recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Steking av svele for salg til passasjerer på fergen «Bastø IV» Foto: Ulf Larsen 
En **svele** (også kalt *lapper*) er en om lag 1 cm tjukk og 18 cm vid pannekake. Natron og hjortetakksalt blir brukt som hevemiddel, noe som gir svelene en karakterisk smak. Svelerøren består ellers av egg, mel, smør, sukker og surmelk eller kefir, og blir stekt på takke. Sveler er mye brukt som kaffemat.

I 1971 begynte MRF å servere sveler om bord i fergene som knytter sammen samfunnene i Møre og Romsdal. Senere har denne skikken bredt seg utover resten av Vestlandet, hvor sveler er sterkt assosiert med fergereiser.

Salg av sveler er også vanlig på fergesamband i Nord-Norge, ferger i andre deler av landet, som selskapet Bastø Fosens ferger mellom Moss og Horten serverer også svele på overfarten.

Referanser
----------

1. ↑  Sveleoppskrift på melk.no Arkivert 27. mars 2011 hos Wayback Machine.
2. ↑  Fergesveler Arkivert 14. mars 2012 hos Wayback Machine. *Byavisen*
3. ↑  «En malerisk rundtur i Nordland» Arkivert 5. januar 2016 hos Wayback Machine. fra nettstedet vakrenordnorge.no
4. ↑  «Servering ombord» Arkivert 1. februar 2016 hos Wayback Machine. fra nettstedet basto-fosen.no

Eksterne lenker
---------------

* (en) Svele – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Oppskrift for svele, fra tine.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
***Mastochilus*** er en slekt av biller som lever i død ved. De tilhører gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende
--------

Middelsstore, langstrakte, jevnbrede, blanke biller. På farge er de svarte eller mørkebrune. **Hodet** er stort og bredt med små, runde fasettøyne som er delt i to av en list. Antennene er 10-leddete, C-formede, men ikke knebøyde, de ytterste fem eller seks leddene har bladlignende utskudd og danner en løs vifte som ikke kan lukkes. **Brystskjoldet** (pronotum) er avrundet firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, blankt, med en lengdefure i midten. Det er et tydelig, smalt skille mellom brystskjoldet og dekkvingene. **Dekkvingene** er ganske lange, parallellsidige, blanke.

Levevis
-------

Voksne og larver lever sammen i råtnende ved, og danner en slags samfunn. Dette kalles subsosialitet og er uvanlig hos biller. De voksne billene tygger trefliser som de fôrer til larvene, og hjelper dermed fordøyelsen. Både voksne og larver spiser dessuten de voksne billenes avføring (såkalt koprofagi). Dette øker næringsutbyttet siden avføringen har blitt infisert med mikroflora (bakterier og andre mikroorganismer) som frigjør næringsstoffer fra treet. De voksne billene hjelper også larvene til å bygge et puppekammer der de kan forvandle seg til en puppe. Voksne og larver kommuniserer seg imellom med lyd, og minst 14 forskjellige lydytringer er identifisert. De voksne billene lager lyd bed å gni bakkroppen mot vingene, larvene ved å gni det bakre beinparet mot hoftene til det midtre beinparet.

Utbredelse
----------

Slekten er utbredt i Australia og Ny-Guinea.

Systematisk inndeling
---------------------

Navnet blir av og til stavet *Mastachilus*.

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien Passalidae - totalt 70 slekter
				+ Underfamilien Macrolininae
					- Slekten ***Mastochilus*** Kaup, 1868
						* *Mastochilus australasicus* (Percheron, 1841)
						* *Mastochilus lottinii* (Boisduval, 1835)
						* *Mastochilus parvifrons* (Kuwert, 1891)
						* *Mastochilus pectiniger* Heller, 1910 - Ny-Guinea
						* *Mastochilus polyphyllus* (MacLeay, 1826)
						* *Mastochilus quaestionis* (Kuwert, 1891)
						* *Mastochilus subobliquus* Tyron, 1892 - Ny-Guinea

Eksterne lenker
---------------

* Atlas of Living Australia - *Mastachilus*
* (en) *Mastochilus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata
En **mahāsattva** (sanskrit; devanāgarī: महासत्त्व; tibetansk: སེམས་དཔའ་ཆེན་པོ།, wylie: *sems dpa’ chen po*, tradisjonell kinesisk: 摩诃萨埵 eller 摩诃萨, pinyin: *móhé-sāduò* eller *móhésà*, japansk: マカサツ, *makasatsu*) er et teknisk begrep i mahāyānabuddhismen. Ordet betyr ordrett «stort vesen», og betegner en *bodhisattva* som har praktisert buddhismen over en svært lang periode og har oppnådd den syvende av de ti *bhumis* langs veien til oppvåkning (*bodhi*).

På kinesisk brukes også det importerte navnet *dàshì* (大士, «stort vesen»), som på japansk er *daishi* (ダイシ).

De åtte mest berømte *mahāsattvaer* er Mañjuśrī, Samantabhadra, Avalokiteśvara, Mahāsthāmaprāpta, Akasagarbha, Kṣitigarbha, Maitreya og Sarvanivarana-Vishkambhin.

Referanser
----------

1. ↑  Buswell, Robert Jr; Lopez, Donald S. Jr. red. (2013). *Princeton Dictionary of Buddhism*. Princeton, NJ: Princeton University Press. s. 508. ISBN 9780691157863.
2. ↑  菩薩摩訶薩, púsà móhēsà
3. ↑  菩薩大士, púsà dàshì

Kilder
------

* Muller, Albert Charles (1993). *菩薩摩訶薩 Basic Meaning: bodhisattva-mahāsattva*. Digital Dictionary of Buddhism (電子佛教辭典), 1. september 1993, oppdatert 2. mai 2008.
* Muller, Albert Charles (2002). *菩薩大士 Basic Meaning: bodhisattva-mahāsattva*. Digital Dictionary of Buddhism (電子佛教辭典), 26. desember 2002, oppdatert 20. november 2008.
Finérplate av «hondurasmahogni» (*Swietenia macrophylla*) 
Moderne klavikord bygd etter gammel modell med kasse av hovedsakelig mahogni
Mahogni-tømmer klargjøres for eksport i Belize ca. 1936
**Mahogni** er fellesbetegnelse på tømmer fra flere tropiske treslag kjennetegna av en vakker rødbrun farge når veden er polert. Trevirket er lett å bearbeide og motstandsdyktig mot termittangrep og vann, noe som gjorde at en særlig tidligere brukte det til å lage blant annet møbler, interiører og båter. Regnskogfondet anbefaler forbrukere å unngå produkter laget av mahogni, av hensyn til miljø og menneskerettigheter.

