recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Howeitat** eller **howaytat** (arabisk: قبيلة الحويطات|) er en stor stammekonføderasjon i regionen Transjordan, et område i dagens Jordan og Saudi-Arabia. Howeitat-gruppen har flere grener, hvorav de sentrale er stammene *Ibn Jazi*, *Abu Tayi* og *Sulaymanniyin*, foruten et antall assosierte stammer.

Howeitat anser seg å nedstamme fra én enkelt stamfar, en egypter ved navn *Huwayt*. Men deres nærvær i Transjordan synes å gå tilbake til 1700-tallet, da noen beduinstammer i den nordarabiske ørken ble fortrengt nordover av wahhabi-assosiserte beduiner fra Sentralarabia. Mot slutten av 1700-tallet hadde *howeitat*ene allerede begynt å betrakte som strøkene rundt Akaba og nordenfor som sine; og de gjorde også anspråk på områder i Egypt. De utviklet seg til en tildels bofast stamme som kombinerte jordbruk i Jabal Sharas fruktbare deler med pastoralisme, men tidlig på 1900-tallet ble de gjort mer eller mindre nomadiske av de to rivaliserende sjeikene Abtan ibn Jazi og Auda abu Tayi, som konsentrerte seg om røvertokter, tributtinnkreving og kameldrift.

*Abu Tayi* og *Ibn Jazi*-klanene støttet den hadsjemittiske sak under araberopprøret, der de inngikk som viktige elementer i Faisals styrker. Auda Abu Tayi og Hamad Ibn Jazi klarte å mønstre en styrke beduiner som var villig til å rykke frem mot Akaba under prins Feisal bin Husseins banner. Senere vebdte *howeitat*ene tilbake til jordbreuk. De var også fremstående i den arabiske legion, da Ibn Jazi-seksjonen ble føderasjonens mektigste komponent. 

*Howeitat*ene er fremdeles i besittelse av store områder rundt Wadi Rum og inn i Saudi-Arabia; de har historisk vært en viktig rekrutteringsbasis for den saudiarabiske nasjonalgarde og The Royal Jordanian Land Force.

Referanser
----------

1. ↑  G. Harris: *Jordan: its people, its society, its culture*, HRAF, 1958, s. 56
2. ↑  K. Salibi: *The Modern History of Jordan*, Tauris, 1998, ISBN 1-86064-331-0, s. 26-27
3. ↑  Y. Alon og J. Eilon: *The Making of Jordan: Tribes, Colonialism and the Modern State*, Tauris, 2007, ISBN 1-84511-138-9, s. 162
Ka Fru To
---------

Ka Fru To var en kiosk ved kanalen. Navnet står for Kanalen Frukt og Tobakk. Opprinnelig ble
den bygd rundt 1955 på Gasgaden 1, der gassverket hadde vært før. I 1963 ble kiosken revet samtidig med gassverket og flyttet til Østre Kanalgate 1. Her fikk Ka Fru To drifte i mange år før det omsider fikk sin siste oppussing/ombygging i 1989/1990. denne ombyggingen gikk ut på at kiosken ble flyttet fra et midlertidig bygg på utkanten av tomten til å bli sammenbygd med resten av hovedbygget. I 2004 ble Ka Fru To lagt ned og tomta solgt. Videre har tomta vært café, pizzeria og andre småbedrifter. Den dag i dag er det et fotostudio og reklame og designbyrå der.

For beboerne på Værlesanden var Ka Fru To en populær kiosk, som var attraktiv for både barna og de voksne. Pølsene har blitt beskrevet som "de beste" og blir ofte nevnt så fort navnet blir tatt opp. I tillegg hadde kiosken en egen løkketsjup som var kjent. Den besto av sprøstekt løk og ketsjup.

Referanse
---------

1. Facebook (ca. 1960)  ''Du vet du er fra Moss/Jeløya når...'' Hentet 30 Oktober 2023 fra https://www.facebook.com/photo?fbid=2682191745184995&set=pcb.2167319379982985
**Florin Cristinel Spulber** (født 23. mai 1970 i Brașov) er en rumensk tidligere skihopper og nåværende trener. Han er rumensk landslagstrener, og hadde tidligere den rumenske rekorden i skihopping på 118 meter.

Han begynte med skihopping i Săcele da han var ti år gammel, og var medlem av CSS Brașovia til han var 18 år gammel.

Spulber deltok i kontinentalcupen i sesongen 1999-2000. Han var med i den tysk-østerrikske hoppuka 1997-98, men greide ikke å kvalifisere seg til noen av rennene. 14. mars 1999 satte han rumensk rekord med 118 meter i Borşa i Romania. Han ble rumensk mester individuelt i 1995, 1997 og 1999, og rumensk lagmester i 1993, 1994, 1995, 1997, 1999, 2000 og 2001. Han vant også den rumenske cupen i 1996 og 1998.

Siden 2001 har han vært trener i klubben Dinamo Brașov. I 2003 begynte som trener for det rumenske landslaget, og han har vært hovedtrener siden 2007.

Referanser
----------

1. ↑  Enciclopedia Sportului – Volumul 1: Federația Română de Schi-Biatlon Arkivert 15. juni 2018 hos Wayback Machine. (rumensk, s. 1005, besøkt 17. mai 2012)
2. ↑  «Spulber Florin». *www.csdinamo.eu*. Besøkt 27. oktober 2016.
3. ↑  Sebastian (29. oktober 2015). «Antrenor de campioni: Florin Spulber -». Besøkt 27. oktober 2016.

Kilder
------

* Dinamo Braşov: Florin Spulber (rumensk, besøkt 17. mai 2012)
* Dinamo Bucureşti: Florin Spulber (sportslig CV, rumensk, besøkt 17. mai 2012)
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Finland Finlands flagg |
| Orientering |
|  Seire sammenlagt i Verdenscupen: 0 |
| Verdenscupseire, enkeltløp: 0
(2 pallplasseringer) |
| Verdensmesterskap |
| Gull | 2001 Finlands flagg Tammerfors | Stafett |
| Sølv | 2001 Finlands flagg Tammerfors | Lang |
| Sølv | 2004 Sveriges flagg Västerås | Stafett |
| Bronse | 2004 Sveriges flagg Västerås | Lang |

**Marika Mikkola** (født 24. august 1971) er en finsk tidligere orienteringsløper. Mikkola er verdensmester i stafett.

Marika Mikkola ble verdensmester i stafett for Finland under VM på hjemmebane i Tammerfors i 2001. I det samme mesterskapet tok hun sølvmedalje på sprintdistansen. Tre år senere, i svenske Västerås i 2004 ble det to nye VM-medaljer på finnen. Hun tok sølv for Finand på stafett og tok bronsemedalje på langdistansen.

Sammen med sin daværende klubb, Angelniemen Ankkuri, var Johanna Asklöf med på å Vinne verdens største orienteringsstafett, Venla, i 1998. Sammen med den norske klubben Bækkelagets SPK var hun med å ta 2.-plass i 2000.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Marika Mikkola – World of O Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Kiki Prytz Wilhelmsen** (født 8. oktober 1955) er en norsk tekstilkunstner, tidligere bosatt i Bergen, nå[*når?*] bosatt i Trondheim.

Wilhelmsens tekstilkunst er blitt beskrevet som fargerik, og hun sier selv at hun helst arbeider med enkle, repeterende mønstringer hvor hva hvert enkelt mønsterelement forestiller, ikke er viktig, de blir bare et middel til å bygge opp flater hvor hun ved hjelp av fargekontraster og -overganger forsøker å skape en illusjon av tredimensjonalitet.

I mange år arbeidet hun med stofftrykk, etterhvert i kombinasjon med broderi, og i de seinere årene er arbeidene primært utført i broderi. Hun har utdannelse fra Statens høgskole for kunsthåndverk og design i Bergen (1976–80). Hun er blant annet innkjøpt av Norsk kulturråd (1983, 2004), Vestlandske kunstindustrimuseum (1985), Nordnorsk Kunstmuseum (1988), St. Olavs hospital (2006), Trondheim Kunstmuseum (2007) og Innkjøpsfondet for norsk kunsthåndverk (2009). Hun har mottatt flere stipender; blant annet Statens reise- eller studiestipend (1989, 1998), Statens 3-årige arbeidsstipend (2004–2006), Norske Kunsthåndverkeres fordypningsstipend (2008) og ble tildelt Statens Garantiinntekt fra 2010. Hun har vært engasjert i flere kunstprosjekt/formidlingsprosjekt for barn og unge både på Agder, Hedmark og i Trøndelag, og har utført en rekke offentlige utsmykkinger, i Bergen, Tromsø, på Sørlandet og i Trondheim.

Gjennom årene har Wilhelmsen deltatt på en rekke kollektiv- og gruppeutstillinger; blant annet på Norske Kunsthåndverkeres Årsutstilling (1981, 1984, 2012), Tendenser Galleri F 15 i Moss (1989), Hå gamle prestegard (1992), Sunnhordlandsutstillingen (1986 og 1993), Trøndelagsutstillinga (2007), The 14th/16th Minitextile Exhibition, Bratislava (2012, 2014) og The 5th Riga International Textile and Fiber Art Triennial, Latvia (2015). Hun har hatt separate utstillinger på Nordenfjeldske kunstindustrimuseum (1997, 2009), på Trøndelag Senter for Samtidskunst (2004), Galleri Elvetun (2011) og på Østfold Kunstnersenter (2013).

Kiki Prytz Wilhelmsen er medlem i Norske kunsthåndverkere og Norske Tekstilkunstnere.

Referanser
----------

1. ↑  *Byavisa Fredrikstad*, 2. mai 2013, s. 3
2. ↑  ArtFacts. «5th Riga International Textile and Fibre Triennial "Tradition & Innovation" | Exhibition». *ArtFacts* **(engelsk)**. Besøkt 24. juni 2021.
3. ↑  PCHRIST: «Farger med trøkk» i *Adresseavisen* 16. april 2004, s. 16

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | KulturNav
 |
En av verdens mest kjente intellektuelle - franskmannen Émile Zola, journalist og forfatter
**Intellektuell** er et samlebegrep for en person hvis tankemønstre og handlinger er preget av metodikk og analyser, gjerne bygget på omfattende lesning.

Etymologi
---------

Begrepet kommer via fransk fra det latinske *intellectualis* som igjen er dannet av *intelligere*, et ord som betyr «å forstå».

Definisjoner
------------

I en samfunnsmessig kontekst kan intellektuelle praktisere et yrke som inneholder intellektuell aktivitet, som lærere, ingeniører, jurister og flere, eller i en snever forstand en person som tilhører samfunnets intelligentsia. Blant de mest kjente nålevende intellektuelle er den amerikanske språkviteren, aktivisten og forfatteren Noam Chomsky og den italienske filosofen og forfatteren Umberto Eco. De ble kåret som henholdsvis nummer én og to blant verdens 100 viktigste intellektuelle av de amerikanske tidsskriftene Foreign Policy og Prospect i samarbeid med leserne. 

### I Norge

*Dagbladet*omtalte i 2005 «verdens hundre fremste intellektuelle» og kåret også Norges viktigste intellektuelle.

Åtte av «landets viktigste intellektuell» var:

* Rune Slagstad (1945–), redaktør for Nytt Norsk Tidsskrift
* Unni Wikan (1944–), professor em. i sosialantropologi
* Eva Joly (1943–), jurist og spesialråd i *Antikorrupsjons- og hvitvaskingsprosjektet*
* Bjørgulv Braanen (1956–), redaktør i avisen *Klassekampen* fra 2002
* Kjartan Fløgstad (1944–), forfatter
* Cathrine Holst (1974–), sosiolog
* Thomas Hylland Eriksen (1962–), sosialantropolog og forfatter
* Espen Søbye (1954–), filosof og sakprosaforfatter

Se også
-------

* Intelligentsia
* Rikssynser
* Nina Witoszek

Referanser
----------

1. ↑  «intellektuell»[*død lenke*], *Bokmålsordboka*
2. ↑  Nærland, Mina Hauge «Verdens 100 intellektuelle», *Dagbladet* 21. oktober 2005

Eksterne lenker
---------------

* Dagbladet: Hva er en intellektuell?
* BT: Hva skal vi med de intellektuelle?

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** HDS **·** NKC **·** NKC **·** BBC Things
 |
Postkort fra 1912
Tegning fra 1852, utført av Andreas Wulfsberg Grøtting.
**Værnes gård** var en jordbrukseiendom, kongsgård, fogdegård og offisersgård i Stjørdal i Trøndelag. Den lå på den flate elvesletta Værnes på nordsiden av Stjørdalselva. Gården ble i 1887 kjøpt av staten og tatt i bruk som militærleir. Mye av gårdens tidligere arealer er i dag brukt til sentrumsutbygging i tettstedet Stjørdalshalsen, til grunn for Trondheim lufthavn, Værnes og militærleiren Værnes garnison.

I vikingtiden var Værnes havn, allmenning og bygdesentrum.
Gården var kongens eiendom fram til 1354; da ble den makeskiftet med erkebiskopen. Fra 1592 til 1669 var gården fogdegård. Den ble regimentsjefgård i 1669, men ble allerede i 1675-76 solgt videre til generalløytnant Georg Christian von Schultz, noe som ga grunnlaget for gårdens tilnavn «generalgården».
Blant senere eiere som kan knyttes til gården er rådmann Jan Wessel, haugianeren Arent Solem, og proprietæren Jacob Schavland Gram. 

Fogden Svend Andersen skjenket i 1623 en prekestol til Værnes kirke, og general von Schultz var initiativtakeren til den ruvende Værnesstolen som ble oppført inne i kirka i 1685.

Referanser
----------

1. ↑  Berg, Kaare (1995). *Stjørdal : fra strandsted til storsamfunn. Første bind*. Historielaga i Stjørdalsbygdene. s. 65-129. ISBN 8299375908.
2. ↑  Hans Olav Løkken: 1887: Forsvarsdepartementet overtar Værnes Hovedgård; historiefortelleren.no
3. ↑  (no) Værnes gård i Store norske leksikon
4. ↑  (no) «Værnes Garnison». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
5. ↑  Hovd, Rune (2000). *Værnes : fra høvdingsete til storflyplass*. Værnes flystasjon; Stjørdal historielag. ISBN 8299546400.
6. ↑  Sveian, Harald (1995). *Sandsletten blir til : Stjørdal fra fjordbunn til strandsted*. Norges geologiske undersøkelse. s. 18. ISBN 8273851664.
7. ↑  Ivar Nilssen Værnesbranden (1928). *Fra en svunnen tid : sagn og historie fra Stjørdalen. 1*. Trondhjem: Krogshus boktrykkeri. s. 20-31.
8. ↑  Sunde, Hjalmar I. (1984). *Av Sør-Trøndelag infanteriregiment nr 12's historie*. eget forlag. s. 128-130. ISBN 8271640194.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
Israels riksvåpenIsraels riksvåpen
**Israels riksvåpen** viser et blått skjold med en menorá omgitt av en olivenkvist på hver side med underteksten «ישראל» (hebraisk for *Israel*). Mens emblemets bakgrunn alltid er blå, kan den syvarmede lysestaken og olivenkvistene enten være hvite eller gyldne. Den blå-hvite-versjonen forekommer mest i presidentbruk, mens gull-blå-versjonen forekommer oftest når emblemet vises individuelt.

Staten Israel vedtok sitt riksvåpen etter en designkonkurranse avholdt i 1948. Utformingen er basert på brødrene Gabriel og Maxim Shamirs vinnerbidrag, med elementer tatt fra andre bidrag.

Bildet ser ut til å ha blitt lånt fra Sakarjas bok (kapittel 4): «Profeten ser en gull-lysestake - et billede på menigheten - og ved dens sider to oljetrær - et billede på de to embeder, prestens og fyrstens, gjennem hvilke Herren lar sin Ånd utstrømme over den …». Riktignok er det uvisst om sammenhengen er gjort med overlegg, eller om det kun kan regnes som en tilfeldig sammentreff. Shamir-brødrene oppgav ikke profeten Sakarja som kilde til sitt bidrag, selv om de gav detaljerte beskrivelser av sitt arbeide i et intervju til den israelske nyhetsavisen Maariv (16. februar 1949).

Menoraens utforming på riksvåpenet er hentet fra Titusbuen.
Menoráen har vært et symbol for jødedommen i nesten 3000 år. Den ble brukt i det gamle tempelet i Jerusalem. Olivenkvistene symboliserer fred.

Israels riksvåpen er innprintet på omslaget til det israelske passet.

Kilder
------

* (en) Alec Mishory (28. april 2003). «Det israelske flagget og riksvåpenets historie». Det israelske utenriksdepartementet. Arkivert fra originalen 15. juli 2006. Besøkt 1. april 2007.

Portal: Israel

| * v
* d
* r
Asiatiske riksvåpen |
| --- |
| Afghanistan  **·** Armenia  **·** Aserbajdsjan  **·** Bahrain  **·** Bangladesh  **·** Bhutan  **·** Brunei  **·** De forente arabiske emirater  **·** Filippinene  **·** Georgia  **·** India  **·** Indonesia  **·** Irak  **·** Iran  **·** Israel (Palestina)  **·** Japan  **·** Jemen  **·** Jordan  **·** Kambodsja  **·** Kasakhstan  **·** Folkerepublikken Kina (Hongkong  **·** Macao)  **·** Republikken Kina  **·** Kirgisistan  **·** Kuwait  **·** Kypros  **·** Laos  **·** Libanon  **·** Malaysia  **·** Maldivene  **·** Mongolia  **·** Myanmar  **·** Nepal  **·** Nord-Korea  **·** Oman  **·** Pakistan  **·** Qatar  **·** Russland  **·** Saudi-Arabia  **·** Singapore  **·** Sri Lanka  **·** Syria  **·** Sør-Korea  **·** Tadsjikistan  **·** Thailand  **·** Turkmenistan  **·** Tyrkia  **·** Usbekistan  **·** Vietnam  **·** Øst-Timor |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
«Høst» har flere betydninger.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*
Høstfarver.
Høst
**Høst**, eller **etterår**, er en av de fire årstidene i tempererte og arktiske soner. Den består i tradisjonell sammenheng av månedene september, oktober og november på den nordlige halvkule og mars, april og mai på den sørlige halvkule.

Den astronomiske høsten er perioden fra høstjevndøgn til vintersolverv, og de sammenfallende astrologiske høsttegnene er vekten, skorpionen og skytten.

Innen meteorologien defineres høsten gjerne som den perioden da normal døgnmiddeltemperatur for det aktuelle stedet er mellom 0 og 10 ℃ og synkende.[]

Navnet kommer av at innhøstingen av frukt, grønnsaker og korn som tradisjonelt skulle lagres til vinteren, startet i september.

  


|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vår | Sommer | Høst | Vinter | Tørketid | Regntid | Monsun |
|  |  |  |  |  |  |  |
| Årstidene i temperert klima | Årstider i tropisk klima |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** BNE **·** BBC Things
 |
To av prismottagerne i 2017. Fra venstre: Jean-Michel Jarre, Neil deGrasse Tyson og festivaldirektør Garik Israelian Foto: NTNU/STARMUS 
**Stephen Hawking Medal for Science Communication** (Stephen Hawking medalje for forskningsformidling/-kommunikasjon), også kalt **Stephen Hawking Science Medal**, er en internasjonal pris som deles ut årlig, som en anerkjennelse for bidrag til formidling og popularisering innenfor områdene forskning, kunst og film. Vitenskapsmannen Stephen Hawking har gitt navn til prisen, som sponses av Starmus og deles ut under den internasjonale vitenskaps- og musikkfestivalen Starmus-festivalen. Stephen Hawking velger ut prismottagerne, og deler selv ut prisen.

På medaljens forside vises et portrett kosmonauten Aleksej Leonov har laget av Stephen Hawking. På baksiden vises Leonovs første romvandring, og Brian Mays gitar Red Special, for å vise at musikk også er en viktig komponent i Starmusfestivalen.

Prisen ble første gang utdelt under Starmusfestivalen i 2016.

Prismottagere
-------------

2016
Medaljene ble utdelt på Tenerife under STARMUS III: «Beyond the Horizon – Tribute to Stephen Hawking» (Bortenfor horisonten – hyllest til Stephen Hawking).

* Kunst: Hans Zimmer, komponist
* Forskning: Jim Al-Khalili, fysiker
* Film: *Particle Fever*, amerikansk dokumentarfilm fra 2013. Filmen følger den første runden med eksperimenter med Large Hadron Collider, verdens største partikkelakselerator. Den er en del av forskningsorganisasjonen CERN.

2017
Medaljene deles ut under STARMUS IV: «Life and the Universe» i Trondheim, juni 2017.

* Musikk og kunst: Jean-Michel Jarre
* Vitenskapelig skriving: Neil deGrasse Tyson, fysiker
* Film og underholdning: *The Big Bang Theory*

Referanser
----------

1. ↑  Fra Starmus' informasjon om prisen
2. ↑  Davis (16. juni 2016)
3. ↑  N.N. (7. juni 2017)

Kilder
------

* Davis, Nicola (16. juni 2016). «Winners of inaugural Stephen Hawking medal announced». *The Guardian* **(engelsk)**.
* N.N. (7. juni 2017). «Stephen Hawking gir pris til «The Big Bang Theory», Jarre og Tyson». *Universitetsavisa.no*. Arkivert fra originalen 20. juni 2017. Besøkt 8. juni 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Starmus' nettsted for prisen
*For flere betydninger av Sion, se Sion (andre betydninger).*

**Sion** (hebraisk: צִיּוֹן, *Tziyyon*, «høyde») er et stedsnavn ofte benyttet som et synonym for Jerusalem og områdene rundt. Opprinnelig var det et arkaisk ord som opprinnelig betegner et fjell i nærheten av Jerusalem (Sionfjellet), hvor det var en byborg ved det samme navn, som etter legenden tilhørte jebusitter, en kanaanittisk stamme før Josvas erobring, og siden av kong David.

Ordet er først funnet i *Andre Samuelsbok* i Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente), som kan dateres til rundt 630–540 f.Kr. i henhold til moderne forskning. Det hadde opprinnelig referanse til en særskilt høyde i Jerusalem, Sionfjellet, lokalisert sør for Tempelhøyden. Denne høyden er en av mange høyder som utgjør Jerusalem. I århundrenes løp, så nylig som osmansk tid, har Jerusalems bymurer blitt oppbygd og ombygd mange ganger på steder at den særskilte høyden kjent som Sionfjellet ikke lenger er innenfor bymurene, men er nå akkurat utenfor den delen av Gamlebyens mur som utgjør den sørlige grensen av det jødiske kvarteret av Gamlebyen. Det meste av den opprinnelige byen til David («Davidbyen») er i seg selv også lokalisert utenfor den nåværende bymuren.

Etter byggingen av tempelet i Jerusalem vandret navnet Sion fra byborgen til tempelhøyden, og betegnet dermed byen Jerusalem som byen med tempelet. Først i mellomtestamentlig tid (ca. 200-300-tallet e.Kr.) vandret navnet til den sørvestlige toppen i Jerusalem, hvor etter tradisjonen Davids grav og nattverdssalen er å finne.

I dag brukes begrepet Sion metaforisk for å symbolisere Jerusalem. Byen som Jahve skal gjøre til en jublende by hvor hans utvalgte folk skal være lykkelig («Jeg skaper Jerusalem om til fryd og folket der til glede»), og hvor han selv skal ta bolig blant sitt folk.

Sion som begrepet er også knyttet til den politiske og nasjonalistiske strømningen som kalles for sionisme.

Referanser
----------

1. ↑  Også transkribert som Zion, Sayon, Syon, Tzion, Tsion etc
2. 1 2  sionisme, *NAOB*
3. ↑  Longman, Tremper; Enns, Peter (2008): *Dictionary of the Old Testament: Wisdom, Poetry & Writings: A Compendium of Contemporary Biblical Scholarship*, InterVarsity Press, ISBN 978-0-8308-1783-2, s. 936.
4. ↑   Anderson, Arnold Albert (1981): *The book of Psalms*, Eerdmans. ISBN 978-0-551-00846-5.
5. ↑  Nettbibelen: *Josvas bok*: 11:3; 12:10
6. ↑  Nettbibelen: *Andre Samuelsbok* 5:7
7. ↑  Nettbibelen: Jesajas bok 65:17ff
8. ↑  Nettbibelen: *Esekiels bok* 37:27; *Johannes’ åpenbaring* 21

Portal: Litteratur
**Evangervatnet** er en innsjø i Voss kommune i Hordaland. Innsjøen har særlig tilførsel fra Vossos hovedløp fra Vangsvatnet. Mellom Vangsvatnet og Evangervatnet er elven 10 km lang. Mellom Evangervatnet og Bolstadfjorden blir Vosso også kalt Bolstadelvi og er 3,5 km. Evangervatnet har fra flere sideelver der største er Teigdalselva med et nedbørsfelt på 147 km2. Teigdalsvassdraget er regulert og Evanger kraftverk får dessuten overført vann fra øvre del av Eksingedalen og Modalen. Kraftverk har avløp til Evangervatnet.

Vossos utløp i Evangervatnet. Kirken var et av få bygg som overlevde brannen i 1923.
Laks går opp Bolstadelva og videre opp Vosso til Vangsvatnet. Vosso har vært en god lakseelv med til dels stor laks. I forbindelse med utbygging av Evanger kraftverk fra 1963 ble masse fra tunneldrivingen lagt i innsjøen og brukt til utvidelse av sentrum. Etter at kraftverket ble satt i drift legger ikke isen seg så lett på innsjøen. Evanger sentrum med kraftverket ligger ved nordenden av innsjøen. På nordsiden av innsjøen er det bratt berg og to fraflyttede gårder. Europavei 16 og Bergensbanen (tidligere Vossebanen) går langs sørsiden.

Evangervatnets utløp til Bolstadelva
Vossebanen ved Evangervatnet  Foto: Axel Lindahl, før 1890

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 1. juni 2015
2. 1 2  Haugen, Thrond O.; Kristensen, Torstein; Nilsen, Tom Ole; Urke, Henning Andre (2017). «Vandringsmønsteret til laksesmolt i Vossovassdraget med vekt på detaljert kartlegging av åtferd i innsjøsystema og effektar av miljøtilhøve». *MiNA fagrapport*. Norwegian University of Life Sciences, Ås. 41. Besøkt 6. april 2020.
3. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Innsjødatabase – Dybdekart.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 1. juni 2015
4. ↑  Gjerdåker, Johannes (1999). *Levande landskap: Vossebygdene - Granvin - Nærøydalen*. Voss: Voss veksel- og landmandsbank. ISBN 8271282875.

Eksterne lenker
---------------

* NVE dybdekart

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Tor Espen Aspaas**, norsk pianist, kulturformidler og professor ved Norges musikkhøgskole 2001-2023. 

Etter studier ved Norges musikkhøgskole mottok Aspaas i 1996 sitt solistdiplom og holdt debutkonsert i Oslo året etter. Han har jevnlig vært solist med samtlige nasjonale og en rekke internasjonale symfoniorkestre. Blant dirigentene Aspaas har samarbeidet med som solist, er Frans Brüggen, Vassilij Sinajskij, Michel Plasson, Krzysztof Urbański, Christian Eggen, Bjarte Engeset, Rolf Gupta og Arvid Engegård. Med sistnevnte som dirigent for Trondheim Symfoniorkester urfremførte han Olav Anton Thommessens klaverkonsert nr. 3 i februar 2011, og Terje Bjørklunds klaverkonsert - tilegnet Aspaas - med TSO ledet av Daniel Blendulf i januar 2016. 

Høsten 2010 gjorde Aspaas en serie fremførelser av Debussys 24 preludier komplett, blant annet ved en recital i Den Norske Opera. I 2013 hadde han sin USA-debut med en solokonsert i Carnegie Hall, NY. I en årrekke har han arbeidet med å utvikle formen konsertforedrag (*lecture recital*) og holdt en rekke konsertforedrag i inn- og utland.

Aspaas har 15 CD-utgivelser bak seg, blant disse en solo-CD med Paul Dukas' samlede klaververker på SIMAX Classics fra 2004, MIRROR CANON (med verker av Beethoven, Schönberg, Berg og Webern) på musikkmerket 2L fra 2008, og nyligst "Beethoven's Testaments of 1802" (Sonate 8 & 9) med fiolinisten Ragnhild Hemsing (2020).

Tor Espen Aspaas var blant grunnleggerne og kunstnerisk leder for kammermusikkfestivalen «Vinterfestspill i Bergstaden» på Røros i årene 1999-2008 og 2014, samt ved 20-årsjubileet i 2019.

Han har mottatt en rekke priser og utmerkelser, deriblant De unges Lindemanpris 2004 og Levinprisen 2005. 
I 2016 ble han utnevnt til Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.

Utmerkelser
-----------

* Ridder 1. klasse av St. Olavs Orden
* Pianist Nils Larsens Legat 2013
* Levinprisen (tildelt under Festspillene i Bergen 2005)
* De Unges Lindemanpris 2004
* Røros kommunes kulturpris 2000
* Rønnings Legat 1999
* Klæstads Legat 1998
* Lauréat, 1er prix, Alliance Françaises *Concours Européen* 1990

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Tor\_Espen\_Aspaas[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Ridder 1. klasse av St. Olavs Orden».

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* Tor Espen Aspaas - Store norske leksikon
* musikkmerket 2L
* Simax
* Tor Espen Aspaas på Musikkonline

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** MusicBrainz **·** Discogs
 |
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**Den norsk-tyske Willy Brandt-stiftelsen** ble etablert av den norske og den tyske regjeringen i år 2000 på initiativ fra Thorvald Stoltenberg og den tyske politikeren Egon Bahr.

Stiftelsen er partipolitisk nøytral og har som målsetting å fremme de bilaterale forbindelsene mellom Norge og Tyskland ved å styrke gjensidig kunnskap om samfunnsliv, kultur, språk, miljøvern og næringsliv i de to landene. Stiftelsen er den eneste institusjonen som engasjerer seg for norsk-tysk samarbeid på disse områdene i begge land. 

Stiftelsen har bred politisk støtte, noe som også kommer til uttrykk ved at styret består av tyske og norske politikere fra forskjellige partier.

Stiftelsens tre hovedaktiviteter er å gi støtte til norsk-tyske prosjekter, avholde arrangementer i begge land og den årlige utdelingen av Willy Brandt-prisen.

Stiftelsen bærer navnet til forbundskansleren og fredsprisvinneren Willy Brandt som gjennom hele sitt liv arbeidet for demokrati, dialog og forståelse mellom nasjoner. Under det nasjonalsosialistiske diktaturet tilbrakte han deler av sitt eksil i Norge, og fra 1940 til 1948 var han norsk statsborger. Få personer har vært så viktige som han for å gjenopprette det gode forholdet mellom Norge og Tyskland etter 2. verdenskrig.

Referanser
----------

1. ↑   w2.brreg.no[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (de) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* *Artikkelen har ingen egenskaper for sosiale medier i Wikidata*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
Kart over nettverket
**Distant Early Warning Line**, også kalt **DEW Line** var det nordligste av tre nettverk av radarstasjoner i Arktis som var virksomme under den kalde krigen. De ble operert av USA, Canada, Grønland og Island. Det ble satt opp under den kalde krigen, i 1957, for å oppdage innkommende bombefly fra Sovjetunionen, og gi |tidlig varsling om en mulig sjø- eller land-invasjon. Lenger mot sør ble radarnettverket Mid-Canada Line etablert ved 55°N. Tredje linje var Pinetree Line 49°N.

Nettverket ble satt i drift 1. juli 1957, og besto av seks hovedstasjoner, 23 tilleggstasjoner, og 28 mellomliggende stasjoner. Hver av hovedstasjonene var bemannet med 150 personer. Disse var Point Barrow og Barter Island i Alaska, Cape Parry og Cambridge Bay i District of Mackenzie, Canada, Hall Beach og Cape Dyer i District of Franklin, Canada. I 1962 ble nettverket utvidet med fire tilleggsstasjoner i Grønland og én stasjon i Island. Etterhvert som våpenkappløpet fortsatte, med utviklingen av ICBM og SLBM, ble kost-nytte-verdien av nettverket revurdert. De mellomliggende stasjonene ble avviklet i 1963. De fleste av tilleggstasjonene ble nedlagt over en periode fra 1989 til 1993. Hele nettverket ble erstattet av North Warning System (NWS) i 1993.

Canadas suverenitet
-------------------

DEW Line var det inntil da mest ambisiøse prosjektet som noen gang var utført i det kanadiske Arktis.

En lang historie med likegyldighet fra kanadiske regjeringer til sitt arktiske territorium hadde etterlatt nordområdene med lite infrastruktur, militær tilstedeværelse, industri eller fysisk kontroll. Den plutselige tilførslen av menn og materiale forårsaket av konstruksjonen og bemanningen av 63 radarinstallasjoner hadde potensial til å forstyrre bildet av kanadisk kontroll over det som i hovedsak var et ubevoktet «ingenmannsland». Canada manglet evnen til å betale for selve DEW Line, og kunne heller ikke avvise USAs anleggsforslag. De fokuserte på å opprettholde et inntrykk av kanadisk kontroll over prosjektet og over Arktis generelt. USA respekterte kanadisk suverenitet, og dette ble også avtalt i noteutvekslingen som etablerte linjen. Forestillingen om kanadisk suverenitet over regionen ble sterkt utviklet gjennom den nye fysiske tilstedeværelsen og statlige kontroll.

Referanser
----------

1. ↑  Larry S. Wilson. «Mid Canada Line» **(engelsk)**. Besøkt 4. september 2023.
2. ↑  Paul Kelley. «The DEWline – A Brief Introduction» **(engelsk)**. Besøkt 4. september 2023.
3. ↑  Adam Lajeunesse. «The Distant Early Warning Line and the Canadian Battle for Public Perception» **(engelsk)**. Canadian Military Journal.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
Landskap i Fouta Djallon
Kart over Guineahøylandet med Fouta Djallon
Kart over Fouta Djallon med de store elvene.
**Fouta Djallon** er en høylandsregion i Guinea i Vest-Afrika. Det er også en av de fire uoffisielle, geografisk definerte regionene i landet. Et alternativt navn er Midt-Guinea (fransk *Moyenne Guinée, zone du Fouta Djalon*). Det økonomiske og kulturelle sentrum av regionen er byen Labé.

Fouta-Djallon består hovedsakelig av bølgende gressletter, med en gjennomsnittlig høyde på omtrent 900 moh. Det høyeste punktet, Mont Loura, stiger til 1515 meter. Platået består av tykke sandsteinsformasjoner som ligger over grunnfjell av granitt. Vannerosjon har gravd dype kløfter og daler i sandsteinen.

Området får mye nedbør, og er kildeområde til fire store elver og andre mellomstore elver:

* Tinkisso (stor sideelv til Niger)
* Gambia
* Senegal
* Rio Pongo
* Rio Nunez
* Konkouré
* Rio Cogon
* Rio Kapatchez
* Mellacorée

Fouta Djallon kalles noen ganger «Vest-Afrikas vanntårn» (*chateau d'eau* i fransk litteratur).

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen mangler oppslag i Wikidata*
Landskap på Helhalvøya
Kiting ved Helhalvøya
**Helhalvøya** (polsk *Mierzeja Helska*; kasjubisk *Hélskô Sztremlëzna*; tysk *Halbinsel Hela* eller *Putziger Nehrung*) er en 35 km lang sandbanke nord i Polen som strekker seg ut mellom Puckabukta på innsida og Østersjøen på utsida. Den ligger i Puck fylke i Pommerske voivodskap.

Geografi
--------

Bredden på halvøya varierer fra om lag 300 meter nær Jurata til 100 meter på de smaleste delene og over 3 km ved enden. Siden halvøya bare består av sand, blir den av og til omgjort til ei øy under vinterstormer. Fram til 1600-tallet var halvøya ei rekke øyer som bare dannet ei stripe land om sommeren. 

Det går en vei og en jernbane lands halvøya fra fastlandet til byen lengst ute, Hel, en populær turistdestinasjon. Andre byer, havner og turistbyer langs halvøya er Jurata, Jastarnia, Kuźnica, Chałupy og Władysławowo.

Militært
--------

Etter at halvøya ble en del av Den andre polske republikken etter den første verdenskrigen ble den militært viktig og omgjort til en festningsregion med en garnison på om lag 3000 mann. Under slaget ved Hel i 1939 brukte de polske styrkene dynamitt og sprenge halvøya slik at den ble ei øy. 

I årene under tysk okkupasjon (1939-1945) ble Hel utnyttet videre og det ble bygd et batteri for tre 406mm store kanoner, men disse ble aldri montert. Halvøya var kontrollert av tyskerne til slutten av den andre verdenskrigen, og forsvarsstyrkene deres overgav seg 10. mai 1945. 

Etter krigen forble Hel en militært viktig plass og mye av området ble nyttet til militære formål. Det ble satt opp flere kanoner i 1940- og 1950-årene. I dag er mange av festningsverkene og batteriene åpne for turister, men enkelte områder hører fremdeles til den polske hæren.

Litteratur
----------

* Johann Friedrich Goldbeck: *Volständige Topographie des Königreichs Preußen*. Teil II, Marienwerder 1789, S. 58, Nr. 3.2)
* Friedrich Carl Gottlieb von Duisburg: *Versuch einer historisch-topographischen Beschreibung der Königl. Preuß. See- und Handelsstadt Danzig*. 2. Auflage, G. Adolph Krause, Danzig 1816, S. 426–454.
* August Eduard Preuß: *Preußische Landes- und Volkskunde oder Beschreibung von Preußen*. Gebrüder Bornträger, Königsberg 1835, S. 11.
* Hans Prutz: *Geschichte des Kreises Neustadt in Westpreußen*. Danzig 1872, insbesondere S. 189–192.
* Carl Girth: *Geschichte der Halbinsel Hela bis auf die neueste Zeit*. Danzig 1891.
* Ernst Hermann Wünsche: *Studien auf der Halbinsel Hela*. Dresden 1904.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Hel Peninsula – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Hel – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
Bildet er fra nedre del av Brannfjellveien og viser typiske småhus.
**Småhus** er en fellesbetegnelse på boliger med visse fellestrekk. Boligene kan værer fysisk bundet sammen ved at det er minst en felles vegg, eventuelt felles gulv/tak med naboboligen. Dette vil typisk være rekkehus og tomannsboliger. Eneboliger i rekke/kjede regnes også som småhus.

Ulike definisjoner
------------------

### Norsk Standard

I Norge er ulike bygningstyper klassifisert av organisasjonen Norsk Standard (tidligere Norges standardiseringsforbund), i dokumentet *Klassifikasjon av byggverk – NS 3457*. Kapittel 3 (NS 3457-3:2013) inneholder et system for denne klassifiseringen. Systemet legges blant annet til grunn av Statistisk sentralbyrå (SSB).

### Direktoratet for byggkvalitet

Direktoratet for byggkvalitet har i *Byggteknisk forskrift (TEK17) med veiledning*, under henvisning til NS 3457-3:2013, definert småhus slik:

> «enebolig, to- til firemannsbolig, rekkehus, kjedehus og terrassehus til og med tre etasjer, jf. NS 3457-3:2013»
> 
> 

### Skatteetaten

Skatteetaten har definert tre forskjellige boligtyper:

* Enebolig
* Småhus
* Leilighet

Se også
-------

* Arealberegning av bygninger

Referanser
----------

1. ↑  Skatteetaten. «Ny likningsverdi på boligeiendommer» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 22. februar 2014. Besøkt 1. september 2010.
2. ↑  «Klassifikasjon av byggverk – NS 3457». *standard.no*. Besøkt 25. oktober 2023. «NS 3457-3 angir et system for klassifikasjon av bygninger. (---) Standardens fulle navn er NS 3457-3:2013 Klassifikasjon av byggverk – Del 3: Bygningstyper.»
3. ↑  «07221: Prisindeks for brukte boliger, etter boligtype og region (2015=100) 1992K1 - 2023K3. Statistikkbanken». *SSB* **(norsk)**. Besøkt 25. oktober 2023.
4. ↑  «Fra småhus til bygård og villa». *ssb.no* **(norsk)**. 21. september 2006. Besøkt 25. oktober 2023.
5. ↑  «Boligprisene ned 1,1 prosent». *SSB*. 12. oktober 2023. Besøkt 25. oktober 2023. «Prisene på eneboliger og blokkleiligheter gikk ned med hhv. 1,4 og 1,2 prosent, justert for sesongvariasjoner. På småhus var prisene uendret.»
6. ↑  «Liste over definisjoner i TEK». *Direktoratet for byggkvalitet* **(norsk)**. Besøkt 25. oktober 2023.
**Den uavhengige malabarisk-syriske kirke** (eller *Thozhiyur-kirken*) hører til de tomaskristne trossamfunnene i den indiske delstaten Kerala og utgjør en helt selvstendig kirke. At kirken er tomaskristen, betyr at den fører sine røtter tilbake til apostelen Tomas’ misjonering ved Malabarkysten. Kirken har mange orientalsk-ortodokse kjennetegn, men er ikke i kommunion med de orientalsk-ortodokse kirkene. Derimot samarbeider den tett med bl.a. den anglikanske Mar Thoma-kirken. Kirkens leder er metropolitten med sete i Thozhiyur, for tiden Cyril Mar Basilius I.

Historie
--------

*Se artiklene* tomaskristne *og* den syrisk-ortodokse kirke av Malankara *for historien før 1771.*
Den uavhengige malabarisk-syriske kirke løste seg fra den syrisk-ortodokse kirke av Malankara i 1772. Den ble bekreftet som en selvstendig kirke gjennom en rettssak i 1862.

Kirken bevarte gode relasjoner til de andre tomaskristne kirkene. I begynnelsen av 1800-tallet hjalp den uavhengige malabarisk-syriske kirke flere ganger med ordinasjonen av syrisk-ortodokse metropolitter, slik at den apostoliske suksesjonen ble opprettholdt. 1948 opprettet den uavhengige malabarisk-syriske kirke en formell kommunion og nært samarbeid med den anglikanske Mar Thoma-kirken, som også gikk ut fra den syrisk-ortodokse kirke av Malankara. Siden 1989 består også en kommunion med Church of England.

Metropolitter
-------------

* Abraham Mar Koorilose (Kattumangattu) (1771–1802)
* Geevarghese Mar Koorilose (Kattumangattu) (1802–1807)
* Skaria Mar Philexenos (Cheeran) (1807–1811)
* Geevarghese Mar Philexenos (Kidangan) (1811–1829)
* Geevarghese Mar Koorilose (Kuthoorey) (1829–1856)
* Joseph Mar Koorilose (Alathoorey) (1856–1888)
* Joseph Mar Athanasius. (Maliyakal) (1888–1898)
* Geevarghese Mar Koorilose (Karumamkuzhi Pulikkottil) (1898–1935)
* Kuriakose Mar Koorilose (Kuthoorey) (1935–1947)
* Geevarghese Mar Koorilose (Cheeran) (1948–1967)
* Paulose Mar Philexenos (Ayankulangara) (1967–1977)
* Mathews Mar Koorilose (Kuthoorey) (1978–1986)
* Joseph Mar Koorilose (Alathoorey) (1986–2001)
* Cyril Mar Basilius I (2001–d.d.)
**Klagenemnda for behandling i utlandet** og **Pre­implantasjons­diagnostikk­nemnda** var to norske nemnder som sammen utgjorde et forvaltningsorgan etablert 1. januar 1999 som Dispensasjons- og klagenemnda for behandling i utlandet. Forvaltningsorganet var underlagt Helse- og omsorgsdepartementet.

De to nemndene hadde ulikt rettslig grunnlag og ansvarsområde. Klagenemnda for behandling i utlandet var hjemlet i pasientrettighetsloven og avgjorde klager over vedtak fattet av de regionale helseforetakene om avslag på søknad om dekning av utgifter til helsebehandling i utlandet. Preimplantasjonsdiagnostikknemnda var hjemlet i bioteknologiloven og avgjorde søknader om preimplantasjonsdiagnostikk for å utelukke alvorlig, arvelig sykdom samt søknader om preimplantasjonsdiagnostikk i kombinasjon med vevstyping med sikte på at et kommende barn kan bli donor for alvorlig syke søsken.

Klagenemnda for behandling i utlandet bestod av fem medlemmer med kompetanse innen medisin og jus. Preimplantasjonsdiagnostikknemnda bestod av åtte medlemmer med kompetanse innen medisinsk genetikk, genetisk veiledning, pediatri, assistert befruktning, gynekologi, transplantasjon, jus og etikk, samt to legmedlemmer.

Referanser
----------

1. ↑  Forvaltningsorganets endringshistorie
2. ↑  Antall ansatte ifølge Forvaltningsdatabasen.
3. ↑  Informasjon fra Helse- og omsorgsdepartementet
4. ↑  Om Klagenemnda for behandling i utlandet Arkivert 23. desember 2011 hos Wayback Machine.
5. ↑  Om Preimplantasjonsdiagnostikknemnda Arkivert 7. februar 2012 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Studionklosteret** var et ortodokst kloster som lå i Konstantinopel, dagens Istanbul, rett innenfor Den theodosianske muren og nær Marmarahavet. Byggingen startet rundt 453/454, navnet går tilbake på stifteren, den østromerske konsulen Patricius Studios. Det ble fertigstilt i 463 og viet Johannes Døperen.

I ikonoklasmedebatten på 7- og 800-tallet, valgte klosteret side for å bevare og for fortsatt tilbedelse av ikoner. Her var klosterets igumen (abbeder) Sabas og Theodore sentrale. 

Studionklosteret har videre hatt betydning for bysantinsk kalligrafi og religiøs poesi. Det er antatt at klosteret hadde tilknyttet over 700 munker i sin storhetstid. 

Klosteret opphørte etter erobringen av Konstantinopel i 1453. Kirken ble heretter omgjort til İmrahor Camii moskéen (Stallmesterens moské). Senere ble den alvorlig skadet gjennom brann og jordskjelv, hvorfor det kun er ruinen som står igjen.

Kilder
------

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | (en) Catholic Encyclopedia (1913)/Studion – originaltekster fra den engelskspråklige Wikikilden |

Innsiden av Studionklostrets kirke i februar 2017

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN
 |
**Trine Grung** (født 9. februar 1971 på Laksevåg i Bergen) er en tidligere norsk radiojournalist. Hun jobber nå fulltid med direktesalg for Zinzino. Hun vokste opp i Hafrsfjord ved Stavanger, og bodde frem til 2013 i Røyken sammen med den tidligere fotballspilleren Jostein Flo. De har to barn sammen. Er nå bosatt i Drammen. 

Radiokarrieren hennes startet i Jærradioen. I 1996 fikk hun eget radioprogram, *Poprush* på NRK Petre. Hun var også en periode i Kanal 1 i Drammen i 2004, før hun begynte i Kanal 24. 
Deretter gikk hun over til TV, og i 2005 ledet hun den norske delen av *Slankekrigen* på TVNorge. Høsten 2006 var hun programleder for *Et Lettere Liv* på TVNorge sammen med Kari Jaquesson, et program som omhandlet livsstilen til seks overvektige ungdommer. På høsten ble hun intervjuet av Oprah Winfrey i et program som omhandlet morsrollen rundt omkring i verden. I 2007 var hun med på oppstarten av TV-kanalen FEM, og er programleder for *Hello Goodbye*, om avskjeder og ankomster på flyplasser. 

I 2008 skulle hun lede programmet *Bli ny: Mor og datter* på TVNorge, men fikk sparken fra kanalen etter at hun hadde kritisert TVNorge-kollega Elin Tvedt på sin blogg. Grung gikk til sak mot TVNorge ved hjelp av advokat John Christian Elden og inngikk forlik.

Referanser
----------

1. ↑  «Trine Grung: - Surrealistisk». vg.no. 18.10.2006.
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 8. april 2011. Besøkt 11. oktober 2011.
3. ↑  «Forlik mellom Trine Grung og TVNorge etter Elin Tvedt-hetsen». *VG*. Besøkt 19. mai 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (en) Trine Grung på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
*Se også: Alef*
**Aleph** er dataprogram som er utviklet for katalogisering og utlånsforvaltning i bibliotek og informasjonssentre. Aleph var ett av flere biblioteksystem i bruk i norske bibliotek ved siden av Bibliofil, Bibsys og Micromarc. ALEPH var utbredt i alle verdensdeler og i hele Skandinavia. Det israelske selskapet Ex Libris utviklet løsningen på begynnelsen av 1990-tallet. ALEPH sto for Automated Library Expandable Program Hebrew University of Jerusalem. Det er også navnet på en bokstav i det hebraiske alfabetet. Det norske firmaet Bibliotekenes IT-senter hadde ansvaret for tilpassing til norske forhold, slik at bibliotekløsningen oppfyllte norske biblioteks krav til funksjonalitet, brukervennlighet og standarder. I 2011 startet de å fase ut pruken av programmet til fordel for micromarc, og etter 2013 har det ikke vært i bruk ved norske biblioteker. I Norge hadde på det meste tre fylkesbibliotek, ca. 30 folkebibliotek og over 60 grunnskole- og VGS-bibliotek valgt løsningen. Mange av disse bibliotekene samarbeidet om fellesløsninger.

Referanser
----------

1. ↑  «Systemleverandørmøte 1/2011 Tirsdag 5. April 2011 hos Nasjonalbiblioteket i Oslo». Besøkt 08.02.2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
***România literară*** er et litteraturtidsskrift utgitt av Romanias forfatterforening. Det kommer ut én gang i uken.

Tidsskriftets historie går tilbake til 1851–1852 da dikteren Vasile Alecsandri trykket et første nummer av tidsskriftet, men det kom aldri ut på grunn av at det ikke greide å slippe gjennom sensuren til fyrst Știrbey (det inneholdt en artikkel skrevet av Nicolae Bălcescu, som var ansett for å være dissident). I februar 1855 kom første nummer ut, men det varte ikke lenge, for siste nummer kom ut den 6. desember samme år. Det er litt uklart om og når tidsskriftet kom ut etter det, men det kom i hvertfall ut i mellomkrigstiden, da forfatteren Liviu Rebreanu var sjefredaktør.

1968 var året da den nye serien begynte å bli publisert, som en fortsettelse av *Gazeta literară*, et tidsskrift som også ble utgitt av Romanias forfatterforening siden 1954. Blant redaktørene kan nevnes: Geo Dumitrescu, som var den nye seriens første redaktør, Nichita Stănescu, Nicolae Breban, George Ivașcu, Nicolae Manolescu, Sorin Titel, Leonid Dimov, Virgil Mazilescu, Paul Goma, Ion Caraion, Gabriel Dimisianu, Valeriu Cristea, Lucian Raicu, Dana Dumitriu, Mircea Iorgulescu, Valentin Silvestru, S. Damian, Gheorghe Pituț, Dumitru Țepeneag, Mircea Grigorescu, Marcel Mihalaș, Mircea Dinescu, Ion Horea, Roger Câmpeanu, Alex. Ștefănescu, Constanța Buzea, Cristian Teodorescu, Ștefan Agopian, Adriana Bittel, Ioana Pârvulescu, Eugenia Vodă m.fl.

Under kommunistregimet var det et statussymbol å bli sett med Romania literarā.

Tidsskriftet tildeler hvert år, noen av dem i samarbeid med *Anonimul*-stiftelsen, diverse priser, så som «Debutantprisen» og «Årets bok».

Sjefredaktører (noen ganger kalt direktører) var Geo Dumitrescu (1968-1970), Nicolae Breban (1970-1971), George Ivașcu (1971–1988). Mellom 1988 og 1989 ledet D. R. Popescu tidsskriftet, og siden 1990 er Nicolae Manolescu sjefredaktør (per 2017).

Referanser
----------

1. 1 2  «România literară – 160 - Fundatia Romania Literara». *www.romlit.ro*. Arkivert fra originalen 16. januar 2017. Besøkt 13. januar 2017.
2. ↑  «O revistă culturală în comunism. „Gazeta literară" 1954-1968 - Fundatia Romania Literara». *www.romlit.ro*. Arkivert fra originalen 16. januar 2017. Besøkt 13. januar 2017.
3. ↑  «Prezentarea revistei - Fundatia Romania Literara». *www.romlit.ro*. Arkivert fra originalen 24. mars 2017. Besøkt 13. januar 2017.
4. ↑  Maria Bucur (2006). «BOOK COLLECTING AND READING IN BRASOV , ROMANIA UNDER COMMUNISM» (PDF). The National Council for Eurasian and East European Researc h. Besøkt 13. januar 2017.
5. ↑  «Cultura premiilor - Fundatia Romania Literara». *www.romlit.ro*. Arkivert fra originalen 16. januar 2017. Besøkt 13. januar 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Offisiel hjemmeside Arkivert 26. januar 2017 hos Wayback Machine.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISSN
 |