recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Gino Scarpa** (født 8. november 1924 i Venezia i Italia, død 4. desember 2022) var en italiensk-norsk billedkunstner fast bosatt i Oslo siden 1970 og norsk statsborger siden 1978.

Bakgrunn og arbeid
------------------

Gino Scarpa studerte arkitektur i Venezia fra 1945 til 1949 og grafikk i Malmö fra 1964 til 1966. 

Siden debututstillingen i Venezia i 1946 arbeidet Gino Scarpa som maler, grafiker og billedhogger. Han deltok på en mengde utstillinger i inn- og utland, samt hadde en lang rekke utsmykningsoppgaver og fikk flere priser. Scarpa illustrerte også flere bøker, som «Steppeulven» for Den Norske Bokklubben, samt «Den skjeggete brud» og «Jeg var Marco Polo», begge av Tor Åge Bringsværd. 

Scarpas bilder er preget av sikkert håndverk og en dekorativ og fabulerende figurativ stil. Motivene viser ofte overdrevent langstrakte kvinneskikkelser og akter med et lett mystisk og erotisk uttrykk, gjerne kombinert med elementer fra italiensk renessanse og klassisk mytologi.

Utstillinger og innkjøp
-----------------------

Gino Scarpa hadde flere separatutstillinger i Italia, Østerrike, Tyskland, Belgia, Frankrike, Norge, Danmark, Sverige, USA og Latin-Amerika. Han deltok i tillegg på biennaler i Venezia, internasjonale grafikkbiennaler i Kraków, Ljubljana, Fredrikstad, Frechen, Lignano, Heidelberg, Catania, samt internasjonale grafikk- og maleriutstillinger i New York, San Francisco, Detroit, Kentucky, Chicago, Roma, Venezia, Firenze, Brussel, Paris, Beograd, København, Basel, Düsseldorf, Köln, Visuelt i Oslo, Statens kunstutstillinger, Galleri F 15 og Henie Onstad Kunstsenter. 

Scarpa er innkjøpt av en mengde offentlige samlinger, blant andre Museo Internazionale d'Arte Moderna i Venezia og Roma, Nasjonalgalleriet, Riksgalleriet, Norsk kulturråd, Museet for Samtidskunst, Konserthuset i Oslo, Museum of Modern Art i New York, Galleria degli Uffizi i Firenze, Statens Museum for Kunst i København, Malmö Museum, Bergen Billedgalleri, Det faste galleri i Trondheim og Statoil kunstsamling.

Referanser
----------

1. ↑   Kunstindeks Danmark, «Gino Scarpa», Kunstindeks Danmark kunstner ID 1802[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   RKDartists, «Gino Scarpa», RKD kunstner-ID 325461[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Gino\_Scarpa[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Gino\_Scarpa, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   rkd.nl, besøkt 15. oktober 2016[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   «La Dante Oslo piange la scomparsa di Gino Scarpa»[Hentet fra Wikidata]
7. ↑

Eksterne lenker
---------------

* Bildeeksempler

  

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Norsk kunstnerleksikon **·** Deutsche Biographie **·** BIBSYS **·** Kunstindeks Danmark **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** ULAN **·** KulturNav
 |
**Jon Ranheimsæter** (født 5. april 1947) er en norsk tegner, illustratør og barnebokforfatter som siden 1975 har bodd og arbeidet i Danmark.

Jon Ranheimsæter er sønn av tegneren og grafikeren Ørnulf Ranheimsæter. Han studerte engelsk, spansk og religionshistorie ved Universitetet i Oslo. Etter å ha vært forlagsredaktør i et lite norsk forlag fra 1973 til 1975, ble han student ved Den grafiske Højskole i København der han var ferdig i 1977. Han var siden avistegner i det danske Dagbladet Børsen og ble frilans illustratør i 1984, samme år som han debuterte med bildeboka *Kong Midas har æselører*. Han har etter det illustrert en stor mengde bøker for barn, deriblant *Hvordan hvalen fik sin snævre hals* til tekst av Rudyard Kipling, ei bok som kom på norsk i 1988 under tittelen *Hvordan hvalen fikk sin trange hals*, tegneserien *Drengen der ville være bange* i 1989, Jon Sveinbjørn Jonssons bøker om Rein og Jørn Jensens lettlestbøker om fotballspilleren Kasper. Han har også tegnet til en rekke bildebøker og nyillustrert de danske oversettelsene av Arne Svingens populære bøker om Hubert.

Jon Ranheimsæters tegninger er utført med strek i svart tusj og fargelagt med vannfarger. Det uhøytidelige og folkelige uttrykket er tydelig påvirket av humoristiske tegneserier der formidlingen er viktigst. Andre representanter for denne stilen er danske Claus Deleuran med flere.

Priser (utvalg)
---------------

* 1989 – *Kulturministeriets Illustratorpris*
* 1988 – *Gyldendals boklegat for barnebokforfattere*

Eksterne lenker
---------------

* Jon Ranheimsæter om seg selv (på dansk)

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** SUDOC **·** KulturNav
 |
**Purpur gaffelgjelledøgnflue** (*Paraleptophlebia cincta*) er en døgnflue som tilhører familiegruppen spissgjelledøgnfluer.

Utseende
--------

### Voksne (imago)

Kroppen er 7–8 millimeter lang og brunlig på farge. Framvingene er trekantet, ganske lange. Bakvingene er mye mindre, omtrent en tredjedel av framvingene, de er ganske runde i formen. Vingene holdes rett opp og ut fra kroppen i hvile. Lengst bak på bakkroppen er det tre lange haletråder (cerci). 

### Nymfer/larver

Nymfene er mellom 7–8 millimeter lange og har en langstrakt og rund kroppsform. De har tre haletråder som er omtrent like lang som kroppen, haletrådene har korte hår både på ut- og innsiden. De har utvendige trakégjeller på bakkroppen som er trådformet, uten en bladform, nær kroppen. Det første gjelleparet er like stort som de andre. Unge stadier kan forveksles med av unge stadier fra slekten *Leptophlebia* som også har slike trekégjeller.

Den er svært lik liten gaffelgjelledøgnflue, men kan skilles fra denne på at østlig gaffelgjelledøgnflue på undersiden av bakerste lår (femur), har avsmalnende, tvert avskårne tapper, ikke spisse. Kloen på tredje beinpar har tenner som er bare er omtrent halvparten så lange som selve kloen. Maxillarpalpens (de lengste og øverste «munnføttene») siste (tredje og ytterste) ledd har fine, men ganske lange hår.

Levevis
-------

Liten gaffelgjelledøgnflue lever mesteparten av sitt liv som larver eller nymfer. De spiser små partikler av organisk materiale, som alger, planterester eller råtnende planter. De voksne kan ikke ta til seg føde eller fuktighet som voksne individer. Hanner lever sjeldent mer enn ett døgn. Eggene slippes av hunnen ned på vann overflaten. De synker straks til bunnen. 

Liten gaffelgjelledøgnflue tilhører gruppen insekter med ufullstendig forvandling, som betyr at den ikke har et puppestadium mellom nymfestadiet og «Fluestadiet» (imago). Døgnfluenes livssyklus er enestående i dyreriket på grunn et mellomstadie kalt subimago som ingen andre kjente insektsgrupper gjennomgår. Fluefiskere kaller dette stadiet for *dun* (engelsk).

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* orden døgnfluer (Ephemeroptera)
	+ familie **spissgjelledøgnfluer (Leptophlebiidae)** 
		- **Purpur gaffelgjelledøgnflue** *Paraleptophlebia cincta* (Retzius, 1783)

Litteratur
----------

* Johansen, G.O. og Lunde, V. 1993. *Sjekkliste for norske døgnfluer (Ephemeroptera) med forslag til norske navn.* Norsk entomologisk forening, InsektNytt 18(3-4), s. 19-22
* Arnekleiv, Jo Vegar. 1995. *Døgnfluelarver.* Norsk entomologisk forening, Norske Insekttabeller nr. 14, 45 sider.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Purpur gaffelgjelledøgnflue* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Purpur gaffelgjelledøgnflue* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Purpur gaffelgjelledøgnflue* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Purpur gaffelgjelledøgnflue* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata
* Norsk Entomologisk forening
**Jon Olav Drogset** (født 23. april 1958) er professor ved NTNU, overlege ved Seksjon for Artroskopisk Kirurgi og Idrettstraumatologi ved Ortopedisk avdeling ved St. Olavs hospital i Trondheim. Drogset fullførte legestudiet ved Universitetet i Oslo i 1985. Han er spesialist i generell kirurgi, ortopedisk kirurgi og er autorisert idrettslege i Norsk Idrettsmedisinsk Forening. Drogset har vært leder av Norsk Ortopedisk Forening. Han har tidligere vært laglege for Trondheims Ørn fotball kvinner, laglege for A-laget til Rosenborg Ballklub herrer, landslagslege i Norges Skiforbund, antidopinglege under OL på Lillehammer i 1994, Dopingsjef under Ski-VM i Trondheim i1997, leder av Norsk Idrettsmedisinsk Forening, President i Scandinavian Foundation of Medicine and Science and Sports og leder av Norsk Artroskopiforening. Hans hovedinteressefelt er knekirurgi og idrettstraumatologi.

Referanser
----------

1. ↑  Martin Haugen (18. august 2014). «Professor i vondt kne». Stjørdalens Blad. Arkivert fra originalen 10. november 2014. Besøkt 10. november 2014.
2. ↑  «Opptatt av den generelle folkehelsen». Tidskrift for Den norske legeforening. 19. februar 2004. Besøkt 10. november 2014.

Eksterne lenker
---------------

* 

* (no) Publikasjoner av Jon Olav Drogset i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**Purpurhodeand** (*Aythya affinis*) er en liten
dykkand, en fugl i andefamilien.

Beskrivelse
-----------

Voksne purpurhodeender er 38-45 cm lange, med blått nebb og gule øyne.
Den voksne andrikken har et mørkt, purpurskimrende hode, sort bryst, lys
grå rygg, sort stjert og hvit underside.
Den voksne hunnen har et hvitt bånd ved nebbroten og brunt hode og kropp.
Purpurhodeand er mindre enn Bergand, som den ellers lett kan
forveksles med. Purpurhodeand har også en annen hodefasong, med en spiss
bak på issen.

Atferd
------

Purpurhodeanda hekker ved myrpytter i Alaska og vestlige Canada,
på en skjermet plass på bakken nær vann.

Purpurhodeanda trekker sørover i flokker sent om høsten, og overvintrer
ved innsjøer, elver og skjermede kystfarvann langs vestkysten av
Nord-Amerika, sørlige USA og nordlige Sør-Amerika. Finnes
oftere ved ferskvann enn Berganda. Den returnerer til hekkeområdene
tidlig om våren.

Utbredelse
----------

Arten finnes naturlig i:
Anguilla, Antigua og Barbuda, Aruba, Bahamas, Barbados, Belize, Bermuda, Canada, Caymanøyene, Colombia, Costa Rica, Cuba, Curaçao, Dominica, Den dominikanske republikk, Ecuador, El Salvador, Guatemala, Haiti, Honduras, De amerikanske Jomfruøyer, De britiske Jomfruøyer, Martinique; Mexico, Montserrat, Nicaragua, Panama, Puerto Rico, Saint-Barthélemy, Saint Kitts og Nevis, Saint Lucia, Saint Vincent og Grenadinene, Surinam, Trinidad og Tobago, Turks- og Caicosøyene, USA (Hawaii) og Venezuela.

Streiffugler er observert i: Danmark, Frankrike, Grønland, Guadeloupe, Irland, Jamaica, Japan, Nederland, Nord-Marianene, Portugal, Russland, Saint-Pierre og Miquelon, Spania (Kanariøyene) og Storbritannia.

Referanser
----------

1. 1 2 3  BirdLife International. 2016. *Aythya affinis*. «The IUCN Red List of Threatened Species 2016»: e.T22680402A92861095. Besøkt 5. februar 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Purpurhodeand* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Purpurhodeand* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Purpurhodeand* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *Purpurhodeand* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *Purpurhodeand* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *Purpurhodeand* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *Purpurhodeand* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *Purpurhodeand* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Purpurhodeand* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Aythya affinis* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Aythya affinis* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
*For oversetteren, se Torstein Bugge Høverstad*

**Torstein Høverstad** (født 1. april 1880 i Vang i Valdres, død 25. juni 1959) var en norsk pedagog, lærerutdanner, skolehistoriker og statsstipendiat.

Høverstad var bondesønn fra Valdres. Han fullførte Hamar lærerskole i 1901, var lærer ved *Akershus amtsskole* 1902-07, tok artium 1906, var lærer på *Aars og Voss skole* i Oslo 1907-09 og ved Notodden lærerskole 1909-1915. Han ble cand.philol. 1914, var overlærer ved Kristiansand katedralskole 1915-1918, ble dr.philos. 1918 med første bind av sin *Norsk skulesoga*, og arbeider 1922-1927 ved Levanger lærerskole, hvoretter han ble statsstipendiat i full stilling. Han var far til krigsflygeren Gunnar Høverstad.

Han ble fra ca. 1910 opptatt av idéen om å etablere en norsk lærer**høg**skole, og arbeidet fra 1916 til 1922 aktivt for denne idéen, vis-à-vis både regjeringen og Stortinget. Han deltok i en utredningskomité om spørsmålet fra 1920-21, og drev selv et høgskolekurs på Bondi i Asker det samme året. Da *Norges lærerhøiskole* ble opprettet i Trondheim i 1922 var Høverstad innstilt til et dosentur i historie av flertallet i den sakkyndige komiteen. Departementet valgte imidlertid å følge komiteens mindretall, og utnevnte Arne Bergsgård fremfor Høverstad.

Høverstad ble statsstipendiat i flere omganger, først fikk han fra 1915 et årlig stipendbeløp for sine skolehistoriske studier, og fra 1927 var han stipendiat i full stilling. Han var utgiver og redaktør av Norsk pedagogisk tidsskrift fra 1917. 

Halvdan Koht skriver om Høverstad at «*Han har vært en omstridt personlighet, men en uomtvistelig arbeidskraft.*»

Torstein Høverstad var farfar til oversetteren Torstein Bugge Høverstad.

Referanser
----------

1. ↑  «Klassekampen». 8. februar 2023. Besøkt 15. juli 2023.

Litteratur
----------

* Halvdan Koht. «Torstein Høverstad». I: *Norsk biografisk leksikon*, 1. utg.

* *Norsk skulesoga. 1. Det store interregnum 1739-1827*. Steenske forlag, 1918
* *Norsk skulesoga. 2 Frå einvelde til folkestyre 1814-1842*. Steenske forlag, 1930
* *Ein norsk lærarhøgskule : Historisk utsyn og program*. Kristiania, 1919
* *Uppseding og uppsedarar*. Steenske forlag, 1920
* *Ole Vig*. Trondheim, 1924
* *Norrøn livskunst*. Oslo, 1941. Ny utgave 1957
* *Ole Vig : Ein norrøn uppsedar : Manns vyrdnad er manns varnad*. Hamar, 1953
* Sambok

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI
 |
**Torstein Rusdal** (født 24. juni 1887 i Kristiania, død 22. oktober 1971 i Risør) var en norsk maler, bosatt på Fie i Risør kommune fra 1940. Han blir i Gunvald Opstads bok *Sørlandet og malerne* fra 1991 beskrevet som skjønnhetsdyrkeren på Fie, og et av de franskeste innslag i den sørlandske malerkunst.

Rusdal gikk hos Halfdan Strøm og Christian Krohg på Statens kunstakademi (1912-1916). De første bildene av Rusdal, viser en tydelig påvirkning av 1880-årenes kunst og Christian Krohg. (2) I København fikk han se et stilleben av Paul Cézanne, en opplevelse som ble banebrytende for ham. Han valgte å legge om malerstilen, og begynte som elev ved Académie Moderne under Othon Friesz i Paris (1919-1920). Motivene hans var ofte inspirert av barndomserindringer fra Rusdal ved Moi i Rogaland, av omgangskretsen og av kone og barn. Det var likevel den sørlandske naturen med skjærgård, fiskebåter, knauser og krattskog som var hans største inspirasjonskilde. Gjennom årene ble bildene hans mer preget av lys, fargeglede og Cézanne, og det er også den fargesprakende impresjonismen han er mest kjent for.

Torstein Rusdal deltok en rekke ganger på Høstutstillingen i tidsepoken 1915-1952. Han deltok også to ganger på Sørlandsutstillingen (1969 og 1971) og flere ganger ved Unge Kunstneres Samfunn, hvor han også var medstifter i 1921. Rusdal hadde også en rekke separatutstillinger, blant annet på Kunstnerforbundet i Oslo (1921), Hammerlunds kunsthandel i Oslo (1945), Oslo kunstforening (1957) og i Risør (1961).

Fra 1955 og i mange år framover, var Rusdal aktiv i Risør malerklubb. En av hans elever var risørmaler Per Kristian Larsen, som malte bypartier og regattabilder i en impresjonistisk påvirket stil.

Rusdals sønn, Torstein Rusdal jr. (f. 1944) er også billedkunstner, bosatt i Oslo.

Referanser
----------

1. 1 2   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Torstein\_Rusdal\_-\_1, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   KulturNav, KulturNav-ID c38caeee-64cf-4057-9dbe-07da2d934f36, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  Gunvald Opstad: *Sørlandet og malerne*, s. 210, Aschehoug forlag
4. ↑  *Norsk kunstnerleksikon* I-IV (1982-1986) «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 24. juni 2015. Besøkt 24. juni 2015.  (besøkt 24. juni 2015)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** KulturNav
 |
**Torstein Myhre** (født 25. august 1938) er en norsk kommandørkaptein. Han var sjef for Kystvaktskvadron Sør i 1989–1990 og sjef for Kystvaktskvadron Nord i 1990–1995. (Kystvaktens landorganisasjon ble reorganisert fra 1. januar 2012).

Yrkesliv
--------

### Sjøforsvaret og Kystvakten

Myhre innledet sin karriere i Sjøforsvaret som befal på marinefartøy i 1960. Fra 1961 gjorde han tjeneste i Det sjømilitære fiskerioppsyn, forløperen til Kystvakten, der han fra 1974 var skipssjef. I 1984 var han skipssjef på KV «Andenes» på en tre måneders ekspedisjon til Antarktis med forskere fra Norsk Polarinstitutt.

Torstein Myhres periode som kystvaktsjef ble preget av bl.a. torskekrigen med Island, konflikt om fiskeressursene i Smutthullet og fiskevernsonen ved Svalbard, overfiske i Barentshavet og aksjoner fra ulike miljøorganisasjoner mot selfangst av hvalfangst, bl.a. Sea Shepherd.

Myhre markerte seg som en uvanlig frittalende kystvaktsjef med hyppige utspill i mediene, ofte i strid med kutymen i Forsvaret, der kritikk og personlige meninger helst skal formidles internt og tjenestevei. Ifølge avisintervjuer skal Myhres motto som kystvaktsjef ha vært: «Det er lettere å få tilgivelse, enn tillatelse».

Denne egenskapen gjorde Myhre til en populær samfunnsaktør blant norske journalister. I 1994 fikk han «Snill Gutt-prisen» fra Hålogaland Journalistlag. Da Myhre i 1995 sluttet i Kystvakten, ble det publisert intervjuer og kommentarer i flere aviser, med titler som «Vaktbikkja går av» (Fiskeribladet 28. september), «En høvding går i land» (Lofotposten 29. september) og «Skryt og tilgivelse da Myhre gikk av» (Fiskaren 3. oktober).

I avskjedsintervjuet med Lofotposten uttaler Myhre på spørsmål om fremtiden for Kystvakten: «Jeg tror kystvakta kan ende som en miniutgave av den amerikanske Coastguard, der én enkelt etat har det overordnede ansvar for for å regulere og kontrollere all maritim virksomhet i fredstid. I dag sorterer vi under mange ulike departement – det må bort. Vi trenger en spydspiss som kan gjøre jobben.»

### Norges Råfisklag

Etter avsluttet karriere i Sjøforsvaret jobbet Torstein Myhre som rådgiver i kontrollavdelingen til Norges Råfisklag fra 1995 til 2003.

Politisk virke
--------------

Etter å ha sluttet i Sjøforsvaret ble Myhre aktiv lokalpolitiker for Senterpartiet, med to perioder i Tromsø kommunestyre. Han har også vært medlem av programkomiteen til Senterpartiet.

Referanser
----------

1. ↑  Wangen, Kenneth (2. juni 2015). «Fylkesleder i Troms Sp trekker seg etter langvarig strid». *Nationen* **(norsk)**. Besøkt 14. mai 2022. «I etterkant av hendelsen dannet Enoksen en konkurrerende kommunevalgsliste, «By- og landlista 2015–2019». Med seg fikk hun de tidligere styremedlemmene Nils Aarsether, Torstein Myhre og Stein Halvard Enoksen i Tromsø Sp.»
Partiets flagg
**Rhodesian Front** (**RF**) var et politisk parti i Sør-Rhodesia da landet var en koloni styrt av den hvite minoriteten, og etterpå i perioden 1965-1980 da landet erklærte seg selv uavhengig med navnet Rhodesia. Partiet ble først ledet av Winston Field, og fra 1964 av var Ian Smith dets leder. Rhodesian Front var etterfølgerpartiet til det tidligere *Dominion Party*, som tradisjonelt var opposisjonspartiet i kolonien. RF ble dannet i 1962 av den hvite delen av befolkningen som var motstandere av sort flertallsstyre. Det tok makten etter seier i parlamentsvalget i 1962. I de følgende valgene i perioden 1964 til 1979, hvor den hvite minoriteten hadde reservert 50 av de 66 parlamentssetene, vant de en majoritet av plassene. I denne perioden var Smith landets statsminister.

RF var grunnlagt på 15 prinsipper, blant disse opprettholdelsen av hver rasegruppes rett til å ivareta sin identitet, opprettholdelsen av 'egnede standarder' ved en meritokratisk politikk for forfremmelse i byråkratiet, opprettholdelse av det eksisterende eierskapssystemet av landrettigheter, motstand mot tvungen raseintegrasjon, beskyttelse av stillingene til hvite arbeidere og opprettholdelse av regjeringens rett til å tilby ulike tilbud til de forskjellige rasene.

I valget etter landets anerkjente uavhengighet i 1980, vant RF alle de 20 parlamentssetene som var reserverte for den hvite minoriteten. I 1981 endret partiet sitt navn til *Republican Front* og i 1984 igjen til *Conservative Alliance of Zimbabwe*. I 1985 vant partiet 15 av de 20 setene i valget. I 1986 åpnet partiet muligheten for medlemskap for zimbabwere fra alle raser. I 1987 avskaffet regjeringen ordningen med reserverte seter til den hvite minoriteten, og mange av medlemmene ble med i det herskende ZANU-partiet.

Litteratur
----------

* *Rhodesians Never Die*, Godwin, P. & Hancock, I. 1995. Baobab Books, Harare, Zimbabwe.
* Pollard, William C. *A Career of Defiance: The Life of Ian Smith*, Agusan River Publishing Co. 1992. Topeka, KS.
* McLaughlin, John. "Ian Smith and the Future of Zimbabwe," *The National Review*, 30. oktober 1981, s. 2168–70.
* "Ian Smith Invites Blacks to Join His Party," *The New York Times*, 23. juli 1984, s. A5.
* *Facts on File*, 1984 red. s. 574.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN
 |
**«Trikkevisa»** (med de kjente ordene *«Bare døtt på!»*) er ei norsk revyvise, skrevet av Finn Bø og Bias Bernhoft. Melodien i versene er hentet fra den komiske operaen *Villars dragoner* av franskmannen Aimé Maillart, mens melodien i refrenget er «Škoda lásky» av Jaromír Vejvoda, i Norge kjent som «Hvor er min kone?»

Arvid Nilssen fremførte sangen i revyen *Det lyder som et eventyr* (1942) i rollen som trikkekonduktøren *Nikken* i full uniform. Nilssen fremførte den også i et TV-program på NRK i 1960-årene.

Finn Bø har utgitt sangteksten i sin bok «*Jeg tar mig den frihet*» fra 1946.

Bandet Skrujern har også spilt inn sangen. Den ble utgitt på CD-platen *Folkets verktøy* (Oh Yeah! RAM21) i 2000.

Referanser
----------

1. ↑  Store norske leksikon
2. ↑  «NRK TV - "Teksten var av Finn Bø"» **(norsk)**. 8. mai 1965. Besøkt 19. januar 2017. «Arvid Nilssen som trikkekonduktør Nikken synger "Bare døtt på"»
3. ↑  Bø, Finn; Klouman, Toralf (illustratør); Mauritz-Hansen, Ivar (illustratør) (1946). *Jeg tar mig den frihet*. Oslo: Jacob Dybwad. s. 160–163.
**Torstein Haldorsen** (født 9. oktober 1941, død 31. oktober 2013) var en norsk venstreside-aktivist, sentral da ml-bevegelsen vokste fram på slutten av 1960-tallet.

Haldorsen tilhørte venstreoppsisjonen i Sosialistisk Folkeparti, og var blant dem som i 1969 brøt med partiet og dannet Sosialistiske Arbeids- og Studiegrupper. Han ble formann i SASG, og fortsatte som formann da organisasjonen i 1970 omdannet seg til Marxist-Leninistiske Grupper, forløperen til AKP(m-l). Haldorsen hadde vervet fram til august 1971 da Sigurd Allern overtok.

Da AKP(m-l) ble stiftet i 1973 ble Haldorsen valgt inn i partiets sentralkomite, der han satt i mange år. Da han flyttet til Bergen ble han leder for AKP(m-l) i Hordaland, og satt i fylkesledelsen fram til midt på 1980-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  Dødsannonse i *Klassekampen* 2. november 2013
2. ↑  Side 182. Pål Steigan: *En folkefiende*, Aschehoug (2013)
3. ↑  Side 309. Pål Steigan: *En folkefiende*, Aschehoug (2013)
4. ↑  Side 64, side 238, Hans Petter Sjøli: *Mao, min Mao*, Cappelen (2005) ISBN 82-02-23353-4
5. ↑  Pål Steigan: «Torstein Haldorsen», nekrolog i *Klassekampen* 8. november 2013.
**Hanne Hjorth Tønnesen** (født 19. april 1957) er en norsk professor i farmasi. Hun er cand. pharm. og dr. scient. fra Universitetet i Oslo, og ble ved utnevnelsen i 1989 den yngste norske kvinnelige professor. Hun er også den siste norske professor som er embedsmann utnevnt av Kongen i statsråd.[]

Tønnesen er særlig interessert i formulering av legemidler der virkestoffet er vanskelig løselig eller vanskelig tas opp i kroppen. Hun har også arbeidet mye med fotoaktive stoffer, bl.a. kurkumin og bidratt til at det er kommet på plass regelverk for lysømfintlige legemidler. Tønnesen spiller en sentral rolle i forskningsgruppen PharmaLuxLab.

Referanser
----------

1. ↑   www.biip.no, besøkt 19. august 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Lippestad, Jenny (24. august 1995). «Navn i norsk forskning - Hun fikk kontrollregler». Aftenposten.
3. ↑  «Statsråd ble holdt på Oslo slott 1. desember 1989». Norsk telegrambyrå. 1. desember 1989.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Hanne Hjorth Tønnesen i BIBSYS
* (no) Publikasjoner av Hanne Hjorth Tønnesen i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* Universitetet i Oslo: Hanne Hjorth Tønnesen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** CRIStin
 |
*Unilateral Declaration of Independence*.
**Rhodesias unilaterale uavhengighetserklæring**, på engelsk kalt **Unilateral Declaration of Independence** (**UDI**), ble signert 11. november 1965 og erklærte Rhodesia uavhengig fra Storbritannia. Erklæringen ble utarbeidet under ledelse av Ian Smith som tilhørte partiet Rhodesian Front, som var motstander av flertallsstyre i den daværende britiske kolonien. Selv om Rhodesia erklærte seg uavhengig fra Storbritannia, ønsket man dronning Elizabeth II som fortsatt statsoverhode. Den britiske regjeringen og Samveldet av nasjoner fordømte erklæringen som ulovlig. Dagen etter signeringen vedtok FNs sikkerhetsråd resolusjon 216 som fordømte uavhengighetserklæringen som «skapt av en rasistisk minoritet». Økonomiske sanksjoner ble innført samme år. Disse var virksomme inntil 1980 og ble også utvidet til å gjelde kulturelle og sportslige arrangementer.

Rhodesia gikk i en kort periode fra 1979 til 1980 tilbake til britisk styre, før kolonien ble til den uavhengige republikken Zimbabwe i 1980.

Signaturer
----------

Tolv regjeringsmedlemmer signerte erklæringen:

1. Ian Smith (statsminister)
2. Clifford Dupont (Utenriksminister og assisterende statsminister)
3. John Wrathall (Finans- og postminister)
4. Des Lardner-Burke (Justisminister)
5. Jack Howman (Turist- og informasjonsminister)
6. James Graham, 7th Duke of Montrose (Landbruksminister)
7. George Rudland (Handels-, industri- og utviklingsminister).
8. William Harper (Minister of Internal Affairs and Public Service)
9. A.P. Smith (Minister of Education)
10. Ian McLean (Sosial-, helse- og arbeidsminister)
11. Jack Mussett (Bolig- og lokalstyreminister)
12. Phillip van Heerden (Minister for gruver, land og vannutvikling).

I tillegg var det fire «juniormedlemmer» av regjeringen til stede som ikke signerte erklæringen. Disse var Ian Dillon, Lance Smith, Andrew Dunlop og P.K. van der Byl.

Alle regjeringsmedlemmene som var til stede under signeringen ble i 1970 tildelt utmerkelsen *Independence Decoration* for å ære begivenheten.

Referanser
----------

1. ↑  Peter N. Stearns and William Leonard Langer. *The Encyclopedia of World History: Ancient, Medieval, and Modern, Chronologically Arranged*, 2001. Side 1069.

Eksterne lenker
---------------

* Britiske reaksjoner til erklæringen, 11. november 1965
* BBC-reportasje av Peter Niesewand om Rhodesias erklæring som uavhengig republikk, 2. mars 1970

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Hjortelusflue har larveutvikling i Falsk placenta  Foto: Kymi 
**Falsk placenta** (psaudoplasentral) finnes hos fluer i overfamilien Hippoboscoidea (=Pupiparae), en gruppe av sterkt spesialiserte fluer som alle er blodsugere på pattedyr og fugler. Disse fluene er *pupipare*, det vil si at larven utvikles og lever i et lukket hulrom i kroppen til hunnen, og går ofte rett over i puppestadiet etter «fødselen».

Hos tsetsefluer befruktes og utvikles bare ett egg i gangen. Larven klekkes i et hulrom i hunnen (morens) bakkropp, her lever den de første larvestadiene. Den spiser av et sekret som utskilles fra noen kjertler. Utviklingen av hver larve tar omtrent en uke og etterhvert som larven vokser fyller den nesten hele bakkroppen.

Etter omtrent tre larvestadier «fødes» larven. Den nyfødte larven faller til bakken der den snart forvandler seg til en puppe. Puppen klekkes gjerne etter fire uker. Siden de bare legger én larve om gangen er fruktbarheten, til fluer å være, uvanlig lav. Til gjengjeld tar de så godt vare på sitt avkom at larvenes overlevelse er uvanlig høy.
**Torstein Bye** (født 17. januar 1952 i Malm i Nord-Trøndelag) er en norsk økonom som var fagdirektør for personstatistikk i Statistisk sentralbyrå. 

Han er utdannet cand.oecon. ved Universitetet i Oslo. 

Han har vært forsker og forskningssjef i Statistisk sentralbyrå og professor i energiøkonomi ved Norges miljø- og biovitenskapelige universitet i Ås. Han var seniorrådgiver i Finansdepartementet i perioden 1993-1994. Han var fagdirektør for økonomisk statistikk, energi og miljøstatistikk fra 2008 til 2016. Han var fagdirektør for personstatistikk i SSB fra 2016- 2019. Fra 2020 leder han de to store moderniseringsprosjektene MOD/SIRIUS og Microdata.no i SSB. Han ledet også et nordisk doktorgradsprogram finansiert av Nordisk Ministerråd på 1990-tallet og begynnelsen 2000-tallet.[]

Referanser
----------

1. ↑  *Kraftig på etterskudd i klimapolitikken*, Aftenposten, 29. mars 2001

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN
 |
Mala Rijeka-viadukten, 20 km nord for Podgorica, er en 498 meter lang og 198 meter høy jernbanebro.
**Beograd-Bar-banen** er en 476 km lang jernbane som går mellom Serbias hovedstad Beograd og den montenegrinske havnebyen Bar ved Adriaterhavet. 301 km går gjennom Serbia og 175 km gjennom Montenegro. 

Jernbanen ble innviet i 1976 og var i mange år den viktigste ferdselsåren for Serbias og Beograd-områdets utenrikshandel. Området den passerer er svært vanskelig, ikke minst passasjen langs Tarakløften. Banen passerer hele 254 tunneler og 435 broer, herunder Mala Rijeka-viadukten, som er Europas høyeste jernbanebro.. Det er betydelig etterslep i vedlikeholdet, og banen har hatt alvorlige ulykker. Togene går med redusert fart og bruker 10-11 timer i stedet for de opprinnelige 7 timer på strekningen.

jernbanen gjør byen Bar mer økonomisk aktiv hele året, og har gjort havnen i Bar til en viktigere inntektskilde for byen. Under krigene på Balkan 1992–2000 var banen tidvis stengt for transittrafikk til og fra Serbia, som ledd i den internasjonale boikotten av denserbisk-montenegrinske unionen. I 1999 ble banen i Serbia bombet av NATO-styrker.

Referanser
----------

1. ↑  Cabview Bar - Bijelo Polje, YouTube

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
Verdenskart i Mercators projeksjon
**Mercator-projeksjon** er en projeksjonsmetode ved fremstilling av kart hvor meridianene avsettes loddrett på parallellsirklene. Avstanden langs disse sirklene blir strukket gradvis mer i forhold til terrenget dess nærmere polen man kommer slik at avbildningen er konform. Første ledd i uttrykket er etternavnet til den nederlandske geografen Gerardus Mercator (1512–1594) som introduserte teknikken i 1569.

Metoden er vanlig forekommende, eksempelvis på verdens- og sjøkart. Den bevarer retninger korrekt. Ettersom en rettvisende kurs mellom to punkt på kart av dette slaget bygger en rett linje (loxodrom), anvendes de ofte for sjøkart. Det er dog ikke korteste veien. Den korteste veien er en geodetisk linje som er nesten det samme som en storsirkel. Lengdeskalaen er variabel og minsker med avstanden til polene, noe som gjør at når man bruker et sånt kart (f.eks ved maritim navigasjon), må man måle avstandene på siden av kartet på samme breddegrad som man har tatt avstandsmålet i kartet.

Referanser
----------

1. ↑  «merkatorprojeksjon». Det Norske Akademis ordbok. Besøkt 22. februar 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mercator projections – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE
 |
Trikken i Rouen
**Trikken i Rouen** (**Rouen métro**) er et trikkenettverk i Rouen i Frankrike. Nettverket består av 18,2 km med normalspor.

Trikken har en linje med to sørlige grener til Saint-Étienne-du-Rouvray og Le Grand-Quevilly. En kort strekning (1,7 km) gjennom sentrum er underjordisk mens resten av nettverket går på overflaten.

Selv om nettverket teknisk sett er et trikk/bybanesystem er det kjent som 'métro' blant lokalbefolkningen.

Historie
--------

Den første trikken i Rouen var dampdrevet og åpnet i 1874. Dette nettverket var lite effektivt og etter 1894 var samtlige trikker hestedrevne. Nettverket ble elektrifisert i forkant av koloniutstillingen i 1896. 

I 1930 ble den første bussen tatt i bruk og erstattet samme år en trikkelinje. I 1953 ble den siste trikkelinjen lagt ned.

I 1991 begynte Rouens å bygge ut et nytt trikkenettverk.

Vogner
------

Vognmaterialet består av GEC Alsthoms Tramway Français Standard (TFS), samme typen som brukes ved Trikken i Grenoble og Linje 2 i Paris.
**Henri Hiro** (født 1. januar 1944 på Moorea, død 10. mars 1990) er en franskpolynesisk dramatiker og filmskaper. Han har vært opptatt av kolonisering og polynesisk identitet og har også engasjert seg politisk.

Hiro studerte teologi i Montpellier. Han vendte tilbake til Tahiti i 1972, men ble ikke prest. I et samfunn i rask endring på grunn av de økonomiske og sosiale konsekvensene av den store utbyggingen i forbindelse med de franske atomprøvesprengningene, lanserte han et ønske om å vende tilbake til tradisjonelle polynesiske verdier, og arbeidet for å fremme tahitisk språk, kultur og identitet.

Hiro engasjerte seg i miljøvern og ble med i organisasjonen Ia ora te natura, som også engasjerte seg i motstanden mot de franske atomprøvesprengningene. I 1975 var han med å stifte partiet Ia mana te Nuna'a, et radikalt selvstendighetsparti der Jacqui Drollet ble partileder. Hiro arbeidet med kultur, satte opp skrev skuespill og teaterforestillinger, og lagde film.

I 1979 laget han, sammen med Jean L'Hôte, sin første film, *Le Château*. Her behandles tap av identitet blant unge på Tahiti. Filmen *Marae* fra 1983 gjenskapte en historisk kongelig, innsettelseseremoni. Kortfilmserien *Te ora*, som Hiro laget sammen med Bruno Tetaria i 1988, omhandler polynesisk natur. Femten ulike treslag presenteres for barn.

Hiro trakk seg i 1985 tilbake for å bo på Huahine.

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Henri Hiro, le poète» Arkivert 22. oktober 2012 hos Wayback Machine. Tahiti Heritage.
2. ↑  «Hommage à Henri Hiro, le poète engagé des années soixante-dix», arkivert fra *Tahiti Presse*, 3. mars 2010.
3. ↑  «Henri Hiro, poète polynésien», *Jalons pour l'histoire du temps présent*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Berar mellom Hyderabad i sør og Central Provinces i nord og øst. Kart fra 1903
**Berar** var en provins i Britisk India i det som nå er delstaten Maharashtra i India. Den hadde i 1901 en befolkning på 2 754 016 og en flate på 45 869 km².

Berar tilhørte nizamen av Hyderabad, som i 1853 avsto inntektsrettighetene og dermed administrasjonen av provinsen til det britiske Ostindiakompaniet, mot at dette opprettholdt en militærstyrke til beskyttelse av Hyderabad. Berar var ettertraktet på grunn av de rike bomullsavlingene. 

Berar ble et stridstema mellom britene og nizamen av Hyderabad, som hevdet fortsatt suverenitet over Berar. Provinsen ble sagt å være under britisk administrasjon på vegne av nizamen. I 1903 ble Berar sterkere knyttet til Britisk India ved at den sammen med Central Provinces ble gjort til provinsen Central Provinces and Berar. Britene fortsatte å betalte en årlig avgift til nizamen, som fortsatte å streve for gjenforening av Berar med Hyderabad. I 1933 ble det inngått en avtale der nizamen fikk rett til å uttale seg om utnevnelse av provinskommissær, rett til å heise sitt flagg på offentlige bygninger i provinsen og holde hoff der, garantier for inntekter og retten til å gi sin eldste sønn tittelen *fyrste av Berar*.

Referanser
----------

1. ↑  Ian Copland: *The Princes of India in the Endgame of Empire, 1917-1947*, Cambridge: Cambridge University Press, 1997, s. 131–132.

Eksterne lenker
---------------

* «Berar», *Imperial Gazetteer of India*, bind 7, Oxford: Clarendon Press, 1908
«Mercedes» har flere betydninger.
*Denne artikkelen omhandler bilmerket etablert i 1902. For bilmerket etablert i 1926, se Mercedes-Benz.*

**Mercedes** var et tysk bilmerke eid av Daimler Motoren Gesellschaft (DMG), som første gang dukket opp i 1900, etter stifteren Gottlieb Daimlers død. Navnet ble ikke et registrert varemerke før den 23. juni 1902, og kunne ikke registreres offisielt før den 26. september, men navnet dukket opp på en bil allerede den 22. desember 1900, da Emil Jellinek fikk levert en bil han hadde bestilt fra Daimler, bygget av Wilhelm Maybach, etter Jellineks spesifikasjoner. Ifølge kontrakten var bilen utstyrt med en helt ny motor kalt Daimler-Mercedes. Dette motornavnet var første gang navnet Mercedes ble brukt av DMG, og nevnte bilmodell fikk senere navnet *Mercedes 35 hp*.

Jellinek var bilselger og racingentusiast, og hadde lenge kjørt DMG-biler med datterens navn *Mércédès* malt på siden, fordi han mente det brakte hell. Senere inngikk han en avtale med DMG om produksjon av en liten serie sportsbiler som skulle utstyres med en motor som offisielt var oppkalt etter datteren. Han kjørte disse bilene i løp med stor suksess, og fikk raskt oppmerksomhet fra potensielle kunder, noe som førte til at Jellinek fikk en styreplass i DMG. Nevnte modell var en stor utviklingen i bilens historie. Modellen ble lansert for salg i 1901 under navnet Mercedes 35 hp, og på grunn av modellens suksess begynte DMG å gi Mercedes-navnet til andre modeller, som f.eks *Mercedes 8/11 hp* og *Mercedes 40 hp Simplex*. Jellinek ble svært opptatt av navnet, og endret senere sitt navn til Emil Jellinek-Mercedes. Wilhelm Maybach forlot DMG i 1907, og startet sitt eget selskap.

Navnet Mercedes ble senere brukt for å representere DMG i et annet merkenavn, *Mercedes-Benz*, som ble opprettet i 1926 og gitt til alle modeller produsert av det nye selskapet, Daimler-Benz AG, et resultat av en fusjon mellom *Benz & Cie.* og *Daimler Motoren Gesellschaft* samme år. Etternavnet til Karl Benz ble beholdt i det nye navnet, men fordi DMG hadde solgt eksklusive lisenser til andre selskaper kunne de ikke bruke navnet til sin stifter, Daimler, offisielt i alle land, og bestemte seg derfor for å benytte navnet til sin mest populære modell.

Eksterne lenker
---------------

* Bilnorge.no sin historie om Mercedes og Benz
**Dines Pedersen** (også skrevet *Dynes Pedersen*, *Dynes Pederssøn*, *Dionys Pederssøn* og lignende) (død 19. april 1571 i Bergen) var fogd i Senja og ble dømt til døden og henrettet for underslag. En rekke detaljer om saken og henrettelsen er kjent takket være slottspresten Absalon Pederssøn Beyers dagbok.

Dines Pedersens henrettelse
---------------------------

Dines Pedersen ble fogd i Senja fogderi i 1565. Som fogd kom han i strid med tolleren Nils Basse. Han ble anklaget for å ha underslått bøter og tiende som kongen skulle ha. I 1570 reiste de til København for å få saken avgjort av kongen. Her ble Dines Pedersen satt i fengsel i Blåtårn i København, før de begge ble sendt tilbake til Bergen for at saken kunne pådømmes. Her ga flere av borgerne kausjon for Dines, slik at han slapp å sitte i fengsel. 

Den 12. august 1570 dømte lagmannen Jens Pederssøn ham til døden, under forutsetning av at kongen ville opprettholde dommen. I mellomtiden ble han fengslet i Bergenhus festning av lensherren Mads Skeel. I april 1571 fikk lensherren brev fra kongen om at dommen skulle fullbyrdes, og 17. april ble presten Absalon Pederssøn Beyer (1528-1575) og Mads skriver sendt til Dynes Pedersen i fengselet for å overbringe beskjeden om at han skulle dø. Dagen etter gikk han til skriftemål for Absalon og tre andre prester, og 19. april 1571 ble han henrettet ved hengning på Tyveholmen i Bergen.

Ifølge Absalons dagbok tilbragte Dines Pederssøn de siste dagene av sitt liv med bønn, salmesang og religiøse samtaler. Også på retterstedet vakte han oppsikt ved rolig å takke de fremmøtte, forære kjortelen sin til bøddelen og ved bønn og salmesang til det siste. 

Absalon skriver at han har sett mange henrettelser, men Dines Pedersen overgikk alle, han gikk til døden «lige som een prest» og en «marterer» (martyr).

Ut fra Absalons beskrivelse får man inntrykk av at fogden var dømt uskyldig.

### Uskyldig?

Juristen Ludvig Aubert (1838-1896) nevner Dines Pedersens sak som et eksempel på justismord i norsk rettspleie på 1500-tallet. På den annen side skriver Absalon et annet sted at fogdene nordenfjells plager allmuen og «holdt seg likesom herremenn». Samtidig med dommen mot Dines skrev kongen til befalingsmannen på Bergenhus og ba ham granske fogdenes regnskap. Absalon skriver også om andre fogder som ble hengt omkring 1570, nemlig «Jens skriver» og Anund.

Psykiateren Johan Scharffenberg (1860-1965) nevner Dines Pedersens hengning som et eksempel på «høistemt religiøs stemning» ved enkelte henrettelser i artikkelserien «Bøddelen og hans gjerning» i *Arbeiderbladet* 1935.

Referanser
----------

1. ↑  Absalon Pederssøn Beyer: *Dagbok 1557–72*, under 19. april 1571
2. ↑  *Norges land og folk*. Aschehoug. 1916. s. 75.
3. ↑  Aubert, L.M.B. (1864). *Bevissystemets Udvikling i den norske Criminalproces indtil Christian den femtes Lov*. Christiania. s. 116.
4. ↑  Fladby, Rolf (1978). *Hvordan Nord-Norge ble styrt*. Univ.forl. s. 44. ISBN 8200017923.
5. ↑  *Arbeiderbladet 1935.03.15*. Norge;Oslo;;Oslo;;;;. 1935.
***Man Friday*** er en britisk-amerikansk eventyr- og dramakomedie om Robinson Crusoe fra 1975. Regi er ved Jack Gold. Rollen som Robinson Crusoe spilles av Peter O'Toole mens Fredag spilles av Richard Roundtree. Denne Robinson-versjonen har et kritisk blikk på den vestlige sivilisasjonen og vinkles i større grad ut ifra Fredags øyne. Den er en skildring av møtet mellom den sorte og den hvite rase der Crusoe "eier" Fredag fordi han har geværet og pengene. 

Filmen ble nominert til Gullpalmen ved Filmfestivalen i Cannes i 1975.

Handling
--------

I satirisk form forteller filmen om en kulturkollisjon på en øde øy. Puritanisme og herskermentalitet blir satt opp mot stammefellesskap, livsglede og toleranse. Den bibellesende, pelskledde Robinson med papegøye og skinnparasoll fremtrer fra første stund som både komisk og ynkelig. Han er imperialisten som med urokkelig tro på egen fortreffelighet skyter ned tre innfødte, og det er med nød og neppe at Fredag unngår samme skjebne. Han skjønner at list må til hvis han skal unngå samme skjebne, og derfor later han som om han er interessert i å lære det Robinson påbyr ham. I virkeligheten er det han som begynner å oppdra sin herre, uten at briten skjønner det. Etterhvert oppstår det et vennskap mellom de to, men Robinsons uvilje mot å ta opp i seg noe av Fredags livsvisdom vanskeliggjør etterhvert vennskapet.

Om filmen
---------

Anmelderne
Den kjente amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den bare to av fire stjerner. Ebert mente at intensjonen med å lage en Robin Crusoe-versjon tilpasset samtiden ikke lyktes helt på grunn av at intensjonen skinte for mye gjennom. Aftenpostens anmelder gav den god omtale og skrev blant annet at «Peter O'Toole gir Crusoe den riktige blandingen av naivitet, selvgodhet og fanatisme og får også frem de sterkt nevrotiske trekkene ved denne kolonisatortypen, som alltid finner dekning i bibelen for sin fremferd mot andre og seg selv». VGs filmanmelder gav den terningkast fem.

Annet
Den ble vist som Mandagsfilm på NRK i 1981 under tittelen *Fredag og Robinson*.

Rollebesetning
--------------

* Peter O'Toole – Robinson Crusoe
* Richard Roundtree – Fredag
* Peter Cellier – Carey
* Christopher Cabot – McBain
* Joel Fluellen – Doctor
* Sam Seabrook – Ung jente
* Stanley Bennett Clay – Young Boy (som Stanley Clay)

Referanser
----------

1. 1 2  Aftenposten morgen - Robinson Crusoe, slik Fredag så ham (27.12.1975, s.16)
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 6. juni 2011. Besøkt 2. juni 2011.
3. ↑  VG - O'Toole i toppform (27.12.1975)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Man Friday* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Man Friday* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Man Friday* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Man Friday* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Man Friday* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Man Friday* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Man Friday* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Man Friday* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
Trikk på Yamatomachigata i Pyongyang, ca. 1930.
Vogn av modell Tatra T6B5
Vogn av typen VBZ Be 4/4.
**Trikken i Pyongyang** består av tre ulike trikkelinjer i den nordkoreanske hovedstaden Pyongyang.

Historie
--------

Før Koreakrigen (1950–1953) eksisterte det tre trikkesystemer i Korea, i Seoul, Busan og i Pyongyang. Under krigen ble trafikken i Pyongyang lagt ned, mens systemene i Seoul og Busan overlevde krigen. De ble imidlertid lagt ned senere ettersom trafikken gradvis ble overført til busser på 1960-tallet.

Behovet for offentlig kollektivtransport er betydelig større i Nord-Korea, sammenlignet med Sør-Korea, blant annet fordi privatbilisme stort sett er ikke-eksisterende. Kollektivtrafikken måtte dessuten på grunn av oljemangel fokusere på elektrifiserte løsninger, som undergrunnsbane og trolleybuss. Etterhvert som bussrutene ble overfylte, ble det bestemt at en skulle bygge ut et trikkenett for å øke kapasiteten. Den første trikkelinja ble åpnet i 1991.

Gjennom 1990-tallet har det vært flere strømbrudd, som har gått ut over trikkelinjenes regularitet. I 2003 ble den østligste delen av linje 1 mellom P'yŏngyang-yŏk og Songsin stengt, fordi brua over Taedongelva ble for skrøpelig.

Det var tidligere forbudt for utenlandske turister å kjøre med trikken, men enkelte turoperatører legger nå inn en trikketur i programmet.

Vognmateriellet er produsert av det tsjekkoslovakiske selskapet Tatra så lenge landet var kommunistisk. Flere ulike modeller er i bruk, inkludert lavgulvtrikker.

I 1999 ble det også åpnet en trikkelinje i den nordkoreanske byen Ch'ŏngjin.

Linjer
------

Det er tre trikkelinjer som er i drift på tilsammen 53,5 km lengde.

* Linje 1: P'yŏngyang-yŏk (평양역; 平壤驛) — Man'gyŏngdae (만경대; 萬景臺). Linja går øst-vest gjennom byen og åpnet 15. april 1991 og er 20 km lang.
* Linje 2: T'osŏng (토성; 土城) — Rangrang (락랑; 樂浪) — Munsu (문수; 紋繍). Linja går sør-nord gjennom byen i hovedsak på sør og østbredden av Taedongelva og åpnet i 1992 og er 14 km lang.
* Linje 3: Sŏp'yŏngyang (서평양; 西平壤) — Rangrang (락랑; 樂浪). Linja går øst-vest, i hovedsak i byens sentrum og åpnet i 1992 og er 16 km lang.

Hver av trikkelinjene har egne trikkestaller. Per 2006 kostet en trikkebillett 5 won.

Kŭmsusanlinja
-------------

Pyongyang har en egen trikkelinje som blir benyttet i Kumsusan minnepalass, der Kim Il-sung ligger begravet. Denne linja er bare for palassets besøkende og er ikke knyttet sammen med byens øvrige trikkenett. Det kreves ikke betaling for denne linja. Den benytter en egen sporvidde og egne vogner produsert i Sveits.

Se også
-------

* Pyongyangs undergrunnsbane

Litteratur
----------

* Hayato Kokubu, *Shōgun-sama no Tetsudō: Kitachōsen Tetsudō Jijō* (将軍様の鉄道 北朝鮮鉄道事情; "Railway of the Dear Leader: The Railway Situation in North Korea"), 2007. (ISBN 4103037318)

Eksterne lenker
---------------

* The Pyongyang Metro (uoffisielt nettsted)

Portal: Korea