Navnet *mahogni* blei først brukt om to tretyper av slekta *Swietenia* i den nye verden; vestindisk mahogni (*Swietienia mahagoni*) fra Karibia og hondurasmahogni (*Swietienia macrophylla*) fra Sentral- og Sør-Amerika. Seinere er det også blitt brukt om liknende treslag både fra Asia og Afrika, trær som hører til planteslektene *Khaya* og *Melia*. Alle disse hører til mahognifamilien (*Meliaceæ*).

Mahogni har tradisjonelt blitt produsert blant annet i Amerika, Afrika, India og Australia, men de fleste formene er i dag verna som trua arter av CITES-avtalen. De ulike sortene har hatt ulike varenavn som «japansk mahogni», «afrikansk mahogni» osv. og er blitt ansett som et luksuriøst materiale.

* Treskulpturen Canefora av italieneren Roberto Terracini (1900-1976) fra 1938 er skåret ut av mahogni. Skulpturen er 120 cm høy.Treskulpturen *Canefora* av italieneren Roberto Terracini (1900-1976) fra 1938 er skåret ut av mahogni. Skulpturen er 120 cm høy.
* Tre på Hawaii av slekta Swietenia i mahognifamilien.Tre på Hawaii av slekta *Swietenia* i mahognifamilien.
* Khaya senegalensis tilhører mahognifamilien. Bildet viser bark fra et tre i Senegal som blir høstet for medisinsk bruk*Khaya senegalensis* tilhører mahognifamilien. Bildet viser bark fra et tre i Senegal som blir høstet for medisinsk bruk

Se også
-------

* Mahognifamilien
* Tropisk tømmer
* Teak

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mahogany – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Regnskogfondets liste over tropiske treslag
* Regnskogfondets forbrukerråd om mahogni og annen tropisk tre

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** BNE
 |
**Patrick Bergin** (født 4. februar 1951) er en irsk skuespiller og musiker. 

Han er spilte den truende ektemannen til Julia Roberts sin karakter i thriller-filmen *Sleeping with the Enemy*. Bergin dukket også opp som den kjente fiktive karakteren Robin Hood i en TV-film fra 1991. Han har mer nylig spilt rollen som den psykotiske bevæpnet mannen i den provisoriske irske republikanske hæren i filmen Johnny Was, der også skuespillerne Vinnie Jones og Roger Daltrey var en del av stjernegalleriet. Han spilte sammen med blant andre Harrison Ford og Anne Archer i actionfilmen Patriotenes spill. I 1992 spilte han hovedrollen som Dr. Victor Frankenstein i filmen Frankenstein. I 1997 opptrådte han i dramafilmen Øya i Fuglegata, regissert av Søren Kragh-Jacobsen.

Bergin hadde en sang inne på topp 10-listen i Irland med sangen «The Knacker», som forteller historien om en person som resirkulerer døde hesteskrotter og gjør dem om til lim.[] Sangen klarte å slå Brendan Graces populære sang «Safe Cross Code» ned fra førsteplassen.[]

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 3. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6323sx6, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 15. desember 2014[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Patrick Bergin på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Patrick Bergin i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Patrick Bergin på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (da) Patrick Bergin på danskefilm.dk Rediger på Wikidata

* (da) Patrick Bergin på danskfilmogtv.dk Rediger på Wikidata

* (da) Patrick Bergin på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Patrick Bergin på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Patrick Bergin på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Patrick Bergin hos Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) Patrick Bergin hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Patrick Bergin på MusicBrainz Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** MusicBrainz
 |
En que i Sichuan
**Que** (tradisjonell kinesisk: 闕; pinyin: **Què**) er et arkitektonisk element i det gamle Kina, symmetrisk plasserte vakttårn eller fortårn som settes på begge sider av en palassbort eller en herskapsbolig,. De ble også oppstilt utenfor større buddhistiske eller daoistiske kloster, og foran enkelte gravanlegg. 

*Que* er et fagbegrep som vanligvis ikke oversettes. Men på engelsk kan man av og til se det gjengitt som *Watchtower* eller *Tower*. 

De fleste av tårnene er i dag alenestående. 
Mange av dem fra Handynastiets tid befinner seg i provinsen Sichuan.

Litteratur
----------

* Xu Wenbin 徐文彬: *Sichuan Handai shique* 四川漢代石闕/四川汉代石阙. Beijing: Wenwu chubanshe 1992

* Segalen, Victor (1995). *"Chine. La grande statuaire", et "Les origines de la statuaire en Chine"*. Collections Bouquins. Editions Robert Laffont.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Que (tower) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Han que
* Que
* Wenwu baowu ye
* Gudai Shiren de tianmen guannian
**Ola Olsen Five** (født 21. mai 1846 i Kvam i Nord-Trøndelag, død 26. april 1930 i Steinkjer) var en norsk amtsskolebestyrer, skytterlagsleder og politiker (V).

Han ble født på slektsgården Østre Five i Kvam, i daværende Stod herred. Etter eksamen ved Klæbu seminar i 1865 var han lærer i Beitstad og på Tranøy 1866–1870. Han ble vernepliktig offiser i 1872. Etter å ha fått fritak fra kravet om artium, tok han graden cand.real. med beste karakter i 1876. Five var bestyrer for amtsskolen i Inntrøndelag 1876–1892 og lærer ved Kristiansands seminar 1892–1896. Han eide gården Søndre Hallem i Verdal 1889–1893.

Five var medlem av Verdal herredsstyre og skolestyre, og ble lansert som ordførerkandidat. Han var 1. vararepresentant til Stortinget fra Nordre Trondhjems amt 1892–1894, fast representant for amtet 1901–1903 og personlig vararepresentant for Ivar Aavatsmark fra Snåsa krets i Nordre Trondhjems amt 1907–1909. Mens amtsskolen var på Snåsa bidro han til å stifte Snåsa sparebank og ble bankens første formann.

Five var initiativtaker til Folkevæbningen, en radikal forsvarsorganisasjon i opposisjon til den konservative Centralforeningen for Udbrædelse af Legemsøvelser og Vaabenbrug. I 1893 ble organisasjonene slått sammen til Det frivillige Skyttervesen, der Five var formann 1893–1908 og kontorsjef 1908–1919. Etter at han avgikk med pensjon i 1919, flyttet han fra Kristiania til Steinkjer. Samme år etablerte han Nord-Trøndelag historielag, der han ble formann og årbokredaktør. Five var også en ivrig nynorsktilhenger og støttespiller for Det Norske Samlaget. Five stiftet fivefondet i 1916.

Ola Five var morbror til stortingsmann Ole Langhammer.

Se også
-------

* Liste over norske idrettspersoner på sokkel

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsraadet: 1814–1914. B. 1 D. 1 : Biografier A-K, side(r) 245[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som OleOlsen Five Ola Five, Norsk biografisk leksikon ID Ole\_Olsen\_Five, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 17[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Aarset, Ane-Charlotte Five (2005). *Skyttergeneralen Ola Five. Den ukjente historien om geriljalederen med stort ansvar for Norges frihet i 1905*. Kolofon. ISBN 82-300-0145-6.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ola Five – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (no) Ola Five hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata
* (no) Ola Five i Norsk biografisk leksikon

  

Portal: Trøndelag

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Ola Glomstulen** er en skikkelse i den norske folkevisen av samme navn. Glomstulen (eller Gromstulen) er et gårdsnavn i Gjerpen utenfor Skien. Ifølge folkeminnegranskeren Rikard Berge var den virkelige Ola Glomstulen en handelskar. Han skal ha vært en skrytepave, og visa er skrevet som sarkasme. Bryllupet som er omtalt i visa kan være mellom Ole Andersen og Karen Pedersen i Solum kirke i 1751. Ola Glomstulen skal ha bodd i Gråten ved Skienselva.

I en artikkel i "Varden" 14. februar 1893 kan vi bl.a. lese om visen:
"Olas spesialitet var en beklagelig trang til at skryde, og hvad visen angaar, da har den havt flere vers enn de tre citerede. Blant annet et der handlede om hvordan Kari vaskede sit tøi til bryllupet. Dette vers skal dog ikke paa grund af sin djerve uttrykksmaade, have været egnet for en større læsekreds."

OLA GROMSTULEN (GLOMSTULEN)

/: Ola Grumstulen hadde ei gamal graa gjeit :/: :/: Aa kjære mi Kari gjer pølsa væl feit,
for i maarra ska Ola Grumstulen gifta se :/:

/: Ola Grumstulen hadde eit fingerbol malt :/: :/: Aa kjære mi Kari du bryggjer væl alt, for i maarra ska Ola Grumstulen gifta se :/:
/: Ola Grumstulen hadde saa lang ei brurfær:/:
/: Den naadde fra Solum te Graaten hjå Blehr,
for i maara ska Ola Grumstulen gifta se :/:
Ola Glomstulenvei i Gråten

```
"Brurfær": Da Olas hus i Gråten lå ca. syv km fra Solum kirke, ble det en lang vei å gå for bryllupsgjestene.
```

Kilder
------

* Rikard Berge: *Bygdedikting fraa Telemarki. XVI. Ola Glomstulen.* Risør: Erik Gunleikson, 1921.
Ola Enstads «Dykkar skulptur» vaskes før sommeren. Offentlig utsmykning, Vaterland, Oslo. Beskrivelse: Seks stiliserte dykkere i naturlig størrelse i stupesvev over Akerselva. Det språklige indikerer at dette på den ene siden er en dykkerskulptur, men også *deres* (nynorsk *dykkar*), altså *vår* skulptur, der den befinner seg i det offentlige rom.
**Ola Enstad** (født 10. november 1942 på Lesjaskog, død 2. august 2013 i Oslo) var en norsk billedhugger, bosatt i Oslo.

Enstad ble utdannet ved SHKS 1967–69 og ved Statens kunstakademi 1969–72. Han debuterte på Høstutstillingen i 1970, og med en separatutstilling i Kunstnerforbundet i 1973.

Hans skulptur *Neve og rose* var bestilt av Asker kommune, men kommunen avbestilte den, og skulpturen står siden 1990 på Lilletorget i Oslo, foran Fellesforbundets hovedkvarter. Hans *Dykkar skulptur* (også 1990) er en installasjon av seks froskemenn, montert i stålwire, ved Olafiagangen / Akerselva (se bildet). *Stegosaurus* (1977) er en lekeinstallasjon i kryssfinér, først plassert på Grünerløkka fra 1979, senere i Torshovdalen og fra 1989 i Jølster. Statuen ble demontert i 2000.

Ola Enstad mottok Ingeborg og Per Palle Storms ærespris i 1999. Boka *Den endelege løysinga på skulpturproblemet* utkom i 1997, basert på et kunstprosjekt tidligere på 1990-tallet.

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Ola\_Enstad[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Ola\_Enstad, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   KulturNav, KulturNav-ID c4b97bdf-566e-4779-8d01-8e137f285742, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  (no) Ola Enstad i Store norske leksikon
5. ↑  bilde av *Neve og rose* Arkivert 2014-12-22, hos Wayback Machine.
6. ↑  bilde av *Stegosaurus* Arkivert 26. august 2004 hos Wayback Machine.
7. ↑  *Den endelege løysinga på skulpturproblemet*. Ola Enstad ; med tekstar av Jon Hellesnes og Kjartan Fløgstad ; [fotografi: Ola Enstad ; omsetjing til engelsk ved Nina Zöe Jørstad]. Samlaget, 1997. ISBN 82-521-4701-1

Eksterne lenker
---------------

* kunstbib, bøker/artikler om ham
* frysja.no
* nrk.no Stemmer fra arkivet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** KulturNav
 |
**Sabina Guzzanti** (født 25. juli 1963 i Roma) er en italiensk skuespillerinne og satiriker.

Guzzanti er den eldste datteren av den kjente politiske kommentatoren og journalisten Paolo Guzzanti og søster av Corrado Guzzanti og Caterina Guzzanti. Hun studerte ved skuespillerakademiet i Roma. I 1988 begynte hennes fjernsynskarrière da hun deltok i en rekke humorprogrammer på fjernsyn. Guzzanti har blitt kjent for sine imitasjoner av pornostjerner og av politikere, deriblant Silvio Berlusconi. Hun spilte også i filmen *I Cammelli* av Giuseppe Bertolucci.

I november 2003 skrev, regisserte og spilte Sabina Guzzanti i den første og eneste sendingen av *Raiot*, et politisk satireprogram som ble sendt sent om kvelden på RAI-3. Etter å ha angrepet statsminister Silvio Berlusconi ble Guzzanti saksøkt av Berlusconi for «løgner og insinuasjoner», og programmet ble tatt av luften. Sabina Guzzanti laget en film om saken, *Viva Zapatero!*, som kom i 2005.

Referanser
----------

1. ↑   ČSFD person-ID 65091, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Sabina Guzzanti – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Sabina Guzzanti – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Sabina Guzzanti på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Sabina Guzzanti i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (fr) Sabina Guzzanti på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Sabina Guzzanti på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Sabina Guzzanti hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Sabina Guzzanti på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Sabina Guzzanti på MusicBrainz Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ICCU **·** BNE **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
***Sabeltigerens sønn*** er en norsk miniserie i to deler, regissert av Carl Jørgen Kiønig. Han bearbeidet også Ola Bauers stykke for fjernsyn. Det ble skrevet i 1987 og innspilt i 1988. *Sabeltigerens sønn* ble sendt i *Fjernsynsteatret* 14. november 1989.

Stykket handler om den unge mannen *Jean*, som vender hjem til Norge etter å ha vært på sjøen. Ved sin mors dødsleie erindrer han hendelser fra ungdomsårene på 1950- og 1960-tallet. Det meste av handlinga er fra denne tiden.

Det ble sett av 1,2 millioner, noe som var godt over gjennomsnitt for Fjernsynsteatret. (Det bør bemerkes at NRK på den tiden fremdeles var i en monopolsituasjon og at seertallene dermed var betydelig høyere enn utover 1990-tallet og 2000-tallet.)

Rolleliste
----------

* Lasse Kolsrud - *Jean*
* Kari Simonsen - *Jeans mor*
* Bjørn Floberg - *Man Ray* (*Jeans stefar*)
* Sverre Solberg - *Finn*
* Petronella Barker - *Marit*
* Mathias Calmeyer - *Roger*
* Anders Kippersund - *«Abbor-Anders»*
* Lene Bragli - *«Ekko-Mona»*
* Sverre Bentzen - *Legen*
* Marie Louise Tank - *Ekspeditrise*

Referanser
----------

1. 1 2 3  *Fjernsynsteatret* 14. nov. 1989 - *Sabeltigerens sønn* på tv.nrk.no
2. ↑  Aftenposten morgen - Fokus (20.2.1990, s.48)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Sabeltigerens sønn* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Sabeltigerens sønn* hos Filmfront Rediger på Wikidata
**Orange County Choppers (OCC)** er en produsent av spesialbyggede motorsykler (choppere) som holder til i Orange County New York.

OCC ble startet av Paul Teutul sr. og Paul Teutul jr. i 1999. Selskapet har egen TV-serie, «American Chopper», som er en dokumentar sendt på Discovery Channel. I serien bygger OCC temasykler på bestilling. Serien har en stor del av æren for at selskapet har hatt en positiv utvikling. Serien startet i 2002, og ble flyttet til Discovery sin søsterkanal TLC i 2007.

OCC flyttet hovedkvarteret sitt til Newburgh 24. april 2008.

Bilder
------

* «Patriot Bike»«Patriot Bike»
* «Fire Bike»«Fire Bike»
* «Dixie Chopper»«Dixie Chopper»
* «Blues Bike»«Blues Bike»
* Mikey TeutulMikey Teutul
* OCC med Brasils presidenten LulaOCC med Brasils presidenten Lula

Se også
-------

* West Coast Choppers

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Orange County Choppers – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
**Orange River Colony** var en britisk koloni som ble opprettet gjennom annekteringen av Oranjefristaten i 1900, etter andre boerkrig, til den sluttet seg til Unionen Sør-Afrika i 1910.

Det hadde i 1904 vokst frem et tiltagende ønske om selvstyre. Oranjie Unie, et afrikanderparti, ble formelt opprettet i mai 1906, men hadde eksistert i flere måneder. En lignende organisasjon kalt Het Volk, ble formelt dannet av afrikanderne i Transvaal i januar 1905. Begge disse organisasjonene hadde lovverk som var nesten identiske med Afrikander Bonds, og deres mål var svært likt, å sikre de boerske idealers triumf i stat og samfunn. Abraham Fischer ble formann for Oranjie Unie.

En motorganisasjon ble dannet av tidligere burgere som helhjertet hadde akseptert den nye orden. De kalte seg det konstitusjonelle parti, og John Fraser ble valgt til formann. I Bloemfontein hadde de konstitusjonelle sterk støtte, andre steder var ikke deres støttespillere like tallrike. Programmene til de to partiene var svært like, den reelle forskjellen mellom dem var holdningen deres ovenfor relasjonene til britene. Mens idealet for Unie var en afrikandisk stat, ønsket de konstitusjonelle likhet mellom de to hvite etniske gruppene.

Kolonien fikk selvstyre i 1907, og den 27. november ble Fischer fra Oranjie Unie dens første og eneste statsminister. Den første regjeringen bestod av 29 medlemmer fra Unie, fem kontitusjonalister og fire uavhengige. 

Orange River Colony deltok i en interstatlig konferanse som møttes i Pretoria og Cape Town i mai 1908. Her ble det bestemt å fornye den eksisterende tollkonvensjonen og ikke å gjøre endringer i jernbaneratene. Disse avgjørelsene var resultatet av en avtale om å føre en resolusjon frem for de forskjellige kolonienes parlamenter som talte for en tettere union av de sørafrikanske statene og utnevnelsen av delegater til en nasjonal konvensjon som skulle lage et utkast til konstitusjon. I denne konvensjonen tok Steyn en ledende og forsonende rolle, og etterpå gikk den lovgivende forsamlingen i Orange River med på betingelsene som konvensjonen trakk opp for foreningen av de fire selvstyrende koloniene, Unionen Sør-Afrika. Under et imperielt vedtak ble unionen etablert den 31. mai 1910, og Orange River gikk inn i kolonien som *Free State Province*. Fischer og general Barry Hertzog ble medlem av den første administrasjonen til Free State som provins av unionen.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**Republikken Oranjefristaten** (afrikaans: *Oranje-Vrystaat*) var en uavhengig boerstat i det sørlige Afrika i andre halvdel av det 19. århundre. Den ble senere en provins i Sør-Afrika, og er den historiske forgjengeren til dagens provins Free State i  Republikken Sør-Afrika. Oranjefristaten lå mellom elvene Oranje og Vaal. Grensene ble bestemt av Storbritannia i 1848 da regionen ble proklamert som Orange River Sovereignty med en resident i Bloemfontein.

I den nordlige delen av territoriet ble en voortrekker–republikk etablert ved Winburg i 1837. Denne staten slo seg sammen med republikken Potchefstroom som senere ble del av Den sørafrikanske republikk.

Etter at Republikken Transvaal (Den sørafrikanske republikk) fikk uavhengighet, anerkjente britene uavhengigheten til Oranjefristaten den 17. februar 1854, og landet ble offisielt uavhengig den 23. februar 1854 med signeringen av Bloemfonteinkontrakten. Republikken ble umiddelbart satt i verk og bestod av både Orange River Sovereignty og republikken Winburg–Potchefstroom.

Selv om Oranjefristaten utviklet seg til en politisk og økonomisk vellykket republikk, opplevde den kronisk konflikt med britene (se boerkrigene) før den til slutt ble annektert som Orange River Colony i 1900. Den sluttet å eksistere som uavhengig boerrepublikk den 31. mai 1902 med signeringen av Vereenigingavtalen etter andre boerkrig. Den sluttet seg til Unionen Sør-Afrika i 1910 som senere ble Republikken Sør-Afrika i 1961, som en provins sammen med Kapp-provinsen, Natal og Transvaal, den andre erobrede boerrepublikken.

Republikkens navn kommer fra navnet de nederlandske protestantiske nybyggerne gav til elven Oranje, som var oppkalt til ære for den nederlandske herskende familien, huset Oranje.

Se ogå
------

* Liste over Oranjefristatens statspresidenter

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** SUDOC
 |
**Savona** er en italiensk by med omkring 60 000 innbyggere. Den ligger i regionen Liguria og er den tredje største by på den italienske Riviera.

Markgreven av Savona deltok under det første korstog. En rekke paver hadde tilknytning til Savona.

Nær byens nåværende beliggenhet var sabatiernes landsby *Vadum Sabbatium*. I Romertiden var stedet av heller liten betydning, den var mest kjent som skysstasjon på *Via Aemilia Scauri*. Først i overgangen fra middelalderen til renessansen ble bystaten Savona en viktig handelsmakt. Rivaliseringen med Venezia var ikke så sterk, derimot var det større problemer i forhold til Genova. I 1528 ble havnen i Savona rasert av genovesiske krigsskip, og byen kom under genovesernes herredømme. 

I 1809 tok Napoleon pave Pius VII til fange og førte ham først til Savona. Tre år etter ble han ført til Fontainebleau i Frankrike. 

Det var først på midten av 1800-tallet at byen begynte å reise seg på nytt. Nå har byen en av de fem viktigste havnene i Italia; herfra eksporteres Fiat- og Lanciabiler produsert i Torino. Det er flere fergeruter fra Savona til Korsika.

Referanser
----------

1. ↑  «Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.
2. ↑  «Popolazione Residente al 1° Gennaio 2018». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (it) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Savona – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Savona – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNE **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
Savile Row
Savile Row
**Savile Row** er en skreddergate i London sentrum. Gaten går parallelt med Regent Street mellom Conduit Street i nordenden og Vigo Street i syd. Savile Row ligger Mayfair, et område med mange eksklusive butikker og restauranter.

Historie
--------

Savile Row ble bygget mellom 1731 og 1735 som en del av utviklingen av Burlington Estate. Den opprinnelige planen antas å ha blitt tegnet av Colen Campell, selv om Henry Flitcroft ser ut til å ha vært hovedarkitekten av gaten, under tilsyn av Daniel Garrett.[]

I 1969 utviklet gaten seg til den skreddergaten den er blitt kjent som.[] Moderniseringen fortsatte ut i 1990-tallet, dette var tiden da designere som Richard James, Ozwald Boateng, og Timothy Everest inntok gaten.[]

Det var taket av Apple-bygningen i Savile Row nr. 3 at The Beatles holdt sin aller siste konsert (Rooftop Concert) den 30. januar 1969.[]

Gaten har hatt flere opp- og nedganger i popularitet, blant annet da Giorgio Armani i 2006 kritiserte skredderne i gaten for å være umoderne.[] Allikevel har flere av de mest kjente designerne i England, startet sin karriere her.[]

Skredderfirma og butikker
-------------------------

Blant de mest kjente skredderne er Hardy Amies, Norton & Sons, Gieves & Hawkes, H. Huntsman & Sons og Henry Poole & Co.[] I enden av gaten finner man også kleskjeden Abercrombie & Fitch. I oktober 2012 åpnet Alexander McQueen butikk i Savile Row. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
**Eric Gustaf Sandberg** (født 19. desember 1884, død 8. desember 1966) var en svensk seiler som deltok i de olympiske leker 1908 i London og 1912 i Stockholm.

Sandberg vant en olympisk sølvmedalje under OL 1908 i London med den svenske båten «Vinga» som kom på andreplass bak den britiske båten «Cobweb» i 8-metersklassen. Mannskapet på «Vinga» var Sandberg, Carl Hellström, Edmund Thormählen, Erik Wallerius og Harald Wallin.

Fire år senere, under OL 1912 i Stockholm var han med på den svenske båten «Kerstin» som kom på tredjeplass i 6-metersklassen. Etter to seilaser hadde de begge svenske båtene «Kerstin» og «Sass» en poeng hver. «Kerstin» vant skilleracet som ble avholdt 22. juli. Seks båter fra fem nasjoner deltok i 6-metersklassen og seilasene ble avviklet utenfor kysten til Nynäshamn.

OL-medaljer
-----------

* 1908 Storbritannias flagg London - Sølv Sølv i seiling, klasse 8-metersklassen
* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Bronse Bronse i seiling, 6-metersklassen

Referanser
----------

1. 1 2   Sveriges dödbok 1860–2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Eric Sandberg – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Eric Sandberg – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Eric Sandberg – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Eric Sandberg – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Eric Sandberg – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (sv) Eric Sandberg – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**First Solar, Inc.** NASDAQ: FSLR er et amerikansk selskap innen solenergi. First Solar produserer fotovoltaiske solmoduler. De benytter en tynnfilm-halvlederteknologi basert på CdTe, for å produsere fotovoltaiske moduler. De er største produsent av tynnfilm-celler i verden. First Solar er dessuten verdens nest største produsent av fotovoltaiske (PV)celler.[] with production capacity expected to reach over 1 GW per year by the end of 2009.
De fotoelektriske cellene er billigere og mer bestandige, men de er samtidig mindre effektive.

First Solar ble etablert som Solar Cells Incorporated av Harold McMaster og ble kjøpt opp i 1999 av True North Partners LLC.

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 13. april 2009. Besøkt 12. februar 2010.
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 3. desember 2009. Besøkt 12. februar 2010.  viewed 08/02/2009
3. ↑
4. ↑
5. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) First Solar – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI
 |
**Hjuldamperen Ægir** var det første danske krigsskip som var og holdent bygget av jern. Det var drevet av damp og skovlhjul. En tid var det også kongeskip. Det var i virksomhet i tiden fra 1841 og til 1871.

Historie
--------

Skipet ble bygget av det engelske verkstedet Fairbairn & Co. i London og anskaffet i 1841. Det ankom København fra England, ført av kaptein Hans Carl Bodenhoff, den 12. oktober 1841. I tiden 1842 til 1856 ble det benyttet av den danske kongefamilie for kortere reiser. I 1857 ble det på etteråret utlånt til posttjeneste. I 1860 drev det oppmåling av danske farvann. To år etter gikk den ut av posttjenesten, men den 10. juni 1864 ble det innkalt til krigstjeneste og utrustet, men krigstjenesten ble avviklet 8. oktober samme år. I 1865 og fram til 1871 ble det igjen benyttet for oppmåling. Den 5. desember 1871 ble det avskrevet fra den danske flåten og året etter solgt til opphogging.

Skipet var 42,92 meter langt, 5,64 meter bredt, og 1,69 meter dypt. Dens maskin var 80 Hk, noe som ga en fart på 10 knop. Opprinnelig hadde skipet et artilleri på 2 stykker 24-punds kanoner og 1 haubits på 4 pund, men senere skiftet ut til 2 stykker kanoner på 18 pund og 1 falkonett på 1 pund.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5  «Ægir (1841-1871)», *Flådens skibe*

Portal: Danmark
Foto: Erik Olsen 
**Hjorten Revy- og Varietéteater**, også kalt **Trondhjems Tivoli Hjorten** eller bare **Hjorten**, var et underholdnings- og serveringssted i Trondheim. Det ble startet i Ila i 1867 av Hans Lemvig Christiansen. I starten het stedet *Christiansens Have*, men fikk under nye eiere på 1880-tallet navnet Hjorten. Bygningen i Ila der det hele startet var i den gamle Klæthgården hvor det hadde vært overnatting og servering gjennom årtider. 

Hjorten hadde sin storhetstid fra 1890-årene frem til første verdenskrig. Blant annet hadde den svenske trubaduren og revyskuespilleren Ernst Rolf sitt gjennombrudd på Hjorten i 1911. Etter at Christiansen døde i 1879, fikk Hjorten tyske eiere, deriblant Rudolf Gehe og Fritz Topp. Tyskerne reiste på såkalte «underholdningsbørser» i Hamburg og Berlin og hentet internasjonale artister og musikere til Hjorten.

I 1925 ble revystjernen Herbert Herding (Herberth) teatersjef på Hjorten. De første årene under Herberths ledelse fikk teateret et oppsving, men i 1928 begynte publikum å svikte på nytt. Årsaken ble sagt å være at den trønderske lokalkoloritten manglet i oppsetningene. Herberth sa opp stillingen og dro til Chat Noir i Oslo.

I tillegg til revyer, blant annet studentenes UKE-revy, kom det en strøm av omreisende artister og skuespillere til Hjorten. Blant annet kom det afrikanere og inuitter fra Canada som viste frem sin kultur og levemåte mot betaling. 

Hjorten besto av en rekke bygninger og et stort hageanlegg. Det karakteristiske restauranthuset i dragestil ble tegnet av arkitekt Karl Norum og bygget i vestenden av Ilaparken i 1899. Underholdningen ved Hjorten opphørte i 1947, mens restaurantdriften fortsatte til den også stengte i 1955. Huset forfalt og ble revet i 1961 for å gi plass til Ila alders-og sykehjem.

Se også
-------

* Alv Schiefloe

Referanser
----------

1. ↑  «Herberth». *Ballade.no*. Besøkt 6. april 2020. [*død lenke*]

Litteratur
----------

* Lippe, Fredrik von der: *Hjorten – Trondhjems gamle varieté og revyteater* (1968)
* Norberg, Svein Nic. (1987). *Katter og hermelin: glimt fra Hjorten og Trondhjems underholdningsliv gjennom 100 år*. [Trondheim]: Bjærum. ISBN 8271030280.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hjorten Revy- og Varietéteater – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Presentasjon med bilder
* Hjortens private arkiv finnes ved NTNU Universitetsbiblioteket
Kart over Firth of Tay og områdene rundt.
Øya Mugdrum sett fra Newburgh.
**Firth of Tay** (skotsk-gælisk *Linne Tatha*) er en fjord eller dyp vik (skotsk *firth*) i Skottland mellom områdene Fife, Perth and Kinross, byen Dundee og området Angus inn til Skottlands største elv i henhold til vannstrøm, elven Tay, derav navnet Firth of Tay, bokstavelig «elven Tays fjord». Fjorden har en maksimal bredde på 4,8 km ved Invergowrie.

To broer krysser fjorden, Tay vegbro og Tay jernbanebro.

Det er en betydelig øy i Firth of Tay, den myrlendte Mugdrum Island.

Firth of Tay og elven Eden Estuary ble den 28. juli 2000 utpekt som et «Ramsarsted» i henhold til Ramsar-konvensjonen, en internasjonal avtale for bevaring og bærekraftig bruk av våtmarker.

Det er et sund i Antarktis som også kalles for Firth of Tay, oppdaget i 1892–1893 av kaptein Thomas Robertson fra Dundee Hvalfangstekspedisjon, og navnga sundet etter det i Skottland. Han døpte også øya Dundee Island etter den fremste byen i det skotske sundet.

Byer og landsbyer langs kysten
------------------------------

* Balmerino
* Broughty Ferry
* Dundee
* Invergowrie
* Monifieth
* Newburgh
* Newport-on-Tay
* Tayport

Steder av spesiell interesse
----------------------------

* Balmerino Abbey
* Broughty Castle Museum
* Mugdrum Island
* Tay jernbanebro
* Tay vegbro
* Tentsmuirskogen

Referanser
----------

1. ↑  «Tay, Firth of»Arkivert 7. september 2008 hos Wayback Machine.. *Angus Council*.
2. ↑  «The Tay Bridges»Arkivert 14. januar 2013 hos Wayback Machine.. *Tay Estuary*.
3. ↑  «Historical perspective for Mugdrum Island». *Gazetteer for Scotland*.
4. ↑  «Tay, Firth of». Geographic Names Information System, *U.S. Geological Survey*.
5. ↑  «Dundee Island». Geographic Names Information System. *U.S. Geological Survey*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** LCCN **·** GeoNames
 |
***Stillehavsnetter***, (originaltittel: *One Way Passage*) er et amerikansk romantisk drama fra 1932 regissert av Tay Garnett med William Powell og Kay Francis i hovedrollene.

Handling
--------

Dan Hardesty er en dømt morder, som har stukket av for å unngå henging. I en bar i Hong Kong møter han Joan Ames, en dødssyk kvinne hvis venner ønsker henne god reise. Det blir kjærlighet ved første blikk mellom Dan og Joan. Politi-etterforsker Steve Burke fra San Francisco arresterer Dan når han forlater baren, og får i oppdrag å eskortere ham til San Francisco. Dan hopper i vannet, og drar Steve med seg. Han tar nøkkelen fra Steves lomme og frigjør seg selv. Ved en tilfeldighet er også to av Dans venner om bord, lommetyven Skippy og svindleren "Barrel House Betty" utkledd som "grevinne Barilhaus" og grevinnen distraherer Steve for å hjelpe Dan.

I mellomtiden blomstrer det romantikk mellom Steve og grevinnen. Når de nærmer seg slutten av reisen, frir han til henne. Han vil gi opp jobben i politiet, og heller bo på en kylling-ranch han eier. Grevinnen begynner å fortelle ham hennes sanne identitet, men tilståelsen hennes blir avbrutt når det kommer et telegram til Steve. Beskjeden kommer fra politi-sjefen hans, som ber ham finne den beryktede svindleren "Barrelhouse Betty" og arrestere henne også. Han sier ingenting, ettersom han fremdeles ønsker å gifte seg med henne. De kysser, og Steve kaster telegrammet over bord. De avtaler å møte hverandre igjen en måned senere, på nyttårsaften, på en bar i Agua Caliente, Mexico.

Skuespillere
------------

* William Powell som Dan.
* Kay Francis som Joan.
* Aline MacMahon som Betty, aka "Barrel House" Betty.
* Frank McHugh som Skippy
* Warren Hymer som Steve.
* Roscoe Karns som Cruise Skip-bartender.
* Frederick Burton som en doktor.
* Mike Donlin som en bartender i Hong Kong.

Referanser
----------

1. ↑  «filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 1. juni 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Stillehavsnetter* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Stillehavsnetter* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Stillehavsnetter* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Stillehavsnetter* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Stillehavsnetter* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Stillehavsnetter* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Stillehavsnetter* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Stillehavsnetter* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

Portal: Film
**Henrik Jørgen Huitfeldt-Kaas** (født 2. februar 1834 i Christiania, død 18. mai 1905 samme sted) var norsk historiker og riksarkivar.

Etter examen artium 1852 studerte han jus ved Det Kongelige Frederiks Universitet i hjembyen, og ble ansatt i Riksarkivet i 1858 der han flere ganger ble konstituert som riksarkivar før han i 1896 ble fast ansatt i dette embedet. Huitfeldt-Kaas utga en rekke sentrale kilder til norsk historie, deriblant en rekke bind av Diplomatarium Norvegicum. Huitfeldt-Kaas leverte også betydelige bidrag innen genealogi (særlig adelsforskning), personalhistorie, heraldikk og seglforskning. Han begynte på verket *Norske Sigiller fra Middelalderen* (Oslo, 1899–1950) som ble utgitt heftevis. Huitfeldt-Kaas inndelte og avgrenset hvilke slekter som kunne bli regnet som adelige i Norge, særlig gjennom artikkelen *De nulevende Adelsslægter i Norge* (Christiania, 1885). Hans synspunkter er senere blitt gjenstand for kritikk fra andre fagfolk for hans noe formalistiske syn på hvem som var adelige i Norge; særlig kritisert av C. M. Munthe i *Norsk slektshistorisk tidsskrift*, Oslo 1928, bind I, side 173–174.

Familie
-------

Huitfeldt-Kaas tilhører slekten Huitfeldt, en opprinnelig dansk adelsslekt og senere også norsk adelsslekt. Han var sønn av Valentin Wilhelm Hartvig Huitfeldt (1795–1881) og Anne Margrethe Brochmann (1801–70). Tilleggsnavnet Kaas antok han etter at han i 1881 arvet det Kaasenlundske fideikommiss etter sin far. Han var etterkommer etter Jørgen Kaas, hvis barnebarn Birgitte Christine Kaas var gift med generalløytnant Henrik Jørgen Huitfeldt til Elingård. Fideikommisset var en erstatning for stamhuset Kaasenlund på Fyn i Danmark, som ble solgt 1803, med en grunnkapital på 116 000 danske kroner.

Henrik Jørgen ble i 1865 gift med sin tremenning, Hanna Lovise Charlotte Huitfeldt (1845–1876), og de ble foreldre til biolog Valentin Vilhelm Hartvig Huitfeldt-Kaas (1867–1941), ambassadør Hans Emil Huitfeldt-Kaas (1869–1948) og lege Hans Ludvig Carl Huitfeldt (1876–1969). Etter at Henrik døde i 1905 tiltådte sønnen Hartvig (d. 1941) som fideikommissbesitter, og deretter gikk fideikommisset over til sønnen Hans Emil (d. 1948), og dernest til Hans Emils sønn Paul.

Se også
-------

* Norske Regnskaber og Jordebøger fra det 16de Aarhundrede

Referanser
----------

1. 1 2 3   Store norske leksikon, snl.no, besøkt 30. april 2023[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Ifølge en utdypende artikkel om H. J. Huitfeldt-Kaas skrevet av Terje Bratberg i det store norske leksikon.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arkiv etter Henrik Jørgen Huitfeldt-Kaas på Arkivportalen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
*Se også Henrik Bull, for andre med dette navnet.*

**Henrik Johan Bull** (født 13. oktober 1844 i Stokke, død 1. juni 1930 i Oslo) var en norsk forretningsmann og skipsreder.

I perioden 1893–1895 ledet han en ekspedisjon til Antarktis med skipet «Antarctic», finansiert av Svend Foyn, for å lete etter forekomster av retthvaler. Skipet ble utstyrt med elleve harpunkanoner, eksplosiver, åtte hvalbåter og et mannskap på 31.

19. januar 1895 gikk en gruppe fra ekspedisjonen i land på Foyn Island. Fem dager senere ble en båt med åtte mann, inkludert Bull, kaptein Leonard Kristensen, Carsten Borchgrevink og Alexander von Tunzelmann sendt i land på Kapp Adare på det antarktiske fastland. På det tidspunktet trodde de at de var de første til å sette fot på det antarktiske kontinent, men det ble senere klart at selfangeren John Davis hadde påstått å ha gått i land på Antarktishalvøya allerede i 1821. Denne påstanden er imidlertid omstridt.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk biografisk leksikon, Norsk biografisk leksikon ID Henrik\_Bull\_-\_2, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6tk3rvk, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

*The Cruise of the «Antarctic» to the South Polar Regions* (1896)
* H. J. Bull: *The Cruise of the «Antarctic» to the South Polar Regions*, utgitt av Edward Arnold Publishers Ltd. London (1896)
* H. J. Bull: *Sydover. Ekspeditionen til Sydishavet i 1893-1895*, utgitt av Det Norske Aktieforlag, Kristiania (1898)
* Per Gramsborg: *The first man to have set foot on the Antarctic continent»'. I:* The Norseman*, nr 2 (1992)*

Eksterne lenker
---------------

* Norsk biografisk leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** KulturNav
 |
Et **fenghull** er et lite hull eller en kanal som fører fra kruttpanna og inn til ladekammeret i et skytevåpen eller i bakenden av en kanon. Fenghullets funksjon er å transportere ilden fra tennmekanismen ned til drivladningen. Ildoverføringen blir gjort ved lunte, løst krutt eller ferdig preparerte fengrør, som avfyres med såkalt luntestokk eller lås. 

Fenghull fantes også på tidlige håndvåpen av munnladningstypen. Luntetenning på håndvåpen er ganske upraktisk, og tidlig på 1500-tallet ble det utviklet mekanismer som slo gnist, enten med pyritt og et raspejern (hjullås) ved hjelp av et stykke flint mot ildstål (snapplås og flintlås). I alle disse våpnene var det en liten skålformet fordypning kalt kruttpanne til fengkruttet, og et fenghull derfra inn til drivladningen i kammeret. Neste utviklingstrinn var knallhetter som ble tredd over et rørforlenget fenghull, med en hane som slo mot hetta når en trakk av.

Sot og rømnål
-------------

Ved bruk av svartkrutt var oppbygging av sot alltid et problem. Våpen som ble avfyrt mye, slik som militære våpen i slag, risikerte å få fenghullet gjengrodd med kruttslam. Soldatene bar derfor vanligvis med seg en rømnål til å stake opp fenghullet. Artillerister hadde også med seg spiker som kunne brukes til å banke ned i fenghullet og derved gjøre kanonen ubrukelig om de sto i fare for å skulle falle i fiendens hender.

Fenghull bortfalt ved innføring av håndvåpen med enhetspatron, men ble beholdt for forladningskanoner helt fram til 1870-tallet.

Fornagle en kanon
-----------------

Naglet fenghull på en liten saluttkanon, Rød herregård, Halden
Fenghullet var et ømfintlig punkt i de ellers relativt enkle munnlandingskanonene. Hvis en kanon sto i fare for å falle i fiendens hender, kunne den ganske enkelt gjøres ubrukelig ved å blokkere fenghullet. Artillerister bar gjerne med seg stålspiker, nagler, med mothaker som kunne bankes ned i fenghullet ved et nødstilfelle. Slike naglen måtte fjernes av en børsemaker, og satte effektivt kanonen ut av spillet for slaget. Små grupper av soldater kunne også ta seg i skjul inn i fiendens leir eller ombord i fiendeskip og sette kanonene ut av spill før et slag. Etter erfaringene fra Napoleonskrigen anbefalte den prøyssiske kavaleristen Friedrich Wilhelm von Bismarck at alle kavalerister skulle ha med seg nagler for å sabotere fiendens kanoner dersom det var mulighet for at de ville treffe på artilleri i løpet av et slag.

Referanser
----------

1. ↑  Myatt, F, illustrert av B. Scott, T. Hadler, J. Burn (1994). *The illustrated encyclopedia of 19th century firearms : an illustrated history of the development of the world's military firearms during the 19th century*. New York: Crescent Books. s. 12-13. ISBN 978-0517277867. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
2. ↑  Digitalt museum. «Rømnål for perkusjonsgevær». Forsvarets museer. Besøkt 19. februar 2013.
3. ↑  Fornagling av kanon
4. ↑  Bismarck, Friedrich Wilhelm (1827). *On the Uses and Application of Cavalry in War*. London: T and W Boone. s. viii. Besøkt 13. september 2012. , til engelsk ved North Ludlow Beamish, 1855