recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Plotin med sine disipler. Relieff fra en romersk sarkofag.
***Nyplatonismen, det guddomlege arbeid*** er en bok i Bokklubbens serie Verdens Hellige Skrifter, redigert av Ingemund T. Askeland og utgitt i 2010. Boken inneholder tekster fra nyplatonismen, slik den framsto fra 200- til 500-tallet. Tekstutvalget er gjort for å «gje eit visst innsyn i grunnleggjande trekk ved filosofien samstundes som det er lagt vekt på å presentere nyansane i den religiøse tenkinga»[1].

Nyplatonisme var en filosofisk-religiøs retning som oppsto i senantikken på 200-tallet; den forener elementer fra nypythagoreisme, Platons filosofi og orientalsk forløsningslære.[2] Selve *begrepet* nyplatonisme ble først innført i nyere tid for å identifisere og skille ut denne platonske tradisjonen som ble initiert av Plotin og i sin hedenske form vedvarte fram til 500-tallet.[1]

Nyplatonikerne oppfattet kosmos som et hierarkisk ordnet system av værenskategorier med grader av fullkommenhet, helt ned til materien, det ondes prinsipp. Gud kan bare erkjennes i ekstasen, som er den høyeste erkjennelsesform; dernest kommer intuisjonen, og i tredje rekke den vanlige logiske tenkning. Den laveste kunnskapsform er den sansene gir oss.[2]

Innhold
-------

Boka har fem hovedavsnitt, hvorav det siste er størst, og omfatter halve boka. De lengste enkelttekstene er *De kaldeiske orakler* og Jamblikos' *Om mysteria*.

* Grunnleggjande filosofi
	+ Tekster av Plotin (fra *Enneadene*), Porfyrios og Proklos
* Einskap og mangfald
	+ Tekster av Proklos og Damaskios
* Platon og den guddommelege filosofi
	+ Proklos *Innleiing til Platonsk teologi*
* Om gudenamn og gudebilete
	+ Tekster av Proklos og Porfyrios
* Tanke eller tru: teurgi og den filosofiske gudekulten
	+ *De kaldeiske orakler*, Proklos' *Om det heilage handverket*, Jamblikos' *Om mysteria*, og andre tekster av Profyrios, Proklos og Keiser Julian

Referanser
----------

1. 1 2  Kilde for sitat og vurderinger er Ingemund T. Askelands innledning til *Nyplatonismen*, 2010
2. 1 2  nyplatonisme hos Store norske leksikon

Bibliografi
-----------

* *Nyplatonismen, det guddomlege arbeid*. Utval og innleiande essay ved Ingemund T. Askeland. Bokklubben, 2010. LVI, 449 sider. (Verdens hellige skrifter; 61). ISBN 978-82-525-7139-4
***Sevastopolfortellingene*** (russisk: Севастопольские рассказы, Sevastopolskiye rasskazy) er noen få korte skisser om beleiringen av Sevastopol skrevet av Leo Tolstoj i 1855. De kom ut på dansk i 1911 under tittelen *Fortællinger og skildringer fra Sebastopol* og på norsk i 1983. Fortellingene handler om livet til russiske soldater og sivile i den russiske byen Sevastopol på Krim under Krimkrigen. Dette verket har gjort at Tolstoj er blitt kalt verdens første krigskorrespondent.

Fortellingene
-------------

Minnebauta om Leo Tolstojs opphold hos 4. bastion i Sevastopol
Boken inneholder tre fortellinger, også kalt skisser (sketches på engelsk):

### Sevastopol i desember måned

I *Sevastopol i desember måned* introduserer Tolstoj leserne for livet i Sevastopol ved å ta dem med på en første omvisning. Den detaljerte turen er trolig lik en tur han selv fikk da han kom dit i november 1854. Han hadde tidligere vært offiser i hæren to år i Kaukasus, men ordnet det slik at han ble flyttet til aktiv tjeneste på Donau, hvor russerne kjempet mot tyrkerne. Da beleiringen av Sevastopol begynte i 1854, var det første gang siden Napoleonskrigene at fremmede styrker sto på russisk territorium. Tolstojs enhet ble flyttet til Sevastopol i mars, og der skrev den unge løytnanten denne første fortellingen bak bombesikrede vegger på sine frivakter.

### Sevastopol i mai

I *Sevastopol i mai* skriver han om det fornuftstridige og forfengelige i krig. Skissen ser på krigens psykologi og det faktum at det er misvisende å tro at det er humanisme i våpenhvile, land går kontinuerlig til krig mot hverandre til tross for tidligere våpenhvileavtaler. Og offiserer bruker krig for personlig vinning. Tolstoj konkluderer med å erklære at sannheten er den eneste helten i hans fortelling: *«The hero of my tale — whom I love with all the power of my soul, whom I have tried to portray in all his beauty, who has been, is, and will be beautiful — is Truth.»*

Denne skissen ble stoppet av sensuren og fikk ikke bli utgitt før den var omskrevet til å bli et stykke med en helt annen tone enn opprinnelig, mer som et propagandaskrift for regjeringen, Da nektet utgiveren å gi det ut, men sensurens formann krevde det utgitt, og det kom ut uten forfatterens navn. 

### Sevastopol i august 1855

Etter at Sevastopol ble oppgitt 1855, reiste Tolstoj tilbake til St. Petersburg som kurer. Mens han var der, søkte han avskjed fra hæren. Mens han ventet på svar, skrev han denne skissen. Her forteller han blant annet om brødrene Kozeltsov og andre skikkelser og om fortvilelsen over at byen ble overgitt etter at tusener hadde omkommet og mens soldater fremdeles ønsket å forsvare byen. Måten han skildrer krigen og personer på peker framover mot hans store Krig og fred.

Eksterne lenker
---------------

* Sebastopol Sketches i Google Books
* Ernest J. Simmons: *Introduction to Tolstoy writings – 1. Literary Beginnings*

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** BNE
 |
**Sevat Sataøen** (født 14. april 1892, død 29. juni 1962) var en norsk spelemann fra Ål i Hallingdal.

Sevat Sataøen ble lært opp av spelemennene Ola A. Strand, Ola Dekko og Myreguten fra Ål, og Tor Grimsgard fra Nes. Ved siden av Olav Sataslåtten regnes han som den fremste spelemannen i Ål, enn si i Hallingdal i sin generasjon. 

Sevat livnærte seg som urmaker i Ål, og var også en dyktig skytter. Han var formbevisst, og svært nøye på at elevene hans skulle lære seg slåttene riktig. Han pleide å gi elevene sine en svenneprøve, og mestret de den, godtok han dem og tok dem i lære. Han ble regnet som en streng læremester og en god dansespelemann.

Slåttene etter ham er svært faste i formen. Han hadde en utbrodert forsiringsteknikk det kan være vanskelig å gjengi, og ofte ganske vanskelige kast med buen, noe få i dag gjør ham etter. 

De som nok lærte mest av ham, er Kristian Øvrevollseie og senere Magne Myhren.

Referanser
----------

1. 1 2   Slekt og Datas Gravminnebase, «Minneside basert på bilder og gravminnedata for Sevat Sataøen, (14.april 1892 - 29.juni 1962).»[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Folketellingen i Norge i 1910, www.digitalarkivet.no, oppført som Sevat Sevatsen[Hentet fra Wikidata]

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** VIAF **·** MusicBrainz
 |
Tidligere Brekken herredshus, vis-à-vis kirken
**Brekken** (sørsamisk: *Praahka*) er ei fjellbygd nordøst på Rørosvidda, 700 moh. Brekken ligger i Røros kommune nær svenskegrensa. Brekken ligger 35 km fra Røros og 40 km fra Funäsdalen i Sverige.

Brekken er et eget sokn i Gauldal prosti med Brekken kirke som soknekirke. Brekken tilhørte Røros prestegjeld og formannskapsdistrikt (kommune) etter innføringa av formannskapslovene av 1837. Brekken ble utskilt som egen kommune ved firedelinga av Røros kommune i 1926, men kirkesoknet var fortsatt underlagt Røros prestegjeld. I 1964 ble Brekken slått sammen med Røros (bergstaden), Røros landsokn og Glåmos til den nye Røros kommune.

Bygda har barnehage, skole (1-7), butikk, bensinstasjon, post, ungdomshus, fotballbaner (skistadion om vinteren) med klubbhus, skysstasjon (Skottgården) og historielagets bygdemuseum. Brekken flyplass åpnet i august 2009.

Litteratur
----------

* Indset, Jon O. Kvikne, Olav og Moen, Oliver (1957). *Rørosboka. Bind III: Røros landsogn–Brekken. Gårds- og slektshistorie*. Utgitt av Rørosbokkomiteen. Trondheim: I kommisjon hos Globus-forlaget. s. 203ff. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
* Strickert, Per (1978) [1956]. «Brekken». I Fiskaa, Haakon M. og Myckland, Haakon Falck (red.). *Norges bebyggelse. Nordlige seksjon. Herredsbindet for Sør-Trøndelag. Østre del*. I–II. Trondheim: Faglitteratur. s. 1–7. CS1-vedlikehold: Flere navn: redaktørliste (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
**Nynäshamns Järnvägsmuseum** er blant de eldre jernbanemuseer i Sverige. En forening ble grunnlagt i Stockholm i 1972 av entusiaster for å bevare lokomotivet MaWJ 1 fra sør i Dalarna.

Foreningen flyttet til Lövlund i Nynäshamn i 1974, der vogner av tre fra forrige århundreskifte ble anskaffet.
På 1980-tallet måtte foreningen igjen flytte på grunn av at Nynäshamn vokste. Foreningen havnet tilslutt i verkstadet i Nynäsgård, som i 1999 ble kjøpt fra kommunen.

Etter det ble det anskaffet kjøretøy fra den opprinnelige Nynäsbanan, SNJ (*Stockholm Nynäs järnväg*). Museet ble innviet i 1994 og ble for første gang åpnet for allmennheten.
Fra begynnelsen av veterantrafikken lånte man først inn vogner av tre fra andre foreninger, seinere ble mer moderne personvogner av stål anskaffet, blant annet Bo6 og F5 fra 30-40-tallet i tillegg til flere lokomotiv.
Dette har ført til at baneområdet er bygget om i flere omganger ettersom flere kjøretøy ble anskaffet. Seinest sommeren 2012 da Nynäsgårds stasjon ble bygget om til møtestasjon.

Referanser
----------

1. ↑   MaWJ 1
2. ↑  Bo6

Eksterne lenker
---------------

* (mul) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Nynäshamns järnvägsmuseum – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Portaler: Museum | Sverige
**John Graham** (født 1774 i Dumfries i Virginia, død 6. august 1820 i Washington, DC) var en amerikansk politiker og diplomat. John Graham tok avgangseksamen ved Columbia University i 1790, hvoretter han flyttet til Kentucky og tjenestegjorde i Kentucky General Assembly.

Fra 1801 til 1803 tjenestegjorde han som sekretær og chargé d'affaires i USAs legasjon i Spania. Fra 1804 til 1807 var han sekretær i Territory of Orleans.

Graham ledet kontoret i utenriksdepartementet fra 1807 til 1817, og var fungerende utenriksminister fra 4. til 9. mars 1817, ved begynnelsen av president James Monroes regjeringstid.

I 1817 ble han og to andre utnevnt av James Monroe som kommissærer i Sør-Amerikas forente provinser (idag en del av Argentina). Han tjenestegjorde som ambassadør i Rio de Janeiro fra juni 1819 til juni 1820.

Hans bror George Graham var fungerende krigsminister under presidentene James Madison og James Monroe.

Referanser
----------

1. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6sj3p8g, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
Franktirører i Vogesene under den fransk-prøyssiske krig.
**Franktirør** (fra fransk, franc-tireur: fri-skytter) er en krigsdeltaker som ikke er uniformert, men deltar frivillig med våpen.

Etymologi
---------

Begrepet ble først brukt under den fransk-tyske krig i 1870 da Frankrike opprettet flere frikorps som deltok tildels uten militær ledelse og ofte uten regulær uniform.

Lovregulering
-------------

Slik virksomhet ble etterhvert regulert av Genèvekonvensjonene om krigsvirksomhet. Disse foreskriver også håndtering av krigsfanger. Stridende som pågripes uten godkjent synlig uniformering eller med skjulte våpen i likhet med en terrorist eller spion regnes som franktirør og er dermed ikke en krigsfange ut ifra Genèvekonvensjonenes definisjon og er dermed heller ikke beskyttet av de avtalte krigskonvensjonene. De kan derfor ved pågripelse og tilfangetakelse bli stilt for standrett og henrettes der og da ved «kort prosess» eller ved «stående fot» av en stridende avdeling eller okkupasjonsmakt. Standrett ble avskaffet i den norske militære strafferett i 1979, men andre land kan ha sine egne militære strafferettslover. 

Både i første og andre verdenskrig ble det jaktet på franktirører, og henrettelser av slike forekom. Under felttoget i Norge i 1940 ble minst fem personer henrettet av de tyske troppene for frantikørvirksomhet.

Referanser
----------

1. ↑  Niels Hertzberg (1960). *Krigen i Norge 1940. : Operasjonene på Ringerike og Hadeland*. Oslo: Gyldendal Norsk Forlag. s. 170.
2. ↑  Christensen, Trygve (1993). *Marka og krigen: Oslomarka 1940-1945*. Oslo: T. Christensen. s. 17. ISBN 8299291607.

Litteratur
----------

Castberg, Frede (1893-1977) (1954). *Hva folkeretten sier om franktirørkrig, kampmetoder, fangebehandling og vilkår for å ha rettigheter som krigførende*. Oslo. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Universalis
 |
**Fei Junlong** (kinesisk: 费俊龙, pinyin: *Fèi Jùnlóng*, født 5. mai 1965 i Kunshan ved Suzhou i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk taikonaut. Han og Nie Haisheng ble de 2. og 3. som ble sendt opp i det kinesiske Shenzhou-programmet på hans første (og hittil eneste) ferd Shenzhou 6, som var den første kinesiske romferden med mer enn ett menneske ombord.

Romferder
---------

* Shenzhou 6 – Kinas andre bemannede romferd (4 dager, 19 timer, 33 minutter)

Bakgrunn
--------

Han ble rekruttert til Kinas luftvåpen i 1982. I luftvåpenet ble han utdannet med toppkarakterer og ble pilot, flyinstruktør og flyteknologi-inspektør.
Han ble gift i 1991 og har en sønn. På sin fritid liker han å drive med kunst.

Romfartskarrieren
-----------------

Som oberst ble Fèi utvalgt til å bli taikonaut i 1998. Han var en av de siste fem utvalgte til Shenzhou 5-ferden, som ble Kinas første bemannede. Junlong var kommandør ombord på Shenzhou 6, som ble skutt opp 12. oktober 2005, sammen med Niè Hǎishèng. De landet 17. oktober 2005.

### Etter romfarten

En asteroide (9512 Feijunlong) er oppkalt etter ham.

Eksterne lenker
---------------

* Fèi Jùnlóng at the Encyclopedia Astronautica. Sist besøkt 23. juli 2005.
* «New spacemen to become household names in manned space». Xinhua News Agency. 12. oktober 2005.
* Spacefacts biography of Fèi Jùnlóng
Statue av Feidippides i Maraton
**Feidippides** (gresk: Φειδιππίδης, noen ganger kalt **Filippides**) var en helt i antikkens Hellas, og er den sentrale figuren i myten som har vært inspirasjonen til dagens sportsgren maraton.

Den tradisjonelle fortellingen forteller at Feidippides (ca 530–490 f.Kr.), en athensk budbringer eller *hemerodrome* oversatt som blant annet «dagsløper», ble sendt til Sparta for anmode om hjelp da den persiske hæren gjorde landgang ved Marathon. Han løp rundt 240 km på to dager. Han løp deretter rundt 42 km fra slagmarken i nærheten av Marathon og til Athen for fortelle om den greske seieren over perserne i slaget ved Marathon (490 f.Kr.) med ordet νικῶμεν, *nikomen*, «Vi har vunnet!» Deretter falt han sammen og døde.

De fleste omtaler av denne berømte hendelsen har feilaktig tilskrevet fortellingen til historikeren Herodotos, som skrev om perserkrigene i sitt store verk *Historier*. Isteden er fortellingen antagelig en «romantisk oppfinnelse». Forfatteren Lukian er den eldste kjente kilden til alle de kjente elementene i fortellingen om budbringeren som løp fra Marathon for å fortelle om seieren og deretter døde av utmattelse.

Referanser
----------

1. ↑  Sears, Edward Seldon (2001): *Running Through the Ages*. McFarland.
2. ↑  Pressemelding (7. september 2011): «Bristol team to mark 2,500th anniversary of the first marathon». Universitetet i Bristol.
3. 1 2  Magill, Frank Northen & Moose, Christina J. (2003): *Dictionary of World Biography: The Ancient World*. Taylor & Francis, ISBN 1579580408.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pheidippides – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

Wikisource har originaltekst relatert til denne artikkelen:
***Feidippides***

* Spartathlon
* «Pheidippides... run again!», olympisk opera av Luca Belcastro, 1896
* *The Story of the Marathon*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN
 |

Portal: Antikkens Hellas
***Tåtten om Torvard Kråkenebb*** (norrønt *Þorvarðar þáttr krákunefs*) er en tått, en kort islendingesaga fra 1200-tallet. Historien foregår i Norge og Island på 1000-tallet og handler om *Torvard* fra Vestfjordene og hans reise til Norge, hvor han møter kong Harald Hardråde og kongens svoger Øystein Orre. Sagaen har blitt sammenlignet med tåtten om Audun fra Vestfjordene og blitt beskrevet som «another didactic tale about an Icelander bearing a generous
gift to a foreign king».

Torvard reiser til Norge, hvor han ønsker å forære et seil til kong Harald. Kongen avslår gaven, og viser til at han tidligere har fått et dårlig seil fra en annen islending. Øystein Orre tar imidlertid imot gaven, inviterer Torvard hjem til seg på Giske, og gir ham tre gaver. Til sist må også kongen erkjenne at seilet fra Torvard er førsteklasses.

Tåtten er kjent fra håndskriftene Flateyarbok og Morkinskinna. Det er oversatt til norsk i fembindsverket *Islendingesagaene*, 2014.

Referanser
----------

Wikisource har originaltekst relatert til denne artikkelen:
***Tåtten om Torvard Kråkenebb***

1. ↑  Fornrit 2011 Arkivert 24. januar 2013 hos Wayback Machine. forlagspresentasjon av samleutgave av sagaene (pdf)

Eksterne lenker
* heimskringla.no, dansk fulltekst

Portaler: Litteratur | Island

| * v
* d
* r
Sagalitteratur • Islendingesagaer • Tått • Liste over islendingesagaene |
| --- |
| Audun fra Vestfjordene • Bandamanna saga • Bård • Bjørn Hitdølakjempe • Droplaugs-sønene • Egils saga • Eirik Raude • Færøyingesaga • Finnboge • Fljotsdølane • Flóamanna • Fosterbrødrene • Gisle Sursson • Grette • Grønlendingene • Gull-Tore • Gunnlaug Ormstunge • Hallfred Vandrådeskald • Håvard Isfjording • Heiðarvíga • Hønse-Tore • Kjalnesinga • Kormak • Kristnisaga • Kroka-Rev • Laksdøla • Ljósvetninga • Njål • Ravnkjell Frøysgode • Reidar • Røykdølane • Snegle-Halle • Svarvdølane • Torstein Kvite • Torstein Side-Hallsson • Torvald den vidfarne • Tord den trugande • Torstein Oksefot • Valla-Ljót • Vápnfjordingane • Vatsdølene • Viga-Glum • Víglund • Ølhette • Øyrbyggene |
**Feigefossen** eller **Feigumfossen** er en 229 meter høy foss i Luster kommune i Sogn og Fjordane. Den ligger i Feigedalselvi, like ovenfor grenda Feigum på østsida av Lustrafjorden. Den har Norges fjerde høyeste loddrette fall med totalt fall på 293 meter og tilnærmet loddrett fall på 200 meter, og en horisontal lengde på 300 meter. Andre kilder oppgir 218 meter loddrett fall. Ifølge liste laget av Finn Alnæs er dette den 46. høyeste i verden regnet etter samlet fall.

Henrik Wergeland besøkte Luster i 1832 og laget en fargelagt tegning med han noterte sitt anslag på fossens høyde: «500 Fod lodret».

Vassdraget ble vurdert utnyttet til vannkraft på 1980-tallet. Feigedalselvi er et relativt lite vassdrag på vestsiden av Jotunheimen med utløp til Lustrafjorden. Vassdraget har nedbørsfelt opp til 1600 m.o.h.. Elven faller i tre etapper: Drivåndefossen, Hanafossen og Feigefossen som nederste. De imponerende fossene var grunnlaget for vern. William Cecil Slingsby beskrev fossene i Feigeelvi fra sine besøke i Norge.

Feigefossen ligger på østsiden av Lustrafjorden, en fjordarm innerst i Sognefjorden.
Feigumfossen i Luster i Sogn vist i *Norge fremstillet i Billeder* fra 1848
Feigumfossen fremstilt av I.C. Dahl 1848

Se også
-------

* Liste over norske fosser

Referanser
----------

1. 1 2  Welle-Strand, Erling (1988). *De tusen fossers land*. Oslo: Nortrabooks. ISBN 8290103433.
2. ↑  Bjørnsen, Bjørn (1997). *En fortelling om fossen og samfunnet*. [Rånåsfoss]: Akershus energi. ISBN 8299425204.
3. 1 2  *Enn om vi kledde fjellet: vår virksomhet*. Oslo: DNT. 1985. ISBN 8290339143.
4. ↑  Alnæs, Finn (1976). *Naturkatedral: en opplevelse i ord og bilder*. Oslo: Aschehoug. ISBN 8203086055.
5. ↑  Eie, Jon Arne (1996). *Elver og vann: vern av norske vassdrag*. Oslo: I samarbeid med Norges vassdrags- og energiverk. ISBN 8250422414.
6. ↑  Slingsby, William Cecil (1998). *Norge: den nordlige arena : skisser fra tindebestigninger og oppdagerferder i norsk natur mellom 1872 og 1921*. Oslo: Grøndahl Dreyer. ISBN 8250420764.

Eksterne lenker
---------------

* Bilde og kort omtale
* Feigefossen på World Waterfall Database

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
***Tåtten om Torarin Nevjolvsson*** (*Þórarins þáttr Nefjólfssonar*) er en tått, en kort islendingesaga fra 1200-tallet. Egentlig er det tale om to ulike tåtter eller tekster om *Torarin Nevjolvsson*.

*Þórarins þáttr Nefjólfssonar inn fyrri* foregår i Norge og på Island i kong Olav den helliges styretid (1015-1028), og handler om islendingen *Torarin Nevjolvsson* som reiser til Norge og blir kongens mann, og deretter blir sendt hjem til Island for å tale kongens sak der. Denne teksten tilsvarer kapitlene 85-86 og 125 i *Olav den helliges saga* fra Heimskringla.

*Þórarins þáttr Nefjólfssonar inn síðari* forteller om Torarins opphold først hos kong Knut av Danmark, hvor han blir venn med Torstein Ragnhildsson. De tok kommer senere sammen til Norge, hvor de får opphold hos kong Olav. Sagaen har blitt beskrevet som «a didactic tale about an Icelander who falls out of favour with the Norwegian king as a result of false accusations made against him, before the truth is revealed and his status restored». Teksten avsluttes med å fortelle at Torarin dør sammen med kongen.

Torarin Nevjolvsson nevnes også andre steder i *Olav den helliges saga*, blant annet i møte med Asbjørn Selsbane i kapittel 118-119. 

Tåtten er oversatt av Marianne Ustvedt i fembindsverket *Islendingesagaene*, 2014.

Referanser
----------

1. ↑  heimskringla.no kildeindex
2. ↑  Olav den helliges saga Arkivert 15. juni 2013 hos Wayback Machine. fulltekst
3. ↑  Fornrit 2011 Arkivert 24. januar 2013 hos Wayback Machine. forlagspresentasjon av samleutgave av sagaene (pdf)

Eksterne lenker
---------------

* heimskringla.no, dansk fulltekst av Þórarins þáttr Nefjólfssonar inn fyrri
* heimskringla.no, dansk fulltekst av Þórarins þáttr Nefjólfssonar inn síðari

Portaler: Litteratur | Island

| * v
* d
* r
Sagalitteratur • Islendingesagaer • Tått • Liste over islendingesagaene |
| --- |
| Audun fra Vestfjordene • Bandamanna saga • Bård • Bjørn Hitdølakjempe • Droplaugs-sønene • Egils saga • Eirik Raude • Færøyingesaga • Finnboge • Fljotsdølane • Flóamanna • Fosterbrødrene • Gisle Sursson • Grette • Grønlendingene • Gull-Tore • Gunnlaug Ormstunge • Hallfred Vandrådeskald • Håvard Isfjording • Heiðarvíga • Hønse-Tore • Kjalnesinga • Kormak • Kristnisaga • Kroka-Rev • Laksdøla • Ljósvetninga • Njål • Ravnkjell Frøysgode • Reidar • Røykdølane • Snegle-Halle • Svarvdølane • Torstein Kvite • Torstein Side-Hallsson • Torvald den vidfarne • Tord den trugande • Torstein Oksefot • Valla-Ljót • Vápnfjordingane • Vatsdølene • Viga-Glum • Víglund • Ølhette • Øyrbyggene |
**Carl Viggo Manthey Lange** (født 9. april 1904 i Oslo, død 31. mai 1999) var en norsk lege og politiker (Ap). Han var sønn av fredprisvinneren Christian Lous Lange, og bror av utenriksminister Halvard Lange og skolemannen August Lange.

Under andre verdenskrig var han internert på Falstad der han gjorde en stor innsats som lege for andre internerte. Han ble arrestert 9. mars 1942 og holdt som gissel sammen med andre fremstående menn i Trondheim. Lange ble værende på Falstad ut krigen. Bakgrunnen for arrestasjonen var blant annet hans medvirkning i Mot Dag.

Han var stortingsrepresentant for *Kjøpstedene i Sør-Trøndelag og Nord-Trøndelag fylker* (Trondheim og Levanger) 1950–1953 og vararepresentant for Sør-Trøndelag 1954–1957.

Lange hadde examen artium fra 1922, og ble cand.med. i 1929. Han var lege i Oslo 1930–1934, og i varierende stillinger i Trondheim 1934–1955. Flyttet til Kristiansand og var distriktslege i Oddernes 1955–1964 og fylkeslege i Vest-Agder 1964–1974.

Lange var medlem av Trondheim formannskap/bystyre 1945–1955, og hadde en rekke andre offentlige verv i byen. Han var formann i Det Norske Studentersamfund i 1933 og i Studentersamfundet i Trondhjem i 1939. Videre medlem av Landsstyret i Den norske lægeforening 1948–1949 og flere andre verv.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Stortingets president (16. juni 1999). «Minnetale over tidligere stortingsrepresentanter Ingolv Helland og Carl Viggo Lange». *Stortinget*. Besøkt 28. februar 2016.
2. ↑  Ulateig, Egil (1984). *Falstad - en konsentrasjonsleir i Norge. Et glimt av helvete*. Oslo: Mortensen. ISBN 8252707661.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Carl Viggo Lange hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Carl Viggo Lange hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Stortinget **·** Fangeregisteret

 |
***Stenodina*** er en slekt av kjukebiller.

Utseende
--------

Små til middelsstore, avlange kjukebiller. I motsetning til mange andre medlemmer i denne gruppen, som er glatte og fargerike, er de fint hårete og gråbrune-svarte på farge.

Levevis
-------

De aller fleste er soppetere, men det finnes noen få arter som lever på planter og muligens spiser pollen. Mesteparten av artene er knyttet til sopper som vokser på død ved, og denne gruppen kan derfor være truet av skogbruk som reduserer mengden av død ved i skogen. Både voksne og larver kan finnes på fruktlegemer av ulike slags sopper, under barken på døde, soppbefengte trær og i råtten ved. En del av artene er ikke flygedyktige, og har derfor svært dårlig spredningsevne. Dette gjør dem sårbare for lokale endringer.
I alle fall noen av artene har yngelpleie, der en av foreldrene passer på larvene.

Utbredelse
----------

Slekten forekommer på Madagaskar.

Systematisk inndeling
---------------------

I nyere systematikk blir gruppen ofte plassert som en stamme i underfamilien Xenoscelinae. Det er mulig at denne arten bør plasseres i slekten *Loberus*.

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia
			* Overfamilien glans- og flatbiller, Cucujoidea
				+ Familien **kjukebiller**, Erotylidae Latreille, 1802
					- Underfamilien **Loberinae**
						* Slekten ***Stenodina*** Fairmaire, 1898
							+ *Stenodina quadriguttata* Fairmaire, 1898

Referanser
----------

1. ↑  «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 15. oktober 2020. Besøkt 15. oktober 2020.

Kilder
------

  

* Skelley, P.E. 2001. Pleasing fungus beetles of North America. Family Erotylidae (med bilder av mange slekter).

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for arter i Wikidata*
**Carl Georg With** (født 3. juli 1827, død 4. september 1908) var en norsk general og kammerherre, som var kommanderende general i Norge, dvs. øverstkommanderende for den norske armé, fra 1884 til 1897, avbrutt av noen uker i 1885 da kronprins Gustav var kommanderende general. Han fungerte som kommanderende general frem til han ble fast utnevnt i 1888, og var også generalinspektør for kavaleriet fra 1893.

Han var født i Christiania som sønn av brigadelege Martin Rasmus With (1788–1848) og Helle Alethe Ramm (1800–1885), og ble gift 24. april 1855 med Agnes (Valeska) Schmidt (1829–1917). Hans morfar var eidsvollsmannen Eilert Waldemar Preben Ramm.

Han studerte ved Krigsskolen fra 1844 til 1848 og ved Den militære høyskole fra 1849 til 1852; han studerte også i utlandet i 1873 og 1877. Han tjenestegjorde i generalstaben, infanteriet og kavaleriet. Fra 1867 til 1869 var han adjutant for kong kong Karl IV, og fra 1858 til 1905 var han kammerherre ved det kongelige hoff i Norge.

Han ble sekondløytnant i 1848, premierløytnant i 1857, kaptein i 1862, major i 1864, oberstløytnant i 1872, oberst i 1882, generalmajor i 1887 og generalløytnant i 1895. Han gikk av med pensjon i 1899.

Han mottok *Norsk Militært Tidsskrifts* sølvmedalje i 1862.

Referanser
----------

1. ↑  Carl Johan Anker, *Biografiske data om 330 norske, norskfødte eller for nogen tid i den norske armé ansatte generalspersoner : 1628-1885*, s. 335, Kristiania, Alb. Cammermeyer, 1885
2. 1 2 3 4  Dahl, A. D. (1983). «With, Carl Georg». I Anker, Øyvind; Kaldhol, Bjarte. *Norsk biografisk leksikon*. 19 (1. utg.). Oslo: Aschehoug. s. 296–297. CS1-vedlikehold: Flere navn: redaktørliste (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Bengt Petter Hanssen** (født 25. juni 1953 i Grimstad) er en norsk billedkunstner, bosatt i Grimstad. Han arbeider[*når?*] i hovedsak med maleri.

Hanssen er medlem av Norske billedkunstnere Agder (NBK) og er selvlært som maler. Han har en rekke separat og gruppe-/kollektivutstillinger bak seg. Han har deltatt på Sørlandsutstillingen seks ganger (1991, 1992, 1993, 1999, 2006 og 2009). Fire ganger har Hanssen deltatt på Telemarksutstillingen (1988, 1989, 1990 og 1991). Separatutstillinger har han blant annet hatt på Tyholmen galleri i Arendal (1995), Reimanngården i Grimstad tre ganger (siste gang i 2010) og i Grimstad kirke (1994). Han har deltatt på gruppe/kollektivutstillinger i Grimstad kunstforening 12 ganger (første gang i 1989, siste gang sommeren 2014), Molde kunstforening (2001) og under Hamsun-dagene på Hamarøy (2002). Tre ganger har han stilt ut ved Galleri Bi-Z i Kristiansand (1992, 1999 og 2002) og han har deltatt på Sørlandets Kunstnersenter, Galleri 9 i Kristiansand (1997 og 1999). Hanssen har også deltatt på Agder Biennalen i henholdsvis Kristiansand og Risør (2002 og 2007).

I forbindelse med separatustillingen «Landskap bortenfor» i Reimanngården i 2010, uttalte Hanssen at han lar seg inspirere av litteratur i sin kunst. I denne utstillingen var poetiske inntrykk fra Knut Hamsun, Stein Mehren og Peter R. Holm omskapt til stemningsfulle, ladete landskaper. 

Bengt Petter Hanssen er blant annet innkjøpt av Aust-Agder fylkeskommune, Aust-Agder næringsselskap og Grimstad kommunes kunstsamling. I 2002 mottok han Aust-Agder fylkeskommunes kulturstipend og i 2004 mottok han Norsk kulturråds utstillingsstipend.

Referanser
----------

1. ↑   Minge, Hans Otto (1999): *Norske billedkunstnere Agder*, s. 70.
2. ↑  Camilla Hovstø: «Blåste utstillingen i gang» i *Grimstad adressetidende* 25. juni 2014.
3. ↑  Miriam Grov: «Skaper poesi med penselen» i *Agderposten* 10. november 2010, s. 38.
**Wilhelmine Louise *«Mimi»* Saxe Falch** (født Saxe 19. november 1880 på Hamar, død 22. april 1962 i Lier) var en norsk lærer, kvinnesaksaktivist, politiker, foreningskvinne og forfatter.

Familie
-------

Mimi Saxe Falch var datter av seminarbestyrer på Hamar, *Oluf* Andreas Laurentius Saxe (1838-1889) og hans andre hustru, diakonisse Ingeborg *Wilhelmine* Birgitte Mohr (1843-1913). Hun ble 20. september 1904 gift i Fagerborg kirke i Kristiania med ingeniør og disponent Søren Johan Falch (f. 1889).

Liv og virke
------------

Mimi Saxe tok middelskoleeksamen i fødebyen Hamar, før hun tok post som guvernante. Deretter var hun elev ved Henriette Schønberg Erkens husholdningsskole for lærerinner. I 1901 ble hun ansatt som lærer ved Drammens Kvinnesaksforenings husholdningsskole. Hun gjennomgikk senere Statens kurs til utdannelse av skolekjøkkenlærerinner. En periode var hun vikar ved skolekjøkkene ved Møllergaten skole.

Sommeren 1906 oppholdt hun seg i Tharandt ved Dresden, hvor moren og to søsken allerede hadde bosatt seg. Hun hadde også opphold i København, Berlin og Rotterdam.

Hun var sterkt religiøst engasjert, og medvirket til stiftelsen av Moralvernforeningen i Drammen, og organiserte flere religiøse lag. Hun var en periode vararepresentant i Drammens bystyre, og var dessuten den første kvinnen i byens sunnhetskommisjon. Under første verdenskrig opprettet hun Drammens fiskematkjøkken. Hun var også Landbruksdepartementets representant i Drammens Kvinnesaksforenings husmorskole. I 1924 skrev hun boken *Beretningen og Drammens Kvinnesaksforenings husmorskoles 25-årige virksomhet våren 1899 - våren 1924*.

Fra 1923 var hun og familien bosatt i Lier. Der var hun formann i Marialoge nr. 7a.M, og hun stiftet dessuten Lier kvinneråd og Lier diskusjonsforening, og i disse foreningene var hun også formann en årrekke. I Lier medvirket hun blant annet også i en misjonsforening og i buddhistmisjonsforeningen.

Hun var en ivrig skribent, og vant blant annet Morgenbladets konkurranse *Hvis jeg var stortingsmann* og tidsskriftet Urds oppgave *14 dagers spiseseddel under rasjoneringen*.

Bibliografi
-----------

* 1924: *Beretningen og Drammens Kvinnesaksforenings husmorskoles 25-årige virksomhet våren 1899 - våren 1924*, Drammen

Referanser
----------

1. ↑  *Morgenbladet 1962.04.24*. Norge, Oslo. 1962.

Kilder
------

* Saxe, Ludv. (1940). *Slekten Saxe i 400 år*. Oslo: Grøndahl & Sønn.
* *Dette skrev kvinner*. Oslo: Skolen. 1984. s. 66. ISBN 8257900109.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Flyttall** er en måte å representere reelle tall med et fast antall biter i en datamaskin. Navnet kommer av at kommaet ikke har noen fast plass, det vil si at det ikke er noe fast antall sifre før og etter. Man kan si at for små tall kan kommaet «flyte» framover slik at man får plass til flere sifre bak, og motsatt for store tall.

Et flyttall består av en mantisse (*m*) og en eksponent (*e*). Mantissen vil være et tall større eller lik 1, men mindre enn 2. Tallverdien flyttallet representerer vil da være gitt ved formelen *m* × 2*e*. Antall biter som brukes til å lagre mantissen avgjør antall signifikante sifre i tallet, og dermed nøyaktigheten. Antall biter som brukes til lagring av eksponenten avgjør hvor store og små tall som kan representeres.

Antallet flyttallsoperasjoner en datamaskin kan utføre i løpet av et sekund (FLOPS), er et viktig mål for datamaskiner i mange sammenhenger.

Standarder
----------

Opp gjennom historien har det blitt utviklet mange måter å lagre flyttall på, men IEEE 754-standarden har etterhvert blitt ganske dominerende. Denne standarden definerer to datatyper, kalt *single precision* (enkel presisjon) og *double precision* (dobbel presisjon). Førstnevnte er på totalt 32 biter, mens sistnevnte er på 64 biter og kan både representere større tall og flere signifikante sifre. I tillegg til vanlige tall kan de også representere uendelig store tall og spesielle verdier som signaliserer at en regneoperasjon ikke har noe svar (slik som 0 delt på 0).

Bruk
----

Flyttall brukes i programmer hvor man trenger å representere reelle tall, fra vitenskapelige simuleringer til vanlige PC-programmer.

Den begrensede nøyaktigheten i flyttall gjør likevel at de er uegnet i enkelte sammenhenger. Med flyttall kan man for eksempel oppleve at 1000000 + 0,1 = 1000000. Dette er noe man må være klar over når man jobber med flyttall.

Eksempler på alternativer til flyttall er tall med fast kommaplass og BCD.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
For romanen om Marie Grubbe, se *Fru Marie Grubbe*

**Marie Grubbe** (født ca. 1643, død ca. 1718) var en dansk adelskvinne. Hun er kjent fordi hun som kvinne tok styring med sitt eget kjærlighetsliv og hun har inspirert flere kunstnere opp gjennom årene.

I 1660 giftet hun seg med Ulrik Frederik Gyldenløve, sønn av Frederik III og Margrethe Pape. Ettersom Marie Grubbe var av adelsslekt og i tillegg brakte med seg en medgift på 12 000 riksdaler var hun et godt parti.

Da ektefellen ble utnevnt til stattholder i Norge i 1664, bosatte de seg på Akershus i Oslo.
Hun hadde et forhold med ektefellens sekretær Joachim Lambert, med en franskmann som het Blanquefort og muligens med svogeren Stygge Høeg.

Ekteparet ble separert i 1667. Ettersom utroskap medførte dødsstraff sto hun i gjeld til ektefellen og lovet å ikke bruke hans navn. I 1670 fikk de skilsmisse av kongen etter ektefellens initiativ. Marie Grubbe fikk beholde arven sin og også rett til å gifte seg på nytt. Tre år senere arrangerte faren et nytt ekteskap for henne; med godseieren Palle Dyre.

Hun hadde et forhold med en yngre kusk som het Søren Sørensen Møller og i 1690 ba faren kongen om tillatelse til å gjøre henne arveløs og sperre henne inne. Ektefellen gikk imidlertid i forbønn for henne og ga beskjed om at han nøyde seg med skilsmisse. Hun ble satt i husarrest inntil skilsmissen i 1691.

Da faren døde i 1692 fikk hun ingen arv etter han. Hun hadde fått forbud mot å gifte seg igjen etter skilsmissen fra Palle Dyre og hun giftet seg derfor med Møller i Holstein. Paret levde et omflakkende liv og livnærte seg av tilfeldig arbeid inntil de fikk bo på Falster, sannsynligvis under enkedronning Charlotte Amalies beskyttelse.

Ludvig Holberg var på Falster i 1711 og hun hadde fortalt han at hun var mer lykkelig med Møller enn med Gyldenløve. 
Møller var imidlertid flere ganger i konflikt med loven og ble stilt for retten. I 1712 ble han dømt til straffearbeid på Bremerholm etter å ha skutt en skipper og Marie Grubbe så aldri ektefellen igjen. Hun levde på fattighjelp de siste årene og døde uten at man vet med sikkerhet når ca.1718.

I kulturen
----------

Marie Grubbe har vært inspirasjonskilde til blant annet *Kysse-Marie* av Juliane Preisler, Steen Steensen Blichers *Brudstykker af en Landsbydegns Dagbog* fra 1824, J.P. Jacobsens *Fru Marie Grubbe* fra 1876, H.C. Andersens *Hønse-Grethes Familie* fra 1869, til opera av komponisten Ebbe Hamerik, *Marie Grubbe*, 1940, over et drama av Sven Lange fra 1905.

Referanser
----------

1. 1 2   MAK, PLWABN-ID 9810535400905606[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Dansk biografisk leksikon, Dansk Biografisk Leksikon-ID Marie\_Grubbe[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   NUKAT, NUKAT autoritetspost n2017169971[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Norsk biografisk leksikon, nbl.snl.no[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Dansk Kvindebiografisk Leksikon

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon **·** Dansk kvindebiografisk leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
***Stenocrates carinatus*** er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).

Utseende
--------

En middelsstor (gjerne 10-20 millimeter), avlangt oval, blankt svart hornbille. Disse artene mangler horn på hodet, som er forholdsvis bredt og firkantet. Antennene har 10 ledd. I motsetning til de fleste andre Cyclocephalini har ikke hannene forstørrede klør på forføttene. Pronotum er grovt, men spredt punktert, dekkvingene har grove punktrader. Beina er temmelig kraftige, leggene med butte tenner på yttersiden. Artene i slekten *Stenocrates* ligner hverandre sterkt og kan ofte bare skilles ved å undersøke hannenes kjønnsorganer.

Levevis
-------

Nesten ingeting er kjent om disse billenes levevis, og larvestadiet er helt ukjent. De voksne billene kommer gjerne til lys.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i Brasil og Bolivia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
				+ Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
					- Stammen Cyclocephalini
						* Slekten *Stenocrates* Burmeister, 1847
							+ ***Stenocrates carinatus*** Endrödi, 1966

Kilder
------

* Generic Guide to New World Scarab Beetles - *Stenocrates*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Stenocrates carinatus* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Stenocrates carinatus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Stenocrates carinatus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* Dynastidae du monde- sjekkliste over artene
**Bengt Helge Ljungquist** (født 20. september 1912 i Stockholm, død 15. juli 1979) var en svensk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.

Ljungquist vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det svenske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Frankrike og Italia. De andre på laget var Frank Cervell, Sven Thofelt, Carl Forssell, Arne Tollbom og Per Hjalmar Carleson.

Fire år senere, under Sommer-OL 1952 i Helsingfors vant han en sølvmedalje i lagkonkurransen i kårde sammen med Lennart Magnusson, Berndt-Otto Rehbinder, Per Hjalmar Carleson, Sven Fahlman og Carl Forssell.

OL-medaljer
-----------

* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Sølv Sølv i fekting, kårde lag, Sveriges flagg Sverige
* 1948 Storbritannias flagg London - Bronse Bronse i fekting, kårde lag, Sveriges flagg Sverige

Referanser
----------

1. 1 2   www.sports-reference.com[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bengt Ljungquist – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Bengt Ljungquist – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Bengt Ljungquist – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (sv) Bengt Ljungquist – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Erling Fjellbirkeland** (født 21. februar 1911 i Fana, død 15. november 1986) var en norsk organisasjonsmann. Han var en av de mest sentrale personer i norsk utdannelses- og forskningspolitikk i etterkrigstiden.

Han studerte sosialøkonomi ved Universitetet i Oslo, og ble cand. oecon. i 1935. Han arbeidet deretter som statistiker hos Denofa, før han ble styrer ved Universitetets studentkontor i 1938. Han ble Studentsamskipnaden i Oslos første sjef i 1939, og hadde denne stillingen i 10 år, blant annet i de vanskelige krigsårene. Han stod bak planer om en storstilt utbygging av studentboliger i Oslo, og la forarbeidet til Statens Lånekasse. Han ble Lånekassens første sjef i perioden 1947–1950.

Fjellbirkeland ble leder for det nyopprettede Norges Almenvitenskapelige Forskningsråd i 1949. Her var han leder frem til årsskiftet 1965/1966, da han overtok ledelsen av den nyopprettede Hovedkomiteen for norsk Forskning (senere Norsk Forskningspolitisk Råd). Fjellbirkeland hadde denne stillingen frem til han gikk av med pensjon i 1981.

I Oslo var Fjellbirkeland studentby (nå del av Kringsjå studentby) oppkalt etter ham. Han var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden.

Referanser
----------

1. ↑   Aftenposten, utgitt 21. februar 1986[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Aftenposten, utgitt 19. november 1986[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Slekt og Datas Gravminnebase, www.disnorge.no[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Bergens Tidende, utgitt 19. februar 1981[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2  «70 år: Generalsekretær Erling Fjellbirkeland». *Bergens Tidende*, 19. februar 1981.
6. 1 2  Nekrolog av Kristian Ottosen. *Aftenposten*, 19. november 1986.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon
 |
**Bengt Martin Olsen** (født 1. desember 1943 i Vardø) er en tidligere norsk journalist og politiker for Arbeiderpartiet. Han er oppvokst i Vardø og arbeidet blant annet i avisene Finnmarken og Finnmark Dagblad. Siden ble han informasjonsansvarlig i Oslo Arbeiderparti og stortingsmedarbeider for A-pressen før han kom til Bergen og arbeidet som redaksjonssekretær i Bergens Arbeiderblad, med ansvar for samfunns- og politisk stoff, fra 1970 til 1980. 
Han var varaordfører i Bergen fra 1988 til 1989 og ordfører fra 1. april 1989 til 31. oktober 1995. Varaordfører i denne perioden var først Arne Mikael Landro (KrF) 1. mai 1989 – 31. mai 1991 og siden Ingmar Ljones (KrF) 1991-1994. 
Bengt Martin Olsen ble medlem av Bergen bystyre i 1975. Han var kommunalråd (dvs heltidspolitiker) 1980-1988, formann i Sosialstyret 1980-1983, formann i Hovedutvalg for helse og sosiale tjenester 1984-1987 og varaordfører 1988-1989.

Blant store saker i Bergen i Bengt Martin Olsens tid som ordfører var åpning av Høyteknologisenteret (1989), Askøybrua, Damsgårdstunnelen og Olsviktunnelen tatt i bruk (1992), TV 2 ble etablert i Bergen og startet sine hovedsendinger (1992) og Nordhordlandsbrua ble tatt i bruk (1994).

Bengt Martin Olsen satt ti år i sentralstyret til Arbeiderpartiet. Han har vært ansatt i rekrutteringsselskapet Mercuri Urval og medeier i GBH Partners sammen med Grete Knudsen.

Eksterne lenker
---------------

* Bergen kommunes nettside om Bengt Martin Olsen


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Arne Næss** | **Ordfører i Bergen**(1989–1995) | Etterfølger:**Ingmar Ljones** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Erling Carlsen** (født 5. september 1899 i Oslo, død 6. juni 1970 samme sted) var en norsk klarinettist, utdannet hos soloklarinettist Ingvald Davidsen i Oslo og hos Auguste Periér (1883–1947) i Paris fra 1923 til 1924. Han og ektefellen Irma er gravlagt på Vestre Gravlund.

Karrière
--------

Han var ansett som en av landets ypperste musikere og var i flere tiår soloklarinettist i Oslo Filharmoniske Orkester der han var ansatt fra 1924 til 1966. Fra 1918 til 1921 spilte han i orkestret ved Opera comique i hovedstaden. Han var en hyppig solist med Filharmonien i klarinettverk av Mozart, Weber, Debussy, Copland og Herman D. Koppel. Mange norske uroppførelser stod han også for, blant annet Knut Nystedts konsert for engelsk horn, klarinett og orkester samt Karl Andersens Trio for fløyte, klarinett og cello som han også spilte inn på plate med komponisten på cello og Alf Andersen på fløyte.

Musikeregenskaper
-----------------

I musikerkretser ble Carlsen en legende i levende live, og han var en av Oslo-Filharmoniens mest markante musikerprofiler. Under sjefdirigentene José Eibenschütz, Issay Dobrowen, Olav Kielland, Odd Grüner-Hegge, Øivin Fjeldstad og Herbert Blomstedt utfoldet han sitt åndfulle spill og representerte selve kontinuiteten i orkestrets indre liv. Erling Carlsen var en stillfarende mann med en påfallende teknisk og musikalsk sikkerhet som gjorde inntrykk på gjestende dirigenter og solister fra alle verdenshjørner.

Ved Filharmoniens 50-årsjubileum i 1969 ble soloklarinettist Erling Carlsen overrakt Filharmonisk Selskaps hederstegn. Han mottok også Kongens fortjenstmedalje i gull.

Erindringer om Carlsen
----------------------

Som kammermusiker var han høyt respektert, og han uroppførte flere norske verk. Carlsens klarinettspill var legendarisk for mørk og elegisk klang, utsøkt frasering og stor musikalsk ro og oversikt. Carlsen underviste i mindre målestokk, men dannet skole i kraft av sitt virke som Filharmoniens soloklarinettist, som kammermusiker og som solist. Blant hans elever er Richard Kjelstrup. Forholdet mellom den unge Kjelstrup og den eldre, erfarne Carlsen er beskrevet i anekdoter som blant annet kan leses i *Norsk musikkhistorisk arkiv*. I mer enn 30 år var hans makker på 2. pulten Birger Valdar. De to forskjellige personlighetene kom klanglig meget godt overens. Det lød som om samme mann spilte begge stemmene, sier gamle musikerkolleger.

Blant bevarte opptak med Carlsen er innspillingen av Karl Andersens Trio for fløyte, klarinett og cello med Alf Andersen, Erling Carlsen og Karl Andersen. I NRKs programarkiv foreligger hundretalls opptak av Oslo-Filharmonien fra Carlsens lange virketid som soloklarinettist. Tallrike plateinnspillinger med orkestret under ledelse av Odd Grüner-Hegge, Øivin Fjeldstad og Alfredo Antonini med flere dokumenterer Carlsens høye standard.

Referanser
----------

1. ↑  «Tildelinger av ordener og medaljer». Kongehuset. Besøkt 5. februar 2017.
2. ↑  hf.uio.no Da nøden var størst, satt Carlsen nærmest!

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |