derfor et lavere publikumsgjennomsnitt enn forventet. Det hadde derfor i årevis gått rykter om at laget kom til å flytte til en annen del av USA.

Det ble derfor tatt initiativ til bygging av en ny arena som måtte ligge mer tilgjengelig og med mer moderne fasiliteter. Tometn som ble valgt ligger bare to kvartaler fra hovedjernbanestasjonen Pennsylvania Station midt i byen og nær annen offentlig kommunikasjon, både buss og bybane.

Grunnsteinen for arenaen ble lagt ned 3. oktober 2005. Da byen Newark hadde grenser for hvor store midler de ville gå inn i prosjektet med, og dette var i ferd med å bli brutt, sa New Jersey Devils seg villig til å gå inn med USD 100 millioner på eiersiden. 

Det var videre planlagt at NBA-laget New Jersey Nets, som også hadder Continental Airlines Arena som hjemmearena, også skulle spille i det nye Prudential Center. Men laget vedtok senere at de i 2010 skal bygge en egen arena i Brooklyn, New York City. 

Arenaen ble åpnet 25. oktober 2007 med en åpningskonsert av det «lokale» rockebandet Bon Jovi og 27. oktober fikk hallen sitt første idrettsarrangement da New Jersey Devils spilte sin første hjemmekamp her mot Ottawa Senators, hvor gjestene vant 1-4. Den første seieren i hallen fikk hjemmelaget fire dager senere da de slo Tampa Bay Lightning 6-1.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Prudential Center – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Arenaens hjemmeside
Det synkende SS «Flying Enterprise» (øverst til venstre) sett fra USS «General A. W. Greely» (AP-141) 29. desember 1951.
**Kurt Carlsen** (født 20. februar 1914 i Helsingør, død 7. oktober 1989 i New Jersey) var en dansk-amerikansk sjøkaptein som ble verdenskjent i desember 1951 da han i 13 døgn nektet å forlate sitt havarerte og synkende skip, SS «Flying Enterprise».

Carlsen ble sjømann allerede som 14-åring og hadde kommando over eget skip 32 år gammel. Hans første kommando var et Isbrantsen-skip og han forble i samme rederi til han ble pensjonist.

Etter forliset av SS «Flying Enterprise» ble han mottatt som en helt i USA med Ticker-tape parade på Broadway. Han fikk også kommandoen over et nytt skip med navnet SS «Flying Enterprise 2».

Carlsen døde den 7. oktober 1989 i en alder av 75 år. Han ble kremert og hans aske ble strødd over Atlanterhavet der hans skip gikk ned.

Flying Entreprise
-----------------

Flying Entreprise var et Libertyskip som ble bygget i 1944 og tilhørte rederiet Amercan-Export Isbrantsen Lines. Skipet var underveis fra Hamburg til New York med en last, oppgitt å være rujern, biler og ukjent last. Utenfor Land's End fikk båten revner i skroget og begynte å synke.

Referanser
----------

1. ↑   Gravsted.dk[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  NYTimes.com – Obituaries, Henrik K. Carlsen, 75, A Heroic Sea Captain (Av AP. Publisert 9. oktober 1989, besøkt 6. april 2015)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Prabook
 |
**Anton Rupert** (født 4. oktober 1916, død 18. januar 2006) var en sørafrikansk milliardær, gründer og forretningsmann. 

Rupert ble tildelt en grad i kjemi fra Universitetet i Pretoria før han flyttet til Stellenbosch, hvor han etablerte Rembrandt Group som fremdeles har sitt hovedkontor i Stellenbosch.[] Ifølge hans biografi, skal Ruperts karriere strakte seg over seksti år.[]

Rupert døde i søvne i sitt eget hjem i Stellenbosch i en alder av 89 år, og han etterlot seg en sønn Johann, en datter Hanneli og fem barnebarn. Hans kone og hans yngste sønn, Anthonij, døde før ham.

Rupert har også spilt en viktig rolle i den sørafrikanske Small Business Development Corporation (SBDC), en non-profit organisasjon hvis lån til små og mellomstore bedrifter skal ha skapt nesten en halv million arbeidsplasser siden 1981.[] Rupert etablerte tobakkselskapet Voorbrand i 1940 og omdøpte dette til Rembrandt Ltd som ble konsolidert inn i Rothmans i 1972.[]

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 3. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000013656, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   www.busrep.co.za[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** Munzinger (iba)
 |
**Borettslaget Friis' gate 6** er et sosialt borettslag i Friis' gate på Grønland i Oslo. 

Borettslaget er en av syv boligblokker i kvartalstruktur i postmodernisme som ble oppført i 1987 av USBL med mer fellesrom og fellesskap enn vanlig i bygårder. Gården ble bygd med tanke på å fungere som et bofellesskap.

Kvartalsbygging
---------------

Friis' gate 6 er omtalt som et eksempel på postmodernisme i en kvartalstruktur. De andre blokkene i kvartalet er: *Heimdalsgata* 37-39, 30, 36, *Herslebs gate* 37, *Tøyengaten* 32, og *Urtegaten* 46.

Bygningene har ulik plassering i kvartalene og er forskjellig i størrelse og form. Byggeoppgaven ble brukt til å eksperimentere med ukonvensjonelle boligformer og boliger for spesielle grupper. En ønsket å skape bygningsmiljøer der nytt og gammelt dannet fysiske enheter hvor det var lagt tilrette for lokal stedstilhørighet. USBL ønsket også å styrke fellesskapet i bomiljøet. Bygningene inneholder derfor en rekke fellesrom for å oppmuntre til dette.

Utseende
--------

Husene har en felles karakter der materialer og fasadeelementer er ens for alle husene, men brukt på forskjellig måte slik at hver bygning skal få individualitet. En veksler mellom frilagte og pussede teglflater som lager ulike figurer på fasadene. Disse er også med på å fremheve inngangspartier, sokkelpartier, hjørner og tilknytning til omgivelsene.

Referanser
----------

1. ↑  Nye boliger med "Nogo attåt" undersøkelse I undersøkelsen kommer det frem at det i borettslaget er noen ukentlige fellesmiddager og et større fellesareal enn det som er vanlig.
2. ↑  Bruun, Ole Daniel 1999 s. 262
3. ↑  Arkitektur i Norge s. 21

Litteratur
----------

* Bruun, Ole Daniel; *Arkitektur i Oslo, en veiviser til byens bygningsmiljø* Oslo 1999, ISBN 82-573-0948-6
* Engh, Pål Henry (red); *Arkitektur i Norge* Oslo 1989, s. 21-22 ISBN 82-422-0010-6
* Eriksen, Arild; Skajaa, Joakim (red); *Pollen 3 - Bofellesskap* Oslo 2012, s. 16-17 ISSN 1893-2320

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (no) Nye boliger med "Nogo attåt" Arkivert 27. september 2007 hos Wayback Machine.
* (no) Pollen No 2

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Abdelaziz Belkhadem** (født 8. november 1945 i Aflou, Laghouat-provinsen i Algerie) er en algerisk politiker og satt som statsminister i Algerie fra 2006 til 2008.

Belkhadem var generalsekretær i Front de libération nationale (FLN). Han har en grad i litteratur og økonomi, og i 1964 begynte han sin karriere som finansiell inspektør og senere ble han ansatt som professor i arabisk litteratur.[] Belkhadem ble valgt til People's National Assembly (APN) i 1977 og han ble gjenvalgt som varamedlem fra Sougueur ved valgene i 1982 og 1987. Belkhadem ble utnevnt som statsminister den 24. mai 2006, og erstattet Ahmed Ouyahia i denne posisjonen. En av to bomber i Alger den 11. april 2007 eksploderte i nærheten av Belkhadem sitt statsminister-kontor. Han ble ikke skadet i angrepet, og fordømte bombene som «kriminelt og feigt».[] Minst 23 mennesker ble rapportert drept i disse to bombeangrepene.

Referanser
----------

1. ↑   Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Abdelaziz-Belkhadem, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000025886, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

| Politiske embeter |
| --- |
| Forgjenger :**Ahmed Ouyahia** | **Algeries statsminister**2006–2008 | Etterfølger :**Ahmed Ouyahia** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** VIAF **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** Munzinger (iba)
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for QatarQatar Qatar |
| Friidrett: |
| Friidrett Ungdoms-OL |
| Gull | Buenos Aires 2018 |  200 m |

**Abdelaziz Mohamed** (født 20. oktober 2001) er en qatarsk friidrettsutøver. Han vant 200 meter under Sommer-OL for ungdom 2018.

Idrettskarriere
---------------

### 2018

Mohamed deltok i Juniorasiamesterskapet i friidrett 2018 i Gifu i Japan. På 200 meter nådde han finalen, og kom der på fjerdeplass med 21,38 sekunder. Qatar kom også på fjerdeplass på 4 x 100 meter stafett. I den asiatiske kvalifiseringen til Ungdoms-OL (*YOG Asian Area Qualification*) vant han 200 meter, og ble dermed kvalifisert til Sommer-OL for ungdom 2018.

Han deltok i U20-VM i friidrett 2018, og ble slått ut i semifinalen på 200 meter med 11. beste tid totalt, da han løp på 21,20. Han løp også 4 x 100 meter stafett for Qatar, men laget ble slått ut i forsøksheatet.

I august deltok han på Qatars stafettlag på 4 x 100 meter stafett under Asialekene 2018. Laget fikk her svakest tid i kvalifiseringen av de 14 lagene som deltok, og nådde dermed ikke finalen. Han vant 200 meter under Sommer-OL for ungdom 2018, der han løp på 21,10 og 20,68 sekunder i de to løpene (sammenlagttid teller), og tiden 20,68 var personlig rekord.

Referanser
----------

1. ↑   World Athletics Database, besøkt 4. juli 2019[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  IAAF - *Abdelaziz Mohamed - Results*, besøkt 4. desember 2018.
3. ↑  IAAF - *IAAF World U20 Championships Tampere 2018 - Results - Men - 200 metres - Semi-final*, besøkt 4. desember 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Abdelaziz Mohamed – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Abdelaziz Mohamed – World Athletics Rediger på Wikidata
**William Davies Evans** (1790–1872) var en walisisk sjømann og oppfinner, i dag best kjent som sjakkspiller og opphavsmannen til åpningsvarianten evansgambit.

Liv og virke
------------

Evans tjente i marinen fra han var 14 år. Etter Napoleonskrigenes slutt fikk han hyre på et postskip og ble fire år senere kaptein.

En skipsoffiser introduserte den 28 år gamle Evans for sjakkspillet. En gang han rundt 1825–1826 hadde landlov i London, spilte han mot Alexander McDonnell, og slo ham med det som nå blir regnet som den første utførelsen av evansgambit. McDonnell, som var en av tidens beste sjakkspillere, brukte ofte evansgambiten etter dette. 

I 1838 spilte Evans noen partier mot Howard Staunton. Staunton nevner Evans flere ganger i sin *Chess-player's Handbook* (1847) og omtaler evansgambiten som «oppfinnsom og interessant».

Som oppfinner er Evans mest kjent for en lanterne med trefarget lys som skulle tjene til å avverge nattlige kollisjoner til sjøs. Den britiske regjeringen belønnet ham med £1500 for denne oppfinnelsen, og den russiske tsaren gav ham et gullur og £200. Tross hjelpen døde Evans i forarmede omstendigheter, kort tid etter at engelske sjakkspillere hadde satt i gang en innsamlingsaksjon for å yte ham ytterligere økonomisk hjelp.

Evansgambit
-----------

**Evansgambit**Grunnstilling etter **1.e4 e5 2.Sf3 Sc6 3.Lc4 Lc5 4.b4**

Litteratur
----------

* Max Lange: «Entwicklung des Evansgambits» i *Deutsche Schachzeitung* januar 1873, s. 1–13.

Referanser og noter
-------------------

1. 1 2  Tim Harding, «Evans, William Davies (1790–1872)», *Oxford Dictionary of National Biography*, Oxford University Press, mai 2012
2. ↑  *ingenious and interesting*
3. ↑  *The Welsh Academy Encyclopaedia of Wales*. John Davies, Nigel Jenkins, Menna Baines og Peredur Lynch (2008) s. 274 ISBN 978-0-7083-1953-6
4. ↑  Maskinanalyse på lichess.org

Eksterne lenker
---------------

* (en) William Davies Evans – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) William Davies Evans – chessgames.com Rediger på Wikidata
* *Captain William Evans. Inventor of the Evans Gambit*, Internet Archive (pdf; 64 kB)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI
 |
**Jhala Nath Khanal** (nepali: झलनाथ खनाल), født 20. mai 1950, er en nepalsk politiker som har vært Nepals statsminister siden februar 2011. Han er formann i Nepals Kommunistiske Parti (forente marxist-leninister) og leder for partiet i den konstituerte forsamlingen.

Tidlig karriere
---------------

Khanal første politiske medlemskap var i Nepal Kamyunishta Parti (Marksbadi Leninbadi), hvor han også var generalsekretær fra 1982 til 1986. Senere meldte han seg inn i Nepals kommunistiske parti (Forente marxist-leninister). Khanal var en periode informasjons- og kommunikasjonsminister i koalisjonsregeringen i 1997.

Khanal vant mandatet for valgkretsen Ilam-1 under valget til den konstituerende forsamlingen i 2008. Han ledet Nepals kommunistiske parti (Forente marxist-leninister) som generalsekretær fra 2008 til februar 2009 og ble valgt til formann 16. februar 2009.

Statsminister
-------------

Jhala Nath Khanal etter å ha blitt valgt som Nepals statsminister
Den 3. februar 2011, etter sju måneders politisk stillstand hvor ingen kandidat kunne få tilstrekkelig mange stemmer til å bli valgt til statsminister, ble Jhala Nath Khanal valgt til statsminister av Nepals konstituerende forsamling. Khanal fikk 368 stemmer av de 601 mulige i parlamentet, hans nærmeste konkurrenter, Ram Chandra Poudel fra Nepals Kongressparti og Bijay Kumar Gachhedar fra Madhesi Janaadhikar Forum, fikk henholdsvis 122 og 67 stemmer.

Nepal hadde ingen egentlig regjering etter at Madhav Kumar Nepal gikk av i juni 2010. Til tross for seksten avstemninger i parlamentet siden juli kunne ingen ny statsminister velges, då ingen av de politiske partiene lyktes å få majoritet. Den 3. februar 2011 trakk så Nepals største parti, Nepals kommunistiske parti (maoistisk), tilbake sin kandidat, Prachanda, og stilte seg bak Khanal, som dermed ble Nepals tredje statsminister siden landet ble en republikk i 2008.

Khanals umiddelbare oppgaver som statsminister er blant annet å forberede en ny republikansk konstitusjon før 28. mai og å forhandle om fremtiden for cirka 20 000 væpnede maoistrebeller.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6  CNN:Nepalese parliament elects new prime minister
2. 1 2  Biography of Jhala Nath Khanal Arkivert 9. august 2010 hos Wayback Machine. jnkhanal.com
3. ↑  «Nepal gets new leader, but future still jittery». Christian Science Monitor. 4. februar 2011. Besøkt 4. februar 2011.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**William Demby** (født 25. desember 1922 i Pittsburgh i Pennsylvania, død 23. mai 2013) var en amerikansk forfatter av afrikansk opphav. Han vokste opp i Clarksburg i Vest-Virginia. 

Han startet sin utdanning ved West Virginia State College, men denne ble avbrutt av den andre verdenskrig. Han deltok i Italia og Nord-Afrika med kavaleriet i US Army. I Italia skrev han også for *Stars and Stripes*.[*bør utdypes*] Etter krigen fortsatte han sin utdannelse ved Fisk University i Nashville, Tennessee hvor han tok en BA i 1947. Deretter studerte han kunsthistorie ved Universitetet i Roma.

Han arbeidet i Italia i mange år. Han giftet seg med Lucia Drudi og fikk sønnen James. Mens han bodde i Italia kom hans første og mest populære roman – *Beetlecreek* – ut i 1950. Han skrev mye om rasemotsetninger i delstaten Vest-Virginia.[]

I 1969 returnerte han til USA for å undervise ved College of Staten Island, som er en del av City University of New York, hvor han var assiserende professor inntil han pensjonerte seg i 1989.

Referanser
----------

1. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6ws9xjk, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Biografi i Annie Merner Pfeiffer Library av West Virginia Wesleyan College

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**William Ernest Metzger** (født 30. september 1868, død 11. april 1933) var en bilpioner og bilselger fra Detroit. Han startet en av de første bilforretninger i USA og deltok i utviklingen av de mange tidlige bilfabrikker deriblant Cadillac Automobile Company og E-M-F Company, hvor «M» står for hans navn.

Tidlig liv
----------

William Metzger ble født i Peru i Illinois i 1868. Ti år gammel flyttet han til Detroit sammen med sin far; han ble uteksaminert fra *Detroit High School* i 1885. og fikk omgående jobb i en møbelforretning..

Biler og Cadillac
-----------------

I 1895 besøkte Metzger verdens første bilutstilling i London. Overveldet av det han så, ville han se fabrikkene og han besøkte Gottlieb Daimler og Karl Benz, som da var de ledende bilfabrikanter i verden (albeit med mindre enn 200 bygde biler hver). Han returnerte til Detroit overbevist om bilens fremtid, og omgående solgte han sine aksjeer i Huber & Metzger.

Metzger bygde det første utstillingslokale i en amerikansk bilforretning som åpnet 7. juni 1897, som solgte elektriske biler. Det følgende år la Metzger til dampdrevne biler, så besindrevne biler bygget av forskjellige fabrikker. I 1899 startet Metzger med å selge biler bygget av Oldsmobile; og i juni solgte Metzger den første Oldsmobile.

I1899 hjalp Metzger til med å orgnisere Detroits motormesse, bare den andre av sitt slag. Året etter hjalp han til med å organisere New York Auto Show i New Yorks Madison Square Garden.

Sent på 1920-tallet dreide Metzger sin interesse mot fly. Han var blitt en god venn av brødrene Wright, og følte at USA trengte flere flyfabrikker. I 1926, hjalp han Edward Stinson med å danne Stinson Aircraft Company. Året etter organiserte han den første amerikanske flyutstilling i Detroit. I 1929 organiserte han Cadillac Aircraft Co. Selskapet bygde teknisk sett overlegne fly, men depresjonen skadet selskapet, og det fikk ingen fremtid.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, oppført som William Metzger, BNF-ID 144852077[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Robert Szudarek *The first century of the Detroit Auto Show* p.265.
3. 1 2 3 4 5  *The E-M-F Company: The Story of Automotive Pioneers Barney Everitt, William Metzger, and Walter Flanders* by Anthony J Yanik, pub Society of Automotive Engineers, SAE (2001) ISBN 0-7680-0716-X, Viewable at Google Books
4. 1 2 3  «Obituary from Time Magazine». Arkivert fra originalen 20. oktober 2012. Besøkt 12. juni 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Mississippi renner ut av Itasca-sjøen
Kart over Itasca-sjøen og Elk Lake
**Itasca-sjøen** er en liten innsjø nordvest i Minnesota i USA. Den regnes som kilden til Mississippi.

Sjøen ligger i Clearwater fylke. Den er 4,7 kvadratkilometer stor (dvs. noe større enn Maridalsvannet i Oslo (3,9 km2)). Den ligger 450 meter over havet og har stort sett en dybde på mellom 6 og 11 meter.

Det var geografen og etnologen Henry Rowe Schoolcraft (1793–1864) som først fastslo at Itasca-sjøen var starten på Mississippis 3770 km lange løp mot Mexicogolfen. Dette skjedde i 1832. Schoolcraft hadde også vært med på general Lewis Cass' ekspedisjon i 1820, da Cass-sjøen (lenger ned i elva) var blitt fastsatt som elvas kilde.

Navnet Itasca har en pussig bakgrunn. Schoolcraft benytta det latinske uttrykket *ver**itas ca**put* («det virkelige hodet»). Han plukka så ut de midterste bokstavene, sannsynligvis for å få et navn som hørtes indiansk ut. På ojibwe-språket heter sjøen *Omashkoozo-zaaga'igan* (Elgsjøen). 

Det finnes ellers en annen sjø som i dag bærer navnet Elgsjøen (Elk Lake). Denne har elveforbindelse med Itasca-sjøen, og noen har hevda at den dermed er Mississippis kilde. Dette er imidlertid ikke anerkjent i fagkretser, fordi Elk Lake er så liten. Det samme gjelder Nicolett Creek.

Det er verdt å merke seg at Mississippi renner ut av Itasca-sjøen i nordlig retning, før den svinger mot øst og etterhvert mot sør.

Utløpet blei for øvrig flytta på 1930-tallet. En omkringliggende sump blei drenert, og området blei gjort mer turistvennlig. Det er faktisk mulig enkelte steder her å vasse over elva, noe som utgjør et populært fotomotiv.

Fra 1891 er området rundt sjøen regulert til statlig naturpark.

Referanser
----------

1. ↑  Om Itasca-sjøen på nettstedet World Water Database; besøkt 8. juli 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GeoNames **·** GNIS
 |
**Vorotan** (Bargusjat) er en elv i Armenia og Aserbajdsjan som drenerer den sørøstre delen av Armenia.

Kilden til Vorotan ligger på Artsakh-platået ovenfor den lille fjellsjøen Khalka i Aserbajdsjan, nær den armenske grensen. Elva strømmer om lag 119 kilometer sørøstover gjennom Armenia, og så 59 kilometer gjennom Nagorno-Karabakh, et område som både og Armenia og Aserbajdsjan gjør krav på, før den renner ut i Araks ved grensa til Iran.

Elva renner stort sett gjennom et fjellandskap, og flere steder gjennom dype gjel. Et stykke oppstrøms fra byen Sisian finnes den kjente 18 meter høye Shakifossen. Øst for Sisian har elva skåret seg dypt ned i grunnen flere steder og skapt Armenias dypeste og mest dramatiske canyoner. Ved småbyen Tatev er det bygd en taubane (*Wings of Tatev Aerial Tramway*) som krysser canyonen. Her ligger også klosteret Tatev og den naturlige steinbroen *Satani Kamurdj* («djevelbroen») som krysser elva.

Elvas vannføring er høyst variabel. På våren og i begynnelsen av sommeren er det vanligvis mest vann. Elva er bebygd med flere vannkraftverk, blant annet Shaki, Tatev, Sjamb og Spandarjan.

* Shakifossen.Shakifossen.
* Vorotans canyon sett fra Wings of Tatev.Vorotans canyon sett fra *Wings of Tatev*.
* Elva i Sisian.Elva i Sisian.
* Kart med Vorotan (Worrotan) og Hakaris (Hagari) løp.Kart med Vorotan (Worrotan) og Hakaris (Hagari) løp.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  (en) FindArmenia.com: *Vorotan (Bargushat) river*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vorotan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Armenia Travel Bureau: *Vorotan Canyon*
* (en) TaTever – Wings of Tatev: *Devil’s Bridge (Satani Kamurdj)*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GeoNames **·** GeoNames
 |
Fra Greifswald, Vorpommerns største by
Moderne (etter den tyske gjenforening - grå strek) og historiske (fargelagte) administrative inndelinger av Vorpommern. Historisk dannet elven Oder Vestpommerns øslige grense

**Vorpommern** («Forpommern») er del av den tyske historiske region Pommern og utgjør nå, sammen med Mecklenburg, delstaten Mecklenburg-Vorpommern. Det omfatter den østlige del og ca. en tredjedel av denne delstaten. 

Vorpommern ligger i det nordøstlige hjørne av Tyskland, og grenser i øst til Polen, i sør til Brandenburg og i nord til Østersjøen. 

Med *Vorpommern* forstod man (i motsetning til Hinterpommern) etter freden i Westfalen i 1648 den del av Pommern som lå vest for Oder, altså med Pommerns hovedstad Stettin og med havnebyen Swinemünde. Ved grenseendingene etter andre verdenskrig havnet områdene mellom Oder og den nåværende tysk-polske grense på polsk side, og uttrykket Vorpommern benyttes nå bare om den delen som fremdeles ligger i Tyskland.

Blant de viktigere byer som ligger i det nåværende Vorpommern er Anklam, Demmin, Greifswald, Pasewalk, Stralsund og Ueckermünde.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** NKC
 |
Wiktionary har ordbokoppføringer om ***vorr***

Vorr på Amdam i Ørskog, Møre og Romsdal.  Foto: Per-Morten Tennøy 
En **vorr** er en hellende steinbrygge, bygd ved siden av ei båtstø eller en båtlenning, vanligvis utenfor et naust. Vorren er bygd slik at den gir tilflott for en båt såvel på flo som på fjære sjø. Men vorren gir også båtstøa le mot sjø og vind. Vorr kan bygges på den ene eller på begge sider av båtstøa.

Ordet vorr har, ifølge Jon Bojer Godal, samme språklige opphav som ordene verje og verne. Vorren er en vernende mur omkring båtstøa. Men ordet forteller at den opprinnelige funksjonen var at vorren skulle beskytte båten eller skipet.

Ferjeleier kan konstrueres som vorrer der forskjellen mellom høyeste og laveste vannstand varierer mye.

Vorren kjennes fra Vestlandet, Trøndelag og Nord-Norge.

Etter vegloven av 1824 skulle amtet (fylket) dekke kostnadene ved anlegg og vedlikehold av vorrer som var knyttet til hovedveinettet. På den Den trondhjemske postvei ble det bygd offenlige vorrer der veien krysset fjorder, f.eks. Tingvollfjorden og Stangvikfjorden, begge på Nordmøre. Postvorrenes funksjon var landing av båtene som førte posten over. Kildene forteller at i Angvik ble det i 1829 bygd postvorr, og på Røkkum er det fremdeles rester etter et slik vorr.

Gårdsnavnet Vorre på Karmøy er avledet fra begrepet.

Begrepet *vorr* er også, ifølge Bokmålsordboka, brukt som synonym for grusvoller foran isbreer, dvs små endemorener. Ordet brukes også om stripe i vann etter båt, åretak eller fisk. En vorr kan også være et lengdemål: dvs den lengde en båt siger fram på et åretak.

Se også
-------

* Båtstø (båt)
* Naust
* Sjøhus
* Sjøbu

Referanser
----------

1. 1 2  Jon Bojer Godal: Stø, vorr, naust og bryggje.
2. ↑  Torvik, Arne Inge (2000): *Om samferdsel i Møre og Romsdal. Del II: Samfunn og ferdsel.* Utgitt av MRF, Molde.

Litteratur
----------

* Bjarne Rekdal, Offentlige landgangsvorer i Romsdals Amt, Statens vegvesen Møre og Romsdal 1978.
* Jon Bojer Godal: Stø, vorr, naust og bryggje. Årbok for Nordmøre museum 2010. Kristiansund 2010.
* Arne Inge Torvik: Om samferdsel i Møre og Romsdal. Del II: Samfunn og ferdsel. Utgitt av MRF, Molde 2008.

Eksterne lenker
---------------

* Kulturminneregistrering i Gloppen[*død lenke*]
* Nordland fylkesleksikon[*død lenke*]
* Kulturminneatlas Møre og Romsdal
* Bokmålsordboka UiO
**Rikke Høistad Sjøberg** (født 6. juni 1985 i Oslo) er en norsk politiker (H). Fra 19. februar 2018 til 3. mai 2019 var hun statssekretær for kunnskaps- og integreringsminister Jan Tore Sanner.

Hun studerte i Bergen, der hun tok mastergraden i økonomi og administrasjon, med spesialisering i markedsføring og konkurranseanalyse, ved NHH i 2010.

Hun var formann i Hordaland Unge Høyre fra 2006 til 2008 og medlem av Unge Høyres sentralstyre fra 2008 til 2010. Fra 2007 til 2008 var hun politisk rådgiver for Bergens finansbyråd Christine B. Meyer.

Fra 2010 til 2012 arbeidet hun i kommunikasjonsbyrået Axxept i Oslo. I 2012 ble Sjøberg ansatt i Høyres stortingssekretariat. Hun var politisk rådgiver for statsråd Jan Tore Sanner i Kommunal- og moderniseringsdepartementet fra 2013 til 2018, så statssekretær for statsråd Sanner i Kunnskapsdepartementet fra 2018 til 2019.

Siden 2019 har Sjøberg vært pressekontakt og kommunikasjonsrådgiver for finansdirektøren i Equinor.

Referanser
----------

1. ↑  Statsministerens kontor (17. januar 2018). «Offisielt frå statsrådet 17. januar 2018». *Regjeringa.no* **(norsk nynorsk)**. Besøkt 23. februar 2018.
2. ↑  Statsministerens kontor (5. mai 2019). «Offisielt frå statsrådet 5. april 2019». *Regjeringa.no* **(norsk nynorsk)**. Besøkt 26. oktober 2020.
3. 1 2 3 4 5  «Rikke Sjøbergs profil». LinkedIn. Besøkt 22. oktober 2021.
4. ↑  Sjøberg, Rikke (2010). *Ex post fusjonsanalyse: en deskriptiv analyse av markedet for konsumegg etter fusjonen mellom Prior og Norgården* (Mastergradsavhandling). Norges Handelshøyskole.
5. ↑  «Rikke Sjøberg». Høyre. Arkivert fra originalen 3. desember 2013.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Rikke Sjøberg hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
Attentatet på keiseren. Fra en kinesisk grav fra Handynastiets tid.
**Jing Ke** (kinesisk: 荊軻; pinyin: **Jīng Kē**; Wade–Giles: *Ching K’o*; død 227 f.Kr.) var en mann fra oldtidens Kina som huskes for sitt drapsforsøk mot Kinas første keiser, Qin Shihuang. Det berettes om ham og om hendelsen i kapittelet «Attentatsmennenes biografier» (刺客列傳) i Sima Qians historiekrønike Shiji.

Jing Ke stammet fra staten Wey (衛). Han levde som vagabond. I staten Yan ble han venn med hundeslakteren Gao Jianli og tilbragte dagene med ham med spill og drikk.

Kronprins Dan av Yan, en alliert med kong Zheng (den senere Qin Shihuang), følte seg truet av staten Qins stat og bestemte seg for å prøve å få drept Zheng. Tian Guang, en venn av Jing Ke, foreslo for Dan at skulle settes til å utføre drapet. 

Jing Ke overtalte Qin-generalen Fan Yuqi, som var falt i unåde og hadde tatt sin tilflukt hos Dan, til å begå selvmord. Dermed skulle han kunne oppsøke kong Zheng for å overrekke han Fens hode. Med Fens avhugde hode og et kart over staten Yan håpet Ke at han kunne vinne tilgang til kongen. På sin vei til Qin-hovedstaden utropte Jing Ke til sine venner de berømte ord «Trass i bitende vind og iskaldt vann setter helten over og vender ikke om» (风潇潇兮，易水寒，壮士一去不复返). 

I kartet hadde hans følgesvenn den unge Qin Wuyang gjemt en forgiftet *bishou* (匕首), en skarp dolk. For å fremvise general Fan Yuqis hode fikk Jing Ke audiens for kong Zheng. Da Qin Wuyang ble nervøs, overtok Jing Ke kartet og presenterte det for kong Zheng. Samtidig trakk han ut den skjulte kniven og stakk løs. Men han traff ikke godt; bare ermet på kongens drakt ble skåret opp. Zheng grep så til sverdet sitt, men det var et alt for langt seremonielt sverd, og han fikk det ikke engang ut av skjedet. Dermed ble han drevet av audienshallen av Jing Ke, men til slutt fikk han trukket ut sverdet. Nå fikk han stukket Jing Ke åtte ganger, som i sin ytterste fortvilelse kastet dolken mot kongen. Han bommet, og dolken boret seg inn i en søyle. 

Til å begynne med kom ingen av kongens undersåtter ham til unnsetning. Det var fordi det var strengt forbudt å betre tronområdet uten kongens uttrykkelige befaling, og dessuten fordi kongen - som fryktet sammensvergelser - forbød alle i sin nærhet å bære våpen. Til slutt var det kongens livlege som klarte å få ned Jing Ke med sin medisinsekk. Da først kom livvaktene til og drepte Jing Ke.

Filmer
------

Filmene *Den første keiseren* (1999), med Gong Li og andre i viktige roller, bygger bå denne skildringen fra *Shiji*. Dessuten låner to andre kinesiske storfilmer (som ikke viser selve Jing Ke) mange elementer fra historien; det er *Keiserens skygge* (1996), regissert av Zhou Xiaowen, og *Hero* (2002) med Jet Li.

Referanser
----------

1. ↑  Engelsk oversettelse av Shijis skildring. Arkivert 31. august 2011 hos Wayback Machine.

Litteratur
----------

* Sima Qian. Dawson, Raymond Stanley. Brashier, K. E. (2007). *The First Emperor: Selections from the Historical Records*. Oxford University Press. ISBN 0-19-922634-2, ISBN 978-0-19-922634-4.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NLA
 |
***Sigøynerblod***, (originaltittel: *Golden Earrings*) er et amerikansk romantisk drama fra 1947 regissert av Mitchell Leisen og med Marlene Dietrich og Ray Milland i hovedrollene.

Handling
--------

I London, England i 1946 kort tid etter andre verdenskrig er erklært over, blir det levert to gjenstander til et hotell: En liten pakke til en pensjonert britisk generalmajor Ralph Denistoun, samt et telegram for en amerikaner som heter Quentin Reynolds. Pakken viser seg å inneholde et par gyllne øreringer. Denistoun forteller senere en historie til Quentin om hvordan han og en annen mann ved navn Richard Byrd befant seg i Tyskland før verdenskrigen offisielt brøt ut, og at de ble holdt fanget av en mann som kalte seg Hoff.

Denistroun forteller hvordan de planla å flykte fra Hoff, og reise hjem til professor Otto Krosigk (som hadde utviklet en spesiell giftgass) og som var en venn av Richard Byrds far. Deretter forteller han Quentin hvordan de rømte fra Hoff, og at en sigøyner ved navn Lydia hjalp ham med å komme seg ut av landet med hest og vogn ved å kle ham ut som en sigøyner slik at nazistene ikke kunne kjenne ham igjen. Men tyskerne drepte Byrd før han nådde frem til professor Krosigk. Denistoun forsøkte deretter å komme seg unna med giftgass-formelen.

Medvirkende
-----------

* Ray Milland - Ralph Denistoun
* Marlene Dietrich - Lydia
* Murvyn Vye - Zoltan
* Bruce Lester - Richard Byrd
* Dennis Hoey - Hoff
* Quentin Reynolds - himself
* Reinhold Schünzel - Prof. Otto Krosigk
* Ivan Triesault - Maj. Reimann
* Hermine Sterler - Greta Krosigk

Referanser
----------

1. ↑  «filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 1. juni 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sigøynerblod* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Sigøynerblod* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Sigøynerblod* på Allociné Rediger på Wikidata

* (de) *Sigøynerblod* på filmportal.de Rediger på Wikidata

Portal: Film
**Sigve Indregard** (født 22. januar 1983) er en norsk blogger, politisk kommentator og journalist, opprinnelig fra Narvik. I perioden 2003–2004 var Indregard leder i Elevorganisasjonen. Indregard ble i 2010 kåret til Norges tredje beste politiske blogger av VG. Han ble siden journalist i Morgenbladet. 

Indregard var også elev- og lærlingombud i Oslo fra 2008 til 2013, og frilanskommentator for Manifest senter for samfunnsanalyse. Indregard blogger om politikk og økonomi, med aktiv bruk av statistikk og tallmateriale.

Indregard var i 2012 medredaktør av sakprosa-antologien *Motgift: Akademisk respons på den nye høyreekstremismen*. Boken har til hensikt å tilbakevise de «mytene som framføres av Breivik og det politiske fellesskapet han springer ut av, og vise at forskningen som foregår innenfor de saksområdene slike miljøer er opptatt av er åpen og søkende, ikke ideologisk og dogmatisk.»

Referanser
----------

1. ↑  «Laurbærkrans», Indregard.no
2. ↑  «Privat lønn for offentlig arbeid»[*død lenke*], Manifestanalyse.no
3. ↑  Omtale av «Motgift» Arkivert 24. juni 2012 hos Wayback Machine. *Fº120*

Litteratur
----------

* *Motgift. Akademisk respons på den nye høyreekstremismen*, Sakprosa, Oslo: Flamme forlag/Forlaget Manifest, 2012. ISBN 978-82-02-38170-7

Eksterne lenker
---------------

* Indregard.no
* 

* (no) Publikasjoner av Sigve Indregard i BIBSYS


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Robert Terdal Moe** | **Leder av Elevorganisasjonen**(2003–2004) | Etterfølger:**Solveig Tesdal** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Shanhaiguan** (tradisjonell kinesisk:: 山海關, forenklet kinesisk: 山海关, pinyin: *Shānhǎi Guān*, W.-G.: *Shan Hai Kuan*) er et bydistrikt i byprefekturet Qinhuangdao i Hebei-provinsen i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 192 km² og talte i 2006 ca. 140 000 innbyggere.

På norsk betyr navnet *fjell- og havpasset* (**Shanhai-passet**).

Det utgjør østenden av den regionale forgreningen av Den store kinesiske mur, og er et populært turistmål. *Den første port under himmelen* er også besøkt av turister. Det sted der muren når ned til Stillehavet (i Bohai-bukten) har fått tilnavnet *Den gamle dragens hode*. 

Shanhai-passet er om lag 300 km øst for Beijing.

Historie
--------

Her var i lange tider av Kinas historie forsvarsgrensen mot stammene i Mandsjuria (som khitanerne, jursjenerne og mandsjuene).

Shanhaiguan ligger sør for Yanfjellene og nord for Bohaihavet, og passasjen mellom fjell og hav er ikke bred. 

Både Det nordlige Qi-dynastiet og Tang-dynastiet bygde vaktstasjoner i området. I 1381 lot Ming-generalen Xu Da bygge festningen Shanhaiguan. Senere forsterket minggeneral Qi Jiguang festningen med et stort garnisonsanlegg, med ytterligere fort øst, sør og nord for passet, slik at Shanhaiguan ble til et av Kinas sterkeste festningsverker. 

Men da det virkelig gjaldt, var festningene til ingen nytte. Ved Ming-dynastiets fall – Beijing var blitt inntatt av opprørere som angrep fra innlandet – satt general Wu Sangui som kommandant i Shanhaiguan. Han hadde tenkt å gå over til opprørerne, altså de nye makthavere, men fikk høre fra hovedstaden at deres anfører, Li Zicheng, hadde forgrepet seg mot hans konkubine, Chen Yuanyuan. Da tok han i stedet kontakt med Qing-føreren Dorgon, og åpnet så festningens porter for Qing-soldatene. Sammen med dem strømmet de sørover og kjempet og vant mot Li Zicheng i slaget ved Shanhaiguan.

Kulturminner
------------

Shanhaiguanavsnittet av Den kinesiske mur (万里长城—山海关. *Wanli Changcheng – Shanhaiguan*) ble i 1961 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner. I 1987 erklærte UNESCO Den kinesiske mur som Verdensarv.

Administrative enheter
----------------------

Det er fem subdistrikter, tre storkommuner og en kommune i distriktet.

Subdistrikter:

* Nanguan (南关街道), Dongjie (东街街道), Xijie (西街街道), Lunan (路南街道), Chuanchang-gaten (船厂路街道)

Storkommuner:

* Diyiguan (第一关镇), Shihe (石河镇), Mengjiang (孟姜镇)

Kommuner:

* Bohai (渤海乡).

Samferdsel
----------

### Jernbane

Shanhaiguan er stoppested på den viktige jernbanelinen Jinghabanen som løper fra Beijing til Harbin via blant annet Tianjin, Tangshan, Shenyang og Changchun. 

### Vei

Distriktet er også startpunkt for Kinas riksvei 205, som fører gjennom det østlige Kina sørover til Shenzhen i Guangdong.

Kinas riksvei 102 løper gjennom området. Den begynner i Beijing og fører gjennom provinsene Hebei, Liaoning, Jilin og Heilongjiang. Den er innom byene Qinhuangdao, Shenyang og Changchun underveis til Harbin.

* 
* 
* 
* 
*

Referanser
----------

1. ↑  xzqh.org

Eksterne lenker
---------------

* Bilder av Shanhaiguan

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |
Livne
Shani-Livne er hent sør på kartet
**Shani-Livne** (hebraisk: לִבְנֶה) er en kollektiv israelsk bosetning sør i Judeafjellene på den okkuperte Vestbredden, men noe av landsbyen ligger på den andre siden av den grønne linjen - våpenstillstandslinjen etter den arabisk-israelske krig i 1948 - og derfor i selve Israel. Bosetningen ble, sammen med de andre israelske bosetningen på Vestbredden, regnet som ulovlig etter folkeretten.

Livne ble grunnlagt i 1982. Han ligger i utkanten av Yatirskogen, sør for Hebron. Innbyggeren flyttet inn i permanente hus i 1989 og oppkalte stedet til minne om Shani Shacham, sønn av et tidligere medlem som ble drept i kamp.

I 2006 hadde Shani-Livne et folketall på 416.

Referanser
----------

1. ↑  «The Geneva Convention». BBC News. 10. desember 2009. Besøkt 27. november 2010.
2. ↑   *To live i middle of forest, does it get any better…?*, arkivert fra originalen on 2013-11-11, besøkt 2015-09-15
3. ↑  Oren Yiftachel -*Ethnocracy: land and identity politics i Israel/Palestina* 2006 Page 200

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
| Slaget ved Stralsund |
| --- |
| Konflikt: Krigen om Slesvig 1410–1435 |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | 9. mai 1429 |
| Sted | Ved Stralsund på sundet utenfor Dänholm |
| Resultat | Hanseatisk seier |

 |
| Stridende parter |
| Kalmarunionen | Hansaforbundet |
| Kommandanter og ledere |
| Kurd von Hagen | Klaus von der Lippe (Stralsund),Everd von Huddessem, Lorenz von Lunden, Grome Ahrends, Herrmann Leuwes og Meiser Paul |
| Styrker |
| 75 til 100 snicker, skuter og robåter med 1 400 mann | 3 skip fra Lübeck, 3 skip fra Wismar, 7 skip fra Stralsund |
| Tap |
| 2 store skip og mange skip tapt, 300 fanger | Ukjent |

**Slaget ved Stralsund** var kulminasjonen av en dansk ekspedisjon med mange små skip ment for overfall, forstyrrelse av sjøfartsvirksomhet, og angrep mot havneliggende skip langs østersjøskysten under hanseatisk kontroll.

Sjøtoget
--------

I Lübeck ble det fra mars måned 1429 kjent at en Peder Oxe hadde samlet en flåte på hundre snekker og robåter i Grønsund mellom Falster og Møn. Sundet var et tradisjonelt samlingssted for sjøtog inn i Østersjøen. Arild Huitfeldt beretter i «Danmarckis Rigis Krønicke» at dronning Filippa av England i sin manns fravær hadde utrustet 75 småfartøy med 1 400 mann, og antyder at dette var foretatt uten Erik av Pommerns medviten.

Fra Grønsund angrep flåten på åtti skip kysten av Mecklenburg og fortsatte til havnebyen Stralsund. Angrepet der midnatt til 5. mai 1429 kom overraskende, og handelsflåten der ble for en stor del brent. Danskene dro videre mot Wolgast, der de hadde frihavn. Deretter brente de kystene av Rügen og Mecklenburg omkring Greifswald. I mellomtiden hadde Lübeck og Wismar kommet til hektene og rustet ut seks større skip som var klar for å avskjære den danske flåten.

Slaget
------

9. mai 1429 vendte den danske flåten tilbake for å hærta Stralsund. Der ble de møtt av hanseatens storskip, plassert der stredet mellom fastlandet og Rügen var på sitt smaleste. Kampene ble harde til tross for at det var bare få mellomstore storskip med i den danske flåten, men til slutt klarte stralsunderne å erobre to av skipene som de siden førte for å bryte opp den danske slagorden og drive flere på grunn. Den danske flåten gikk i oppløsning, og store deler flyktet tilbake til Danmark. Hvor mange skip som gikk tapt er ikke kjent, og heller ikke hvor mange som falt, bare at 300 ble tatt til fange av hanseatene.

Etterspill
----------

Da Erik av Pommern fikk vite om nederlaget ved Stralsund skal han ha blitt rasende på dronning Filippa. Dronningen trakk seg tilbake i Vadstena kloster der hun døde et halvt år senere i januar 1430, etter å ha nedbragt et dødfødt barn. Slaget i Stralsund hadde, tross nederlaget, en viss betydning. Stralsund inngikk en separatfred med Kalmarunionen i juli 1430.

Litteratur
----------

* Sundberg, Ulf:*Medeltidens Svenska Krig*, 1999 ISBN 91-89660-11-0
* Barfod, Jørgen H.: *Flådens fødsel*, 1990 ISBN 87-87720-08-6