**Musa Kazim al-Husaini** (arabisk: موسى كاظم الحسيني; også Musa Qasim al-Husseini; født 1853 i Jerusalem i Det osmanske rike; død 27. mars 1934 i Jerusalen, Palestinamandatet) var en høytstående embetsmann i det osmanske Palestina. Han var borgermester i Jerusalem fra 1918 til 1920, tilhørte deretter **den arabiske eksekutivkomiteen**[1] og regnes som den første lederen av den palestinske nasjonale bevegelse.[2]

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Musa Kazim al-Husaini kom fra den innflytelsesrike al-Husaini-familien som hadde vært basert i Jerusalem siden 1100-tallet. Hans far Salim al-Husaini var borgermester i Jerusalem fra 1882 til 1897, det samme var hans bror Hussein al-Husaini fra 1910 til 1917.

Etter å ha gått på en religiøs barneskole i Jerusalem, ble han tatt opp på statlig administrativ høyskole i Istanbul, og tok slutteksamen som den tredje beste i hele Det osmanske rike. 

### Karrier

Han begynte sin karriere som embetsmann i helseavdelingen i Jerusalem og ble deretter kaymakam av Jaffa, noe som tilsvarer provinsguvernør. Deretter ble han ledende embetsmann i Safed, Jemen, Antalya, Hauran og Irak.

Politisk virke
--------------

Han trakk seg før utbruddet av Første verdenskrig, og ble utnevnt til borgermester i Jerusalem i 1918, etter sin bror Husseins død, av den britiske militæradministrasjon under Ronald Storrs. Under Nabi Musa-opptøyene i april 1920 ble han avsatt av britene etter å ha uttrykt støtte til Faisal Is uavhengige regjering i Damaskus. Mandatadministrasjonen anklaget ham for å oppfordre til uroligheter[3] og erstattet ham som borgermester i Jerusalem med den pro-britiske Raghib al-Nashashibi[3] fra Nashashibi-familien, som tradisjonelt rivaliserte med al-Husaini-slekten.

I de muslimsk-kristne foreninger som oppsto fra 1918 var Musa Kazim en ledende skikkelse. På den tredje arabiske kongress i Haifa i desember 1920 ble han valgt til formann for **den arabiske eksekutivkomiteen**, en stilling han hadde til 1928. 

Mellom 1921 og 1930 foretok han fire reiser til London for å uttrykke palestinske krav. På den første konferansen i London i november 1921[1] tok han til orde for avskaffelse av Balfour-erklæringen,[1] stans av den sionistiske innvandring, og etablering av en enhetlig og uavhengig regjering i Palestina som var i allianse med de omkringliggende arabiske stater. Etter påtrykk fra britene kom det til en diskusjon med Chaim Weizmann.[1] Med sikte på å oppnå palestinsk uavhengighet ledet Musa Kazim senere kampen mot britiske forslag om å innkalle et lovgivende råd i Palestina som skulle inkludere sionistiske representanter.

I 1922 ledet Kazim en delegasjon til Ankara og deretter til Lausanne. Der skulle Sèvrestraktaten reforhandles etter Mustafa Kemal Atatürks seier i den gresk-tyrkiske krig. Den palestinske delegasjonen håpet at med Atatürks støtte ville Balfourerklæringen som var inkludert i den traktaten, bli fjernet. Men til tross for løfter om støtte fra tyrkiske tjenestemenn, forble de opprinnelige bestemmelsene for de franske og britiske mandatene i den endelige Lausannetraktaten uendret.[4]

Fra og med den fjerde Londonkonferansen i 1930 avtok Musa Kazims politiske innflytelse raskt. Hans slektning, stormuftien av Jerusalem Amin al-Husaini, vendte seg mot det parlamentariske system og tok til orde for mer radikale synspunkter.

### Død

Den 27. oktober 1933 ledet Musa Kazim en stor demonstrasjon med rundt 10.000 deltakere foran hovedmoskeen Mahmudiya i Jaffa, hvor han ble slått av en britisk politimann; den tøffe politiaksjonen førte til 27 omkomne. I dagene som fulgte ble han syk og døde 27. mars 1934. Han ble gravlagt i en familiegrav på Oljeberget ved siden av Hussein ibn Ali.

Musa Kazims sønn Abd al-Qadir al-Husaini ble drept i Palestinakrigen i 1948.