recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Phymatodes pusillus*** er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). I Norden har den bare bestander i Småland i Sverige.

Utseende
--------

En liten til middelsstor (5–10 mm), avlang, svart trebukk. Antennene er mørke og omtrent halvparten så lange som kroppen. Pronotum er bredere enn langt med rundede sider, svært fint punktert og blankt svart, med mørke, oppstående hår. Dekkvingene har markerte, rettvinklede skuldre, er parallellsidige, middels fint punkterte og blanke. Fargen er svart. Beina er korte og kraftige, mørke, lårene noe fortykkede.

Levevis
-------

Larveutviklingen skjer i tynne, nylig døde greiner av eik. Både hogstavfall og døde greiner som fortsatt henger på trærne kan brukes. Larven lever først under barken, men gnager seg snart inn til kjernen i greina. Utviklingen tar ett eller to år. De voksne insektene kan finnes løpende rundt på egnede greiner i mai-juli. Arten kan finnes sammen med flere andre trebukker: *Phymatodes alni*, *Xylotrechus antilope*, vepsebukk *Clytus arietis*, *Pyrrhidium sanguineum*, *Anaesthetis testacea* og eikebarkbukk *Plagionotus arcuatus*.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i Mellom- og Sør-Europa østover til Kaukasus. I Norden er den bare funnet i et lite område i Småland i Sverige.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
				+ Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
					- Underfamilien tømmerbukker, Cerambycinae – 145 arter i Europa
						* Stammen Callidiini
							+ *Phymatodes pusillus* (Fabricius, 1787)

Kilder
------

* Ehnström, B. og Holmer, M. 2007. Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna. Skalbaggar: Långhorningar. Coleoptera: Cerambycidae. ArtDatabanken SLU, Uppsala. 298 sider. ISBN 978-91-88506-62-7

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Phymatodes pusillus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Phymatodes pusillus* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (en) *Phymatodes pusillus* hos NCBI Rediger på Wikidata
* Bilder av arten
**Handelshøyskolen ved Universitetet i Agder** er en videreføring av toårig økonomisk-administrativ utdanning som fra 1969 var et studietilbud ved Agder distriktshøgskole i Kristiansand. I 1994 ble ADH en del av Høgskolen i Agder som en følge av den nasjonale høgskolereformen, og i 2007 ble Universitetet i Agder (UiA) etablert.

Fagmiljøet i økonomi har gitt fireårig økonomiutdanning siden 1988 og har utdannet siviløkonomer siden 1992. Etter etableringen av Handelshøyskolen ved UiA som fakultet er alle UiAs studieprogram innenfor fagområdene økonomi og rettsvitenskap samlet her. Høsten 2013 var det registrert nærmere 1 700 studenter på studier som tilhører Handelshøyskolen ved UiA (i overkant av 2 000 medregnet etter- og videreutdanning).

Handelshøyskolen ved UiA har hovedsete i Kristiansand, men har også studiested i Grimstad. Engelsk betegnelse er *School of Business and Law*.

Handelshøyskolen ved UiA er organisert som et fakultet ved Universitetet i Agder. UiA ble nasjonalt akkreditert som universitet av NOKUT (Nasjonalt organ for kvalitet i utdanningen) i 2007. Handelshøyskolen ved UiA er medlem av EFMD og AACSB, og ble i februar 2019 internasjonalt akkreditert av AACSB.

Studietilbud
------------

Handelshøyskolen ved UiA tilbyr økonomisk-administrativ utdanning på alle nivåer: PhD/doktorgrad, mastergrad og bachelorgrad. I tillegg gir Handelshøyskolen en rekke etter- og videreutdanningstilbud i økonomi, jus og ledelsesfag.

Høgskolen i Agder har utdannet siviløkonomer siden 1992. Etter Kvalitetsreformen i 2003 ble fireårig siviløkonomutdanning erstattet av et femårig løp.

Organisering
------------

De vitenskapelig ansatte ved Handelshøyskolen ved UiA er organisert i følgende institutt:

* Institutt for økonomi
* Institutt for strategi og ledelse
* Institutt for arbeidsliv og innovasjon
* Institutt for rettsvitenskap

Mye av forskningsaktiviteten er knyttet til sentre: 

* Senter for eiendomsanalyse
* Senter for entreprenørskap
* Centre for Advanced Studies in Regional Innovation Strategies (RIS)
* Norwegian Centre for Microfinance Research

Referanser
----------

1. ↑  tall fra[*død lenke*] DBH.
Wiktionary har ordbokoppføringer om ***Aarrestad***

**Aarrestad** er et norsk etternavn. 305 personer i Norge hadde dette etternavnet i 2009.[1]

Navnet kommer fra tre steder:

* Undheim i Time
* Helleland i Egersund
* Hauge i Dalane.

Årrestad på Undheim er den største av disse stedene. Her er området delt inn i 6 gårder som alle har sitt navn fra en kilde som kommer opp på den vestligste av disse gårdene. Det som er spesielt er at gårdene ligger på en høyderygg og kilden kommer opp på toppen av høyderyggen uten tilsynelatende naturlig tilsig. Gårdene var alle en del av krongodset som ble solgt i 1660-årene. Gårdene var en del av kirkegodset som tilfalt kongen ved oppløsingen av den katolskekirken ved reformasjonen i 1536. Hvor langt tilbake gårdene historisk går er usikkert, men de var en del av leidangsflåten Goa skipreid, noe som kan indikere at området veldig tidlig hørte inn under biskopen i Stavanger.

Referanser
----------

1. ↑  Antall personer med etternavn på A. Statistisk sentralbyrå, besøkt 6. juli 2009.
Må ikke forveksles med Geir Grung.

**Geir Grung** (født 1938 i Bergen, død 1. juni 2005) var en norsk diplomat.

Han tok examen artium i 1958 og ble cand.mag. i 1966. I 1969 gjennomførte han Utenriksdepartementets aspirantkurs og tiltrådte som attache og ambassadesekretær ved Norges ambassade i Roma der han virket frem til 1972. Senere tjenestegjorde han ved de norske ambassadene i Nairobi og Reykjavík inntil han ble byråsjef i Utenriksdepartementet i 1977. 

I 1980 ble han utnevnt av daværende utenriksminister Knut Frydenlund til UDs pressetalsmann og ble en kjent og markert person i media. I 1984 ble han etterfulgt av Per Paust. Fra 1984 var han ministerråd ved ambassaden i Paris. Fra 1989 til 1991 var han tilbake i Oslo som leder for Utenriksdepartementets forberedelser til Vinter-OL 1994, det såkalte PSP-prosjektet (Protokoll, Sikkerhet, Presse). Fra 1991 var han ekspedisjonssjef og leder for presse- og kulturavdelingen i Utenriksdepartementet. Han var ambassadør ved Norges ambassade i Roma fra 1996 til 2002, før han trakk seg tilbake og bosatte seg i Toscana. Han hadde flere verv, blant annet som nestleder i Kreftforeningen.

Geir Grung var kommandør av St. Olavs Orden.

Kilder
------

* En stor kulturformidler har gått bort. - Minneord i Aftenposten 1. juni 2005
* Nekrolog i Aftenposten 6. juni 2005 av Thorvald og Karin Stoltenberg

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook
 |
**Geir Bjørkli** (født 18. mai 1954) er en norsk fagforeningsleder som i perioden 2006-2014 var forbundsleder i Norsk Fengsels- og Friomsorgsforbund. 

Geir Bjørkli kommer fra Ringvassøya i Karlsøy kommune i Troms. Han utdannet seg til møbelsnekker og hadde sin første jobb på en snekkerfabrikk i Tromsø. 21 år gammel startet han på fengselsskolen. Etter fullført utdannelse startet han som fengselsbetjent på Ila forvarings- og sikringsanstalt i Bærum i 1977. 

I 1978 ble han tillitsvalgt på Ila. I 1985 ble han leder av Osloforeninga, et verv han hadde i fire år. I 1994 ble han valgt til forbundssekretær. Han ble hovedverneombud for Kriminalomsorgen. I perioden fra 1997 til 2001 var han nestleder i Norsk fengsels- og Friomsorgsforbund. Fra 2001 var han medlem av landstyret og var fengselsleder ved Indre Østfold fengsel fra 1999 til han ble leder i forbundet i 2006.

Geir Bjørkli har vært tillitsvalgt i Norsk Fengsels og Friomsorgsforbund sammenhengende i over 37 år. Han er æresmedlem i forbundet og er tildelt LOs høyeste utmerkelse "Pioneren". 

Geir Bjørkli har også vært tillitvalgt i Arbeiderpartiet bl.a. som leder av Nesodden Arbeiderparti og i to perioder leder av Trøgstad Arbeiderparti.

Eksterne lenker
---------------

* Norsk Fengsels- og Friomsorgsforbund
Stykkgodsskipet «Cap San Diego» ved Überseebrücke i Hamburg, en fartøystype som i mange år var svært vanlig i ulike lands handelsflåter.
En **handelsflåte** er den samlede flåte av skip som et land har for å drive kommersiell virksomhet, i motsetning til marinen, som er flåten av fartøy beregnet på forsvar av landet. I moderne tid består handelsflåten av en rekke ulike typer handelsfartøy:

* Stykkgodsskip; containerskip i ulike størrelser og eldre type lasteskip
* Tørrlasteskip; bulkskip
* Tankskip; råoljetankere, gasstankere, produkttankere
* Kombinasjonsskip; OBO – tar både tanklaster og bulklaster
* Passasjerskip; alt fra små ferger til gigantiske cruiseskip
* Spesialskip; boreskip, tunglastefartøy, produksjonsskip, kjemikalietanker

Den norske handelsflåten er den fjerdestørste i verden etter Japan, Kina og Hellas. Oslo er en av verdens sentrale byer for shipping, ved siden av London, Singapore og New York.

Fra slutten av 1500-tallet tok nordmenn opp konkurransen med hollenderne på norskbygde skip. Opprettelsen av defensjonsskipsinstitusjonen i 1630, den engelske navigasjonsakten i 1651 og Londons bybrann i 1666 førte til oppsving både i skipsfart og skipsbygging. Den væpnede nøytralitet fra 1780 ga handelsflåten en solid basis. I 1778 var 88 % av den norske handelsflåten bygd ved norske verfter.

Halvparten av den norske handelsflåten gikk tapt i andre verdenskrig.

Referanser
----------

1. ↑  Rabbevåg, Frode: «handelsflåte» i *Store norske leksikon* på snl.no. Hentet 2. juni 2022 fra
2. ↑  «Norges handelsflåte», *Teknisk ukeblad* (s. 468), nr 43 i 1938
3. ↑  *Grunntrekk i norsk historie* (s. 293), Universitetsforlaget, Oslo 1991, ISBN 82-00-21273-4

Eksterne lenker
---------------

* (en) Merchant marine – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN
 |
**Geir Barvik** (født 19. mai 1958 i Bø i Telemark) er en norsk statstjenestemann og organisasjonsleder. Han er generalsekretær i Folkeuniversitetet fra 2018. Han var administrerende direktør for Husbanken fra 2001 til 2010, direktør for Integrerings- og mangfoldsdirektoratet fra 2010 til 2016 og direktør i Justis- og beredskapsdepartementet fra 2016 til 2018.

Karrière
--------

Barvik er utdannet cand.mag. i 1981, med bl.a. samfunnsøkonomi i fagkretsen. Han har arbeidet i Kommunal- og regionaldepartementet, der han ble byråsjef i 1991, underdirektør i 1992 og avdelingsdirektør for boligsaker i 1994. Han ble varamedlem av Det kriminalitetsforebyggende råd i 1999.

### Administrerende direktør for Husbanken

I 2001 ble han i statsråd utnevnt til administrerende direktør for Husbanken. Våren 2007 ble han i statsråd beskikket til en ny åremålsperiode på 6 år.

### Integrerings- og mangfoldsdirektør

I 2010 ble han i statsråd utnevnt til direktør for Integrerings- og mangfoldsdirektoratet. Hans seksårige åremål utløp i august 2016. Han var samtidig leder for Nasjonalt utvalg for bosetting av flyktninger.

### Senere karriere

Han var direktør i Kriminalomsorgsavdelingen i Justis- og beredskapsdepartementet fra 2016 til 2018 og ble i 2018 ansatt som generalsekretær i Folkeuniversitetet.

Annet
-----

Barvik er opprinnelig fra Bø i Telemark og er bosatt i Asker. Han er gift med professor i klinisk sykepleie Grethe Eilertsen.

Barvik har tidligere vært politisk aktiv i SV i Asker, men meldte seg ut tidlig på 1990-tallet fordi han var uenig i partiets EU-motstand.

Referanser
----------

1. ↑  Offisielt fra statsråd 18. februar 1999
2. ↑  Ny generalsekretær
3. ↑  Dagbladet 1. desember 2012 del 2 s. 26

Eksterne lenker
---------------

* Husbanken
* Pressemelding fra Kommunal- og regionaldepartementet
* Intervju i Aftenposten


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Lars Wilhelmsen** | **Administrerende direktør for Husbanken**(2001–2010) | Etterfølger:**Bård Øistensen** |
| Forgjenger:**Osmund Kaldheim** | **Direktør i Integrerings- og mangfoldsdirektoratet**(2010–2016) | Etterfølger:**Libe Rieber-Mohn** |

| * v
* d
* r
Direktører for Integrerings- og mangfoldsdirektoratet |
| --- |
| Osmund Kaldheim (2005–2010) **·** Geir Barvik (2010–2016) **·** Libe Rieber-Mohn (2016–) |
*Se pekerside for flere forekomster av Thurmanns gate.*
**Thurmanns gate** (3-17, 10-18) er en cirka 300 meter lang gate på Sagene i Oslo. Gaten går i vest-øst retning. Den starter ved Maridalsveien og ender i Uelands gate. Thurmanns gate ligger like utenfor Ring 2, men innenfor Ring 3.

Bebyggelsen i Thurmanns gate er en blanding av gamle og nye bygg. Høyden er ca. 6-7 etasjer. Nr. 10 og 12 er en del av boliganlegget Sagene Ring fra 1999. Thurmanns gate nr. 14-18 (mot nord) tilhører det Rivertzke boligkompleks, på folkemunne River'n. Vis-à-vis ligger Arkitekt Rivertz' plass med fotballøkke.

En bronseskulptur av Hønse-Lovisa, figur i Oskar Braatens romaner, ble avduket 1. mai 2007 i krysset med Stockfleths gate. Skulpturen er utført av Nina Sundbye og gitt som gave til Sagene bydel, etter privat innsamling.

En gang før 1917 var det vedtatt plan for å legge Thurmanns gate østover tvers over Myraløkka, frem til Bentsebrua. Et omreguleringsvedtak på 1950-tallet skrinla denne utbyggingen. 

Thurmanns gate er oppkalt etter kjøpmann og borgerrepresentant Erik Thurmann. Thurmann døde i 1826 og veien ble oppkalt etter ham av Bystyret i 1871.

Referanser
----------

1. ↑  «Oslo kommune – Bydelsoversikt (T)». Oslo kommune. Arkivert fra originalen 26. oktober 2014. Besøkt 7. november 2015.
2. ↑  Aftenposten (aften) 3. mai 2007 side 29

Litteratur
----------

* De er døde - men lever fortsatt i Oslo av Arild Svensgam. Boken ble utgitt i 1999 på Galehuset forlag.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
***Belles lettres***, eventuelt *Belles-lettres*, (fransk, «vakre bokstaver» eller «vakker litteratur») er et fransk begrep som kom i bruk fra 1600-tallet. Det benyttes for en egen kategori eller type litteratur, men grensene for hva denne består i varierer.

I England, Frankrike og Tyskland på 1720-tallet etablerte den akademiske kritikken av litteraturen en tanke som fokuserte på kunsten i litteraturen. En galant stil, en «gyllen penn» ble dikterisk mål for «den vakre litteraturen». På midten av 1800-tallet hellet dette over til å bli synonymt med den opphøyde «poetisk nasjonallitteratur».

*Belles lettres* omfatter derfor alle litterære verker, men særlig fiksjon (romaner og noveller), poesi, drama eller essay, som blir vurdert for deres estetiske kvaliteter og originalitet i stil og tone (vanligvis med henhold til det litterære språket, men stundom også til den visuelle typografi som benyttes). Den nærmeste norske oversettelsen av begrepet er skjønnlitteratur, men dette begrepet er mer generelt og definerer seg mer som en motsetning til såkalt lavere og upretensiøs litteratur som selges hovedsakelig i kiosker og lignende.

*Nuttall Encyclopedia* beskriver *belles lettres* som «området for litteraturen som innebærer litterær kultur og tilhører området kunst, enten emnet kan være eller er i spesiell form; det omfatter poesi, drama, fiksjon og litteraturkritikk», mens *Encyclopædia Britannica*s ellevte utgave beskrev det som «mer kunstneriske og fantasirike former for litteratur, som poesi eller romanser, i motsetningen til mer gående og nøyaktige studier».

I moderne bruk blir *belles lettres* benyttet i en langt smalere mening: å identifisere litterære verker som ikke nødvendigvis lar seg plassere i andre betydelige kategorier som fiksjon, poesi eller drama. Således vil det inkludere essay, taler og brev, satiriske og humoristiske skrifter, og andre blandete verker. *Oxford English Dictionary* sier at «det blir nå generelt anvendt (om enn brukt i det hele tatt) på den lettere delen av litteraturen». Begrepet har hatt liten gyldighet og anvendelse i norsk litteraturkritikk, og i England synes det i dag først og fremst å bli anvendt blant biblioteker som må ha ulike kategorier for essay, brev, humor og videre, men i biblioteker av beskjeden størrelse blir disse ofte grupperte sammen under fellesbetegnelse «belles lettres».

Se også
-------

* Académie des Inscriptions et Belles-Lettres

Eksterne lenker
---------------

* «Belles Lettres: The Art of Typography»

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** NKC
 |
**Belle and the Devotions** var en britisk popgruppe som var aktiv fra 1983 til 1984. Opprinnelig var dette gruppenavnet til vokalisten Kit Rolfe, som ga ut de to singlene *Got to Let You Know* og *Where Did Love Go Wrong?* under dette navnet i 1983.

I 1984 ble de to vokalistene Laura James og Linda Sofeld medlemmer av gruppen for å delta i den britiske nasjonale utvelgelsen til Eurovision Song Contest, A Song for Europe. Med poplåten «Love Games» representerte de Storbritannia i den internasjonale finalen samme år, hvor de endte på syvendeplass med 63 poeng. Låten, som var skrevet av Paul Curtis og Graham Sacher, lå fem uker på den britiske singellisten, med en høyeste plassering som nummer 11.

I juli 1984 ga gruppa ut sin siste singel, *All the Way Up*, før de splittet opp.

Kit Rolfe var bakgrunnsvokalist for gruppa Sweet Dreams i Eurovision Song Contest i 1983 og for Samantha Janus i 1991. I 1987 ga hun ut singelen *One More Hurt*, og senere spilte hun inn singelen *Fly Eddie Fly* med Eddie «The Eagle» Edwards.

Referanser
----------

1. ↑  Discogs.com, Belle and the Devotions. Besøkt 18. august 2014.
2. ↑  Eurovision.tv, Eurovision Song Contest 1984. Besøkt 18. august 2014. (en)
3. ↑  British Chart Singles, Love Games – Belle And The Devotions Arkivert 19. august 2014 hos Wayback Machine.. Besøkt 18. august 2014. (en)
4. ↑  Discogs.com, Kit Rolfe. Besøkt 18. august 2014.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Belle and the Devotions på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Belle and the Devotions på MusicBrainz Rediger på Wikidata

| Utmerkelser og prestasjoner |
| --- |
| Forgjenger:**Sweet Dreams med «I'm never giving up»** | **Storbritannia i Eurovision Song Contest**(1984) | Etterfølger:**Vikki Watson med «Love is»** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
Bruk av Thurayahandsett i ørkenen i Algerie, handsettet er på størrelse med en gammel GSM og er moderat retningsbestemt, dvs den bør rettes mot satellitten for best effekt.  Foto: Florence Devouard 
**Thuraya** er en regional leverandør av satellittkommunikasjon, navnet kommer fra det arabiske navnet på stjernebildet Pleiadene. Dekningsområde er det meste av Europa, Midtøsten, den nordlige, sentrale og østlige delen av Afrika, Sørøst-Asia og Australia. Firmaet holder til i De forente arabiske emirater og er et aksjeselskap, eiet av regionale teleselskaper og finansieringsselskaper.

I mars 2006 hadde Thuraya om lag 250 000 abonnenter og rundt 360 000 spesialbygde handsett har blitt distribuert siden oppstart i 2001. I 2005 hadde Thuraya 323 millioner USD i omsetning og et netto overskudd på 80 millioner USD.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Thuraya satellite phones – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Varzob-elven
**Varzob** er en elv som renner gjennom Varzob-dalen nord for hovedstaden Dusjanbe i Tadsjikistan. Elven og dalen er 72 km lang og har et fall på 1500 m fra sin start i fjellene til sitt utløp på slettelandet. Før elven når slettelandet hvor Dusjanbe ligger, skifter den navn til Dusjanbinka. Fra Dusjanbe renner elven vestover til sitt utløp i elven Kofarnihon.

Dalen som Varzob renner gjennom er et yndet rekreasjonsområde for innbyggerne i Dusjanbe. Spesielt i helgene strømmer folk til Varzob for adspredning, hvile og for å slippe unna varmen i hovedstaden. Mange av sommerhusene og hagene i dalen utenfor Dusjanbe eies av folk fra Dusjanbe som et hjem nummer to. Lokale innbyggere driver restaurant og tehus i dalen om sommeren, og reiser til Dusjanbe om vinteren på jakt etter arbeid. Gjennom dalen går også veien (M34) som knytter Dusjanbe til de nordlige deler av Tadsjikistan: Ferganadalen, Istaravshan, Khujand og Panjakent.

Gjennom Hissor-kanalen renner vann fra Varzob-elven til vanning av landbruksområdene i Hissor-dalen. Ved sitt utløp har Varzob-elven bare 20% av sin egentlige vannføring.

Det er en rik og mangfoldig flora langs Varzob-elven. Her vokser blant annet einer, valnøtt, lønn, eple, kirsebærplomme og hagtorn.

Varzob-elven har et forurensningsproblem. Kloakk og søppel føres med elven mot Dusjanbe, og bringer med seg infeksjoner, virus og sykdommer som bl.a. tyfus og gulsott. Selv om vannet renses og filtreres før det når Dusjanbe, har mange den oppfatning at infeksjoner ofte når byen og forurenser vannet der.

Kilder
------

* Jadidonline.com
* Tourism Information Portal of Tajikistan[*død lenke*]
* RIVERS of TAJIKISTAN av Ministry of Nature Protection, Tajikistan, 2003 Arkivert 26. august 2012 hos Wayback Machine.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Bellevue Strandbads badefasiliteter Foto: seier+seier 
Sommerliv på stranden ved Bellevue Foto: Sven Türck 
**Bellevue strand** er en strand som ligger ut mot Øresund i den nordlige delen av København, men i Gentofte kommune. Stranden besøkes årlig av 500 000 mennesker. Stranden er kunstig anlagt, er ca. 700 m lang og 20–40 m. bred. 

På Bellevue strand ligger Bellevue strandbad med badefasiliteter tegnet av arkitekt Arne Jacobsen i 1932. Havearkitekt C.Th. Sørensen utarbeidet planen for området.

Området er fredet.

Referanser
----------

1. ↑  Fredningssag / Bellevue Strandbad, Strandvejen 340, Gentofte fra Kulturarvsstyrelsen (besøkt 26. juni 2014)

Kilder
------

* Bellevue Strandpark Arkivert 2. juli 2012 hos Wayback Machine. fra Gentofte kommune (besøkt 26. juni 2014)
* Bellevue Strandbad fra Arne Jacobsen i Gentofte

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bellevue Strand – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Bellevue Strand – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |

Portal: Danmark
Vasabladet 29. juni 1878
***Vasabladet*** er en svenskspråklig regional dagsavis i Österbotten med hovedsete i Vasa i Finland. Med et opplag på rundt 23 700 eksemplarer er den Finlands nest største svenskspråklige avis. Avisen betegnes som uavhengig liberal. 

*Vasabladet* ble grunnlagt i 1856, og første eksemplar utkom den 7. mai. Avisen er dermed Finlands nest eldste fortsatt eksisterende avis.[]
*Vasabladet* har vært et talerør for Österbottens interesser, men har også gitt en bred kulturdekning.

Fra 2004 har avisen kommet ut syv dager i uken. Nyhetene publiseres også på avisens nettside.
*Vasabladet* eies av HSS Media Ab, som igjen eies av Harry Schaumans Stiftelse.

Sjefredaktør fra 2009 er Lars Rosenblad.

Referanser
----------

1. ↑  Tidningarnas Förbund, Upplagor 2008 Arkivert 11. oktober 2009 hos Wayback Machine.
2. ↑  HSS Media

Eksterne lenker
---------------

* Vasabladet på nettet
* Historiska tidningsbiblioteket: *Vasabladet* (1856-1900)
* *Uppslagsverket Finland*, Vasabladet


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Uppslagsverket Finland **·** ISSN **·** ISSN **·** ISSN
 |
**Skaperverk og bærekraft: Et felles kirkelig tiår for endring i kirke og samfunn** (på engelsk omtalt som *Christian Network for Environment and Justice*), også kalt **Grønn kirke**, er et økumenisk samarbeidsprosjekt mellom Norges Kristne Råd, Kirkens Nødhjelp og Den norske kirke. I samarbeidet skal norske kirker arbeide for bærekraftige samfunn lokalt, nasjonalt og globalt, en internasjonal klimaavtale og et bevisst forhold til miljø, forbruk og rettferd. Skaperverk og bærekraft ble etablert i 2009 etter modell av Den danske kirkes prosjekt Grøn kirke.

Nettsida www.gronnkirke.no er en del av prosjektet. Det er felleskirkelig ressurssted for kirker, menigheter, organisasjoner og enkeltpersoner i Norge som arbeider med miljø- og klimaspørsmål. Nettstedet gir blant annet konkrete tips for en «grønn menighet» og presenterer studieopplegget «klimakirken», delvis bygd på råd fra Grønn Hverdag, et norsk nettverk for miljøvennlig forbruk.

Se også
-------

* Grønn Hverdag
* Klimarettferdighet

Eksterne lenker
---------------

* Presentasjon på grønnkirke.no
***John Gabriel Borkman*** er en norsk TV-film, regissert av Per Bronken. Han skrev også dreiebok. Filmen bygger på Henrik Ibsens skuespill, *John Gabriel Borkman*, fra 1896. Den ble sendt i *Fjernsynsteatret* 10. januar 1978.

Tilpasninger
------------

Handlingen var - uten klar påviselig grunn - flyttet til 1920-tallet.

Bronken hadde også brukket teksten opp og flettet opptrinnene i hverandre. Seerne fikk blant annet en opplevelse av at samtalene mellom søstrene nedenunder fant sted samtidig med det som skjedde oppe hos *Borkman* i salen over hodene deres. En fikk innimellom også glimt av det som skjedde utendørs: snømåking og kjøring til og fra.

Enkelte ting, som kun ble fortalt i teksten, ble vist i bilder i filmen, slik som nedkjøringen av gamle *Foldal*.

Syn
---

Jo Ørjasæter i boka *Fjernsynsteatret : til glede og forargelse*:

> Bronkens eksperiment var fjernsynsmessig vellykket uten at det kunne kalles noen stor eller nyskapende Ibsen-tolkning. Menneskene, med Knut Wigert, Astrid Folstad og Wenche Foss i de tre ledende rollene, var godt og riktig utformet, men hadde gjennomgående for beskjedne dimensjoner. Mest minneverdig ble i grunnen den lille mannen midt oppe i alt det storladne: Sverre Hansens gripende gamle Foldal.
> 
> 
>

Rolleliste
----------

* Knut Wigert - *John Gabriel Borkman*
* Astrid Folstad - *Gunhild Borkman*
* Wenche Foss - *Ella Rentheim*
* Bentein Baardson - *Erhardt Borkman*
* Kari Simonsen - *Fanny Wilton*
* Sverre Hansen - *Wilhelm Foldal*
* Jorunn Kjellsby - *Malene*

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  *Fjernsynsteatret* 10. jan. 1978 - *Johan Gabriel Borkman* på tv.nrk.no
2. 1 2 3 4  Ørjasæter, Jo: *Fjernsynsteatret : til glede og forargelse* Oslo, At notam Gyldendal, 1994, s. 71, ISBN 8241704224
3. ↑  Ørjasæter, Jo: *Fjernsynsteatret : til glede og forargelse* Oslo, At notam Gyldendal, 1994, s. 75, ISBN 8241704224

Eksterne lenker
---------------

* (en) *John Gabriel Borkman* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *John Gabriel Borkman* hos Filmfront Rediger på Wikidata
***Garments of Truth*** er en amerikansk stumfilm fra 1921, regissert av George D. Baker.

Handling
--------

Lester Crope, som har en forkjærlighet for å finne på fantasifulle historier, skremmer landsbyen sin ved å rapportere at en demning i nærheten av borgermesterens hjem er ødelagt. Han påstår også at han "redder" livet til Catherine Willis, ordførerens niese. Bystyret sender deretter Lester til Dr. Mills i Boston for å bli behandlet for hans tilstand, og håpe at han skal slutte å lyve.

Deretter kurert opprører Lesters tilbøyelighet til å bare fortelle sannheten resten av innbyggerne i landsbyen. Han arbeider ved en dagligvarebutikk og informerer kunder om foreldede produkter, som gjør at butikken går glipp av en rekke salg og inntekter. Han ødelegger også en eiendomsavtale som ville ha betydd større velstand for byen deres. Dr. Mills uttaler at den eneste måten å returnere Lester til hans tidligere triks og løgner, er å gjøre ham forelsket i en passende kvinne.

Skuespillere
------------

* Gareth Hughes som Lester Crope
* Ethel Grandin som Catherine Willis
* John Steppling som Deacon Ballantine
* Frances Raymond som Mrs. Ballantine
* Margaret McWade som Mrs. Crope
* Graham Pettie som Mr. Crope
* Frank Norcross som James H. Barnes
* Harry Lorraine som Alex Hawley

Referanser
----------

1. ↑  «AFI|Catalog». *catalog.afi.com*. Besøkt 20. januar 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Garments of Truth* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Garments of Truth* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Garments of Truth* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Eric Robert Rudolph** (født 19. september 1966 i Merritt Island i Florida i USA) er en amerikansk anti-abort-terrorist. Han sto bak en rekke bombeattentater i USA på 1990-tallet, som til sammen drepte tre personer og skadet minst 150. Mest kjent er bomben som gikk av i Olympiaparken i Atlanta under Sommer-OL 1996, hvor én ble drept og 111 skadet.

Da Rudolph var 18, tilbrakte han tid i en såkalt "Kristen Identitet"-bevegelse kalt "Israels kirke" i Missouri sammen med sin mor.

Rudolph var på FBIs liste over de ti mest ettersøkte i USA da han ved en tilfeldighet ble arrestert 31. mai 2003. Han gjorde en avtale med myndighetene for ikke å få dødsstraff ved å erklære seg skyldig i alt han var anklaget for. Han fikk fem livstidsdommer.

Referanser
----------

1. ↑   www.history.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.cnn.com[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Rudolph's mother: Son not a 'monster'». 4. april 2005. Arkivert fra originalen 15. juli 2014. Besøkt 1. januar 2021.

Eksterne lenker
---------------

* FBIs ti mest ettersøkte

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Indias delstater i 1951
**Bilaspur** var en delstat i India fra 1948 og til den ble en del av Himachal Pradesh i 1954. Byen Bilaspur var hovedstad. 

Delstaten ble til etter at Britisk India ble selvstendig 15. august 1947 og de mange fyrstestatene sluttet seg til unionen India. Den 15. april 1948 gikk de øvrige fyrstestatene i området sammen og dannet delstaten Himachal Pradesh. På grunn av utbyggingen av Bhakra-demningen ble fyrstestaten Bilaspur holdt utenfor den nye delstaten og gikk i stedet 15. august 1948 inn i India som en egen enhet. Fyrsten, raja Anand Chand ble da delstatsadministrator (*chief commissioner*), en post han holdt til 1950. Etter Indias grunnlov av 1950 utgjorde Bilaspur en delstat i klasse C. Delstaten sto direkte under sentralregjeringen, som utpekte delstatsadministratoren.

I 1954 ble Bilaspur slått sammen med Himachal Pradesh, der Bilaspur er et distrikt.

Referanser
----------

1. ↑  V. P. Menon: *Integration of the Indian States*, ny utgave, Hyderabad: Orient Longman, 1985, s. 299–300.
2. ↑  Mark Brentnall: *The Princely and Noble Families of the Former Indian Empire. Volume One: Himachal Pradesh*, New Delhi: Indus Publishing, 2004, s. 60.
3. ↑  *Constitution of India, First Schedule*, Delhi: Metropolitan Book Company Ltd. 1950, s. 319.
4. ↑  «History» Arkivert 20. november 2011 hos Wayback Machine. Bilaspur. The Official Government Website.
Skarbøvika i forgrunnen med Valderøya (i Giske kommune) i bakgrunnen
**Skarbøvik** er et sted i Ålesund, beliggende på øya Hessa. Steinvågbrua knyttet bydelen tettere sammen med Aspøy og resten av Ålesund bysentrum da den ble bygd i 1953. Bruforbindelsen ble ledsaget av betydelig folkevekst. Fram til kommunesammenslåingen med Borgund i 1967-1968 var Skarbøvika Ålesunds ytterste og vestligste bydel. Etter sammenslåingen hører hele øya til Ålesund bykommune. Per 2023 er stedet med i kommunedelen Hessa, Skarbøvik og Aspøy, som samlet hadde 9661 innbyggere 31. desember 2022.

Skarbøvik stadion (SIF Stadion) ble åpnet i 1947 med gressbane fra 1953-1954, og er heimebane for SIF/Hessa Idrettslag. Skarbøvik ungdomsskole ble innvidd i 1968, mens Skarbøvik kirke ble vigslet i 1995. Bydelen er ellers kjent for Ålesund akvarium, Atlanterhavsparken.

I Skarbøvika finnes en rekke store fiskeribedrifter og maritime verksteder.

Referanser
----------

1. ↑  «Fakta om Ålesund» på nettisdene til Ålesund kommune

Eksterne lenker
---------------

* Heissa og Skarbøvik bydelsutvalg
* Skarbøvik kirke
Canadas drakt under OL-1952
**Eric Paterson** (født 11. september 1929 i Edmonton, død 14. januar 2014 i Sherwoos Park) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo.

Paterson ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han var med på det canadiske ishockeylaget som vant turneringen foran USA og Sverige. Det var laget «Edmonton Mercurys» som representerte Canada under OL-turneringen.

Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant sju kamper og spilte uavgjort 3-3 mot USA. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, de tapte en kamp, 2-4 til Sverige.

Paterson ble verdensmester i ishockey i 1952, OL-turnering i Oslo var også det 19. verdensmesterskapet i ishockey.

OL-medaljer
-----------

* 1952 Norges flagg Oslo - Gull **Gull** i ishockey Canadas flagg Canada

Referanser
----------

1. ↑   Freebase-data fra Google[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Eric Paterson – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Eric Paterson – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Eric Paterson – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Eric Paterson – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
**Garigliano kjernekraftverk** var et kjernekraftverk som produserte elektrisk kraft ved Garigliano i Campania i Sør-Italia. Det lå ved Sessa Aurunca i nærheten av Caserta, hovedstaden i provinsen Caserta. Utbyggingen av anlegget begynte i 1957, og 1. juni 1964 ble anleggets ene reaktor kommersielt satt igang. Utfasingen skjedde i 1982. En av årsakene til stengingen var for høye vedlikeholdskostnader.

Anlegget hadde en kokvannsreaktor (BWR) med en installert maksimal elektrisk effekt på 160 MW (brutto). Sammen med Latina kjernekraftverk, var anlegget det minste i Italia med tanke på installert effekt og samlet årsproduksjon.

Referanser
----------

1. ↑  Satellittbilde av kjernekraftverket med tekst på bildet (engelsk)
2. 1 2  Power Reactor Information System på IAEA: „Italy (Italian Republic): Nuclear Power Reactors - Alphabetic" (engelsk)

Eksterne lenker
---------------

* Informasjon om anlegget på International Nuclear Safety Center (INSC)
* Kjernekraftverket på world-nuclear.org Arkivert 11. juni 2020 hos Wayback Machine.
* Detaljer på Nuclear Energy Agency Arkivert 2. oktober 2009 hos Wayback Machine.
**Bilbays** eller **Bilbeis** (arabisk: بلبيس‎; koptisk: Ⲫⲉⲗⲃⲉⲥ/Ⲫⲉⲗⲃⲏⲥ, *Phelbes*) er en gammel festningsby på den østlige enden av det sørlige Nildeltaet i Egypt. Den står på samme sted som den tidligere antikke byen *Felbes* og et latinsk-katolsk titulært bispedømme.

Byen er liten i størrelse, men tett befolket. Den hadde 137 182 innbyggere i 2006, beregnet til å utgjøre 165 129 innbyggere i 2017. Den huser også Det egyptiske flyvåpens akademi som har byens største offentlige skole i Al-Zafer. Moskén Sadat Qureish er den eldste i Egypt, og kanskje også den eldste i hele Afrika.

Jordbruksselskapet SEKEM tilhørende Ibrahim Abouleish har sete i byen.

Historie
--------

Legendene hevder at den jødiske stamfaren Jakob døde i Bilbays etter at han hadde fortalt sine sønner at ville bli gravlagt i Kanaan ved siden av sin far. Det har også vært påstander om at Bilbays var fødebyen til Moses, skjønt byen Faqous, rundt 40 km nord for Belbeis, har også blitt fremmet.

Byen var viktig nok i den romerske provinsen Augustamnica Secunda til at den ble et bispesete. Bilbays ble beleiret i en måned av arabiske styrker, ledet av Amr Ibn El Aas, før den ble erobret. Mange arabere som innvandret til Egypt slo seg først ned i Bilbays.

Byen spilte også en rolle i intrigene for å kontrollere Fatimidekalifatets vesirat: først i 1164 da hærføreren Shirkuh, en onkel av Saladin, ble beleiret i byen med en kombinert styrke til vesiren Shawar av Fatimidekalifatet og sin midlertidige allierte, korsfarerkongen Amalrik av Jerusalem. Beleiringen varte i tre måneder. Byen ble beleiret på nytt i 1168 av Amalriks hær, og byen ble erobret etter tre dager den 4. november. Alle innbyggerne ble massakrert, uansett hvem de var kristne og muslimer. Denne massakren gjorde koptiske kristne i Egypt rasende som til da hadde sett på korsfarerne som frigjørere. De oppga å gi støtte til korsfarerne og allierte seg med sin muslimske naboer mot utlendingene.

I 1798 ble byens festningsverker gjenoppbygd på ordre av Napoléon Bonaparte.

Klima
-----

Bilbays er klassifisert av Köppens klimaklassifisering som varm ørken eller tørt klima (Bwh), som resten av Egypt.

Bilder
------

* Kveldshimmelen over BilbaysKveldshimmelen over Bilbays
* Kirken dedikert sankt GeorgKirken dedikert sankt Georg
* Interiøret til sankt Georgs kirkeInteriøret til sankt Georgs kirke
* Sadat Qureish-moskéenSadat Qureish-moskéen

Referanser
----------

1. ↑  «Bilbays (Bilbeis)», *City Population*
2. 1 2 3  «Belbies Travel Guide», *Ask Aladdin*
3. ↑  Schrot & Korn: SEKEM Arkivert 1. mars 2017 hos Wayback Machine.
4. ↑  «Climate: Bilbeis - Climate graph, Temperature graph, Climate table», *Climate-Data.org*.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GeoNames
 |
Amerikansk gassverk i Seattle
Gasslykt i historisk gatebilde i Wroclaw, Polen.
**Gassverk** er et senter for produksjon og distribusjon av gass (kalt bygass eller kullgass) til bygninger for oppvarming, matlaging og belysning. Gassen ble distribuert gjennom et nettverk av rør til formålet. I moderne energiforsyning produseres kullgass noen steder som innsatsgass (brensel) i gasskraftverk.

Verdens første gassverk ble bygget i London i 1813 av *Gas Light and Coke Company of London*. I Norge var det første *Christiania Gasværk* som ble startet i 1848. De fleste større byer i Norge hadde gassverk på begynnelsen av 1900-tallet. Disse forsvant etter hvert som elektrisiteten overtok rundt midten av 1900-tallet. Det siste som ble nedlagt var gassverket i Bergen, så sent som i 1984.

Produksjon
----------

Gass blir laget ved at kull tørrdestilleres ved 1100 °C i lukkete beholdere, gassen ledes over i et kjøletårn og renses før den blir sendt ut i et rørnettet til abonnentene. Restprodukter er koks og tjære, samt kjemikaljer. Disse produktene selges, og danner sammen med salg av gass, intekter for gassverket.

Gassverk i Norge
----------------

* Christiania Gasværk (Oslo), 1848 – 1978
* Bergen Gasværk, 1856 – 1984
* Fredrikshald Gasværk (Halden), 1851 – 1941
* Fredrikstad Gasværk, 1873 – 1894
* Moss Gasværk, 1857 – 1963
* Drammen Gasverk, 1857 – 1959
* Tønsberg Gasværk, 1911 – 1957
* Sandefjord Gasværk, 1912 – 1949
* Larvik Gasværk, 1913 – 1953
* Skien Gasværk, 1865 – 1945
* Arendals Gasværk, 1867 – 1957
* Kristiansand Gasværk, 1857 – 1957
* Stavanger Gasværk, 1865 – 1963
* Ålesund Gasværk, 1905 – 1958
* Kristiansunds Gas- og Elektrisitetsværk, 1908 – 1969
* Trondhjem Gassverk, 1853 – 1956
* Tromsø Gasværk, 1912 – 1923

Se også
-------

* Fjernvarme

Referanser
----------

1. ↑   www.ssb.no - *Det lyste dog som en stjerne*
2. ↑  «Bergen Gasvær»[*død lenke*], Energilink

Eksterne lenker
---------------

* SSB – oversikt over gassverk
* Energilink – Bygass

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |
Ølbergstranda
**Ølbergstranden** i Sola kommune er en av jærstrendene. Stranden er en 400 meter lang sandstrand. Ølberg og Ølbergstranden ligger sørvest for Sola flyplass. Det ligger også en campingplass ved Ølbergstranden.

Ølbergstranden tilhører Sandnes kommune, til tross for at den ligger i Sola kommune. Stavanger Aftenblad har i arkivet hos Jæren friluftsråd funnet kjøpekontrakten fra 1952 som beviser eierskapet. Ansvaret for drift og vedlikehold av over 80.000 kvadratmeter strandsone og campingplass ble i 1972 overført til Jæren friluftsråd, men fortsatt med Sandnes som eier.

Ved stranden ligger det flere rester etter Andre verdenskrig, blant annet en bunker og en russerhytte. Den åttekantede hytta og to andre slike var tidligere plassert høyere oppe på Ølberg. I hver av hyttene overnattet 16 russiske krigsfanger som ble brukt til bygging av tyske bunkere og kanonstillinger på Ølberg.

Referanser
----------

1. ↑  Stokka, Odd Kristian. «Sandnes eier Ølbergstranden». *Aftenbladet* **(norsk)**. Besøkt 19. juni 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Ølbergstranden.no
**Gasskraft** omfatter ulike teknologier for å produsere elektrisitet ved forbrenning av naturgass.

I et gasskraftverk omdannes kjemisk energi i naturgass til elektrisitet. Prosessen er (forenklet) at luft suges inn og komprimeres til høyt trykk i en kompressor. Luften blandes med naturgass i et brennkammer, hvor det pågår en kontinuerlig forbrenning. Den varme forbrenningsgassen slippes inn på gassturbinen, hvor den gradvis ekspanderer, og trykk og temperatur synker. Energi som frigjøres under ekspansjonen, overføres til mekanisk energi via turbinens aksel.

Det er denne akselen som driver både kompressoren og en generator som produserer elektrisitet.

Virkningsgraden, det vil si den mengde elektrisitet som blir produsert i forhold til den energimengde som finnes i naturgassen, er beregnet til 58 % for de gasskraftanleggene som er planlagt på Kårstø og Kollsnes.

Gassturbin
----------

I gassturbinen genereres det elektrisitet. Dette skjer ved at varme forbrenningsgasser ekspanderer. Det er disse forbrenningsgasser som driver gassturbinen rundt. Gassturbinen er koblet til en generator, som produserer elektrisitet.

Kombikraftverk
--------------

I kombikraftverk benyttes kombinasjonen av gassturbiner og dampturbiner.

Forbrenningsmotorer
-------------------

Forbrenningsmotorer er beregnet for elektrisitets- og eventuelt varmeproduksjon. Forbrenningsmotorer kan benytte seg av mange ulike typer brensel. Mest vanlig er diesel, fyringsolje og diesel/gassblandinger

Brenselcelle
------------

Det finnes mange ulike systemløsninger. I de gasskraftverkene som planlegges i Norge er det forutsatt en kombinasjon av dampturbiner og gassturbiner.

Gasskraft i Norge
-----------------

*Se også: Gasskraftverk#Gasskraftverk i Norge*
Gasskraftanlegg er planlagt på Kårstø og Kollsnes etter en bitter politisk strid de siste 20 år. Gasskraftsaken felte Bondevik 1-regjeringen.

Utslipp av CO2 er den største klimabelastningen fra gasskraftverk. Med dagens teknologi lar det seg gjøre å ta seg av CO2-en, men det er meget energikrevende og dermed svært kostbart. Dessuten er slike anlegg både store og plasskrevende. Flere varianter av anlegg for CO2-håndtering er under utvikling.

Referanser
----------

Litteratur
----------

* Andreas Tjernshaugen: *Gasskraft. Tjue års klimakamp*. Pax Oslo 2007. ISBN 978-82-530-3044-9

Eksterne lenker
---------------

* Gassnova – CO2-håndtering i Norge
* European CO2 Test Centre Mongstad (TCM)
* CLIMIT-programmet
**Bilbrev** er et hjemseldokument i form av et byggesertifikat som bekrefter at et fartøy vil bli bygget av verftet til eier. Dokument var i vanlig bruk på 1600- og 1700-tallet for å dokumentere panterett i et skip som var under bygging. Bilbrevet ble utstedt til en person som hadde bidratt med penger til byggingen av skipet. Formålet var å gi sikkerhet for investeringen. I senere tid brukes bilbrev om en attest – skipsbyggingsattest – utstedt på tro og ære av skipsbyggmesteren. 

Fra 1860 ble bilbrev utstedt av magistrat eller sorenskriver. Fra 1901 hadde notarius publicus denne oppgaven.

Bergen Byarkiv oppbevarer skipsbyggingsattester. Attestene finner en i arkivet etter Magistraten. Materialet dekker tidsrommet 1749–1902.
Skipsbyggingsattestene forteller hvem som har bygget skipet, for hvem sin regning det skjedde, skipets dimensjon, drektighet m.m.

Litteratur
----------

* Kiil, Alf: Arkivkunnskap. Statsarkiva. Universitetsforlaget 1969

Eksterne lenker
---------------

* Bilbrev - oppslagsverket oVe, artikkel av Åsta Vadset, Bergen Byarkiv.
* Bilbrev fra Skipsregisterne Arkivert 8. oktober 2006 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon
 |
Austin Seven 1926
**Austin Seven** er en bilmodell som ble produsert av den britiske bilprodusenten Austin Motor Company i årene 1922-1939. 

Før første verdenskrig bygde Austin biler i de fleste pris- og størrelsesklasser, men etter krigen satset man på en en-modellspolitikk, med en stor 20 hk modell som eneste produkt. Prisen skjøt i været i samband med inflasjonen og salget sank drastisk. Herbert Austin ville komplettere programmet med en liten, billig småbil, men ble stemt ned av sitt styre. Han valgte da å konstruere en folkevogn for egne penger i sitt eget hjem, assistert av den femtenårige lærlingen Stanley Edge. Austin tok flere patent på konstruksjonen og fikk derfor royalty på hver solgte bil.

Austin Seven ble vist for publikum høsten 1922 og produksjonen begynte året etter. Det var en enkel konstruksjon, men fortsatt den «riktige bilen», en bil som tok livet av markedet for de mikrobilene som var blitt bygget i nedgangstidene etter første verdenskrig. Bilen bygde på en enkel, A-formet ramme med spissen under radiatoren. Forakselen var opphengt i en tverrliggende bladfjær, festet i rammens spiss. Bakakselen var opphengt med kvart-elliptiske fjærer, festet til rammens bakkant. Selv om resten av bilen var gjenstand for forbedringer fram til andre verdenskrig, forbedret man ikke på den enkle fjæringen. Bilen hadde firehjulsbremser, men fotbremsen virket bare på bakhjulene, mens håndbremsen virket på forhjulene. Den lille motoren hadde bare to rådelagre, men viste seg være både pålitelig og slitesterk. Motoren var koblet til en tretrinns girkasse. Karosseriet ble kalt fireseters, men med de små dimensjonene og den lille motoren var kapasiteten begrenset. Etter at bilen ble solgt for kun 165 pund ble Austins småbil møtt med viss skepsis, men salget tok seg hurtig opp. Med øket salg kunne Austin senke prisen så lavt som til det magiske 100 pund for en enkel kabriolet på midten av tredvetallet. Austin Seven ble bygget på lisens av flere utenlandske produsenter, som tyske BMW Dixi, franske Rosengart og American Austin. Bilen var attraktiv selv for frittstående karosseribyggere, som William Lyons Swallow Sidecar.

I sitt lange livsløp ble bilen kontinuerlig forbedret. I 1930 ble det innført fotbrems på alle fire hjulene. I 1932 kom en firetrinns 
girkasse som året etter fikk synkronisering på de høyeste girene. I 1937 fikk veivakselen et tredje rammelager. Motoreffekten økte trinnvis og var til slutt oppe i 17 hk. Produksjonen ble stoppet ved andre verdenskrigs utbrudd, men navnet «Seven» brukes forsatt i markedsføringen av A30- og Mini-modellene.

Bilder
------

* 1931 Austin 7 med Swallow-karosseri1931 Austin 7 med Swallow-karosseri
* 1934 Austin 7 Nippy1934 Austin 7 Nippy
* 1938 Austin 7 Ruby1938 Austin 7 Ruby
* Austin Seven Chummy, 1928Austin Seven Chummy, 1928
* Austin 7 Chummy Tourer, 1929Austin 7 Chummy Tourer, 1929
* 1Austin 7 PD Tourer, 19341Austin 7 PD Tourer, 1934

Kilder
------

* *Classic Cars* av Graham Robson, 1989. ISBN 1-85501-022-4

Eksterne lenker
---------------

* Internasjonal Austin Seven-klubb (engelsk)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Sir Austin Danger Powers** (antakelig født rundt midten av 1940-tallet, når man dømmer ut fra bilen man kan se i en tilbakeblikkssekvens i den tredje filmen) er en fiktiv filmfigur spilt av Mike Myers, og er hovedpersonen i en filmserie som parodierer 60-talls spionfilmer, primært *James Bond*, *Derek Flint*, *Harry Palmer* og *Matt Helm*.

Inspirasjonen for rollefiguren var Mike Myers egen far Chris Myers og skuespilleren Simon Dee 
De tre filmene som er kommet ut i serien er *Austin Powers – Agenten som kom ut av fryseren*, *Austin Powers – Spionen som spermet meg* og Austin Powers in Goldmember – mannen med det gyldne lem*.*

Referanser
----------

1. ↑  «Austin Powers has The Force». *BBC*. 14. juni 1999. Besøkt 29. oktober 2012.
2. ↑  Evans, Peter (31. august 2009). «The groovy rise and sad fall of Simon Dee, the real Austin Powers». *Daily Mail*. London. Besøkt 29. oktober 2012.

Eksterne lenker
---------------

* En egen Austin Powers-wiki

|  |  |
| --- | --- |
|  | (en) Wikiquote: Austin Powers Trilogy – sitater |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** MusicBrainz
 |