recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Cecilia Dinardi** (født 12. oktober 1976 i Valparaíso i Chile) er en norsk barnerettsforkjemper samt advokat og partner i Advokatfirmaet Elden DA. Hun kom til Norge som asylsøker i 1989.

Biografi
--------

Som 16-åring engasjerte hun seg i arbeidet for å styrke rettighetene til barnevernsbarn. Sammen med andre ungdommer startet hun «Sørlandsgnisten», en forening for barnevernsbarn. Dette ble en av spirene til Landsforeningen for barnevernsbarn.[] Under jusstudiet arbeidet Dinardi som frivillig gatejurist. På samme tid var hun også styremedlem i Landsforeningen for barnevernsbarn og representant i Forum for barnekonvensjonen.[] Hun har vært leder i 
Aleneforeldreforeningen og styremedlem i Oslo barnevernsamband.[] Samme år startet hun sin egen blogg om barns rettigheter og oppvekstvilkår «Barn – fremtiden». 

Hun har arrangert en rettighetsturné bestående av et reiseprogram rundt om i landet på skoler, barneverninstitusjoner og sykehus for å informere barn og unge om deres rettigheter. I juni 2012 etablerte hun Unge DUER, De Unges Egen Rettighetsbase, en nettbasert rettighetsbase bestående av Dinardi og unge skribenter og foredragsholdere.

I juni 2012 begynte hun i stillingen som rådgiver for NOAS med medansvar for kommunikasjon, juridisk rådgivning og policyarbeid. I 2013 begynte hun som advokatfullmektig i Advokatfirmaet Elden DA i Oslo og er fra 2015 advokat og partner samme sted. Hun vant frem på vegne av en 14 år gammel gutt i Høyesterett i 2014 om at han får ha egne partsrettigheter og advokat i domstolene til å representere han i en barnevernssak uavhengig av foreldrene og kommunen.

Den 28. november 2014 ble hun utnevnt som medlem i et regjeringsoppnevnt utvalg som skal utarbeide ny barnevernlov. 13. november 2015 ble hun utnevnt som medlem av regjeringens barnevoldsutvalg. I Barnevoldsutvalget kom med tre dissenser på forslag til tiltak, og særmerknader om svakheter ved metode,-/ arbeidsprosesser i utvalget.[]

Hennes spesialfelt som advokat er strafferett, barnevernrett, barnerett, og andre rettsområder som gjelder barn.

Utmerkelser
-----------

I november 2011 mottok Dinardi prisen Årets forbilde som deles ut av Barne,- likestillings- og inkluderingsdepartementet.
I mars 2012 mottok hun prisen Jusstudentenes menneskerettighetspris som deles ut av Amnesty jus.I juni 2012 vant hun Ole Vig-prisen for sitt folkeopplysningsarbeid.I 2016 ble hun tildelt Bjørnsonprisen.

Referanser
----------

1. ↑   www.noas.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.vl.no[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  Forbilde og løvetann Arkivert 23. april 2015 hos Wayback Machine. fra Fagbladet
4. ↑  Nye rådgivere i NOAS
5. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 18. november 2015. Besøkt 17. november 2015.
6. ↑
7. ↑
8. ↑  Barnevoldsutvalget
9. ↑  Cecilia Dinardi er kåret til Årets forbilde Arkivert 10. mars 2016 hos Wayback Machine.
10. ↑  «Får pris for barneengasjement». Arkivert fra originalen 3. november 2012. Besøkt 29. juni 2012.
11. ↑  Ole Vig-prisen for 2012 tildeles Cecilia Margarita Dinardi
12. ↑  Cecilia Dinardi overveldet over Bjørnsonprisen. *Vårt Land*.

Eksterne lenker
---------------

* Barnestemmen. Portrettintervju i *Advokatbladet*
***The Penthouse: War in Life*** (hangul korenask: 펜트하우스; romanisert koreansk: *Penteuhauseu*) er en sørkoreansk TV-serie produsert og sendt av SBS i 2020.

Handling
--------

### Sesong 1

En rekke velstående familier bor i Hera Palace, og barna deres studerer ved Cheong-ah Arts School. Shim Su-ryeon er en elegant, velstående kvinne som har en tragisk fortid. Ektemannen hennes er Joo Dan-tae (spilt av Uhm Ki-joon) er en vellykket forretningsmann. Men Shim oppdager senere at han forsøker å skjule en hemmelighet for henne. Oh Yoon-hee kommer fra en langt mer fattig og ydmyk bakgrunn. Hun har hatt problemer med Cheon Seo-jin, en berømt sopran - hvis far er leder for Cheong-ah Arts School. Begge to blir etter hver involvert i et kjærlighetsforhold med Ha Yoon-cheol.

Alle foreldrene deres har veldig store ambisjoner og ønsker for barna deres, og vil gjøre hva som helst for dem. Livet deres begynner imidlertid å smuldre opp når en ung mystisk jente ved navn Min Seol-ah (spilt av Jo Soo-min) faller om og dør under en fest ved Hera Palace. Samtidig som innbyggerne i Hera Palace forsøker så godt de kan å dekke over det faktum at jenta døde på hjemstedet deres, kan de ikke unngå å mistenke hverandre for drapet.

### Sesong 2

Den andre sesongen fokuserer mer på Shim Su-ryeons hemmeligheter, og kjølvannet av hennes død. Samtidig ønsker alle barna fra Hera Palace å bli aller best, og vinne den gjeve første-premien ved Cheong-ah Arts Festival.

Etter å ha lykkes med å anklage Oh Yoon-hee for drap, bestemmer Cheon Seo-jin og Joo Dan-tae for å gifte seg. Men forlovelsesfesten deres blir avbrutt av Oh Yoon-hee og Ha Yoon-cheol, som nettopp har kommet tilbake fra USA. Etter hvert som flere hemmeligheter avsløres, blir forholdet mellom alle innbyggerne ved Hera Palace viklet enda mer sammen. I tillegg dukker det opp en annen mystisk skikkelse, som ønsker å konfrontere innbyggerne i området.

### Sesong 3

Den tredje sesongen fokuserer på innbyggerne i Hera Palace, etter prøvelsene de gikk gjennom i de forrige sesongene. Barna deres forbereder seg på å gjennomføre opptaksprøver i håp om å komme seg inn på høyere utdannelse.

Men Shim Su-Ryeon, som forfalsket hennes eget dødsfall i Sesong 1, tror hun endelig er fri og kan leve lykkelig. Men akkurat da dør Logan Lee (spilt av Park Eun-seok) rett foran øynene på henne.

Roller
------

| Skuespiller | Rolle |
| --- | --- |
| Lee Ji-ah | Shim Su-ryeon |
| Kim So-yeon | Cheon Seo-jin |
| Eugene | Oh Yoon-hee |
| Um Ki-joon | Joo Dan-tae |
| Park Eun-seok | Gu Ho-dong/Logan Lee |
| Yoon Jong-hoon | Ha Yoon-cheol |
|

Referanser
----------

1. ↑  «Lee Ji-ah, Kim So-yeon and Eugene to Star in "Penthouse: War In Life"». *HanCinema*.
2. ↑  «Cast Updated for the Upcoming Korean Drama "Penthouse"». *News Break*. 10. februar 2020. Arkivert fra originalen 26. januar 2021. Besøkt 7. februar 2021.
3. ↑  «Penthouse: War In Life (Korean Drama - 2020) - 펜트하우스». *HanCinema*.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Penthouse: War in Life* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Penthouse: War in Life* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata
**Ordenen Indiahavets stjerne og nøkkel** (engelsk: *Order of the Star and Key of the Indian Ocean*) er en mauritisk orden innstiftet 12. mars 1992, samme dag som Mauritius endret statsform til republikk. Ordenen tildeles for fremragende innsats for Mauritius og menneskeheten. Den har navn etter mottoet i Mauritius' riksvåpen, *Stella Clavisque Maris Indici*, som betyr *Indiahavets stjerne og nøkkel* og som viser til Mauritius' geografiske beliggenhet. Riksvåpenet inneholder felter der nøkkel og stjerne forekommer. Presidenten er ordenens overhode og den som foretar tildeling. Ordenen Indiahavets stjerne og nøkkel er den eneste orden i Mauritius.

Inndeling
---------

Ordenen Indiahavets stjerne og nøkkel er inndelt i fem trinn:

* storkommandør (*Grand Commander*), forkortet GCSK
* storoffiser (*Grand Officer*), forkortet GOSK
* kommandør (*Commander*), forkortet CSK
* offiser (*Officer*), OSK
* medlem (*Member*), forkortet MSK

Ordensinnehavere tillates å sette forkortelsen for ordensklassen de har mottatt bak sine navn.

  



| båndstriper |
| --- |
| storkommandør, storoffiser og kommandør | offiser og medlem |

Insignier
---------

Ordenstegnet for Ordenen Indiahavets stjerne og nøkkel består av en blåemaljert blomsterlignende figur med fire blader. Midtmedaljongen er i gull eller sølv avhengig av grad og har en bord der ordensgradens navn er innskrevet. Det hele er satt på et bredt blåemaljert kors og et smalere ankerkors i gull eller sølv.

Ordensbåndet for storkommandører og storoffiserer er lys gult med midtstriper i grønt, gult, blått og rødt, fargene i Mauritius' flagg. For de tre lavere klasser er ordensbåndet lyst blått med midtstriper i flaggfargene.

Tildeling
---------

Ordenen Indiahavets stjerne og nøkkel tildeles både mauritiere og utenlandske statsborgere. Nominasjon foretas gjennom statsministeren, men slik at også publikum har anledning til å komme med forslag, mens presidenten foretar tildeling.

Mauritius' president er storkommandør i kraft av sitt embete. Visepresidenten og høyesterettsjustitiarius er storoffiserer i embetsperioden. Ordenen er også tildelt utenlandske statsoverhoder, som Maldivenes president Mohamed Nasheed, Guyanas president Cheddi Jagan og Sør-Afrikas president Nelson Mandela.

Ordenstildeling skjer vanligvis 12. mars, som er nasjonaldag i Mauritius.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  «Mauritius» i Guy Stair Sainty og Rafal Heydel-Mankoo: *World Orders of Knighthood and Merit*, andre bind, Buckingham: Burke's Peerage & Gentry, 2006, s. 1382–1373.
2. 1 2 3  *National Awards Act. Act 53 of 1992*, Attorney General, Mauritius.
3. ↑  «Mauritius Awards Highest Order to Maldives President», *Travel News Maldives*, 14. mars 2011. Arkivert av Wayback Machine.

Kilder
------

* «Mauritius» i Guy Stair Sainty og Rafal Heydel-Mankoo: *World Orders of Knighthood and Merit*, andre bind, Buckingham: Burke's Peerage & Gentry, 2006, s. 1382–1373
* *National Awards Act. Act 53 of 1992*, Attorney General, Mauritius
Ordenen for eksepsjonelle fortjenester
**Ordenen for eksepsjonelle fortjenester** (slovensk: *Red za izredne zasluge*) er en slovensk orden. Den ble innstiftet i 2004 til belønning av enestående innsats for fremme av Slovenias suverenitet, velstand, omdømme og framgang innen kultur, økonomi og vitenskap, i samfunnsliv og politikk. Ordenen rangerer etter Republikken Slovenias frihetsorden, men foran Fortjenstordenen i gull. Ordenen for eksepsjonelle fortjenester tildeles av Slovenias president. Den kan tildeles slovenere, så vel som borgere av andre land, samt institusjoner.

Inndeling
---------

Ordenen for eksepsjonelle fortjenester har én klasse.

Insignier
---------

Ordenstegnet for Ordenen for eksepsjonelle fortjenester er utformet som en medalje til å bære i brystbånd. Det er i 14 karat gull med hvit og lys blå emalje. Ordenstegnet består av et geometrisk mønster inspirert av Köttlach-kulturen, en tidlig kristen kultur på det som nå er slovensk grunn. Det har en nedvendt trekant i gull, hvorpå er lagt en blåemaljert sekskant med konkave sider og over dette igjen en hvitemaljert trikvetra. I midten av trikvetraen er det plassert en rosettslipt rubin. Ordenstegnene er utstyrt med løpenumre.

Ordenstegnet er opphengt i et trekantet bånd, som er gult med en smal rød midtstripe. Ordenen bæres på venstre side av brystet.

Tildeling
---------

Ordenen for eksepsjonelle fortjenester kan tildeles slovenere og borgere av andre land, samt institusjoner og organisasjoner. Til utlendinger tildeles ordenen statsledere og andre framtredende politikere. Republikken Slovenias president tildeles ordenen fra det øyeblikk vedkommende er valgt.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Slovenia» i Guy Stair Sainty og Rafal Heydel-Mankoo: *World Orders of Knighthood and Merit*, andre bind, Buckingham: Burke's Peerage, 2006, s. 1573–1575.
2. ↑  «The decorations of the Republic of Slovenia Act (Official Consolidated Text)». President of the Republic of Slovenia. Besøkt 17. mars 2019.

Litteratur
----------

* «Slovenia» i Guy Stair Sainty og Rafal Heydel-Mankoo: *World Orders of Knighthood and Merit*, andre bind, Buckingham: Burke's Peerage, 2006, s. 1573–1575

Eksterne lenker
---------------

* Decorations, oversikt over slovenske utmerkelser fra Slovenias presidentembete
* The decorations of the Republic of Slovenia Act (Official Consolidated Text), Slovenias presidentembete
En **discomiks** er innspilling av en sang på en måte som er beregnet på å oppildne lyttere og dansere ved å ta i bruk itererte gjentakelser av sangens vers, overganger og refrenger med breaks og orkestrelle opptrappinger.

En typisk *discomiks* pleide å starte med å introdusere melodien gjennom en orkestrell opptrapping for på den måten å lokke lytterne ut på dansegulvet, deretter fulgte breaket som innledning til versene, overgangene og refrengene. Så, med fullt akkompagnement fra orkester (og dermed også topp oppmerksomhet og tenning hos lytterne) ville sangen igjen breake, noe som ville gi et slags pusterom og spent forventning om hva som snart skulle komme. Nok en orkestrell opptrapping ville så følge som hadde som funksjon å øke den psykologiske spenningen gjennom sangens avslutning og fram til slutten.

**Discomiksing** av sanger som metode ble benyttet av musikkbransjens dyktigste innspillingsteknikere og miksere for å oppnå at publikum på dansegulvet kom i en slags *naturlig ekstase*.
**Ordenen for handelsfortjenester** (fransk: *Ordre du mérite commercial*) er en fransk orden innstiftet 27. mai 1939, i 1961 omdannet til **Ordenen for handels- og industrifortjenester** i 1963 avviklet ved etableringen av Den nasjonale fortjenstorden. Den ble tildelt for fortjenstfull innsats innen handels- og forretningsvirksomhet. Ordenen var en av flere ministerielle ordener innenfor saksfeltene dekket av departementene i Frankrikes sentralforvaltning. Den ble administrert av handels- og industridepartementet.

Inndeling
---------

Ordenen for handelsfortjenester var inndelt i tre grader:

* Kommandør (*commandeur*)
* Offiser (*officier*)
* Ridder (*chevalier*)

Insignier
---------

Ordenstegnet for Ordenen for handelsfortjenester er i gull og består av et tannhjul i kombinasjon med en kompassrose med åtte tagger og på dette en merkurstav med vinger som strekker seg over ordenstegnet opp mot opphenget i ordensbåndet. Åpningene i tannhjulet er dekorert i trikolorens farger. Midtmedaljongen er prydet av et høyrevendt kvinnehode, republikkens personifikasjon, og et seilskip. På revers står innskriften «MERITÉ COMMERCIAL».

Ordenstegnet for de forskjellige grader er identisk i utforming, men av ulik størrelse og opphengt i bånd av forskjellig type. For riddere bæres ordenstegnet i brystbånd, for offiserer i brystbånd med rosett. Kommandører har ordenstegnet i bånd om halsen.

Ordensbåndet er lyst blått med gylne striper ved kantene.

Tildeling
---------

Ordenen for handelsfortjenester ble tildelt mottagere som utmerket seg inne handel og økonomi. Ordenen ble også tildelt for innsats til fremme av utenrikshandel. En minstealder på 35 år og minimum femten års tjeneste var vilkår for utnevnelse. Utnevnelse skjedde i hovedregelen til ordenens laveste grad, med påfølgende seks års tjeneste før det kom på tale med forfremmelse til offiser og deretter ytterligere fire års tjeneste før eventuell forfremmelse til kommandør. Ved eksepsjonell innsats kunne reglene fravikes.

I 1952 ble antallet årlige utnevnelser til franskmenn fastsatt til 12 kommandører, 45 offiserer og 125 riddere. I tillegg kom et mindre antall utnevnelser til franskmenn bosatt i utlandet.

Kilder
------

* *Décorations officielles françaises*, Paris: Administration des monnaies et médailles, 1956, s. 115–116 og 199
* Hieronymussen, Poul Ohm og Jørgen Lundø: *Europæiske ordner i farver*, København: Politikens forlag, 1966, s. 138–139
Arbeiderpartiets kvindeforbunds landsmøte i 1918.
**Arbeiderpartiets kvindeforbund** ble stiftet 29. desember 1901, av seks foreninger med 250 - 300 medlemmer i alt. Forbundet eksisterte som en egen organisasjon fram til 1923, og hadde på det meste mer enn 3000 medlemmer og rundt hundre foreninger.

Ved stiftelsen var medlemmene fordelt på Arbeiderpartiets Kvindeforening, Kvindelige fyrstikkarbeideres forening, Nydalens kvindelige arbeiderforening, Maskinstrikkernes forbund, Syerskernes forening og Vask- og rengjøringskvindernes forening. Det var først og fremst Arbeiderparti-kvinnene som var pådrivere, og det nye forbundet ble tilsluttet DNA.

Forbundets mål var blant annet å «virke for kvindernes sociale og politisk frigjørelse, samt at værne om og fremme kvindernes faglige og økonomiske interesser i alle maader».

De første årene var forbundet nærmeste en Kristiania-organisasjon, men fra 1909 utviklet det seg til et landsomfattende kvinneforbund. Dette året åpnet forbundet eget kontor, ansatte forretningsfører og begynte å utgi det månedlige bladet *Kvinden*, i 1919 omdøpt til *Arbeiderkvinden*.

De store stridighetene i Arbeiderpartiet før og etter 1920 fikk også følger for partiets kvinneforbund.

På landsmøtet i 1920 sluttet forbundet seg med 84 mot 37 stemmer til Arbeiderparti-flertallet, noe som blant annet innebar aksept av de såkalte Moskvatesene. Etter landsmøtet brøt 20 foreninger ut, og sluttet senere opp om det nye Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti som ble stiftet året etter. Tross avskallingen hadde forbundet ved utgangen av 1921 hele 90 foreninger og om lag 3000 medlemmer.

I 1922 fattet imidlertid det Komintern-tilsluttede DNA vedtak om å avvikle ordningen med kollektivt medlemskap og kun akseptere individuelle medlemmer. Da ble det også reist spørsmål ved partiets kvinneorganisering. Året etter besluttet Kvindeforbundets landsmøte enstemmig å avvikle det selvstendige kvinneforbundet. 

Kvinneforeningene ble beholdt, men det sentrale kvinnearbeidet skulle nå ledes av et sekretariat direkte under partiets sentralstyre.

Ledelse
-------

### Formenn

* Gunhild Ziener (1901 - 1904)
* Martha Tynæs (1904 - 1905)
* Vesterdal (1905 - reiste til utlandet rett etter at hun var valgt)
* Anna Næss (1905 - 1906)
* Martha Tynæs (1906 - 1920)
* Hanna Adolfsen (1920 - 1923)

### Forretningsførere

* Helga Nitteberg (1909 - 1916)
* Marie Nordstrøm (1916 - 1917)
* Sigrid Syvertsen (1917 - 1923)

Kilder
------

* Sigrid Syvertsen: *Arbeiderpartiets kvinnebevegelse i Norge*, Det norske Arbeiderpartis forlag, Oslo 1934
* Halvdan Koht (red.): *Det Norske arbeiderpartis historie 1887-1937*, Det norske Arbeiderpartis forlag, bind II, Oslo 1939
* «Arbeiderpartiets Kvindeforbund», Pax leksikon, bind 1, Oslo 1978
* «Arbeiderpartiets Kvinnesekretariat», Arbeidernes Leksikon, bind 1, Oslo 1932
***Gandhi, My Father*** er en indisk biografisk dramafilm fra 2007 regissert av Feroz Abbas Khan. Filmen ble produsert av Bollywood-skuespiller Anil Kapoor. *Gandhi, My Father* handler om det problematiske forholdet mellom Mahatma Gandhi og hans sønn Harilal Gandhi.

Filmen er basert på biografien om Harilal Gandhi med tittelen *Harilal Gandhi: A Life* av Chandulal Bhagubhai Dalal. Filmen ble spilt inn i Sør-Afrika og i flere indiske byer, inklusive Mumbai og Ahmadabad.

Handling
--------

Filmen tegner et bilde av Gandhis komplekse og anstrengte forhold til hans sønn Harilal Gandhi. Fra begynnelsen hadde de to drømmer i motsatt retning. Harilals store ambisjon var å studere i utlandet og begynne som advokat som hans far. Men Gandhi håpte at sønnen hans ville slå seg sammen med ham og slåss for hans idealer i India. Når Gandhi ikke gir Harilal muligheten til å studere utenfor India, kommer dette som en ubehagelig overraskelse for Harilal. Han bestemmer seg for å forlate farens visjon og forlater landet. Han møter sin kone Gulab, og får barn. Han forsøker å skaffe seg videre utdannelse men dette mislykkes, og ender i økonomisk ruin. 

Forskjellige planer for å tjene penger mislykkes, og etterlater familien i fattigdom. Gulab blir syk, og vender tilbake til foreldrenes hus sammen med barna, hvor hun til slutt dør. Harilal får deretter problemer med alkohol og konverterer til islam, bare for å konvertere til en annen retning av hinduisme på et senere tidspunkt. Men kløften mellom Gandhi og hans eldste sønn blir større. Harilal synes det er uutholdelig å leve i farens berømte skygge. Gandhi blir myrdet, før far og sønn kan forsone seg. Harilal deltar ved farens begravelse nærmest som en fremmed person, nesten ikke gjenkjennelig for de rundt ham.

Skuespillere
------------

* Darshan Jariwala som Mahatma Gandhi
* Akshaye Khanna som Harilal Gandhi
* Bhumika Chawla som Gulab Gandhi
* Shefali Shah som Kasturba Gandhi
* Vinay Jain som Kanti Gandhi

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 2. mai 2016.
2. ↑  «Gandhi, My Father». Internet Movie Database. 27. juli 2007. Besøkt 1. august 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Gandhi, My Father* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Gandhi, My Father* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Gandhi, My Father* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Gandhi, My Father* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Gandhi, My Father* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Gandhi, My Father* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

* (en) *Gandhi, My Father* på Metacritic Rediger på Wikidata

* (en) *Gandhi, My Father* på Box Office Mojo Rediger på Wikidata
**Lille Kaukasus** er en kjede av foldede fjell i den sørlige delen av regionen Kaukasia. Fjellkjeden er om lag 600 kilometer lang, og løper i retning vest-nordvest til øst-sørøst mellom Svartehavet og Det kaspiske hav. Bredden er opp til 120 kilometer, og fjellene ligger innenfor grensene til landene Georgia, Armenia og Aserbajdsjan.

Lille Kaukasus utgjør den sørlige delen av Kaukasus-fjellene, og er forbundet med Store Kaukasus i nord via Likhifjellene. Likhifjellene danner vannskillet mellom nedbørfeltene til elvene Rioni og Kura, som flyter henholdsvis til Svartehavet og Det kaspiske hav. På sørsiden glir fjellene nesten umerkelig over i Det armenske høylandet. Lille Kaukasus når høyder opp mot 3 700 moh. med Gamış dağı (3 724) i Murovdağ-kjeden som høyeste punkt.

Lille Kaukasus utgjør en del av fjellkjedene i nord-Anatolia og nord-Iran med napper (skyveflak) og unge vulkaner. I vest grenser den mot De pontiske fjell i Tyrkia, og på andre siden av Araksdalen i sørøst fortsetter fjellene som Elburzfjellene i Iran.

De viktigste fjellkjedene i Lille Kaukasus fra vest til øst:

* Meshkhetifjellene
* Trialetifjellene
* Somkhetifjellene
* Bazumfjellene
* Khrebet Murguzfjellene
* Sevanfjellene
* Murovdağfjellene
* Karabachfjellene

Referanser
----------

1. ↑  (ru) Store sovjetiske encyclopedia (BSE), 3. opplag 1969–1978: *Малый Кавказ*

Eksterne lenker
---------------

* (en) Lesser Caucasus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Forsvarsakademiet** er institusjon under det danske Forsvaret som ivaretar utdannelse, forskning, rådgivning og konsulentytelser innen de militære kjerneområdene. Forsvarsakademiets aktiviteter retter seg først og fremst mot Forsvarets ansatte, men store deler av forskningen skjer i samarbeid med andre forskningsinstitusjoner. Forsvarsakademiets sjef har generalmajors eller kontreadmirals grad.

Historie
--------

Forsvarsakademiets historie går tilbake til 1830, da Kong Frederik VI opprettet Den Kongelige Militaire Højskole, som skulle forestå utdannelsen av offiserer. Siden 1830 har skolen opptatt både hær- og flåteoffiserer, liksom Forsvarsakademiet siden 1951 har utdannet Flyvevåbnets offiserer. Dessuten opptas elever fra Hjemmeværnet, Forsvarets Sundhedstjeneste og sivile fra Forsvaret.

Forsvarsakademiet har siden 1992 holdt til på Svanemøllens Kaserne på Østerbro. Forinden holdt Forsvarsakademiet til på Østerfælled Kaserne. Forsvarsakademiet, som det ser ut i dag, ble opprettet 1. januar 2001 som ledd i avtalen om Forsvarets ordning fra 1999, som blant annet medførte at en rekke institusjoner ble sammenlagt.

Organisasjon
------------

Forsvarsakademiet består i dag av syv hovedelementer:

* Sjefen for Forsvarsakademiet (CHFAK):
* Ledelsessekretariatet (LESEK):
* Administrasjonsavdelingen (ADM):
* Forskningskoordinasjonen (FORSK):
* Fakultet for Strategi og Militære Operasjoner (FSMO):
	+ Institutt for Strategi
	+ Institutt for Militære Operasjoner
	+ Institutt for Språk
	+ Senter for Operasjonsstøtte og Simulering
	+ Senter for Militærhistorie
	+ Stabskurs
	+ Operasjons- og Føringsutdannelsen
* Fakultet for Militærpsykologi, Ledelse og Pedagogikk (FMLP):
	+ Institutt for Militærpsykologi
	+ Institutt for Ledelse og Organisasjon
	+ Institutt for Pedagogikk
		- Forsvarets elektroniske skole (FELS)
	+ Sosialseksjonen
* Forsvarsakademiets Informasjonsservice (FAKIS):
	+ Forsvarsakademiets Bibliotek
	+ Det Kongelige Garnisonsbibliotek (Hæren)
	+ Flyvevåbnets Bibliotek
	+ Marinens Bibliotek

De fire bibliotekene ble i slutten av 2009 integrert i det nyopprettede Forsvarets Bibliotek med hjemsted i Kastellet i København. Av plasshensyn vil en del av de fire boksamlingene fremover dog være anbragt i magasin.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Elektronlokaliseringsfunksjonen til kryptonatomet på teorinivået Hartree–Fock / cc-pV5Z. Også vist er den radielle tettheten, 4πr2ρ(r), skalert med en faktor på 0,0375.
I kvantekjemi er **elektronlokaliseringsfunksjonen** (**ELF**) et mål på sannsynligheten for å finne et elektron i nabolaget til et referanseelektron lokalisert ved et gitt punkt og med samme spinn. Fysisk måler dette omfanget av romlig lokalisering av referanseelektronet og gir en metode for kartlegging av elektronpar sannsynlighet i multielektroniske systemer.

ELFs nytte kommer fra observasjonen at den lar elektronlokalisering analyseres på en kjemisk intuitiv måte. For eksempel er skallstrukturen til tunge atomer åpenbar når man plotter ELF mot den radielle avstanden fra kjernen; ELF for radon har seks klare maksima, mens den elektroniske tettheten avtar monotont og den radielt vektede tettheten klarer ikke å vise alle skall. Når den brukes på molekyler, viser en analyse av ELF et tydelig skille mellom kjerne- og valenselektronet, og viser også kovalente bindinger og ensomme par, i det som har blitt kalt "en trofast visualisering av VSEPR-teorien i aksjon". Et annet trekk ved ELF er at det er invariant når det gjelder transformasjonen av de molekylære orbitalene.

Referanser
----------

1. ↑  Becke, A. D.; Edgecombe, K. E. (Mai 1990). «A simple measure of electron localization in atomic and molecular systems». *The Journal of Chemical Physics*. 9 **(engelsk)**. 92: 5397–5403. ISSN 0021-9606. doi:10.1063/1.458517. Besøkt 30. oktober 2022.
Båndstripe for Forsvarets seniorforbunds hederstegn
**Forsvarets seniorforbunds hederstegn** er en norsk medalje innstiftet 8. juni 2011 av Forsvarets seniorforbund til belønning av foreningens æresmedlemmer og andre som har gjort en ekstraordinær innsats for foreningen eller for Forsvarets seniorer. Hederstegnet tildeles etter beslutning av foreningens landsstyre.

Forsvarets seniorforbunds hederstegn består av en medalje i forgylt metall og har en diameter på 35 mm. Medaljen har foreningens emblem, en flamme av tre ildtunger, som motiv på avers. Motivet er omgitt av innskriften «FORSVARETS SENIORFORBUND». På reversen står innskriften «FORTJENESTEFULL INNSATS FOR FORSVARETS SENIORER» omkring en eikegren. Medaljen er opphengt i et rødt bånd med en hvit stripe i midten og to blå striper utenfor dette.

Forsvarets seniorforbunds hederstegn erstattet æresmedlemskap innstiftet av Forsvarets pensjonistforbund (FPF), seniorforbundets forløper. Alle dalevende æresmedlemmer fra FPF ble i 2011 tildelt Forsvarets seniorforbunds hederstegn.

Referanser
----------

1. ↑  *Heder og ære. Nasjonale og internasjonale dekorasjoner brukt i Norge* Arkivert 25. september 2013 hos Wayback Machine. bilag til *Forsvarets Forum* nr. 5, 2012, Oslo: *Forsvarets Forum*/Forsvarets Veterantjeneste, 2012, s. 78.
2. ↑  *Vedtekter for Forsvarets seniorforbund. Vedtatt på Landsmøtet 8. juni 2011*[*død lenke*], Forsvarets seniorforbund.
3. ↑  Arild Kristensen: «Forsvarets seniorforbund deler ut hederstegn med diplom»[*død lenke*], *Medlemskontakt*, nr. 1, 2012, s. 7.
4. ↑  «Statutter for Forsvarets seniorforbunds hederstegn»[*død lenke*], *Medlemskontakt*, nr. 1, 2012, s. 9.
5. ↑  Kristensen, s. 8.
***The Rose of Blood*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av J. Gordon Edwards.

Handling
--------

Etter prinsesse Arbassoffs død fyller Lisza Tapenko, en guvernante i husstanden til prins Arbassoff, prinsessens plass i alt annet enn navnet. Men prinsen nekter å gifte seg med henne, på grunn av de store forskjellene i deres sosiale posisjoner. Lisza sin tidligere kjæreste, Vassya, overbeviser henne til å slutte seg til revolusjonens sak. Hun reiser deretter til Sveits, hvor hovedkvarteret til en revolusjonær gruppe befinner seg.

Men prinsen gir til slutt etter, og går med på å gjøre Lisza til sin kone. Men Lisza fortsetter likevel sine aktiviteter sammen med de revolusjonære. Hun myrder en rekke myndighetspersoner, og etterlater en rød rose på hvert av ofrene hennes. Revet mellom kjærligheten til prinsen, og kjærligheten til Russland, blir enda mer komplisert når de revolusjonærene beordrer henne til å drepe ektemannen sin.

Skuespillere
------------

* Theda Bara som Lisza Tapenka
* Genevieve Blinn som en guvernatte
* Charles Clary som Prins Arbassoff
* Marie Kiernan som Kosyla
* Joe King som en statsminister
* Herschel Mayall som Koliensky
* Ryszard Ordynski som Vassea
* Hector V. Sarno som en revolusjonær
* Bert Turner som Prinsesse Arbassoff

Referanser
----------

1. ↑  The Rose of Blood
2. ↑  THE ROSE OF BLOOD

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Rose of Blood* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Rose of Blood* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *The Rose of Blood* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *The Rose of Blood* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Forsvarets innsatsstyrker** (FIST) var i hovedsak Norges bidrag til operasjoner utenlands. Innsatsstyrkene fra alle forsvarsgrener er ferdig utdannede og trente avdelinger av høy kvalitet som hurtig kan settes inn i et konfliktområde. Innsatsstyrkene inngår også i den nasjonale styrkestrukturen.

Forsvarets innsatsstyrke/Hær (nedlagt)
--------------------------------------

Forsvarets innsatsstyrke/Hær (FIST/H) var en avdeling i Den norske hæren underlagt Hærens styrker. FIST/H var Hærens styrkebidrag til Forsvarets innsatsstyrker. Avdelingen ble opprettet i 2001 og nedlagt i 2010.

Det mest sentrale elementet i FIST/H var Hurtig Reaksjonsstyrke, hvor blant annet Telemark bataljon inngikk.

FIST/H stilte også ledelseselementer; Norwegian Contingent Command (NCC), som var på plass i Afghanistan, Irak og Kosovo, som øverste ledelse for det norske bidraget i den angjeldende operasjon. FIST/H hadde også en viktig oppgave i å forberede ankomst av norske avdelinger, og å sørge for deployeringen.

FIST/H ble avviklet da hele Hæren i prinsippet gikk over til å bli en innsatsstyrke.

Forsvarets innsatsstyrke/Luft
-----------------------------

Luftforsvarets Bell 412SP helikopter er en del av FIST/L, her under transport av US Marines ved Orkanger  Foto: United States Marine Corps 
Forsvarets innsatsstyrke/Luft (FIST/L) er Luftforsvarets styrkebidrag til Forsvarets innsatsstyrker.

Avdelinger
* FIST/L–Basesett
* FIST/L–Elektronisk krigføring
* FIST/L–Helikopter
* FIST/L–Kampfly
* FIST/L–Luftvern
* FIST/L–Maritimt patruljefly
* FIST/L–Transportfly

Forsvarets innsatsstyrke/Sjø
----------------------------

Forsvarets innsatsstyrke/Sjø (FIST/Sjø) var en avdeling i det norske Sjøforsvaret underlagt Sjefen for Kysteskadren. FIST/Sjø er Sjøforsvarets styrkebidrag til Forsvarets innsatsstyrker.

FIST/Sjø besto av om lag 1.060 befal og 1.100 vernepliktige. Fartøyer og avdelinger i FIST/Sjø rotererte i henhold til operativt nivå og fredstjenestekontrakter. Følgende styrker inngikk i FIST/Sjø:

* 1 fregatt
* 1 undervannsbåt
* 1 mineryddefartøy
* 1 MTB-skvadron med støttefartøyet KNM *Valkyrien*
* Minedykkerkommandoen
* Marinejegerkommandoen

Kystjegerkommandoen var under utvikling og skulle innmeldes i FIST/Sjø innen 2010.

Eksterne lenker
---------------

* Forsvarets innsatsstyrke/Luft[*død lenke*]
* FIST/L–Helikopter
**Elektryon** var i gresk mytologi sønnen til Persevs og Andromeda og var konge av Mykene. Han giftet seg enten med Anaxo, datter til sin bror Alkaios og søster av Amfitryon, eller Eurydike, datter til Pelops. Han fikk datteren Alkmene og seks sønner med sin kone. Elektryon hadde også sønnen Likymnios med Midia, en frygisk kvinne.

De seks sønnene til Pterelaos som stammet fra Elektryons bror Mestor, kom til Mykene for å kreve en del av kongedømmet. Da Elektryon avslo deres krav, drev de bort kveget hans. I det påfølgende slaget ble alle unntatt en drept. Evenos, den overlevende sønnen, solgte kveget til Polyxenos av Elis. Amfitryon, Elektryons nevø og forlovede til Alkmene, kjøpte kveget og førte det hjem til sin onkel, men drepte ham ved et uhell da han kastet klubben sin mot en av kuene. Elektryons bror Sthenelos tok tronen til Mykene, anklaget Amfitryon for mordet og sendte ham i eksil.

Referanser
----------

1. ↑   Q45201055[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   RSKD / Alcmena[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* M. Grant og J. Hazel, *Who's Who in Classical Mythology*, David McKay & Co Ltd, 1979
Mieczysław Pinkus’ mursteinshus
**Mieczysław Pinkus’ mursteinshus** (polsk *Kamienica Mieczysława Pinkusa*) ligger på hjørnet av Tadeusz Kościuszkos allé og Zielona-gaten i Łódź. 

Mursteinshuset ble reist i årene 1894–1896 til Mieczysław Pinkus og Jakub Lende etter tegninger av Dawid Lande, vis-à-vis Den store synagoge i Łódź. Bygningen var i sin tid Łódź’ største boligkompleks og i over 70 år det største mursteinshuset i byen. Mot slutten av 1900-tallet var det møteplass for artister, journalister og literater. Under andre verdenskrig ble bygningen overtatt av tyskerne, og omgjort blant annet til general von Blaskovitz’ stab. Etter krigen ble mursteinshuset overgitt til Mieczysław Pinkus’ arvinger. I kommunisttiden ble det imidlertid nasjonalisert og var sete til blant annet PRLs Høyesterett og Ankerett. I 1993 ble mursteinshuset gitt tilbake til sine rettmessige eiere, og er siden blitt totalrestaurert. 

Bygningen har fem trappeoppganger, fire etasjer og 13 vindusrader. Elevasjonens rike utsmykning preges av sen renessanse og barokk, og er et godt eksempel på eklektisisme. Mange arkitektoniske elementer kan spores på elevasjonen, blant annet tre to etasjer høye karnapper (på sidene og på hjørnet). Overstykkene til vinduene er dekorert med stukkatur som forestiller kvinneansikt, skjell, grener og blomster.
**Forsvarets kantiner**, senere **Statens kantiner**, var en norsk forvaltningsbedrift som hadde ansvar for driften av messe og marketenteri ved Forsvarets forlegninger.

Forsvarets kantiner ble opprettet i 1959 med bakgrunn fra et kantinekontor i Forsvarsdepartementet. I 1964 ble navnet endret til Statens kantiner og bedriften fikk mandat å kunne ta på seg drift også av «sivile lunsjrom m.v. for andre statlige institusjoner».

I 1997 ble forvaltningsbedriften omdannet til statsforetak og formålet utvidet til å drive kantine, kiosk og cateringvirksomhet, permisjonssteder og virksomheter knyttet til permisjonsstedene. Foretaket ble organisert i to divisjoner og en sentral stab. Divisjonen Fritidskantine og Hotell fikk ansvaret for virksomheten i Forsvaret, mens Divisjon Personalrestaurant og Catering fikk ansvaret for virksomheten i det offentlige og private kantinemarked.

I 2001 ble Statens kantiner omdannet til statsaksjeselskapet Grødegaard AS og betegnelsen Servina ble innført på kantiner og personalrestauranter. Samtidig ble eierskapet overført fra Forsvarsdepartementet til Nærings- og handelsdepartementet.

I 2005 ble hele virksomheten solgt til det danske konsernet ISS.

Referanser
----------

1. ↑  snl.no
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 3. juli 2017. Besøkt 21. juli 2017.
3. ↑  Innst. S. nr. 17 (2000–2001)
**Gaspar de la Torre** var offiser i den spanske hæren og var generalguvernør på Filippinene fra juli 1739 til sin død den 21. september 1745. 

Gaspar de la Torre ble født i Flandern i dagens Belgia, som den gang var område underlagt den spanske krone. Han ble brigader i de kongelige spanske arméer. 

Han ankom Manila i juli 1739 og overtok da embedet som generalguvernør. Han ble regnet som en særdeles streng og røff hersker.

Den britiske admiral George Ansons verdensomseiling fant sted i denne perioden, og han ankom Macao på Kina-kysten i november 1742. Der ventet admiralen på den årlige spanske seilasen med varer fra Manila til Acapulco i Mexico. Med skipet HMS «Centurion» ventet han utenfor Cabo de Espiritu Santo, og angrep gallionen «Nuestra Señora de Cavadonga» den 20. juni 1743. Etter en kortvarig kamp overgav spanjolene seg, og verdier for en halv million pund ble erobret for den engelske krone. 

Det var i begynnelsen av januar 1744, i de la Torres embedsperiode, at Francisco Dagohoys opprør brøt ut på Bohol, uten at de la Torre klarte å sette inn noen mottiltak. Dette opprøret innledet en periode på ca. 80 år da Bohol var utenfor sine spanske koloniherrers kontroll.
**Gaslighting** er løst definert som å få noen til å stille spørsmål ved sin egen virkelighet. Blant forslag til norsk begrep for dette er foreslått **realitetsmanipulasjon**, **realitetsvridning** eller **tvilsterror**.

Begrepet kan også brukes til å beskrive en person (en «gaslighter») som presenterer en falsk fortelling til en annen person eller gruppe for å få disse til å tvile på egne oppfatninger og bli desorientert eller stresset. Vanligvis er denne dynamikken bare mulig når objektet er sårbart, for eksempel ved skjev maktbalanse, eller når offeret er redd for tapene forbundet med å utfordre den falske fortellingen. Gaslighting er ikke nødvendigvis skadelig eller tilsiktet, selv om det i noen tilfeller er det.

Etymologi
---------

Charles Boyer, Ingrid Bergman, og Joseph Cotten filmen fra 1944 *Gaslight*
Begrepet er avledet fra filmen *Gaslight*, fra 1944, som er en historie om en mann som bruker lureri for å overbevise sin kone om at hun er mentalt uvel i den hensikt å stjele fra henne.

Referanser
----------

1. ↑  «APA Dictionary of Psychology». American Psychological Association. Besøkt 7. juli 2021.
2. ↑  «Definition of gaslight (Entry 2 of 2)». Merriam Webster.
3. ↑  Jonas Sundquist (25. februar 2021). «(+) Gaslighting: – En ondskapsfull teknikk for å ta kontroll over et annet menneske». *Psykologisk.no*. Besøkt 5. januar 2023.
4. ↑  Språkrådet (5. januar 2023). «Har nettopp lært hva «gaslighting» er og nå ser jeg det over alt. Vi trenger et norsk ord Sprakrådet?». *Twitter*.
5. ↑  DiGiulio, Sarah. «What is gaslighting? And how do you know if it's happening to you?». NBC News.com. Besøkt 13. juli 2018.
6. ↑  «Gaslight». Oxford English Dictionary. Besøkt 25. oktober 2021.
7. ↑  Hoberman, J. «Why ‘Gaslight’ Hasn’t Lost Its Glow». New York Times. Besøkt 23. august 2019.
8. ↑  Wilkinson, Alissa. «What is gaslighting? The 1944 film Gaslight is the best explainer.». Vox Media. Besøkt 21. januar 2017.
9. ↑  Thomas, Laura. «Gaslight and gaslighting». The Lancet. Besøkt 1. februar 2018.
**Beate Ellingsen** (født 28. oktober 1950 i Oslo) er en norsk interiørarkitekt og møbeldesigner som driver eget firma i Oslo.

Hun er utdannet med artium fra Oslo katedralskole, handelsbrev fra Wangs Handelsskole, snekkerlinje fra videregående skole, og diplom fra avdelingen for interiørarkitektur ved SHKS 1977. Hun var ansatt hos arkitektene Lund & Slaatto 1977–88, og etablerte deretter eget firma. 

Firmaet har blant annet levert interiør til Oslo Tinghus, de norske ambassadene i Riga (1993), Kiev (1995) og Berlin (1999) og Kastellet skole i Oslo (2004).

Som møbeldesigner er Ellingsen best kjent for stolen Ida for Sørlie Møbler, som er premiert. Møblene er vist i flere kollektivutstillinger etter 1987.

Beate Ellingsen har fått Oslo bys kulturstipend 1990, Jacob-prisen 1996, Merket for god design (for stolen Ida) 1997 og Statens byggeskikkpris 2001 for Sametinget.

Referanser
----------

1. ↑  «Offisielt nettsted».
2. 1 2  (no) Beate Ellingsen i Norsk biografisk leksikon
3. ↑  Ida stol og bord[*død lenke*]
4. ↑  norskdesign.no Arkivert 5. mars 2016 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook
 |
**Einar Solbu** (født 3. februar 1942 i Eidskog) var dekan ved *fakultetet for scenekunst* (teater, opera, dans og scenografi) ved Kunsthøgskolen i Oslo. Han er utdannet som kirkemusiker ved Musikkonservatoriet i Oslo 1973-1976 og har vært organist i Oslo og Asker. 

Etter utdanningen var han amanuensis og førsteamanuensis, undervisningsleder og studiesjef ved Norges musikkhøgskole. Deretter var han direktør for stiftelsen Grieg-jubileet 1991–1993 og i årene 1994–2005 direktør for Rikskonsertene. Fra 1990 til 1994 var han også generalsekretær for Dronning Sonja Internasjonale Musikkonkurranse. Fra 2005 var han har styreleder ved Den norske Opera. Han ledet arbeidet med Den norske kirkes kulturmelding, som i 2005 resulterte i utredningen *Kunsten å være kirke*. Han har også vært president i International Society for Music Education og visepresident i International Music Council.

Solbu ble i 2013 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for «innsats for norsk musikk- og kulturliv.»

Bibliografi
-----------

* Holen, Astrid, Harald Jørgensen, Frederik Zimmer og Einar Solbu: *Spillerom: festskrift til Einar Solbu pǎ 60-årsdagen 3. februar 2002*. Oslo: Novus forlag, 2002. ISBN 9788270993420
* *Det spiller en rolle.* Om sammenheng mellom musikerutdanning og musikkformidling. Solum forlag 1993 ISBN 9788256008605

Referanser
----------

1. ↑  *-Å bygge en institutsjon er i seg selv en pedagogisk øvelse* - Norges Musikkhøgskole - nmh.no 11. september 2020
2. ↑  80 års omtale i Aftenposten 3. februar 2022
3. ↑  «Utnevnelse til St. Olavs Orden», kongehuset.no, 2. februar 2013. Besøkt 2. februar 2013.

Eksterne lenker
---------------

* Einar Solbu - Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**A. Landrogs Orgelfabrik** var en orgelfabrikk som ble etablert i Haugesund i 1904.

Andreas Landrog grunnla fabrikken i 1904, men allerede i 1899 hadde han bygd sitt første pipeorgel, da han leverte orgel til byens metodistmenighet. I 1901 fikk Vår Frelsers kirke i Haugesund nytt orgel, og Landrog var med som snekker i arbeidet. I 1902 bygde han så orgelet til Torvastad kirke. Han dro så til USA der han jobbet for Hutchings Organcompany og lærte seg de nyeste teknikkene innen orgelbygging.

I 1904 var han tilbake i Haugesund og grunnla orgelfabrikken. I 1906 leverte fabrikken det første orgelet, og allerede i 1909 måtte fabrikken utvides. Flere personer jobbet i fabrikken, blant annet Andreas' sønn Ole. I årene 1914-15 leverte fabrikken 5-6 orgel i året. I 1916 skrev fabrikken kontrakt på fire orgel, men som følge av krigen det var mangel på råvarer, og ingen av disse ble ferdige før i 1919-20, og ingen andre orgel ble levert i mellomårene. Da fabrikken heller ikke hadde levert orgel i 1923 eller 24, la de ned produksjonen.

På 1930-tallet gjorde man et forsøk på å reetablere fabrikken, men leverte bare et par mindre orgel før man gav opp forsøket. Ole Landrog fortsatte å vedlikeholde orgel, og leverte et nytt orgel i 1956, og senere fem nye orgel til.

Kilder
------

* Stein Johannes Kolnes (1983). «A. Landrogs Orgelfabrikk». *Årbok for Karmsund* (PDF). Haugesund: Museet for Haugesund og bygdene. s. 79–93.
**Carl Fedor Eduard Herbert von Bose** (født 16. mars 1893 i Strassburg, Alsace, død 30. juni 1934 i Berlin) var en tysk embedsmann og politisk sekretær for Franz von Papen.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han tilhørte en gammel katolsk saksisk adelsslekt og var sønn av den keiserlige regjeringsråden *Fedor von Bose* (1856–1919), avdelingssjef i den keiserlige generaldireksjonen for jernbanen i Elsass-Lothringen, og hans første kone *Johanna Dill* (1859–1888).

Bose ble 7. oktober 1919 gift i Kassel med *Therese Kühne* (født 10. november 1895 i Jüterbog, Brandenburg, død 4. desember 1963 i Schopfloch i Schwarzwald), datter av infanterigeneralen *Viktor Kühne* og *Maria von Eschwege*.

### Karriere

Bose var først kongelig prøyssisk kaptein. Som politisk sekretær for visekansler Franz von Papen ble han sjef for visekanslerens presseavdeling. I denne funksjonen var han en av forfatterne av Marburgtalen, som tydelig formulerte den konservative kritikken mot nasjonalsosialismen. Det var forhåpningen at talen skulle få i stand en standhafighet blant alle opposisjonelle i Tyskland, og få dem til å yte motstand mot nazismen. Man ønsket også å utnytte spliden mellom Reichswehr og SA og dessuten å få den aldrende Hindenburg med på det Hitler-fiendtlige laget.

Marburgtalen var i og for seg en suksess – som den amerikanske ambassadør i Berlin, William Dodd, noterne seg, ble den provokative hilsen «Heil Marburg» allesteds nærværende i landet - men Boses, Jungs og Tschirschkys plan ble likevel ikke virkelighet. Papen vaklet, og fikk seg ikke til å reise rett til Hindenburg straks talens gjennomslagskraft ble åpenbar for folk. Dessuten var Hindenburgs sønn såpass klossete at han røpet Bose-Tschirschky-planen overfor hærminister von Blomberg og hans stabssjef von Reichenau. Sistnevnte var på parti med Heinrich Himmler og Reinhard Heydrich, og dermed glapp sjansen ved at nazistene fikk summet seg. Da Papen noe senere gjorde seg klar til avreise til Hindenburg, var det for sent. Han ble arrestert.

Som resultat av denne talen ble også Bose skutt og drept av SS ved sitt skrivebord i 1934 i forbindelse med de lange knivers natt. Bose, Jung, Klausener og Röhm ble drept, mens Papen ble skånet.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 27. april 2014[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* *Genealogisches Handbuch des Adels*, Adelige Häuser A Band VIII, Seite 144, Band 38 der Gesamtreihe, C. A. Starke Verlag, Limburg (Lahn) 1966, ISSN 0435-2408

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** SUDOC
 |

Portal: Andre verdenskrig
Må ikke forveksles med Selvledelse.
**Arbeiderselvstyre** (også kalt «**autogestion**») er en form for beslutningstagning på arbeidsplassen der arbeiderne selv blir enige om hva de skal gjøre (for eksempel når det gjelder kundebehandling, produksjonsmetoder, planlegging, arbeidsdeling, osv). Dette i stedet for at en eier eller tradisjonell arbeidsleder forteller arbeiderne hva de skal gjøre, hvordan de skal gjøre det og hvor de skal gjøre det.

Eksempler på slikt arbeiderselvstyre finner en under den spanske borgerkrigen, i Jugoslavia under Tito, i de «tilbaketatte fabrikkene» i Argentina (*fábrica recuperada*), i LIP-fabrikken i Frankrike på 1970-tallet, i Mondragón Cooperative Corporation i Baskerland og i AK Press i USA.

Arbeiderselvstyre er ofte den styringsmodellen som blir brukt i kooperative økonomiske arrangement som arbeidersamvirke, arbeiderråd, og liknende opplegg der arbeidsplasser fungerer uten en tradisjonell sjef. 

*Autogestion* ble først teoretisert av Pierre-Joseph Proudhon. Så ble prinsippet en viktig del av grunnlaget for noen fagorganisasjoner, særlig anarkosyndikalistiske. Arbeiderselvstyre har for eksempel blitt fremmet av organisasjonen Industrial Workers of the World (IWW) siden den ble grunnlagt i USA i 1905.

Et av de største problemene arbeiderselvstyrte bedrifter møter er forholdet til det tradisjonelle økonomiske systemet, siden de vanlige bedriftene ikke vil samarbeide med eller handle med «tilbaketatte» bedrifter.[] Arbeiderselvstyrte bedrifter finner det derfor ofte lettere å etablere et alternativt nettverk av bedrifter bygget på samme ideologi, altså å bygge et alternativt økonomisk system. Da kan en oppnå den styrken en trenger for å forhandle med vanlige kapitalistiske firmaer.

Eksterne lenker
---------------

* THE NEW RESISTANCE IN ARGENTINA, av Yeidy Rosa
* Self-management and Requirements for Social Property: Lessons from Yugoslavia by Diane Flaherty
* Worker self-management in historical perspective by James Petras and Henry Veltmeyer
* Yugoslavia: Trouble in the Halfway House av Melvin D. Barger
* Mondragón Corporation
* Solidarity Economy: economic democracy theory and analysis
* Movimiento Nacional de Fabricas Recuperadas (National Movement of Recovered Factories)
* Movimiento Nacional de Empresas Recuperadas (National Movement of Recovered Enterprises)
* Guia de Empresas Recuperadas
* Recuperated Enterprises in Argentina: Reversing the Logic of Capitalism
* The Worker-Recovered Enterprises in Argentina:The Political and Socioeconomic Challenges of Self-Management Andrés Ruggeri, University of Buenos Aires, Argentina
* Argentina’s Worker-Recovered Enterprises Movement by Marcelo Vieta
* Official site for El Cambio Silencioso, book on recovered factories by Esteban Magnani