recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vilnius katedral**, egentlig **Katedralbasilikaen til St. Stanislaus og St. Ladislas**  (litauisk: *Vilniaus Šv. Stanislovo ir Šv. Vladislovo arkikatedra bazilika*, polsk: *Bazylika archikatedralna św. Stanisława Biskupa i św. Władysława*) er den romersk-katolske katedralen i Vilnius og hovedkirken for Vilnius erkebispedømme. Katedralen er hovedkirken i det katolske liv i Litauen og i den katolske kirke i Litauen.

Plassering
----------

Den ligger i gamlebyen i Vilnius ved Katedralplassen, som er utgangspunktet for Gedimino prospektas som går herfra og til bydelen Žvėrynas med broen over Neris. Katedralen og Katedralplassen inngår i Vilnius slottskompleks.

Katedralplassen med katedralen og klokketårnet til venstre. Bak katedralen skimtes Storfyrstens slott

Historie
--------

Kroningene av storfyrsten av Litauen fant sted innenfor katedralens rammer, og den første kirkebygningen på dette stedet ble oppført av kong Mindaugas I av Litauen i 1251 og han fikk utnevnt en biskop. Men ble etter hans død i 1263 ble det omgjort til et hedensk tempel. Under restaureringen av katedralen, ble det avdekket et alter fra et antatt hedensk tempel og originalgulvet som ble lagt under kong Mindaugas på 1900-tallet ble det avdekket rester av en tidlig kvadratisk kirke med tre skip og massive strebepillarer under dagens strukturer. I tillegg har man også lokalisert restene etter katedralen som ble bygget i 1387.

I sovjetperioden ble bygningen først omgjort til lager. Man begynte å feire messer igjen i 1985, mens bygningen offisielt var et portrettgalleri. I 1989 ble bygningens status som katedral gjenopprettet.

Interiør
--------

St. Kasimirs sarkofag i kapellet viet til ham i barokkstil fra årene 1623 til 1636, og med interiør fra 1691-1692
Hovedskipet
Inne i katedralen er den mer enn 40 kunstverk som stammer fra 1500-tallet og fram til 1800-tallet, herunder freskomalerier og malerier i varierende størrelser. Et freskomaleri fra slutten av 1300-tallet, det eldste kjente i Litauen, ble funnet i veggen i et av katedralens underjordiske kapeller.

Gravlagte
---------

I dag er en rekke kjente personer fra Litauens historie gravlagt innenfor katedralens krypter og katakomber, herunder Vytautas den store (1430), hans ektefelle Anna (1418), hans bror Sigismund (Žygimantas) (1440), hans fetter Švitrigaila (1452), den hellige Kasimir (1484), Aleksander Jagiellon (1506), og de to ektefellene til Sigismund II August: Elisabeth av Habsburg (1545) og Barbara Radziwiłł (1551). Hjertet til den polsk-litauiske kongen, Władysław IV Vasa, ble begravet her ved hans død, mens resten av kroppen ble begravet i Wawel-katedralen i Kraków.

Referanser
----------

1. ↑  Mindaugas' katedral ifølge arkeologiske data

Eksterne lenker
---------------

* Katedralens hjemmeside
* Informasjonsider om katedralen

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |
**Vilnius og Litauen eparki** er et russisk-ortodokst eparki (bispedømme) med sete i Vilnius som omfatter hele Litauen. Det er et vanlig eparki underlagt Moskva-patriarkatet uten noen form for selvstyre, men omtales også som **den litauisk-ortodokse kirke** (litauisk *Stačiatikių Bažnyčia Lietuvoje*, russisk Православная Церковь в Литве). I det overveiende katolske Litauen utgjør de ortodokse kristne bare 4 % av befolkningen, hovedsakelig blant landets russiske minoritet.

Historie
--------

Litauens kontakter med ortodoks kristendom går antakelig helt tilbake til 1000-tallet. Selv om den romersk-katolske kirke etter hvert spilte en dominerte rolle i landet, var det alltid innslag av ortodokse kristne. Det første ortodokse bispedømmet som omfattet Litauen ble sannsynligvis allerede grunnlagt i 1316 med setet i datidens litauiske hovedstad Naugardukas (dagens *Navahradak* i Kviterussland). Bispedømmet, som var underlagt den økumeniske patriark i Konstantinopel, eksisterte med enkelte avbrekk frem til 1596, da Polen-Litauens ortodokse presteskap slutta seg til den kviterussisk-katolske kirke.

Det russisk-ortodokse eparkiet Polotsk (også i dagens Kviterussland), som ble grunnlagt i 1833, omfattet Litauen. 1839 ble Litauen skilt ut fra Polotsk som et eget eparki. Bispesetet var først et kloster ved Gardinas (kviterussisk *Hrodna*) og fra 1845 Vilnius.

Litauen ble uavhengig i 1918, men uten landets østlige del (inkludert Vilnius), som lå i det nygrunnlagte Polen. Da den ortodokse kirke i Polen ble autonom i 1921 og autokefal i 1924, ble også *Vilnius og Lyda eparki* del av den polsk-ortodokse kirke, noe eparken av Vilnius imidlertid ikke godtok. I denne perioden, som varte frem til Sovjetunionens anneksjon av Øst-Polen i 1939, fantes det derfor to ortodokse biskoper av Vilnius: en polsk-ortodoks epark med sete i Vilnius og en russisk-ortodoks epark, som flyttet sitt sete til Kaunas. Deretter ble Vilnius igjen et eparki i Moskva-patriarkatet.

Se også
-------

* Liste over eparker av Vilnius

  


| * v
* d
* r
Den ortodokse kirke i Europa |
| --- |
| 
* Albania
* Andorra
* Belgia
* Bosnia-Hercegovina
* Bulgaria
* Danmark
* Estland
* Finland
* Frankrike
* Hellas
* Hviterussland
* Irland
* Island
* Italia
* Kasakhstan
* Kosovo
* Kroatia
* Latvia
* Liechtenstein
* Litauen
* Luxembourg
* Republikken Makedonia
* Malta
* Moldova
* Monaco
* Montenegro
* Nederland
* Norge
* Polen
* Portugal
* Romania
* Russland
* San Marino
* Serbia
* Slovakia
* Slovenia
* Spania
* Storbritannia
* Sveits
* Sverige
* Tsjekkia
* Tyrkia
* Tyskland
* Ukraina
* Ungarn
* Vatikanstaten
* Østerrike

 | Mosaikk av Jesus Kristus Pantokrator i Haga Sofia |
Klokken 4-skiftet ved Ford Motor Company-fabrikken i Detroit, 1910-årene
Gruvearbeidere venter på å starte 16–24-skiftet ved Virginia-Pocahontas Coal Co. I 1974
**Skift- og turnusarbeid** er planmessig arbeid på ulike tider av døgnet.

Et tredelt system er vanlig for skiftarbeid. «Første skift» er på morgenen, «andre skift» er på ettermiddagen og kvelden og «tredje skift» er på natten.

«Andre skift», kalles også svingskiftet, går på ettermiddag og kveld – fra kl. 16 til midnatt, eller fra kl. 15 til 22. «Tredje skift», nattskiftet, går vanligvis fra midnatt til kl. 7 eller 8 på morgenen.

I industrien vil en ofte dele døgnet i tre like deler på åtte timer, med en dagvakt som starter kl. seks eller sju om morgenen. I helsevesenet og transportnæringa vil en ofte finne mer uregelmessige system fordi arbeidsbelastningen er ulik gjennom døgnet.

Helseskader
-----------

Skift- og turnusarbeid gir risiko for helseskade. Verdens helseorganisasjon (WHO) har i desember 2007 erklært skiftarbeid, spesielt nattarbeid, som sannsynlig årsak til kreft hos mennesker.

Norske arbeidsforhold
---------------------

I Norge er arbeidstida for skift- og turnusarbeidere er regulert av arbeidsmiljøloven. Der blir begrepene «døgnkontinuerlig skiftarbeid» og «helkontinuerlig skiftarbeid» brukt, begge med tillegget «sammenlignbart turnusarbeid». Arbeidstida for disse gruppene skal ikke overstige 38 timer i uka for døgnkontinuerlig og 36 timer i uka for helkontinuerlig skiftarbeid, mot normalt 40 timer i uka. I de fleste tariffavtaler er dette satt ned til 37,5; 35,5 og 33,6 timer/uke.

Begrepene skiftarbeid og turnusarbeid, og hel- og døgnkontinuerlig skiftarbeid er ikke definert i loven. En avtale mellom LO og Næringslivets Hovedorganisasjon fra 1974 definerer arbeid med minst 539 timer nattarbeid og minst 231 timer arbeid på søndager hvert år (dagens tall) som helkontinuerlig skiftarbeid. Arbeidstilsynet har overtatt denne definisjonen. Nattarbeid er definert som arbeid mellom kl. 21 og kl. 6.

Industriarbeidere blir ofte definert som helkontinuerlige skiftarbeidere, mens helsevesentilsatte blir likestilt med døgnkontinuerlige skiftarbeidere. Dette blir karakterisert som kjønnsdiskriminering og urettferdig håndtering av fagforeninger i helsevesenet, noe Likestillingsombudet har støttet.

Referanser
----------

1. ↑  Søkelys på skiftarbeid Arkivert 12. oktober 2007 hos Wayback Machine. fra tidsskriftet Arbeidervern
2. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 11. april 2008. Besøkt 29. mars 2008.  «Shiftwork that involves circadian disruption is "probably carcinogenic to humans".»
3. ↑  Arbeidsmiljøloven §10
4. ↑  Dette mener NSF om skift/turnus[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GND **·** LCCN
 |
**Myrmeciocephalus** er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art, som trolig er en av de beste maur-etterligningene fra noen annen insektgruppe.

Utseende
--------

En liten, slank, rødbrun, svært maurlignende trebukk. Hodet er stort (mye bredere enn pronotum), rundet, og ligner sterkt på et maurhode. Antennene er tynne, noe kortere enn kroppen, det innerste leddet er forstørret og gult. Pronotum er lengre enn bredt, kraftig halsaktig innsnørt foran, med en skarp tann midt på hver sidekant. Formen ligner overflatisk på den oppdelte thorax hos maur. Dekkvingene er rundet utvidet i den bakre delen (timeglass-formede), igjen et trekk som etterligner maur ved at det ligner på maurens runde gaster. Spissen og et skrått tverrbånd litt bak midten er gule. Beina er tynne.

Utbredelse
----------

Arten forekommer i det nordlige Queensland, Australia.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
	+ Underordenen Polyphaga Emery, 1886
		- Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
			* Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
				+ Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
					- Underfamilien tømmerbukker, Cerambycinae Latreille, 1802
						* Stammen Ametrocephalini Lacordaire, 1869
							+ Slekten ***Myrmeciocephalus*** Vives, 2012
								- *Myrmeciocephalus monteithi* Vives, 2012

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Myrmeciocephalus* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Myrmeciocephalus* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Morris Markin** (russisk: *Морис Маркин*, født 15. juli 1893, død 8. juli 1970) var en russiskfødt amerikansk forretningsmann som grunnla Check Cab Manufacturing Company (som senere ble Checker Motors Corporation).

Tidlige år
----------

Marlin ble født i Smolensk, en by vest i Russland. Morris Markin arbeidet i en klesfabrikk i sine unge år. Hans pågangsmot og innsatsvilje førte til at han snart fikk en ledende stilling, allerede i en alder 19 år da han emigrerte til USA. Han kunne ikke snakke engelsk da han kom til Ellis Island ved New York og han var ikke istand til å betale avgiften som var nødvendig for å komme inn i landet. En arbeider lånte ham de nødvendige 25 dollar.

Fra New York dro Markin til Chicago for å bo hos sin onkel. Han hadde forskjellige jobber som visergutt, den siste for en skredder. Da skredderen døde, kjøpte Markin forretningen på kreditt fra enken. Han arbeidet hardt og sparte nok penger til å hjelpe sine syv brødre og to søstre til å komme etter til USA. Markin startet sammen med en bror en klesfabrikk og fikk kontrakter med regjeringen under første verdenskrig. Selskapet hadde stor fremgang etter krigen.

Checker Cab stiftes
-------------------

Markin kom inn i bilbransjen da han kjøpe en mindre bilfabrikk fra en ingeniør, Lomberg. Markin hadde lånt 15 tusen dollar til Lomberg tidligere i et forsøk på holde ham over vannet. Det mislyktes og Lomberg kom tilbake til Markin for å be om mer penger. Markin avslo og tok selskapet for å dekke sitt utestående. Han overtok en konkurstruet bilprodusent, kalt Commonwealth Motors. Selskapets forretningsfører Ralph E. Oakland fulgte med på lasset. Så kjøpte han et annet konkurstruet foretak, Handley-Knight som bygget bilkarosserier og enda et, Dort body plant i Kalamazoo i Michigan. Han flyttet hele sin virksomhet til Kalamazoo, og den 2. februar 1922 dannet han Checker Cab Manufacturing Company.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Morris Barry** (født 9. februar 1918 i Northampton i England, død november 2000) var en skuespiller, regissør og produsent.

Barry begynte med å spille i teater før andre verdenskrig. Etter å han tjenestegjort i hæren, gikk han tilbake til teateret, men ble også mer involvert innen film og TV. Han begynte som vikarierende scenemester hos BBC i slutten av 1950-årene. Der regisserte han blant annet episoder av *Barnaby Rudge* (1960), *Z-Cars* (1962) og historiene *The Moonbase* (1967), *The Tomb of the Cybermen* (1967) og *The Dominators* (1968) av serien *Doctor Who*.

Barry jobbet også som produsent ut over 1970-årene og han produserte blant annet episoder av TV-seriene *Angels* (1975), *Spy Trap* (1972–1975), *Poldark* (1975–1976) og BBCs dramatisering av *Dracula* fra 1977 med Louis Jourdan i hovedrollen. Han gikk deretter tilbake til å jobbe som skuespiller og spilte blant annet i *Blake's 7* (1979), *Doctor Who* (1979) og *All Creatures Great and Small* (1980).

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 20987, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  
Jeremy Bentham (juli 1981). «Intervju med Morris Barry». *Doctor Who Magazine* **(engelsk)** (54): 35–38.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Morris Barry på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Morris Barry hos The Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNE
 |
**Nepals overgangsparlament 2007** blei konstituert 15. januar 2007. Det hadde som hovedoppgave å forberede valg på Nepals grunnlovsgivende forsamling, som blei holdt i april 2008.

Overgangsparlamentet er en del av fredsavtalen etter Nepals borgerkrig 1996 – 2006.

Parlamentet bygger på ei ny overgangsgrunnlov som blei vedtatt 15. januar, og gjelder fram til den grunnlovsgivende forsamlinga erstatter den.

1. april blei parlamentet supplert med Nepals overgangsregjering 2007.

Sammensetning
-------------

Parlamentet har 330 medlemmer. 

Av dem er 209 medlemmer fra parlamentet som blei valgt i 1999. (Et av disse medlemmene er erstattet av en representant for befolkninga med handicap, som er plukket ut av statsministeren.)

73 er representanter for den andre sida i den 10 år lange borgerkrigen: Medlemmer av Nepals Kommunistiske Parti (maoistisk).

48 er nye representanter pekt ut av de 8 partiene som var allierte i demokratiopprøret som styrta diktaturet til kong Gyanendra og gjeninnførte demokratiet i april 2006. Disse allierte var Sjupartialliansen for demokrati i Nepal og maoistpartiet NKP(M).

Partifordeling
--------------

Ved starten hadde parlamentet denne partifordelinga:

* Nepals Kongressparti 84 representanter.
* Nepals Kommunistiske Parti (forente marxist-leninister) (vanligvis kalt UML) 83 representanter.
* Nepals Kommunistiske Parti (maoistisk) 73 representanter + 10 uavhengige representanter. (NKP(M) valgte sine 10 tilleggsrepresentanter blant kjente nepalesere som ikke er medlemmer av partiet, og erklærte at de ikke er underordna partiets gruppedisiplin i parlamentet.)
* Nepali Congress (Democratic) 48 representanter.
* Rastriya Prajatantra Party 9 representanter.
* Nepal Sadbhawana Party (Anandi Devi) 5 representanter.
* Nepal Mazdoor Kizan Party 4 representanter.
* Janamorcha Nepal (Sherchan) 4 representanter.
* Samyukta Bammorcha 3 representanter.
* Janamorcha Nepal (KC) 3 representanter.
* Janamorcha Nepal (Ale) 2 representanter.
* Rashtriya Janashakti Party 1 representant.

Partifordelinga vil trolig forandre seg i løpet av perioden.

De to kongresspartiene har varsla at de skal slå seg sammen, men når det eventuelt skal skje, er ennå ikke klart.

Det er også mulig at flere mindre partier vil slå seg sammen eller gå inn i større før valget. Partisplittelser er dessuten svært vanlige i Nepal.

Eksterne lenker
---------------

* Political Parties in Legislative-Parliament (På engelsk. Liste over partier og parlamentariske ledere. Offisiell nettside.)

* Members of Legislature Parliament (På engelsk. Alle medlemmer av parlamentet. Offisiell nettside.)
**Hotellås**, også kalt **offline lås**, er en kompakt mekanisk eller elektronisk lås.

Prinsippet for en hotellås er at bruk av gyldig adgangsmedie lager en mekanisk kobling mellom dørvrider og låsefalle.

Mekaniske hotellåser
--------------------

Tradisjonelt har mekaniske låser på hotellrom vært betjent ved hjelp av kort med hull i - ofte kalt hullkort. Dette konseptet var sårbart for uautorisert kopiering av nøkkelkort. I hovedsak ble dette konseptet foretrukket fremfor vanlig sylinderlås fordi man på en rask måte kunne bytte ut motstykket i låsen som forhindret misbruk av tapte nøkkelkort.

Elektroniske hotellåser
-----------------------

Da elektroniske hotellåser ble lansert var disse i hovedsak basert på magnetstripeteknologi. Fordelen ved å bruke elektroniske kort var at man kunne fjerne adgang for tapte kort uten behov for mekanisk utskifting i låsen. Senere har berøringsfri teknologi tatt over for magnetstripe. Selv om denne teknologien er dyrere har den betydelige fordeler ved at det ikke skjer noen mekanisk slitasje på låsen og at man kan lagre mer informasjon på en RFID-brikke eller -kort.

Moderne hotellromslåser er integrert i bookingsystemer og lar adgang bli programmert i adgangsmediet. Man kan også legge tilleggsinformasjon på et medie som gjør at systemet kan ivareta mange av funksjonene man har på et standard adgangskontrollsystem. Eksempelvis kan et medie formidle informasjon til en lås om å slette et tapt medie, eller låsen kan rapportere en beskjed til operatør om at batterinivået er lavt.

Tilbakerømning
--------------

På nyere hotellåser er det som regel mulig å programmere tidsforsinkelse for hvor raskt døren skal gå i lås etter at den er åpnet. En slik funksjon kan benyttes til å ivareta tilbakerømning. Etter hotellbrannen i Kristiansand i 1986 ble det økt fokus på dette i Norge fordi flere gjester omkom i korridorene etter å ha forlatt rommene sine uten å ta med seg nøkkelen, og dermed kunne de ikke rømme inn igjen på rommene hvor røykutviklingen var langt mer beskjeden. Man må da bruke nøkkel eller nøkkelmedie aktivt for å låse døren umiddelbart. Det er imidlertid opp til brannvesenet i hver kommune å stille krav om tilbakerømning ved oppføring av et nytt hotell, og det er derfor svært få norske hoteller som har en slik funksjon på sine hotellrom. På den annen side utgjør denne funksjonen en betydelig risiko for at uvedkommende enkelt kan ta seg inn på hotellrom til gjester som ikke er oppmerksomme på denne funksjonen.

Utbredelse
----------

Som betegnelsen tilsier er hotellåser utbredt på hoteller, cruiseskip og andre overnattingssteder. Den elektroniske avlåsingen kan ikke sammenlignes med online adgangskontroll som gir mulighet for overvåking i sanntid, men hotellåser er langt lavere i pris og brukes derfor utstrakt der det ikke er spesielle krav til sikkerhet.

Referanser
----------

1. ↑  Lav bevissthet om tilbakerømning Arkivert 21. juli 2016 hos Wayback Machine. Brannvernforeningen
Ny kirke Foto: Hans Andersen 
Midtsøylen med kalkmaleriene som viser Jesu lidelseshistorie Foto: Steen Jeberg 
**Ny kirke** (**Nyker**) er en rundkirke som ligger i Nyker sogn på i Bornholm.

Kirken er den minste av Bornholms fire rundkirker og ble oppført i perioden 1150–1175. Den har ikke skyteskår slik som den største av rundkirkene, Østerlars kirke.

Våpenhuset ble føyet til i begynnelsen av 1500-tallet.

I middelalderen kaltes kirken Allehelgens kirke, *Ecclesia Omnium Sanctorum*, men siden midten av 1500-tallet har den hett *Nykirke.* Andre staveformer: *Nye-Kirke*, *Nykirke* eller *Ny Kirke*. 

Kirken er spesielt kjent for sine kalkmalerier som daterer seg fra begynnelsen av 1300-tallet. Jesu lidelseshistorie er malt på den bærende midtsøylen. Her ser man 13 scener fra Jesu siste dager.

Litteratur
----------

* Niels Peter Stilling: *Danmarks kirker*, s. 404, Politikens Forlag A/S, 2000, ISBN 87-567-6059-0

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Ny Kirke – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Ny kirke – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Ny-Kirke.dk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |

Portal: Danmark
«***Brannen i Brooklyns teater***» er et skillingstrykk. Alf Prøysen trakk det frem i sin visespalte i «Magasinet for alle» i 1958.

Teksten
-------

**1.**En aften når stjernene tindret og månen belyste vårt land,  

i staden var allting så stille thi det var jo ved midnattens rand.  

Da hørtes en skriker der ute og klokkenes ynkelige klang,  

det er Brooklyns teater som brenner å tenk for en sørgelig brann.  

  

**2.**Klokken syv ble nu dørene åpnet, klokken åtte gikk forhenget opp,  

de som hadde fått plasser så glade thi utenfor var trengsel og rop.  

Musikken begynte så sakte inntil gnister fra scenen brøt ut,  

hver en dame og herre og småbarne ropte: Frels meg, og frels meg min Gud.  

  

**3.**Om morgenen lå alt i ruiner, og alt var så sørgelig å se,  

de døde var alle forandret det var bare ukjente å se.  

En moder hun gråter så såre for hennes datter er ute så sent,  

o Gud la de sjele få hvile i det land hvor de utvalgte bor.  

  

**4.**Hva betyr denne mengde av hester på sådan en underlig dag,  

hva betyr denne skare av mennesker der er kledt ut i sørgelig flor.  

De er hen i mot kirken de kjører hvor en vind fører susende hen,  

det er dit hen hvor liktoget fører at begrave de ukjentes ben.

Kilder
------

* De gamle visene 5 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, Oslo 1983
Oslo 2004
**Brann Bataljonen Bergen** er supporterklubben til Sportsklubben Brann. Den ble stiftet i 2003 av Thorleif Steffensen, Kjell Morten Hjartøy og Bjarte Hjartøy. Bataljonen erstattet dermed Brann Supporter Team (BST), som begjærte seg selv konkurs tidligere samme år.

De tre grunnleggerne dannet den nye organisasjonen for å samle supporterne. De ville også jobbe for å gi medlemmene gode tribuneplasser på Brann Stadion og på bortebaner, og andre fordeler. Et annet mål var å legge til rette for at medlemmene skulle kunne komme seg til bortekamper på en rimelig og sikker måte.

Forgjengeren BST hadde 1642 medlemmer da den gikk konkurs i 2003.[] Bataljonen hadde i 2007 litt over 4000 medlemmer. I 2016 hadde medlemstallet vokst til 23000 medlemmer, ifølge supporterklubben selv.

Brann Bataljonen hadde faste plasser på Store Stå på Brann stadion, inntil det kom en ny langside-tribune med kun sitteplasser. Nå[*når?*] er Brann Bataljonen flyttet til kortsiden som tidligere var "Hansa-svingen", nå Frydenbø.

I september 2011 fikk Bataljonen en avdeling på Østlandet. Den fikk navnet Brann Bataljonen Øst (BBØ).

Sanger og rop
-------------

Bataljonen synger en del på kampene, de mest kjente sangene er: 

*Byen e'Bergen*

*Vi e de beste!* 

*Kom igjen Brann!*

*Vi e Brann!*

*Vi e Brann Bergens stolthet!* (synges av Store Stå, mens Hansa-svingen svarer: *SK Brann Bergens stolthet*) 

Brann har et sangrituale som alltid gjennomføres før kampene, borte og hjemme. Da synges sangen «Nystemten», også kalt «Bergenssangen». Frem til 2008 ble sangen fremført med forsanger på hjemmekamper, men fra 2008 synges den av supporterne alene, uten forsanger.

Referanser
----------

1. ↑  «Om oss». *www.bataljonen.no*. Besøkt 29. januar 2016.
2. ↑  Brann Bataljonen Bergen hjemmeside, venstre kolonne
3. ↑  «Brann Bataljonen». *www.bataljonen.no*. Besøkt 29. januar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Bataljonens offisielle nettside
* Brann Bataljon Øst – BBØ
**Brannfjell** er et høydedrag øst og syd for Ekebergsletta i Oslo. Det har en største høyde på 205 meter over havet. Området er utlagt som naturpark. Navnets opprinnelse er uviss, men man kan generelt si at navn som inneholder «brann» vanligvis har vært områder utsatt for nettopp brann. Navnet kan også komme av at det var en væte/baune på Ryen Varde som ligger like ved. Brannfjell er også brukt på en av grunnkretsene i Oslo, men denne omfatter mer enn det som til vanlig regnes til Brannfjell, nemlig områdene sør for Erlandstuveien/Sandstuveien til Raschs vei mellom Ekebergveien og Tormods vei. (Fra 1880 ble dette kalt Åslien)

De høyeste punktene på Brannfjell er et vanntårn satt opp av Aker kommunale vannverk i 1929, og tidligere en hoppbakke i tre i sørøst, som ble revet i 2007. Herfra kan man på klare dager se så langt som til Gaustatoppen. Ellers ble det i årene 1919 til 1925 anlagt 19 hytter til bruk for tuberkulose-pasienter i åssiden. Disse hyttene er kommunalt listeført som kulturminner. Nord for hyttene var en populær og vanskelig skibakke, som fikk navnet *Døden*, dels med henvisning til vanskelighetsgraden. 

Før i tiden var tjernet *Svarta* inne i Brannfjellskogen et populært badested for de lokale familiene. Tjernet grodde gradvis igjen, ble rehabilitert, men har nå grodd delvis igjen på nytt. Det er store forekomster av amfibier ved tjernet, både stor og liten salamander, samt spissnutefrosk og vanlig frosk. Tjernet er derfor vurdert som «svært viktig» (A-verdi) av Miljødirektoratet.

I vesthellingen finnes både edellauvskog og rik sumpskog.

Under krigen hadde tyskerne luftvernstillinger på nedsiden av høydedraget (Ekebergsletta).Man kan fremdeles finne restene etter tre kanonfundamenter fra 1918 på toppen av Brannfjell. Det norske forsvaret hadde i lang tid en radiostasjon med radiomaster på stedet, denne stasjonen ble bygget av tyske forsvar i 1940. Området er nå frigitt for offentlig ferdsel. Militærområdet lå mellom vanntårnet og Svarta.

Fjellgrunnen består for det meste av gamle svaberg fra slutten av siste istid.

Referanser
----------

1. ↑  Brannfjell på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  «Brannfjell - 205moh». *peakbook.org*. 9. mars 2016. Besøkt 24. mai 2017.
3. ↑  
Knut Are Tvedt, red. (2000). *Oslo byleksikon* (4 utg.). Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 77. ISBN 82-573-0815-3.
4. ↑  Oslo kommune, kart over bydelene med grunnkretser
5. ↑  «Brannfjell». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
6. ↑  (no) Svartadammen i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
7. ↑  (no) Brannfjell vest I i Miljødirektoratets nettsted Naturbase
8. ↑  (no) Brannfjell vest II i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon **·** GeoNames **·** Riksantikvaren kulturminne **·** Naturbase **·** Naturbase **·** Naturbase
 |
***Jacob*** er en roman av Alexander Kielland fra 1891. Den er hans siste roman og kom mellom to essaysamlinger, *Forsvarssagen* fra 1890 og *Mennesker og Dyr* fra 1891.

Handling
--------

Handlingen i *Jacob* presenterer oppkomlingen Tørres Snørtevold, en fattig gutt fra landet som slår seg opp i byen og til slutt kan tråkke på de han tidligere ble tråkket ned av. Han forstår spillet som kan føre ham oppover Jakobstigen og til den økonomiske himmel.

Film og teater
--------------

Romanen ble filmatisert i Norge i 1940 under navnet *Tørres Snørtevold*. Regissør var Tancred Ibsen, som også skrev filmmanuset. Tittelrollen ble spilt av Alfred Maurstad. Den ble også filmatisert i Sverige i 1942 under tittelen *Jacobs stege*. Regissør var Gustaf Molander, filmmanuset var skrevet av Gösta Stevens og Gustaf Molander. Hovedrollen som Jonathan «John» Nordmark ble spilt av Sture Lagerwall. Romanen ble også filmatisert i Danmark i 1942 under tittelen *Søren Søndervold*. Regissør var Lau Lauritzen jun. filmmanuset var skrevet av Svend Rindom. Ebbe Rode spilte tittelrollen.

Alle tre filmene hadde en fri bearbeidelse av romanen, og forfatterens arvinger forbød at Alexander Kiellands navn ble nevnt i forbindelse med filmene. 

Harald Tusberg og Egil Monn-Iversen laget også en musikal av dette stoffet. Musikalen ble framført på Rogaland Teater i 1975 til Stavanger bys 850-årsjubileum.

Litteratur
----------

Wenche Ch. Almnes skrev i 2001 en hovedoppgave hvor hun analyserer romanen *Jacob* og ser på hvordan Tørres Snørtevold utvikler seg parallelt med Bibelens Jakob

Romanen er også utgangspunkt for Lars August Fodstads doktoravhandling fra 2010. Fodstad argumenterer for at *Jacob* innebærer et brudd med Kiellands tidlige forfatterskap og kan forstås som kritikk av gjennombruddsideologien og realismeestetikken som Kiellands tidlige romaner var en del av. Romanen diskuterer sentrale utviklingstrekk i moderniteten, som vertikal utjevning, fremvekst av markedsøkonomi og demokratisering. Sentralt er også omsnuing av masseforakten: elitens forakt for massen taper legitimitet, mens massens forakt for eliten overtar.

Referanser
----------

1. ↑  Almnes, W.C. 2001. *Bibelen i Alexander Kiellands forfatterskap. Med en analyse av romanen Jacob (1891)*, UiO, Oslo DUO
2. ↑  Fodstad, L.A. 2010, *Folkelighet og forfall: Modernitetskritiske innganger til Alexander L. Kiellands Jacob*, NTNU, Trondheim. (diva[*død lenke*])
3. ↑  Fossen, Christian. «Avlagte doktorgrader - Det humanistiske fakultet». *www.ntnu.no*. Besøkt 24. september 2017.
4. ↑  Fodstad, L.A. 2010. Folkelighet og forfall: Modernitetskritiske innganger til Alexander L. Kiellands Jacob - Sammendrag til dr-disputas. Dr-disputas[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Bibelen i Alexander Kiellands forfatterskap - med en analyse av romanen Jacob[*død lenke*]
* Omtale av musikalen i Dag og Tid
* Utgaven fra 1891 og 1954 i fulltekst hos Nasjonalbiblioteket
**Stor-Nouméa**, fransk **Grand Nouméa**, er storbyregionen som utgjøres av Ny-Caledonias hovedstad Nouméa og omegnskommunene Le Mont-Dore, Dumbéa og Païta. Stor-Nouméa ligger i provinsen Sud, på sørvestkysten av øya Grande-Terre. Stor-Nouméa har en befolkning på 179 509 (2014), tilsvarende to tredeler av Ny-Caledonias befolkning.

Geografi
--------

Stor-Numéa består av de fire kommunene Nouméa, Le Mont-Dore, Dumbéa og Païta, som alle ligger sørvest på Ny-Caledonias hovedøy Grande-Terre. Administrativt hører de fire kommunen til provinsen Sud. Stor-Numéas areal er 1 643 km².

Demografi
---------

I 2014 hadde Stor-Nouméa en befolkning på 179 509. To tredeler av landets befolkning bor i Stor-Nouméa.

Hovedstadsregionen opplever tilflytting fra andre deler av Ny-Caledonia. De fleste av europeisk avstamming bor i hovedstadsregionen, som også tiltrekker seg innvandrere fra andre deler av stillehavsregionen og Asia. Internt i Stor-Nouméa har det siden slutten av 1980-tallet vært befolkningsvekst i forstadskommunene Dumbéa, Païta og Mont-Dore på bekostning av Nouméa. Særlig stor har veksten vært i Dumbéa, etter hvert også i Païta.

Interkommunalt samarbeid
------------------------

De fire kommunene Nouméa, Mont-Dore, Dumbéa og Païta har et interkommunalt samarbeid, kalt Syndicat intercommunal du Grand Nouméa (SIGN), etablert i 2006. Samarbeidet vokste fram på bakgrunn av felles skolebusstjeneste, etablering samordnet drikkevannsforsyning og felles infrastruktur for avfallsbehandling før SIGN ble opprettet. Samarbeidet omfatter også avløpsbehandling og offentlig transport.

Referanser
----------

1. ↑  «Présentation du territoire» Arkivert 19. juli 2018 hos Wayback Machine. Syndicat Intercommunal du Grand Nouméa. Lest 19. juli 2018.
2. ↑  Population, ménages et logement par commune, Institut de la Statistique et des Etudes Economique (ISEE).
3. 1 2  «Recensement de la population 2014. Une démographie toujours dynamique», *Synthèse*, nr. 35, Institut de la Statistique et des Etudes Economique (ISEE).
4. ↑  «Historique» Arkivert 19. juli 2018 hos Wayback Machine. Syndicat Intercommunal du Grand Nouméa. Lest 19. juli 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Syndicat intercommunal du Grand Nouméa (SIGN) Arkivert 19. juli 2018 hos Wayback Machine.
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Storbritannia Storbritannia |
| Motbakkeløp: |
| Motbakkeløp EM i motbakkeløp |
| Gull | Zermatt 2019 |  Senior |
| Gull | Zermatt 2019 |  Senior lag |
| Motbakkeløp VM i motbakkeløp |
| Bronse | Betws-y-Coed 2015 |  Junior, lag |
| Bronse | Casette di Massa 2014 |  Junior, lag |

**Jacob Adkin** (født 18. mai 1996 i Edinburgh) er en britisk terrengløper, som konkurrerer i terrengløp, motbakkeløp og fjelløp. Han vant EM i motbakkeløp 2019, både individuelt og i lagkonkurransen.

Idrettskarriere
---------------

### 2014

Adkin vant det skotske juniormesterskapet i motbakkeløp i 2014. Han deltok i EM i motbakkeløp 2014, og kom der på åttendeplass i juniorklassen (U20). Storbritannia kom der på fjerdeplass i lagkonkurransen. Han deltok også i VM i motbakkeløp 2014, der han kom på 23.-plass, og fikk bronse i lagkonkurransen i juniorklassen.

### 2015

Han ble skotsk juniormester i motbakkeløp i mai 2015, for andre år på rad. I det skotske mesterskapet i terrengløp kom han på tiendeplass i juniorklassen. Han deltok i juniorklassen under EM i motbakkeløp 2015 i Portugal, og kom der på sjetteplass individuelt og tredjeplass i lagkonkurransen. I september kom han på åttendeplass i juniorklassen under VM i motbakkeløpp 2015 i Wales, og fikk bronse i lagkonkurransen. 

### 2016

Han kom på 26.-plass i det britiske mesterskapet i motbakkeløp, og deltok ikke i EM eller VM denne sesongen.

### 2018

Adkin deltok i seniorklassen under VM i motbakkeløp 2018, og kom der på sjetteplass individuelt, som beste britiske utøver. Storbritannia kom på fjerdeplass i lagkonkurransen. 

### 2019

Den 7. juli 2019 vant han EM i motbakkeløp 2019, foran Stian Øvergaard og Xavier Chevrier. Han fikk også gull i lagkonkurransen sammen med det britiske laget.

Referanser
----------

1. ↑  European Athletics - *European Mountain Running Championships - Gap 2014*, besøkt 8. juli 2019.
2. ↑  WMRA - *World Mountain Running Championships 2014*, besøkt 8. juli 2019.
3. 1 2  The Power of 10 - *Jacob Adkin*, besøkt 8. juli 2019.
4. ↑  European Athletics - *European Mountain Running Championships - Porto Moniz 2015*, besøkt 8. juli 2019.
5. ↑  WMRA - *World Mountain Running Championships 2018*, besøkt 8. juli 2019.
6. ↑  European Athletics - *Mathys secures a hat-trick of senior titles on the mountains in Zermatt*, besøkt 8. juli 2019.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jacob Adkin – Power of 10 Rediger på Wikidata

* (en) Jacob Adkin – TheSports.org Rediger på Wikidata

* (en) Jacob Adkin – International Trail-Running Association Rediger på Wikidata
* (en) Life's Mountainous Journey - blogg
Justin Smith Morrill, kongressmannen som tok initiativ til land-grant-universitetene i USA.
**Morrill Act** (egentlig: *Morrill Land-Grant Colleges Act*) er en amerikansk lovgivning fra 1862 og 1890 som ga det rettslige grunnlaget for å donere føderale landeiendommer til opprettelse høyskoler og universiteter – en i hver delstat. Slike læresteder ble kalt land-grant-colleges og etter hvert land-grant-universiteter.

Kongressmannen Justin Smith Morrill fra Vermont var en av drivkreftene bak lovgivningen, og han fikk gjennomslag for bevilgninger justert etter folketall (antall representanter i Kongressen). 

Hver delstat fikk donert 30 000 acres (121 km²) per kongressmann ved folketellingen i 1860, til fri disposisjon eller avhending gitt at forvaltningen eller salgssummen ledet til opprettelse av landbruksfaglig eller teknisk høyere utdanning. I alt ble 17,4 millioner acres (70 000 km²) land overført delstatene under Morrill Acts.

Lovgivningen ble første gang foreslått i 1858 og vedtatt i Kongressen i 1859, men president James Buchanan la ned veto mot lovforslaget. Det ble derimot foreslått på ny og signert av Abraham Lincoln den 2. juli 1862. Lincoln var en drivkraft for opprettelsen av høyere læresteder også før han ble president.

Hatch Act fulgte i 1887 opp Morrill Act med bevilgninger til etablering av landbruksvitenskapelige forskningsstasjoner, mens Smith-Lever Act av 1914 ga grunnlaget for opprettelse av kooperative landbruksagenter som brakte land-grant-universitetenes resultater og praktiske råd ut til bønder i delstatene.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Ayla Shatz** (**Ayla Adams** født 1989) er en svensk artist og musikkprodusent innen hiphop og reggae. Ayla vokste opp i Malmö og brgynte tidlig å spille forskjellige instrumenter, men også å produsere musikk allerede i tenårene. Hun begynte å turnere sammen med Faela og Chalao, to Malmøbaserte band, i 2008. Senere gikk hun på musikkfolkehøyskolen Spinneriet i Malmö i en hiphopinnrettet utdannelse, der blant annet artistene Cleo og Promoe underviste. Der ble hun medlem av musikkollektivet Femtastic, ett nettverk startet for å fremme kvinnelige artister. I 2014 slapp hun sitt debutalbum *Ayla Shatz*.

2020 vant Ayla en pris for "Årets Rytm" på Manifestgalan för albumet *Klarspråk*.

Diskografi
----------

**Album**

* 2014 – *Ayla Shatz*
* 2016 – *Där Allting Startade* (som Ayla Adams)
* 2016 – *Release Yourself* (med Konstantin)
* 2017 – *Loops and thoughts*
* 2019 – *Klarspråk*

**Singler**

* 2016 – «Paper» (med Konstantin)
* 2018 – «Vilken Värld» (med O-Hund)
* 2018 – «För oss» (med Broder John)

Referanser
----------

1. ↑  «Q & A: Ayla Shatz». hymn.se. Besøkt 18. november 2015.
2. 1 2  «Ayla Shatz - Femtastic». femtastic.se. Arkivert fra originalen 28. januar 2016. Besøkt 18. november 2015.
3. ↑  «Ayla Shatz by Ayla Shatz». Itunes. Besøkt 18. november 2015.
**Jacob Aall** (født 1754 i Eidanger, død 1826) var en norsk grosserer og godseier, og et medlem av Aall-familien. Han var eier av Borgestad gård fra 1787 til 1822. Han var sønn av Niels Aall (1702–1774) og Fredrikke Sophie Rasch, og var onkel til eidsvollsmannen Jacob Aall.

Aall var en av de 41 ledende norske borgere som bidro til å gjøre opprettelsen av Det Kongelige Frederiks Universitet (Universitetet i Oslo) mulig gjennom donasjoner.

Han var gift i første ekteskap med Edel Margrethe Løvenskiold (1753–1795), datter av Bartholomæus Herman Løvenskiold, som bl.a. eide Borgestad. Han hadde ingen barn i sitt første ekteskap.

I sitt og hennes andre ekteskap, fra 1796, var han gift med Christiane Elisabeth Bøyesen (Ording). Hun var enke etter den langt eldre Diderich von Cappelen. I sitt andre ekteskap hadde han fire barn som overlevde spedbarnsalderen:

* Edel Margrethe Aall (1797–1861), gift med Realf Ottesen
* Diderikke Aall (1799–1871), gift med sogneprest Otto Christian Ottesen. En av deres etterkommere er Ole Paus.
* Fredrikke Sophie Aall (1800–1881), gift med skipsreder Jacob Grubbe Ottesen og deretter med Henrich Jørgen Rasch
* Benedicte Henrikke Charlotte Dorthea Aall (1810–1887), ugift

Tre barn (to døtre og en sønn) døde som spedbarn.

Svigersønnene Realf Ottesen, Otto Christian Ottesen og Jacob Grubbe Ottesen var brødre, og var fetre av sine ektefeller. Deres mor Kirstine Realfsdatter Bøyesen (Ording) (1755–1830) var søster av Christiane Elisabeth Bøyesen. Deres far var prost på Nedre Romerike Otto Ottesen (født 1743 i Rødby i Danmark, død 1819).

Litteratur
----------

* Haagen Krog Steffens, *Slægten Aall*, Christiania 1908

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
Typisk saharawisk butikk i Rabouni flyktningleir.  Foto: Jørn Sund-Henriksen (2010) **Rabouni flyktningleir** (opprettet 1975) de facto-hovedstaden i Den saharawiske arabiske demokratiske republikk (SADR) og hovedleiren i De saharawiske flyktningleirene i Tindouf. Rabouni er ikke i nærheten av å være like stor som de fire hovedleirene El Aaiún, Smara, Awserd og Dakhla. Rabouni er først og fremst en administrasjonsleir og det bor ikke så mange flyktninger der. De fleste departementene til SADR ligger der og Protokollen, hvor alle utenlandske gjester må overnatte første natten. Selv om det ikke bor mange der, har leiren utviklet seg til et slags handelssted også. Det er mange butikker der i forhold til de andre leirene, men de stenger tidligere siden det ikke er så mange der på kveldstid. Mange av de som arbeider i Rabouni flyktningleir bor i 27. februar-leiren, som er den nærmeste. 

Rabouni betyr vannkilde og er den eneste av de saharawiske flyktningleirene som har et navn som tilhørte stedet før flyktningene kom. Leirene i Tindouf ble opprettet etter Marokkos invasjon av Vest-Sahara og den påfølgende krigen.


Portal: Vest-Sahara
***Måken Jonathan*** (originaltittel: *Jonathan Livingston Seagull*), er en roman skrevet i 1970 av den amerikanske forfatteren Richard Bach. I 1973 ble det også laget spillefilm om historien av filmprodusenten Hall Bartlett, med musikk av Neil Diamond. 

Boken forteller historien om Jonathan Livingston Seagull, en måke som er lei av den daglige skrikingen etter mat. Oppslukt av sin lidenskap for flyving presser han seg selv til å perfeksjonere alt han har lært seg om det å fly. Til slutt blir han utstøtt fra flokken sin. Som utstøtt fortsetter han å øve på å fly, og han blir stadig mer fornøyd med sine evner, som fører han til et idyllisk liv. 

En dag møter Jonathan to måker som tar ham til en «høyere plan eksistens» (minner om tro på kinesisk, i at det ikke er himmelen, men en bedre verden funnet gjennom perfeksjon av kunnskap), hvor han møter andre måker som elsker å fly. 
Han oppdager at hans rene fasthet og ønske om å viten gjør han til en «unik en-av-en-million fugl». Jonathan blir venn med den viseste måken på den nye plassen, denne måken heter Chiang, og Chiang tar ham videre utenfor all hans tidligere læring. Han lærer seg kunsten i å forflytte seg umiddelbart til et annet sted i universet. Hemmeligheten, som Chiang sier, er å «begynne med å vite at du allerede har kommet …».

Men Jonathan er ikke helt fornøyd med sitt nye liv, så han vender tilbake til jorden for å finne andre som ham, for så å kunne videreføre sin nyervervede kunnskap til dem. Hans ønske er å kunne spre sin kjærlighet for flyvingen til andre. Hans misjon blir kronet med hell, fordi han treffer andre likesinnede måker, som også har blitt forvist fordi de ikke har tilpasset seg flokken sin. I siste del av boken er det den aller første av hans studenter, Fletcher Lynd Seagull, som blir førstelæreren i kunsten å fly, og Jonathan flyr videre for å fortsette på sin egen læring.

Referanser
----------

1. ↑   *Israels nasjonalbibliotek*, NNL verk-ID 001163925, Wikidata Q188915,
2. ↑   (på en) *Internet Speculative Fiction Database*, ISFDB tittel-ID 8001, Wikidata Q2629164,

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | OCLC **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Knut Imerslund** (født 9. september 1944, død 10. august 2011 i Hamar) var en norsk litteraturhistoriker, særlig kjent for bøker og artikler om Alf Prøysen.

Liv og virke
------------

Han var norsklektor i Uppsala 1971–1976, ved Halden lærerhøgskole fra 1976 og senere ved Hamar lærerhøgskole/Høgskolen i Hedmark det meste av sin karriere.

Hans doktoravhandling var *Den estetisk-filosofiske skole i norsk litteraturforskning*, som utkom som bok i 1978. Han har redigert *Norsk litteraturkritikk 1914-1945* (1970) og barnelyrikkantologien *Meer grønt er Græsset : norsk barnepoesi fra Claus Frimann til Lillebjørn Nilsen* (1980). 

Han har redigert flere artikkelsamlinger om Alf Prøysen, som *Alf Prøysen - idylliker eller opprører? : artikler om Alf Prøysens forfatterskap*, *Graset er grønt for æille : ei bok om Alf Prøysen* og de fem første utgavene av *Prøysenårboka* Han har også skrevet egne artikkelsamlinger, sist *Rau skulle kjolen vara : artikler om Alf Prøysen og hans forfatterskap*.

Foruten Prøysen skrev han også om andre forfattere, særlig fra innlandsfylkene: Åsmund Sveen, Tryggve Andersen, Bjørnstjerne Bjørnson og Hulda Garborg. Da han døde arbeidet han med en biografi om Alf Prøysen.

Referanser
----------

1. ↑  Knut Sagstuen og Lovise Skaug. «Minneord om Knut Imerslund». I: *Prøysen-Vennen*; nr 2, 2011 (pdf)
2. ↑  ISBN 82-05-10916-8
3. ↑  Oplandske bokforlag, 1995. ISBN 82-7518-053-8 (ebok fra bokhylla.no)
4. ↑   Utgitt av LNU og Fagbokforlaget, 2002. ISBN 82-7674-912-7
5. ↑  ISSN 1503-2256
6. ↑  Oplandske bokforlag, 2005. ISBN 82-7518-121-6
7. ↑  Martin Grüner Larsen intervjuer Imerslund i Klassekampen 21.4.2008: «Advarer mot ensidig lesning»

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Rabbanittisk jødedom** er den hovedretningen av jødedommen som regner Misjná og Talmúd som religiøst autoritative skrifter ved siden av Tanákh. Rabbanittene blir regnet som arvtagere etter fariseerne.

I motsetning til rabbanittisk jødedom står *karaittisk jødedom* — en retning som mener at Tanákh (som de gjerne kaller Mikrá) alene er religiøst bindende, og at Misjná og Talmúd ikke har noen kanonisk autoritet. Karaittene selv regner seg som arvtagere etter saddukeerne.

Rabbanittisk jødedom er videreført hovedsakelig gjennom mizrahisk, sefardisk, italiensk, jemenittisk og askenasisk jødedom.

Grupper som ikke kjente til den talmudiske litteraturen, og som dermed faller utenfor skismaet mellom rabbanismen og karaismen inkluderer Beta Israel fra Etiopia og bené Israel fra India. Disse gruppene er i nyere tid i økende grad blitt integrert i rabbanittisk jødedom.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis
 |
**Knut Johansen Lillevand** (født 24. mars 1920 i Nes på Romerike, død 14. april 2007 i Bergen) var NRK-medarbeider i 40 år og redaksjonssjef og nestleder i Radioteatret.

Biografi
--------

Da krigen kom til Norge, var Knut Johansen, som han kalte seg helt til sist på 1990-tallet, da han tok familienavnet Lillevand for å unngå navneforvekslinger, student ved Universitetet i Oslo. Han ble i 1944 arrestert av tyskerne, men unngikk deportasjon og flyktet til Sverige, hvor han ble med i de norske styrkene. Etter krigen fullførte han studiene, var lærer i USA et år og statsstipendiat i Frankrike. Da han kom hjem til Norge, begynte han som konsulent i Gyldendal Norsk Forlag.

I 1949 begynte han i NRK. Hans første plassering der var i Kortbølgen, hvor han formidlet nyheter på norsk og engelsk. Men han var også med i andre programmer, blant annet som dommer i Rolf Kirkvågs program *Vi bare spør*. Han dekket også store begivenheter som reporter for radioen, blant annet kroningen av dronning Elizabeth II og begravelsen til kong Haakon 7.

Radioteatret
------------

I 1958 kom han til Radioteatret, og her ble han værende til han gikk av for aldersgrensen i 1990. I 1974 flyttet han til Bergen. Der fant han seg godt til rette og ledet den lokale produksjonen av hørespill i tillegg til sine andre gjøremål for avdelingen. På den tiden laget man 10-15 hørespillproduksjoner i Bergen.

I utgangspunktet formidlet Radioteatret, som ble etablert i 1926, scenedramatikk for radio. Slik var det Norges første riksteater. Men på 1950-tallet, da Hans Heiberg var leder, ble hørespill skrevet for radio en viktig del av repertoaret. Da Knut Johansen Lillevand kom til Radioteatret i 1958, ble han snart aktiv i å lete etter tekster som skulle utvikle hørespillets muligheter. Etter hvert skaffet han seg et stort nettverk av kontakter i andre lands radioteatre. Blant annet satte han opp hørespill av den japanske forfatteren Yukio Mishima.

Knut Johansen Lillevand var både dramaturg, regissør og oversetter, men var nok for publikum mest kjent som oversetter. Han oversatte den populære serien *I trifidenes dager* av John Wyndham, stykker av Andre Gide og Jean Anoullh, De elendige, Jane Eyre og To byer som hørespill. Han regisserte rundt 50 hørespill, blant andre Goethes Faust, *Kardinalen* av Bridget Boland og stykker av Friedrich Dürrenmatt, Alfred de Musset, Marguerite Duras, Franz Xaver Kroetz, Albert Camus, Inger Hagerup og Johan Borgen.

I en årrekke representerte han NRK på dramamøtene til Den europeiske kringkastingsunion. Han fikk NRK med i den internasjonale festivalen Prix Italia. Sammen med Richard Imison fra BBC fikk han satt i gang en internasjonal bestillingsgruppe for hørespillmanus, noe som fikk Tom Stoppard, Günter Grass og Edward Albee til å skrive for radio.

Kilder
------

* *Knut Johansen Lillevand til minne*. Minneord av Nils Nordberg på NRK Torget. (Ikke lenger på nett. Besøkt 23. april 2007.)

Eksterne lenker
---------------

* En NRK-nestor har gått bort. Omtale hos TV2 14. april 2007[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |