recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Nattøgler** er en familie av øgler i Nord- og Mellom-Amerika. Utbredelsen er ikke sammenhengende, og de tre slektene finnes i hvert sitt adskilte område: *Xantusia* i de tørre strøkene i det vestlige Nord-Amerika, *Lepidophyma* i Mellom-Amerika, og *Cricosaura* på Cuba.

Disse øglene har ganske flat kropp og hode. Kroppslengden varierer fra 3,9 cm (cubanattøgle) til 12,7 cm (gulflekket nattøgle). Øyelokkene er gjennomsiktige og sammenvokste, som hos slanger, og de fleste gekkoer. Ryggen er dekket av små skjell, men hodet og buken har store skjell. Alle nattøgler, unntatt cubanattøgle, føder levende unger. Føden består stort sett av insekter, men noen eter også en del planter.

Til tross for navnet, kan de være aktive både dag og natt, men de lever et skjult liv. En finner dem i forskjellige miljøer fra ørken til tropisk regnskog, men de er tilpasset et liv i små økologiske nisjer, såkalte mikrohabitater. Eksempler på slike habitater er fjellsprekker, huler og råtnende agaver. Nattøgler beveger seg sjelden langt, og et individ kan tilbringe hele livet under den samme trestokken. I motsetning til andre små øgler får de få unger, og det tar lang tid før de blir kjønnsmodne, men de lever til gjengjeld lenge.

Nattøgler kan minne om gekkoer, men den nyeste forskningen tyder på at firfisler, tejuer, skinker og belteøgler er de nærmeste slektningene. Også innenfor familien har slektskapsforholdene vært uklare. Utfra morfologiske trekk kan en tro at *Xantusia* er en basal gruppe, men genetiske data viser at cubanattøglen skilte lag med de andre artene allerede i sen kritt. Denne arten blir derfor plassert i en egen underfamilie Cricosaurinae, og de to andre slektene i underfamilien Xantusiinae. Den fossile slekten *Paleoxantusia* er kjent fra paleocen og eocen, og regnes til Xantusiinae.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Nattøgler* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Nattøgler* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Nattøgler* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *Nattøgler* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Nattøgler* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Xantusiidae* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Xantusiidae* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* The Reptile Database: Xantusiidae
* Answers.com: Night lizards
* S.B. Hedges, R.L. Bezy & L.R. Maxson (1991) Phylogenetic relationships and biogeography of xantusiid lizards, inferred from mitochondrial DNA sequences *Mol. Biol. Evol.* 8(6): 767–780

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
***Advarsel mot den hellige hore*** (orig. *Warnung für einer heiligen Nütte*) er en film av Rainer Werner Fassbinder fra 1970.

Handling
--------

Filmen begynner med en enetale (levert av Werner Schroeter) om handlingen fra en Disney-historie, som handler om hunden Langbein. Han kler seg i sin tantes klær for å arbeide i en barnehage. Etter å ha blitt latterliggjort av alle barna, tar Langbein med seg en «stakkars foreldreløs jente» hjem til seg. Men denne «lille jenta» viser seg å egentlig være en dverg, kalt Wee Willy, som faktisk viser seg å være en gangster.

Wee Willy forsøker å narre Langbein til å ta vare på ham. Men den natten blir Langbeins hjem raidet av politiet, og Wee Willy blir arrestert. Dvergen avslører også den «stakkars foreldreløse jentas» virkelige identitet til Langbein. Når Willys egentlige identitet blir avslørt for ham, utbryter den forvirrede Langbein: *«For et sjokk det må ha vært for den stakkars lille jenta, når hun oppdaget at hun er en kjeltring»*

I begge disse tilfellene – å arbeide i en barnehage, og ta vare på Wee Willy – får Langbein problemer på grunn av de han forsøkte å ta vare på. Handlingen i filmen flytter deretter til et kyst-hotell i Spania hvor rollebesetningen i filmen «Patria O Muerte» venter på regissøren (spilt Lou Castel) og filmens viktigste skuespiller endelig skal ankomme.

Mens de venter på at produksjonen skal begynne, engasjerer rollebesetningen seg i forskjellige seksuelle intriger (både av samme kjønn, og med motsatt kjønn) baktalelse av hverandre, og utfordrende makt-dynamikk seg imellom. Regissøren ankommer deretter med helikopter. Men ytterligere konflikter blusser opp, i de allerede uenige interaksjonene, mellom alle skuespillerne. Resten av produksjonen skildrer kaoset til en film-produksjon utført med omskiftelser og motstridende dynamikk.

Medvirkende
-----------

* Lou Castel: Jeff, regissør
* Rainer Werner Fassbinder: Sascha, bedriftsleder
* Eddie Constantine: seg selv
* Hanna Schygulla: Hanna, skuespiller
* Magdalena Montezuma: Irm, skuespiller
* Ulli Lommel: Corbinian Koeberle, produksjonsleder
* Marquard Bohm: Ricky, skuespiller
* Gianni di Luigi: kameramann
* Katrin Schaake: script
* Margarethe von Trotta: Babs, produksjonssekretær
* Ingrid Caven: statist
* Werner Schroeter: Deiters, fotograf
* Karl Scheydt: Manfred

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Advarsel mot den hellige hore* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Advarsel mot den hellige hore* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Advarsel mot den hellige hore* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Advarsel mot den hellige hore* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Advarsel mot den hellige hore* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Advarsel mot den hellige hore* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (de) *Advarsel mot den hellige hore* på filmportal.de Rediger på Wikidata

* (en) *Advarsel mot den hellige hore* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata
**Primsigning** (verb: *prímsigna*, gammelsvensk *prim-, brim-, brym-, brömsigna*, gammeldansk, gammelnorsk *primsigne, -segne, primsigning*, gammelfransk *primsignier, primseigner*) er et gammelskandinavisk uttrykk om den rite som markerer opptakelsen i katekumenatet. I gammelengelsk var det intet slikt spesielt uttrykk. Men Beda Venerabilis fortelle også om en katakese forut for dåpen, hvorved kandidaten med eksplisitte ord bryter med troen på de gamle hedenske guder. Det latinske *cathecizare* gjengis i gammelengelsk som *cristnian*. Mellomengelsk har *primseinen*.

Seremonien bestod i en håndspåleggelse (*impositio manuum*) og påtegnelse av korset (*obsignatio crucis*). Tidlige vitnemål finnes hos Rimbert om Ansgards opphold i Haithabu: «"*... Talløse er de mengder som steg opp til Himmelen ikledt sine hvite dåpsklær. For å bli katekumen lot hedningene seg ofte betegne med Korset, hvorved de kunne betre kirken og bivåne de hellige sakramenter. Bare selve dåpen skjøv de på, idet de anså det som hensiktsmessig å først la seg døpe ved livets slutt...*» Og i Egils saga Skallagrímssonar heter det: 

*Konungur bað Þórólf og þá bræður, að þeir skyldu láta prímsignast, því að það var þá mikill siður, bæði með kaupmönnum og þeim mönnum, er á mála gengu með kristnum mönnum, því að þeir menn, er prímsignaðir voru, höfðu allt samneyti við kristna menn og svo heiðna, en höfðu það að átrúnaði, er þeim var skapfelldast.* (Egils saga kap. 50.: Kongen bad Þorolf og hans brødre om å motta primsigningen, for det var den gang det alminnelige blant de handelsmenn og de som gjorde tjeneste blant kristne. De menn som bar korsets tegn hadde fritt omgjenge blant kristne og blant hedninger, og de bekjente seg til den tro som de foretrakk.)
Fra det siste sitatet fremgår det at det for de der beskrevne ikke dreide seg om noen religiøs endring eller omvendelse, men at de betraktet det som en formell handling styrt av nytteverdien. Det kan i disse tilfeller ikke antas at primsigningen innledet noen periode med fordypning i den kristne lære. For de beskrevne er det snarere et uttrykk for tidens skandinaviske synkretisme. 

Om krisningsvedtaket på Alltinget på Island i år 1000 finnes det to verjoner. I *Kristni saga* fortelles det at alle de tilstedeværende straks lot seg døpe. Men i *Ólafs saga Tryggvasonar* heter det at *uoru þa allir menn primsignndir þeir á þinginu* (alle tingmennene mottok primsigningen..).
**Teslin** er en by sør i territoriet Yukon i Canada. Byen ligger langs østsiden av Teslinsjøen, omtrent 140 km sørøst for territoriets hovedstad Whitehorse. Alaska Highway passerer Teslin, og forbinder stedet med Whitehorse i nordvest og Watson Lake i øst. Byen hadde 124 innbyggere i 2016, hvor flertallet er tlingitfolk.

Området var opprinnelig bebodd av tlingitfolket, og ble for første gang besøkt av hvite i 1870-årene. Under Klondike-gullrushet fra 1897 til 1898 var Teslinsjøen en del av en rute til Klondike som utelukkende gikk gjennom Canada, og flere mindre midlertidige bosetninger ble oppført langs sjøen.

Referanser
----------

1. 1 2  «Census Profile, 2016 Census: Teslin, Village [Census subdivision], Yukon and Yukon, Territory [Census division], Yukon». *Statistics Canada*. Besøkt 16. august 2020.
2. ↑  Guest, Hal (4. mars 2015). «Teslin». *The Canadian Encyclopedia*. Historica Canada. Besøkt 16. august 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Teslin, Yukon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
*For TV-serien, se Adrian Mole (TV-serie)*
***Adrian Moles hemmelige dagbok*** (*The Secret Diary of Adrian Mole Aged 13 3/4*) er en britisk ungdomsbok skrever av Sue Townsend som kom ut i 1982. Boka handler om snart 14 år gamle Adrian Mole og hans hverdagsliv i det tidlige 1980-tallets Leicester. Den ble oversatt til 30 språk og solgte i 20 millioner eksemplar. Det kom også en TV-serie med Gian Sammarco i hovedrollen.

Selv om boka omhandler en omskiftelig periode i Storbritannia og verden generelt er Adrian først og fremst opptatt av de nære ting – kviser, det å passe inn og klassevenninnen Pandora.

Boka er den første av en rekke bøker om Adrian Mole. En annen av disse, *Adrian Mole: The Cappuccino Years*, har også blitt gjort til TV-serie. Adrian Moles hemmelige dagbok er for tiden også et filmprosjekt. Den siste Adrian Mole-romanen "Adrian Mole – The Prostate Years" kom i 2009.

Ian Durys «Profoundly in Love with Pandora» var TV-seriens kjenningsmelodi.

Referanser
----------

1. ↑  Jake Brunger: «10 things you didn’t know about Adrian Mole» i *The Guardian* 17. mars 2015

Portal: Litteratur
**Primogenitur** (fra franske *primogeniture* og direkte fra middelalderlatinske *primogenitura*, lånt fra senlatin *primogenitus*, «førstefødte») betyr «førstefødselsrett», og betegner et arve- eller suksesjonssystem som favoriserer eldste barn. Begrepet brukes ofte om arvesystemer der bare eldste arving tar arv, men kan også betegne enhver følgerekke der den eldre har prioritet foran sine yngre søsken, uavhengig av hva prioriteten i praksis fører til.

Denne regel kjennes allerede fra Det gamle testamente hvor det kommer til uttrykk i rivaliseringen mellom Esau og Jakob over arven etter Isak. På grunn av de førstefødtes store betydning var det også dem som ble rammet av Egypts 10. plage; «alle førstefødtes død».

I Norden var rettsoppfattelsen en annen, og reglen om førstefødselsrett trengte kun langsomt igjennom. Langt opp i middelalderen ble arven fordelt likt mellom alle søsken, noe som bidro til flere mord, lemlestelser og borgerkriger (se den norske borgerkrigstiden) når arven dreide seg om retten til kongemakten. Den katolske kirke var bekymret over den ufred, som den likestilte arveretten skapte, og gjorde store anstrengelser for å fremme prinsippet om førstefødselsretten, noe som framgår tydelig av den gyldne bulle (*Bulla aurea*) fra 1356.

Begrepet primogenitur er i seg selv kjønnsnøytralt, men historisk har primogeniture arvesystemer i tillegg svært ofte vært agnatiske, det vil si at bare menn kan ta arv. Et slikt system som er både agnatisk og primogeniturt kalles *agnatisk-primogeniturt* eller *mannlig-primogeniturt*, og innebærer at eldste sønn alltid har prioritet, fulgt av sin egen eldste sønn osv. Dersom eldste sønn selv ikke har sønner vil en eventuell yngre bror og deretter dennes sønner ha prioritet. Hensikten med et primogeniturt arvesystem er å forhindre oppdeling av en slekts besittelser ved å holde hoveddelen av verdiene på en hånd. Arvesystemet gjelder dessuten gjerne titler, særlig fyrstelige og høyere adelstitler har som regel en agnatisk-primogenitur arvefølge.

Den norske tronfølgen er primogenitur, og var mannlig-primogenitur frem til 1990, i tillegg til at de mannlig-primogeniture arvereglene også gjelder for personer født før 1990, slik at Harald V selv arvet tronen i 1991, ikke hans eldste søster Ragnhild, fru Lorentzen, og hans yngre sønn, Haakon Magnus, og ikke hans storesøster, Märtha Louise, arver tronen.

Se også
-------

* Odelsrett

Referanser
----------

1. ↑  «primogeniture (n.)», *Online Etymology Dictionary*
2. ↑   «Esau og Jakob. To tvillingbrødre, én velsignelse», *Skoletorget*
3. ↑   «Moses. De ti landeplager», *Skoletorget*
4. ↑  Refsnes, Ingrid (2012): *Nasjonal historieskriving i middelalderen. En analyse av historieskrivingen i øst – og sentral-Europa på 1100- og 1200-tallet* Arkivert 10. august 2017 hos Wayback Machine. (PDF), Masteroppgave i historie, Universitetet i Bergen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND
 |
*For kvinnenavnet, se April (navn)*

|  |
| --- |
| mar. | **april** | mai |
| Ma | Ti | On | To | Fr | Lø | Sø |
|   |   |   |   |   | 1 | 2 |
| 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 |
| 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 |
| 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 |
| 31 | 
32 | 33 | 34 | 35 | 36 | 37 |
| 2023 |

**April** er årets fjerde måned etter den gregorianske kalenderen. Den har 30 dager.

Navnet kan være basert på «Apru», et etruskisk låneord for greske Afrodite, eller ap(e)rilis, «den følgende, eller neste» som den andre måneden i den romerske kalenderen. En alternativ forklaring er at navnet henger sammen med det latinske verbet *aperire*, «åpne»; april skulle dermed være måneden som «åpner» for sommeren.

I den tidlige romerske timånederskalenderen var april den andre måneden. Før 713 f.Kr. ble januar og februar lagt til slik at april ble den fjerde måneden. Julius Caesar la til en ekstra dag slik at den julianske kalenderen hadde april med 30 dager.

Referanser
----------

1. ↑
2. 1 2 3  «Månedsnavn med liten eller stor forbokstav?». *Språkrådet* **(norsk)**. Besøkt 28. juli 2019.
3. ↑
4. ↑  Months of the Year—Origin of Their Names

| * v
* d
* r
Årets måneder |
| --- |
| 
* Januar
* Februar
* Mars
* April
* Mai
* Juni
* Juli
* August
* September
* Oktober
* November
* Desember

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** GND **·** LCCN
 |
**Primordial genetikk** dreier seg om spørsmålet om hva som var det første molekylære arveanlegget i livets tidlige utvikling på jorden. Innenfor genetisk grunnforskning leter en etter et molekyler som i stand til å kopiere seg selv og utvikle seg under de svært ugjestmilde forholdene på den tidlige jorden. Det er usannsynlig at et funksjonelt RNA kunne ha eksistert under slike forhold, og det antas generelt at en annen type informasjonssystem utviklet seg før det oppstod en «verden» med RNA som replikatorsystem. En ser for seg et molekylært system for overføring av informasjons som er stabilt, selvreplikativt, miljøresponsivt og evolverbart under forhold preget av høye temperaturer, ultrafiolett og kosmisk stråling.

Referanser
----------

1. ↑  Maury, Carl Peter J. (2015). «Origin of life. Primordial genetics: Information transfer in a pre-RNA world based on self-replicating beta-sheet amyloid conformers». *Journal of Theoretical Biology*. 382: 292–297. ISSN 0022-5193. doi:10.1016/j.jtbi.2015.07.008.
**Učka** ([ˈut͡ʃka], italiensk: *Monte Maggiore*) er en fjellkjede i det nordvestlige Kroatia. Den ligger bak Opatija-rivieraen, på den østlige siden av halvøya Istria.

Učka danner en geomorfologisk enhet sammen med fjellkjeden Ćićarija som strekker seg fra Triestebukten til Rijeka. Učka er et kalkmassiv med mange karstområder. Kjeden strekker seg fra Poklonpasset (920 m) i nord til Plominbukten i sør, og er mellom 5 og 13 kilometer bred. Den skiller seg fra alle de andre kystfjellene i Kroatia på grunn av den rike vegetasjonen på sjøsiden. Særlig kjent er plantasjene med søte kastanjer i området rundt Lovran.

Učkas høyeste topper regnes som naturreservater og minnesmerker. Den høyeste toppen, Vojak, ligger 1 396 meter over havet. I pent vær er det utsikt til Istria, Triestebukten, De juliske Alper, Dolomittene og Adriaterhavet, helt ned til Dugi otok.

Učka er synlig fra store deler av halvøya og er snødekt noen måneder av året. Byen Opatija sies å ha hentet sin popularitet som et feriested i keiserlige Østerrike fordi den ligger «i skyggen» av Učka, som gir den et mildere klima enn vestsiden av halvøya.

Fjellveien som forbinder Kvarner med det indre av Istria via Poklonpasset ble i 1982 mindre viktig, da utbyggingen av veitunnelen Učka (5 062 m) ble fullført.

Referanser
----------

1. ↑  «GEOGRAFSKI I METEOROLOŠKI PODACI» (PDF). Kroatias statistiske byrå. Besøkt 27. september 2021.
2. ↑  «Ucka : Climbing, Hiking & Mountaineering : SummitPost». *www.summitpost.org*. Besøkt 27. september 2021.
3. ↑  «Učka». *DINARSKO GORJE* **(engelsk)**. Besøkt 27. september 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Učka – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GeoNames
 |
**Agnete Laustsen** (født 25. september 1935, død 23. oktober 2018) var en dansk politiker for Konservative Folkeparti og minister i to departementer. Hun var den første kvinnelige helseminister i Danmark, og etter det var hun boligminister, i begge tilfeller under Poul Schlüter i slutten av 1980-årene.

Laustsen var utdannet cand.jur. fra Københavns Universitet, og deretter arbeidet hun i Indenrigsministeriet.

Hun var politisk aktiv gjennom det meste av sitt liv. Hun ble første gang valgt da hun ble medlem av borgerrepresentasjonen i København i 1962, og i 1979 kom hun på Folketinget. Laustsen satt på Folketinget frem til 1998 og var blant annet kultur- og utenriksordfører. Hun ble utnevnt til helseminister i Poul Schlüters andre regjering fra 10. september 1987 til 3. juni 1988 og deretter boligminister i Poul Schlüters tredje regjering fra 3. juni 1988 til regjeringens avgang i desember 1990.

I 1989 ble hun kommandør av Dannebrogordenen.

Referanser
----------

1. ↑   jyllands-posten.dk[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Dødsfald». Politiken. 24. oktober 2018.
3. 1 2 3  Brandsen, Mads (24. oktober 2018). «Danmarks første sundhedsminister Agnete Laustsen er død». Berlingske Tidende.

Kilder
------

* *HVEM-HVAD-HVOR 1990*, Politikens Forlag, København 1989, ISBN 87-567-4547-8

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Dansk kvindebiografisk leksikon
 |
Abbasidenes rikke, ca 850
**al-Musta'īn bi-llāh** (arabisk: المستعين بالله، أحمد بن محمد, *al-Mustaʿīn bi-ʾllāh Aḥmad b. Muḥammad*, født 836, død 17. oktober 866), var den tolvte abbasidiske kalif (862–866).

Liv og virke
------------

### Kalif

*Abu l-Abbas Ahmad ibn Muhammad ibn al-Mu'tasim al-Musta'in* ble i 862 innsatt av tyrkerne som etterfølger etter kalif al-Muntasir (861–862). Først var det nødvendig å slå ned noen uroligheter i Syria og avverge angrep fra bysantinerne (863). Al-Musta'in forsøkte også å demme opp for enkelte an sine tyrkiske militære leders innflytelse. Da det av den grunn kom til sammensvergelser og uroligheter blant de tyrkiske styrker, flyktet han i februar 865 med elvebåt fra Samarra til Bagdad, sammen med to tyrkiske ledere, Bugha al-Sharabi og Wasif. 

Moderate tyrkiske opposisjonelle sendte da avsted et parti med deres kapteiner for å be ham om å vendte tilbake. Men da al-Musta'in nektet å reise tilbake til Samarra, gjorde de opposisjonelle tyrkere al-Mu'tazz til sin nye kalif i Samarra. 

Dette utløste borgerkrig i Irak. Kalif al-Mu'tazz' bror, Abu Ahmad al-Muwaffaq, erobret da Bagdad med 50.000 tyrkere og 2.000 berbere, en beleiring som skulle vare hele resten av året 865. Al-Musta'in ble i og for seg støttet av tahiridene, men de var opptatt med å kjempe mot al-Hasan ibn Zaids opprør i Tabaristan og kunne ikke komme til unnsetning. Kampene bølget frem og tilbake. Men da al-Musta'ins egne tyrkiske styrker gikk over til fiendens leir, måtte han kapitulere og fratre den 11. januar 866. 

### Fratreden, død

Han fikk garantier om sin egen sikkerhet, og begav seg til forvisningsstedet som ble ham budt, det sørirakiske Wasit. Men løftet ble brutt, og al-Mutazz fikk ham myrdet den 17. oktober 866.

Borgerkrigen mellom al-Musta'in og al-Mu'tazz skulle bli den siste gang at de arabiske og iranske folkegrupper forsøkte å bryte den tyrkiske dominans over hæren og forvaltning i abbasideriket. Derfor ble da også al-Musta'in støttet for det meste i de iranske provinser og i Irak.

Litteratur
----------

* William Muir: *The Caliphate, its rise, decline and fall* Chapter LXIX, Al-Muntasir and three following caliphs
* Janine et Dominique Sourdel: *Dictionnaire historique de l'islam*, Éd. PUF, (ISBN 978-2-13-054536-1)
* Tabari: *La Chronique* (Volume II, L'âge d'or des Abbassides), Éd. Actes-Sud (ISBN 978-2-7427-3318-7)
* Bahriye Üçok: *İslam Tarihi Emeviler- Abbasiler*, Devlet Kitapları, 1979, Ankara: Milli Eğitim Basımevi (1.Basım:1968)

  



|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Schloss Blutenburg
Kapellet
Blutenberg Castle
**Jagdschloss Blutenburg** ligger i den vestlige del av München, i bydelen Obermenzing. Idag huser slottet det internasjonale ungdomsbiblioteket og Erich Kästner-biblioteket. Det internasjonale ungdomsbiblioteket består bl.a. av Michael Ende-museet.

Slottet ble bygget mellom 1431 og 1440 av hertug Albrecht III av Bayern som landeiendom. Hans sønn hertug Sigismund abdiserte senere og trakk seg tilbake til slottet, hvor han viet seg til oppførelse av kirker og borger. Han utvidet også Schloss Blutenburg.

Ifølge tradisjonen skal slottet ha blitt ødelagt av svenskene under tredveårskrigen, men denne ødeleggelsen fant ifølge nyere historieforskning trolig ikke sted.

Da kurfyrstinne Henriette Adelaide fikk slottet og hoffmarken Menzing i gave i 1663 var interessen for dette jaktområdet ikke lenger til stede, og det bayerske hoffet brukte Schloss Nymphenburg som sommerresidens.

Notaren friherre Anton von Berchem, kurfyrstinnens testamentsfullbyrder, overtok slottet i 1676 til en pris som lå langt under verdien, og lot anlegget sanere og ombygge. Da Berchem døde i 1702 måtte arvingene gi hoffmarken tilbake til kurfyrste Maximilian II Emanuel.

Mellom 1866 og 1957 var komplekset forpaktet av Institut der Englischen Fräulein, og fra 1957 til 1976 var det aldershjem for søstrene av den tredje orden. Slottet var på dette tidspunktet meget forfallent. Et borgerinitiativ sørget for at slottet ble renovert fra 1980.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Schloss Blutenburg – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Øystein Halvdansson** (*Eystein fjert* ) levde i tiden rundt 730 e. Kr. og var, i henhold til Snorre Sturlasons Ynglingesagaen, småkonge over Vestfold og Romerike. Han var sønn av Halvdan Kvitbein og Åsa Øysteinsdotter og ble gift med Hild Eiriksdotter, datter til Eirik Agnarsson, småkonge i Vestfold. Deres sønn var Halvdan Øysteinsson, også kalt for den gavmilde.

Øystein arvet av sin far Solør, store deler av Hedmark, Toten, Hadeland og en del av Vestfold. Etter at svigerfaren Eirik Agnarsson døde sønneløs arvet Øystein også resten av Vestfold.

Snorre forteller at Øystein dro på plyndringsferd til Varna (Rygge i nåværende Østfold) og tok med seg alt av husdyr og verdisaker. Kongen av Varna het Skjold og var etter sigende var «en stor trollmann». Da Skjold kom til stranda og så Øysteins seil vinket han med kappen sin og blåste inn i den. Trolldommen fikk asen (råbommen) på nabobåten til Øysteins skip til å slå ham over bord. I sjøen druknet Øystein og det ble hans bane. Liket ble berget og ført til Borre, hvor det ble hauglagt.

Referanser
----------

1. ↑  Tilnavnet er kjent fra Are Frodes Íslendingabók (innledning), men er ikke gjengitt hos Snorre
2. ↑  Snorre Sturlasson, Ynglingesagaen, kap. 44-47

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Halvdan Kvitbein** | **Konge av Solør**(?–?) | Etterfølger:**Kongedømmet ble slått sammen med Vestfold** |
| Forgjenger:**Eirik Agnarsson** | **Konge av Vestfold**(?–?) | Etterfølger:**Halvdan Øysteinsson den gavmilde** |
**Al-Mustansir** (arabisk: أبو جعفر المنصور بن محمد الظاهر المسنتصر بالله, *Abū Ǧaʿfar al-Manṣūr b. Muḥammad aẓ-Ẓāhir al-Mustanṣir bi-’llāh*; født 1192; død 5. desember 1242) var i perioden 1226–1242 den trettisjette av abbasidenes kalifer. Han ble regnet som en handlekraftig, from og rettferdig hersker. Hans regjeringstid ble ellers preget av forsvarskrig mot ytre fiender.

Kalif
-----

Abū Ǧaʿfar al-Manṣūr b. Muḥammad aẓ-Ẓāhir al-Mustanṣir bi-’llāh etterfulgte sin far, kalif az-Zahir (1225–1226).

Han grunnla i 1227 i Bagdad en madrasa, en teologisk høyskole (nå gjenopprettet som Al-Mustansiriyya-universitetet), som underviste i de fire sunnittiske rettsskoler (*madhhab*) - den shafiittiske, hanbalittiske, hanafittiske og den malikittiske. Dens bygning, som ligger ved floden Tigris' venstre bredd, skulle overleve den mongolske invasjon av Bagdad, og er blitt restaurert.

Tidlig i sin periode var det Al-Mustansir som sendte ut al-Hasan ibn Muhammad as-Saghānī, en hadithlærd av den hanafittiske skole, til India.

Politisk var situasjonen i kalifatet til å begynne med særlig preget av khworezmernes trussel under sultan Jalal ad-Dins lederskap. Etter dennes død i 1231 var det så den mongolske invasjon i Iran som var den største trussel. Han forberedte seg så godt han kunne. Da den annen begteginideatabegen Gökböri døde uten arvinger i 1233 kunne byen Erbil overtas av abbasidene - denne byen var da nettopp blitt sterkt befestet av begteginidene.

Samtidig bestrebet al-Mustansir seg om å ha gode forbindelser til ayyubidene i Egypt og til rum-seldsjukkene i Anatolia, men det kom ikke i stand noen aktiv allianse med noen av dem mot mongolene.

Etter at mongolene hadde erobret deler av det nordlige Irak, angrep de Bagdad i 1237. Dette angrepet klarte abbasidene imidlertid å avverge. Men i 1238 led al-Mustansirs hær et alvorlig nederlag mot mongolene. Men de trakk seg likevel tilbake inn i Iran - Bagdad var for sterkt befestet for at de da kunne fortsette videre.

I al-Mustansirs senere regjeringsår var det fremfor alt styrkeoppbygningen av hæren og forsvarsverkene rundt Bagdad som hadde prioritet.

Etter al-Mustansirs død den 5. desember 1242 ble al-Mustasim (1242–1258) den siste abbasidekalif i Bagdad.

Tusen og en natt
----------------

Kalif al-Mustansir blir i eventyrsamlingen *Tusen og en natt*.

Litteratur
----------

* William Muir: *The Caliphate: Its Rise, Decline, and Fall.*
* Al-Maqrizi:  *Al Selouk Leme'refatt Dewall al-Melouk*, Dar al-kotob, 1997.

Referanser
----------

1. ↑  Cyrille Aillet, Emmanuelle Tixier, Eric Vallet: *Gouverner en Islam, du Xème au XVème siècle*, Atlande|, s 425
2. ↑  Sourdel, Cahen et al.: *Encyclopaedia of Islam.* 2010.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
Ødeleggelsen av Husains grav i Kerbela
**Jaʿfar ibn Muhammad al-Muʿtasim bi'llah** (arabisk: جعفر بن محمد المعتصم بالله; Mbedre kjent under sitt herskernavn **al-Mutawakkil ʿala Allah**, arabisk: المتوكل على الله, «han som setter sin lit til Allah», eller **Al-Mutawakkil ʻAlā Allāh Jaʻfar ibn al-Muʻtasim**, født mars 822, død 11. desember 861) var en abbasidisk kalif som regjerte fra Samarra i årene 847-861.

Liv og virke
------------

Al-Mutawakkil var sønn av kalif Al-Mu'tasim (833–842) og Shuja, en persisk haremsdame. 

Han etterfulgte sin bror Al-Wathik (842–847) som kalif. Han gikk tilbake til ortodoksien innen islam og forfulgte ikke-muslimer. En av grunnene var at han ønsket å redusere den sterke tyrkiske innflytelse innen hær og forvaltning. For å sikre seg befolkningens og ikke minst geistlighetens støtte, opphevet han i 849 mutazilittenes statsdoktrine som var blitt innført av al-Ma'mun. Også sjiaene ble i tiltagende grad undertrykket. I denne sammen lot al-Mutawakkil for eksempel ødelegge gravmoskeen til Husain ibn ʿAlī i Karbala.

Forsøket på å trenge tilbake den tyrkiske innflytelse slo imidlertid feil, fordi forskjellige uroligheter i Syria og Egypt gjorde ham avhengig av tyrkiske styrker for å skape ro i riket. Også hans ønskede flytting av residens fra Samarra til Damaskus ble forpurret av tyrkerne. Under hans herrskap fikk vesiratet sin funksjon som sentralledelse i regjeringsgesjeftene.

Al-Mutawakkil ble styrtet av sin eldste sønn Al-Muntasir med hjelp av en tyrkisk livvakt. Mordet skjedde noen dager etter at kalifen hadde beordret at et hellig zoroastrisk tre, sypressen i Kashmar, skulle hugges ned. Treet måtte tas for å brukes til hans nye store palass. Beslutningen utløste enorme protester fra zorostrierne. Sypressen var av legandarisk verdi for zoroastrierne; de mente at den var blitt tatt med fra paradiset til jorden av Zoroaster og da var mer enn 1400 år gammelt. Kalifen var allerede død før trevirket fra treet ankom for det nye palass.

Nå brøt det ut heftige maktkamper mellom tyrkiske interessegrupper i Samarra. Frem til 870 regjerte fire kalifer og drev riket til sammenbruddels rand. Det var først under al-Mutamid (870–892) at kalifatets sammenbrudd kunne stanses.

Referanser
----------

1. ↑   Encyclopædia Britannica, oppført som al-Mutawakkil, besøkt 8. mars 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Mary Boyce: *Zoroastrians: Their Religious Beliefs and Practices*, (Routledge Kegan Paul Ltd, 1979), 158.
3. ↑  Mary Boyce, *Zoroastrians: Their Religious Beliefs and Practices*, 158.

Litteratur
----------

* Anna Akasoy, Stefan Georges (utg.): *Muhammad ibn 'Abdallah al-Bazyar - Das Falken- und Hundebuch des Kalifen al-Mutawakkil. Ein arabischer Traktat aus dem 9. Jahrhundert*. Akademie-Verlag, Berlin 2005, ISBN 3-05-004199-4 (*Wissenskultur und gesellschaftlicher Wandel* 11).

Kilder
------

* Carlquist, Gunnar, red. (1933). *Svensk uppslagsbok. Bd 14*. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB. s. 979.

  



|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Akershus** var en lokalavis for Lillestrøm og Romerike. Det første nummeret ble utgitt 10. april 1886, og avisen fikk etter hvert tre utgaver per uke. 23. desember 1966 ble avisen lagt ned.

Stortingsmann og gårdbruker, Anders Jørgensen Veum, oppfordret boktrykker Jens Saugstad til å etablere trykkeri i Lillestrøm og utgi avis for regionen. Veum mente at avisene i området hadde for lite stoff fra Lillestrøm, nabobygdene og Romerike. Ansvarlig redaktør ble stortingsmann Karender Dieseth fra Ås. Dieseth representerte Venstre og avisen var derfor opprinnelig en Venstre-avis, og Venstres amtsforening stod bak utgivelsen. Undertittelen til avisen den første tiden var *Liberalt Blad for Akershus Amt*. 

Avisen fikk en svak start med få abonnenter og allerede høsten 1886 ble det brudd mellom Saugstad og amtsforeningen om betaling av redaktørlønna. Høyrepolitikere dannet da et aksjeselskap som overtok eierskapet, men økonomien ble ikke bedre. Saugstad overtok eierskapet og redaktørrollen. Avisen gikk stadig bedre blant annet som følge av styrket økonomisk konjunktur, økt annonsetilgang og støtte fra sagbrukseierne. Avisen fortsatte som høyreorgan. 

Boktrykker og redaktør Saugstad døde i 1893. Hans kone Bertha Saugstad overtok trykkeriet og stod for utgivelsen fram til 1901. Hun solgte avisen til boktrykker Magnus Arnesen som drev den til 1915. Avisens ble igjen drevet av et aksjeselskap og opplaget økte til 3000 i 1920, før det falt til 2500 i 1932 og i 1959 var det gått ned til 1470. Avisen ble avviklet den 23. desember 1966.

Kilder og litteratur
--------------------

* Forr, Gudleif: «Akershus.» I Flå, Idar (red.): *Norsk presses historie 1660-2010. Norske aviser fra A til Å*. Oslo 2010.
* Dahl, Hans Fredrik, Martin Eide, Rune Ottosen, Guri Hjeltnes, Idar Flo (alle red.): *Norsk presses historie 1-4 (1660-2010).* Oslo 2010.
* Hals, Harald: *Lillestrøms historie. Bind I.* Lillestrøm 1978. Nasjonalbiblioteket.
* Hals, Harald: *Lillestrøms historie. Bind II.* Lillestrøm 1978. Nasjonalbiblioteket.
* Lindbæck, Odd m. fl. 2000: *Byen på Måsan. Trekk fra Lillestrøms historie.* Utgitt av Lillestrøm historielag og Lillestrømfondet. Lillestrøm.
* Monsen, Otto 1997: «Romerikspressen gjennom tidene. 1824-1970.» I *Årbok 1997. Arbeiderbevegelsens historielag i Akershus*. Lillestrøm.
* Røed, Alf: *Lillestrøm Typografiske Forening 50 år. 1913-1963.*
**Jønnbrød** eller **avlettor**, noen steder også kalt **tynnbakkels**, er en type tynne, sprøe kaker. Røren er laget av vann, fløte/rømme og mel, og blir i dag ofte stekt i jern beregnet for krumkake. 

Navnet «jønnbrød» brukes i de østerdalske nybyggerbygdene i Bardu i Troms, der jønnbrødtradisjonen står så sterkt at Bardu kommune til og med har en ordning for utlån av disse jønnbrødjernene. Bardu kommune har også laget et jønnbrødjern, med kommunevåpenet som motiv, for å feire kommunen sitt 150-års jubileum i 2005.

Navnet «tynnbakkels» blir noe brukt i indre deler av Romsdalen. Navnet «avletto», kommer av det kirkelige ordet *oblat*, blir hovedsakelig brukt i Gudbrandsdalen, og Folldalen, som tidligere tilhørte Gudbrandsdalen. Andre navn man bruker i Nord-Østerdalen inkluderer *stekbrød* og *godbrød*.

Jernet
------

I gamle dager ble jønnbrød stekt i grua. Da hadde jønnbrødjern (avlettjern, tynnbakkelsjern) ofte svært lange skaft. I dag ligner de mer på et vanlig jern for krumkake eller vaffeljern. 

Eldre jønnbrødjern har ofte kristne motiver. En undertype av de er *aposteljern*, som har en sirkel av tolv apostler rundt det sentrale motivet på den ene siden. Innskrifta rundt kanten av baksiden kan variere mellom ulike jern. Det geometriske mønsteret innvendig er karakteristisk for de fleste jønnbrødjern i dag. 

Det går godt an å steke jønnbrød i jern beregnet for krumkake eller gorojern (for noe tykkere jønnbrød) hvis man ikke har det vanlige jønnbrødjernet.

Referanser
----------

1. ↑  «Klart for jønnbrød-kåring» på nettsidene til Bardu kommune
2. ↑  «Jønnbrødjønn til utlån i Bardu kommune» på nettsidene til Bardu kommune
3. ↑  "Jønnbrødjern" på kommunens nettsider.
4. 1 2  Spangen 1992, s. 67-69

Litteratur
----------

* Spangen, Amund (1992). «Jønnbrød, stekbrød, godbrød, avletto — kjært barn har mange navn». *Årbok for Nord-Østerdalen*. ISSN 0333-3140.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki
 |
**Jømna** er ei bygd i Elverum kommune i Innlandet fylke. Den ligger på østbredden av Glåma, ca. 15 kilometer sørøst for Elverum sentrum. Bygda har navn etter elva Jømna som munner ut i Glåma like ved. Riksvei 2 og Solørbanen passerer gjennom bygda.

Næringsliv og kulturaktivieter
------------------------------

Det er fortsatt mange arbeidsplasser ved Jømna selv om Elverum har mistet mange industriarbeidsplasser de siste årene. I 2006 gikk campingvognprodusenten Bjølseth Caravan AS konkurs på Jømna etter 52 års drift. Det er fortsatt drift i lokalene etter denne bedriften under Jømna Næringshage. 

Den største arbeidsplassen på Jømna er dørprodusenten Jømna Brug. 

Jømna Caravanverksted og deler AS har eget verksted for alle typer reparasjoner, salg av deler til campingvogner og har 5 fast ansatte. De holder til i det tidligere og gamle serviceavdelingen etter Bjølseth Caravan AS som ble etablert i 2006 av de som har jobbet på Bjølseth siden 1965.

Thomas Tivoli AS har sitt lager av karusellapparater, service og verksted her.

De senere år er Elsmofestivalen blitt etablert som minnespel etter den tidligere norgesmester i torader Johan Elsmo.

Historie
--------

Kverndalen bruk ble etablert i 1875 av Christian Østmo, ble solgt på tvangsauksjon i 1893 og ble senere solgt til et Oslo-firma som dannet industribedriften til Jømna Brug som fortsatt er en viktig hjørnesteinsbedrift for Elverum kommune

Tidligere fantes det to butikker på Jømna. Samvirkelaget som idag blir drevet med brukt og antikviteter ble lagt ned i 1999 og Trosterud som brant ned til grunnen 10. oktober 2009. Disse to er nedlagt.

Foreningen Jømnvang er bygdas samfunnshus.

Det fantes også tidligere et sagbruk, Lømo Sagbruk, men dette brant ned på slutten av 1980-tallet.

Bjølseth Caravan var den siste norske campingvognfabrikken i landet som ble etablert i 1954, men som gikk konkurs i 2006.

Kjente personer fra Jømna
-------------------------

* Severin Jevnager, internasjonal kjent musiker og komponist
* Christian Østmo, indistrigrunlegger av Jømna Brug / Kverndalen Brug
* Tom Steinar Lund, musiker
* Johan Elsmo, musiker og norgesmester i torader 1911

Kilder
------

* Jømna Næringshage[*død lenke*]
* Hjemmesiden til Jømna Caravan
* NRK Hedmark
* Hjemmesiden til Jømna Brug
* Østlendingen om Kverndalen
* Elsmofestivalen
* Årbok for Elverum 1990, Kari Lintoft ISBN 82-991342-4-2

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Rockipedia (area)
 |
**Jølstra** er en elv og et vassdrag i Sunnfjord kommune i Vestland fylke. Den starter ved Vassenden i enden av Jølstravatnet i øst og munner ut i Førdefjorden i vest. 

Til omkring 1830 var det fergefart over Jølstra (Bergvatnet/Movatnet) mellom Farsund og Sunde. Broen som da ble oppført ble regnet som den lengste i Sogn og Fjordane.

Hele vassdraget (medregnet Jølstravatnet og dets tilsig) har et nedbørfelt på 716 km², hvorav over halvparten er Jølstravatnets nedbørfelt, som omfatter deler av Jostedalsbreen og Grovabreen. Ovenfor tettstedet Førde løper Jølstra sammen med Hulda fra Holsavassdraget (Huldefossen ved Mo) og Anga fra Angedalen (ved Hafstad). Både Anga og selve Jølstra ligger i et nedbørrikt område med store lokale variasjoner i nedbørmengden. I Angedalen ble for eksempel nedbøren målt til 770 millimeter i oktober 1983, og det har vært målt 121 millimeter regn på ett døgn. Anga kan gå flomstor selv om det ikke er flom i selve Jølstra.

Kraftproduksjon
---------------

Elven er utbygd til kraftproduksjon på flere steder. Ved Moskog ligger Stakaldefossen kraftverk og nedenfor Movatnet ligger Brulandsfossen kraftverk. Brulandsfossen kraftverk ble utvidet i 1934 og Stakaldefossen (som bruker Jølstravatnet som magasin) ble satt i drift i 1954.

Fiske og friluftsliv
--------------------

Jølstra blir brukt til ulike former for friluftsliv. Jølster Rafting driver med rafting i Vassendenområdet, det er også muligheter for kajakkpadling. I øvre deler av vassdraget er det muligheter for ørretfiske, mens det også er muligheter for sjøørret- og laksefiske i nedre deler av elven.

Sideelven Hulda løper ut i Jølstra gjennom Huldefossen.  Foto: Axel Lindahl

Referanser
----------

1. ↑  «NVE Atlas». *Vassdrag – Elvenett.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 27. juli 2017
2. 1 2 3  «NVE Atlas». *Vassdrag – Nedbørfelt – Nedbørfelt til hav.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 27. juli 2017
3. ↑  Nordstrand, Ingemar (1996). *Postvegen Bergen-Trondheim*. Oslo: Samlaget. ISBN 8252145914.
4. ↑  Nøtsund, Øystein (2000). *Flaumsonekart: delprosjekt Førde*. Oslo: Norges vassdrags- og energidirektorat.
5. ↑  *Sunnfjord energiverk: 80 år jubileumsskrift*. [Førde]: Sunnfjord energiverk. 1994.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**HMS «Hostile» (H55)** var en britisk jager i H-klassen.

Hun ble bestilt i 1934 og sjøsatt i 1936. Hun var i spansk farvann under den spanske borgerkrigen for å opprettholde blokaden av landet. I 1939 ble hun beordret til Sierra Leone hvor hun i «Force K» skulle jakte på tyske angripere av kommersielle lasteskip. Hun deltok i det første sjøslaget om Narvik i april 1940, og skadet Z17 «Diether von Roeder» etter å ha truffet henne minst fem ganger. Hun ble så sendt til Middelhavet, hvor hun deltok i slaget ved Calabria i juli samme år. 23. august ble hun skadet da hun traff en mine i Siciliastredet på vei fra Malta til Gibraltar. Fem av besetningen døde av eksplosjonen, og tre ble skadet. Hun ble så senket av HMS «Hero» for å ikke falle i fiendens hender, og HMS «Mohawk» tok ombord resten av besetningen hennes.

Spesifikasjoner
---------------

* Lengde: 98,5 meter
* Dekksbredde: 10,1 meter
* Dypgang: 3,8 meter
* Ytelse: 34 000 hestekrefter
* Toppfart: 36 knop
* Besetning: 146 (krigstid)

Portal: Andre verdenskrig
Engelsk figur som viser angrepsvinkelen (alfa) mellom den røde korden og relativ vindretning.
**Angrepsvinkel** er vinkelen mellom lufta/vannets bevegelsesretning, og retningen for planet til en vinge eller annen gjenstand med en vingeprofil. Angrepsvinkelen er en viktig aerodynamisk verdi som i stor grad bestemmer løftet av en vinge, draget av en propell, løftet av en helikopterrotor, avdriften for en seilbåtkjøl, pumpeeffekten av en vifte og så videre.

Løftekraften til en vinge øker med hastigheten gjennom lufta og med økende angrepsvinkel, men når angrepsvinkelen når ca. 18 grader vil løftet forsvinne og flyet begynner å falle. Ved stor fart og store G-krefter, mister vingen løftet ved den samme angrepsvinkelen.

Forskjellige vingeprofiler, slats og virvelgeneratorer kan påvirke angrepsvinkelen ved steiling / stall (når vingen mister løftet), slik at løftet forvinner ved litt større vinkel, eller at løftet forsvinner mer gradvis og ikke så plutselig. 

De fleste fly har en alarm (engelsk: stallwarning) som varsler med høy lyd når angrepsvinkelen nærmer seg vinkelen for steiling / stall, altså før vingen mister løftet. En type alarminnretning er en åpning foran på vingen med rørforbindelse inn i cocpit der en fløyte lager lyd når luften suges ut mot vingen. Ved økende angrepsvinkel vil trykket ved åpningen reduseres til et sug så lufta i røret blåser ut av hullet, og ikke inn i hullet som ved vanlig flyging. En annen løsning er en liten plate omtrent samme sted. Ved vanlig flyging trykkes den nedover, men før steiling / stall, blåser lufta oppover fran vingen og løfter platen som flytter en elektrisk bryter som starter en summer i cockpit. Mange passasjerer i småfly har hørt denne alarmen når flyet er i ferd med å sette hjulene på rullebanen under landing.

Det er vurdert om en fergepropell, som ikke er koblet til fremdriftmaskineriet, gir mest motstand når den roterer passivt i vannet eller når den står stille i vannstrømmen og ikke roterer. Selv om bladene står nesten på tvers av vannstrømmen når den ikke roterer, gir de mindre motstand da enn ved fri rotasjon, fordi angrepsvinkelen mellom vannstrømmen og propellbladet er stor, og langt over 18 grader.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |
Napoléon Bonaparte i Femhundrerådet under kuppet
**18 brumaire-kuppet** var et statskupp i Frankrike den 9. november 1799, forberedt av Emmanuel-Joseph Sieyès og ledet av Napoléon Bonaparte. Det ble opprettet en ny styreform for Frankrike, Konsulatet (*Le Consulat*). I løpet av en drøy måned hadde Bonaparte utmanøvrert de andre to i ledertrioen, og lot deretter seg selv utnevne til førstekonsul.

Brumairekuppet anses gjerne som avslutningen av den franske revolusjon. Det fant sted 18. brumaire år VIII etter den franske revolusjonskalender (9. november 1799). Det var da de militære styrker under ledelse av Napoléon brøt seg inn i og oppløste nasjonalforsamlingen, og styrtet direktoratet. De deputerte som prøvde å protestere ble kastet ut av Napoléons soldater. Til slutt var det bare et fåtall mindre standhaftige deputerte igjen, og de godkjente den nye grunnloven som hjalp Napoléon til å nå sitt mål og bli diktator.

Kuppet var nær ved å spore av, noe som ville ha ført til giljotinen for Napoléon og hans medkonspiratorer, men Napoléons bror, Lucien, fikk til slutt styrkene til å storme forsamlingen.

Litteratur
----------

* Jacques-Olivier Boudon: *Histoire du Consulat et de l'Empire*, Perrin, Paris, 2003.
* Jean-Paul Bertaud: *Bonaparte prend le pouvoir*, Complexe, Bruxelles, 1987.
* Thierry Lentz: *Le 18 Brumaire*, Picollec, Paris, 1997;
* Jean Tulard: *Le 18 Brumaire. Comment terminer une révolution*, Perrin, Paris, 1999.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN
 |
**Bodens fästning** er et festningskompleks bestående av flere større og mindre fort og befestninger rundt Boden i Norrbotten i Sverige. Bodens fästning ble planlagt mot slutten av 1800-tallet og hovedfestningene sto ferdig i 1908, men mange av de tilstøtende festningsverkene ble ikke ferdigstilt før i begynnelsen av første verdenskrig. Det ble også gjort forbedringer i mellomkrigstiden og under andre verdenskrig. Fortet ble opprinnelig bygget for å motstå eller sinke angrep østfra, i planperioden betydde det russisk angrep gjennom Finland. Det var primært utbyggingen av jernmalmfeltene og jernbaneutbygging knyttet til den som ledet til den økte strategiske betydningen av Nord-Sverige og etableringen av Bodens fästning. 

Bodens fästning består av fem uavhengige fort sprengt inn i grunnen i fjellene rundt Boden; Degerberget, Mjösjöberget, Gammelängsberget, Södra Åberget og Rödberget. Åtte befestede, sekundære fort ble konstruert mellom fortene for å gi flankestøtte og for å dekke områder som ikke kom innenfor hovedfortenes rekkevide. I tillegg ble 40 bunkere for infanteri bygget for å dekke enda mer av området. Under andre verdenskrig ble det etablert mange stridsvognstillinger, ytterligere bunkere og dekningsrom. Titalls kilometer med pansersperrer ble også lagt ut rundt fortene. Ved slutten av den kalde krigen ble Bodens fästning mindre viktig for Sverige og komplekset ble etterhvert nedlagt. Det siste fortet firte kommando 31. desember 1998.

Referanser
----------

1. ↑  *Fästningsguiden i Norr AB.*

Eksterne lenker
---------------

* Om Bodens fästning, fra Statens fastighetsverk (svensk)
* Nettsted om Bodens fästning og et av fortene (svensk)

Portal: Sverige

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Nationalencyklopedin **·** GeoNames
 |
Må ikke forveksles med Jørgen von Cappelen Knudtzon.

**Jørgen Alexander Knudtzon** (født i Trondheim 9. september 1854, død i Oslo 7. januar 1917) var en norsk teolog, assyriolog, professor i semittisk språk, orientalist og statsstipendiat.

Liv og virke
------------

Han var født i et borgerhjem, tok artium i 1872, ble cand.theol. 1880, dr.philos. 1889, hadde statsstipend fra 1894 og ble fra 1907 ekstraordinær professor i semittiske språk ved Universitetet i Oslo.

I perioden fra 1880 til 1894 hadde han ulike lærerstillinger, også som hjelpelærer ved universitetet og reisestipendier. I 1885 fikk han stipend for å studere gammeltestamentlig teologi og assyriologi i Tyskland. Etter doktorgraden i 1889 om *Om det saakaldte perfektum og imperfektum i hebraisk* hadde han flere studieopphold ved europeiske universiteter for å fordype seg i assyriologi.

Hans viktigste faglige innsats er utgivelsen av to bind med *Die El-Amarna-Tafeln : mit Einleitung und Erlæuterungen* (1915, ny utgave 1964); tekster fra den diplomatiske korrespondansen til farao Amenhotep IV (1351 – 1334 f.Kr.). Under arbeidet med disse kileskrifttavlene fra Tell el-Amarna og Gizeh kom han over to dokumenter i et annet ikke-semittisk språk. I boken *Die zwei Arzawa-Briefe : die æltesten Urkunden in indogermanischer Sprache* som han skrev sammen med Alf Torp og Sophus Bugge, lanserte han en nå etablert teori om tolkning av hettittisk språk.

Familie
-------

Han var sønn av Hans Nicolay Knudtzon (1814–89) og Catharina Sophie Dorothea Amalie Trampe (1831–79). Faren var konsul. Jørgen giftet seg i 1891 med Erika Johanne Bugge (1870–1902), datter av telegrafinspektør Jens Bugge.

Litteratur
----------

* Harris Birkeland. «Jørgen Alexander Knudtzon» I: *Norsk biografisk leksikon*, 1. utg.
* Kjell Aartun, Jørgen Knudtzon i Norsk biografisk leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Wikistrinda **·** Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |