recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Tysvær kirke
**Tysvær prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Haugesund prosti. Det omfattet sogn i Tysvær kommune i Rogaland fylke, og hovedkirken var Tysvær kirke.

Tysværs kirkesogn er nå en del av Tysvær kirkelige fellesråd, og underlagt Haugaland prosti i Stavanger bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

*Teitsfjarðar sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Skåre antas å være lagt under Skjold i førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.

Tysvær prestegjeld med sognene Tysvær og Bokn ble opprettet ved kgl.res. av 31. mai 1848. Tysvær sogn var utskilt fra Skjold prestegjeld og Bukken sogn utskilt fra Skudenes prestegjeld.

Prestegjeldet inngikk i det nye Stavanger bispedømme fra 1. januar 1925.

Ved kgl.res. av 22. februar 1963 ble Førdesfjorden sogn overført fra Avaldsnes prestegjeld til Tysvær prestegjeld, med virkning fra 1. januar 1969. Ved kgl.res. av 22. januar 1988 ble Nedstrand prestegjeld nedlagt, og Nedstrand sogn overført til Tysvær prestegjeld.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Kirkesogn
---------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende sogn og kirker:

* Tysvær
* Nedstrand
* Førdesfjorden
* Bokn

Referanser
----------

1. ↑  Rygh, O. (Oluf) (1915). *Norske Gaardnavne*. Fabritius. s. 421.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 70.
3. ↑  Hole, Ivar (1950). *Hosanger kyrkje og Hosanger prestegjeld gjennom 200 år*. s. 18-19.
4. ↑  Prestegjeld og sogn i Rogaland, arkivverket.no
5. ↑  *Stavanger 1125-1425-1925*. Dreyer. 1925. s. 84.
6. ↑  *Guds hus og himlens port*. Førdesfjorden sokneråd. 1993. s. 31. ISBN 8299295602.
7. ↑  Regulering av Tysvær, Nedstrand og Finnøy prestegjeld, Stavanger bispedømme, lovdata.no
8. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
9. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
Paviljong i Yonghe-tempelet
**Yonghetempelet** (kinesisk: 雍和宫, pinyin: *Yōnghégōng*) i Beijing, egentlig *Fredens og harmoniens palass*, er en residens som i 1744 (Qianlong-keiserens æra) ble omgjort til et lamaistisk tempel.

Det er et av de største lamaistiske templene utenfor Tibet og anses som det best restaurerte tempelanlegget i Beijing. Anlegget er orientert langs nord-sør-aksen, og består av en hage, flere indre palasser og forskjellige haller. Det viktigste er Den uendelige lykkes hall (*Wanfuge*), der det står en 18 meter høy statue av Buddha Maitreya utskåret av sandaltre. Trestammen er 26 meter høy, om åtte meter er under gulvnivået. Høydens tverrsum er åtte (kinesisk lykketall). Statuen var en gave fra den syvende Dalai Lama til Qianlong-keiseren.

Tempelet overlevde kulturrevolusjonens ødeleggelser fordi statsminister Zhou Enlai engasjerte seg for at det skulle skånes fra rødegardistenes herjinger. Det ble gjenåpnet for allmennheten og religiøs kult i 1981.

I templet bor fremdeles nesten 100 lamaer fra "De gule hatters sekt".

Litteratur
----------

* Ferdinand Lessing og Gösta Montell: «Yung-Ho-Kung, an Iconography of the Lamaist Cathedral in Peking: With Notes on Lamaist Mythology and Cult» i: *Reports from Scientific Expedition to the North-western Provinces of China under the Leadership of Dr. Sven Hedin. The Sino-Swedish Expedition.* Publ. 18. Part VIII. Ethnography. 1, Stockholm 1942.

Eksterne lenker
---------------

* (zh-Hans) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Yonghe Temple – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Yonghe Lamasery (engelsk)[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Engan skanse** er en skanse i Ålen i Trøndelag. 

Den ble trolig anlagt i 1678 etter Carl Sparres innfall i Trøndelag. Skansen fikk sin ilddåp under Gyldenløvefeiden 1. august 1679. 
Den 28. juli rykket svenskene, med general Planting i spissen, frem til Røros med 12 kompanier ryttere, inndelt i 3 eskadroner, og 20 kompanier fotfolk, inndelt i 5 bataljoner. Etter å ha brent ned bebyggelsen på Røros, satte Planting kursen nordover, der hans mål var å innta garnisonen i Trondheim. Siden Sparres besøk året før, hadde man i Ålen imidlertid anlagt en skanse mellom elvene Gaula og Rugla. Her stod oberst Schultz med en styrke på tilsammen 1 200 mann, fotfolk, ryttere og bondesoldater, samt 6 små feltkanoner. Deres oppdrag var å forhindre svensk framrykning. En liten forvakt på 150 mann, under ledelse av ridefogdens tjener, sto plassert lengre oppe i dalføret. Da svenskene kom, ble det gjort kraftig motstand, men de hadde ingen sjanse til å stå i mot svenskehæren alene. Da forvakten trakk seg tilbake, ble Schultz i tvil om han skulle oppgi stillingen og det ble gitt ordre om tilbaketrekking. Men kommisarius Mikkel Pedersønn mente at det var "skam å vende rygg" før man hadde prøvd seg mot svenskene, og han overtalte obersten til å holde stand til tross for at flere offiserer var uenige. Da svenskene nådde skansen kom det til hissige trefninger, som varte fra kl. 5 om morgenen til kl. 14. Da måtte Planting trekke seg tilbake samme vei som han kom. Antall sårede og falne på svensk side er ukjent, men hos nordmennene ble kun et par mann såret.

Skansen ved Engan er i dag bra bevart, og det er funnet flere kanonkuler i nærheten av skansen i den senere tid. På grunn av det store antall soldater på både svensk og norsk side, blir slaget ved Engan skanse regnet som det største slaget som har utspilt seg på trøndersk jord.

For noen få år siden ble det skrevet manus til et utendørs skuespill om dette slaget, og *Slaget ved Engan Skanse* har tilsammen vært satt opp tre ganger, siste gang i juni 2008.

Referanser
----------

1. ↑  Tretvik, Aud Mikkelsen (1954-) (1998). *Ålen og ålbyggen*. [Ålen]: Holtålen kommune. s. 138. ISBN 8299296137.
**Gunnar Andreas Baumann** (født 28. februar 1869 i Kristiania, død 9. november 1937) var en norsk kavalerioffiser.

Han var sønn av sivilingeniør H.K. Myhre Anderssen og Adolphina Maria Baumann Falkenstrøm samt bror av kommandørkaptein Viktor Baumann. Han giftet seg i 1894 med Dagmar Emilie Soelberg, datter av direktør Peter Soelberg ved Akershus landsfengsel.

Baumann tok militær utdannelse i Norge og Tyskland. Han var lærer ved kavaleriets rideskole 1896–1899 og sjef 1911–1915. I mellomtiden arbeidet han i arméstyrelsen i Forsvarsdepartementet, i tre år som kontorsjef. Baumann var oberst og sjef ved Nordenfjeldske Dragonregiment på Rinnleiret ved Levanger 1922–1928 og generalinspektør for kavaleriet fra 1928. Han kjøpte gården Valler i Bærum i 1900.

Baumann var formann i Det Norske Travselskap 1919–1931. Han fungerte som redaktør i *Nordre Trondhjems Amtstidende* i Levanger 1926–1928. I 1927 var han Høyre og Frisinnede Venstres 1. kandidat til Stortinget fra Nord-Trøndelag, men ble ikke valgt.

Gunnar Baumann var kommandør av 1. klasse av den svenske Vasaordenen og ridder av den italienske Sankt Mauritius' og Sankt Lasarus' orden. Han ble tildelt Kroningsmedaljen 1906 i sølv, den prøyssiske Kroneordenen av 3. klasse og den prøyssiske krigsfortjenestemedaljen.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Steenstrup, Bjørn (1930). «Baumann, Gunnar Andreas». *Hvem er Hvem?*. Oslo: Aschehoug. s. 39.
2. ↑  Buer, John (2000). *I skarpt trav gjennom 125 år. Det Norske Travselskap*. Oslo: Gyldendal. s. 228. ISBN 978-82-05-27126-5.
3. ↑  Johnsen, J. m.fl. (1936). *Festskrift til Levangers 100-årsjubileum 18. mai 1936*. Levanger. s. 82.
4. ↑  Saxvik, Kjell (1983). *Fram i hundre års politisk motvind 1883–1983. Nord-Trøndelag Høyre 50 år*. Steinkjer. s. 29.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
Gravsten over Birger Grip og hustru Brita Brahe på Gumlöse kirke i Skåne. Øverst i hjørnene skimtes deres våpen. Birger Nilsson hadde ingen tilknytning til Gumløse, hvorfor stenen menes aldri å ha nådd frem til sitt egentlige bestemmelsessted pga. urolighetene under syvårskrigen.  Foto: Orf3us 
**Birger Nilsson (Grip)** (født på 1490-tallet, død 15. mars 1565) var et svensk riksråd og friherre til Vinäs.

Birger Nilsson var sønn av riksråd Nils Bosson Grip og Anna Trolle. I begynnelsen var han tilhenger av Christian IIs politikk, men forsonte seg i 1524 med Gustav Vasa. I 1531 ble han sendt utenlands for å hente kongens første gemal Katarina og ble samme år titulert som riksråd. 1533 giftet han seg med kongens søsterdatter Brita Joakimsdatter Brahe (1518–1554), og fikk med henne 12 barn. Ved Erik XIVs kroning i 1561 ble han opphøyet til friherre.

Diplomat
--------

Han deltok i flere diplomatiske misjoner: Sommeren 1537 var en av representantene for Sverige ved forhandlingene med lybekkerne i København. Han var også blant forhandlerne med danskene i Kalmar høsten 1540 som ledet til freden i Brømsebro. I 1554 deltok han også i møtet med danskene i Elfsborg.

I tillegg til å tjene penger på å handle med jern hadde han inntekter fra gods i Småland, Södermanland, Uppland, Västergötland, Östergötland, Västmanland og i Närke.

Paret er begravet i Västra Eds kirke i Småland, men deres gravsten ses på Gumlösa kirke i Skåne. Under Syvårskrigen skjedde det formentlig noe som forhindret gravstenen i å nå frem til bestemmelsesstedet. Den ble i 1850 funnet i en åker og ble montert på Gumlösa kirkes yttervegg.

Referanser
----------

1. 1 2  *Gumlösa kirke*, gravstenogepitafier.dk. Besøkt 21. september 2015
2. ↑  *Grip*, Nordisk familjebok, Uggleupplagan. Besøkt 21. september 2015
3. ↑  Gillingstam, Hans: *Birger Nilsson (Grip)*, Svenskt biografiskt lexikon. Besøkt 21. september 2015
4. ↑  *Nilsson Grip, Birger* , bossebus.eu. Besøkt 21. september 2015 Arkivert 4. mars 2016 hos Wayback Machine.

Portal: Sverige

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** Svenske Litteraturbanken
 |
**Jonas Henry Paulsen Støre** (1888–1974) var en norsk industrileder.

Hans foreldre var middelskolelærer og ordfører Paul Edvart Støre og hustru Elisabeth Marienborg. Jonas Henry Støre giftet seg i 1924 med Carin Helena Bohman. De ble foreldre til skipsmegler Ulf Jonas Støre og besteforeldre til statsminister og Arbeiderpartiets leder Jonas Gahr Støre.

Han gikk Oslo handelsgymnasium og studerte deretter sosialøkonomi ved universitetet, mens han arbeidet i Centralbanken for Norge. I 1908 ble han ansatt ved Notodden Salpeterfabrikk. Støre var administrerende direktør ved den elektrokjemiske fabrikken Sodium i Trondhjem fra 1917 til 1919. Han ble i 1919 kontorsjef og i 1926 administrerende direktør ved Norsk Sprængstofindustri i Oslo. Han avgikk med pensjon i 1953.

Han var medlem av sentralstyrene i Norsk Arbeidsgiverforening og Norges Industriforbund. Han hadde også styreverv i en rekke industriforetak, deriblant som styremedlem i Norske Zinkprodukter, Åmdals Verk Gruver og Sulitjelma Gruber samt medlem av representantskapene i A/S Sydvaranger, Hafslund og Norsk Aluminium Co. Støre var også styreformann i Christiania Bank og Kreditkasse fra 1946.

Referanser
----------

1. 1 2 3  Steenstrup, Bjørn (1948). «Støre, Jonas Henry». *Hvem er Hvem?*. Oslo: H. Aschehoug & Co. s. 512.
2. ↑  Magnus, Morten H. (1966). *Norsk sprængstofindustri A/S*. [Oslo].

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Trygve Brodtkorb** (født 1. februar 1890 i Hamar, død 28. oktober 1976) var en norsk sivilingeniør som var direktør for Store Norske Spitsbergen Kulkompani i perioden 1946–1956.

Trygve Brotdkorb tok eksamen artium 1908. Han studerte ved Universitetets metalurgiske laboratorium 1909-10. Han ble immatrikulert ved NTH i 1910, og tok eksamen våren 1914 på Bergavdelingen.

Trygve Brodtkorb var styremedlem i det første styret i Studentersamfundet i Trondhjem høsten 1910, og ble formann vårsemestret 1911.

Fra 1914 var han ansatt som markscheider ved Stordø Kisgruber, og fra 1. mars 1915 grubeingeniør samme sted. Han var medlem av Stord herredstyre 1929-34. Han var direktør for Store Spitsbergen Kullkompani 1946-1956.

Referanser
----------

1. ↑   www.strindahistorielag.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Vintersjefer og administrerende direktører». Store Norske. Arkivert fra originalen 20. februar 2016. Besøkt 14. oktober 2015.
3. ↑  Bjørn Steenstrup (1973). *Hvem er Hvem? 1973*. Oslo: H. ASCHEHOUG & CO. s. 84. ISBN 82-03-04887-0. Besøkt 14. oktober 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Wikistrinda **·** Historisk befolkningsregister
 |
*Det er flere som heter Nils Hertzberg*

**Nils Christian Egede Hertzberg** (født 20. januar 1866 i Asker, død 5. mai 1940 i Oslo) var en norsk jurist og redaktør av *Romsdals Tidende* som ble utgitt fra 1892 til 1916. Hertzberg var ordfører i Molde 1908–10 og 1914–16.

Biografi
--------

Han var sønn av den senere statsråd Nils Hertzberg (1827–1911) som var av slekten Hertzberg og lærer ved Asker seminar da sønnen ble født. Mora het Martha Cathrina Marie Clauson (1844–1928). 

Etter examen artium fra Aars og Voss' skole i 1883 og cand.jur. i 1888, ble han i 1889 dommerfullmektig hos sorenskriveren i Romsdal, fra 1891 sakfører i Molde og fra 1893 høyesterettsadvokat. Samme år giftet han seg med Gudrun Onsum fra Veblungsnes. I 1898 ble han redaktør av *Romsdals Tidende*. Hans advokatkontor brant bort under bybrannen i 1916. Han ble sorenskriver i Romsdal 1919 og fra 1926 til 1936 var han sorenskriver i Nord-Jarlsberg, bosatt i Holmestrand. I 1932 utga han ei slektsbok om Hertzberg (slekt).

Verv
----

Nils Christian Egede Hertzberg engasjerte seg på mange felter i samfunnet. Han var kommunestyrerepresentant i Molde i 1898–1901 og 1905–07 og ordfører 1908–10 og 1914–16. Han hadde en rekke kommunale verv i Molde, og etter bybrannen der i 1916 fikk han en hedersgave av kommunen og befolkningen for sin innsats. Han var medlem av Molde Sparebanks direksjon, Den norske sakførerforenings hovedstyre, jernbaneforeningen og reiseforeningen i Møre og Romsdal. Han hadde flere tillitsverv innen idrettsforeningen og var skidommer i 35 år.

Bibliografi
-----------

* Hertzberg, Nils (1932). *Familien Hertzberg: dens oprinnelse og slektshistorie*. Oslo.

Referanser
----------

1. ↑  Dødsdato er hentet fra Kanny Eik, «Gudbrand Onsum og hans etterslekt», *Årsskrift 1999*, Romsdals sogelag
2. ↑  *Studenterne fra 1883: biografiske meddelelser samlede i anledning af deres 25-aars studenterjubilæum*. Kristiania. 1908.
3. ↑  *Studentene fra 1883: fest- og minneskrift til 50-årsjubileet 1933*. Oslo: P. M. Bye & Co. 1933.
4. ↑  Hertzberg, Nils i Hvem er Hvem, 1930.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
**Gunnar Egil Christiansen** (1890–1979) var en norsk arkivar som fra 1921 var statsarkivar på Statsarkivet i Hamar. Han skrev også bøker om norsk glassindustri.

Han var født på Nes i Akershus av sogneprest Olav Martinius Christiansen (1852–1932) og Karen Hansen (1845–1923). Etter examen artium i 1909 fra Aars og Voss' skole i Kristiania ble han cand.philol. i 1916 og jobbet litt som overlærer i Kristiansand. Allerede i januar 1917 ble han amanuensis ved Riksarkivet og tok pedagogisk seminar. Så var han ved Statsarkivet i Hamar fra den 31. oktober 1921. Samme året giftet han seg med Margaretha Franziska Goldemund (1892–) fra Kristiania. Gunnar Egil publiserte i det lokale historielagets (for Oppland og Hedmark) Bygd og Bonde (grunnlagt 1919) der han også var medredaktør til det ble nedlagt i 1928. Han skrev også i det lokalhistoriske vitenskapstidsskriftet Heimen (etablert 1922) og i Oslo Byes Vel sitt lokaltidsskrift St. Hallvard (etablert 1915). Bøker om glassindustri, Christiania Glasmagasin og Hadeland glassverk skrev han også.

Utgivelser
----------

* Christiansen, G.E. (1939). *De gamle privilegerte norske glassverker og Christiania glasmagasin (del 1)*. Oslo: Aschehoug.
* Christiansen, G.E. (1939). *De gamle privilegerte norske glassverker og Christiania glasmagasin (del 2)*. Oslo: Aschehoug.
* Christiansen, G.E. (1939). *De gamle privilegerte norske glassverker og Christiania glasmagasin (del 3)*. Oslo: Aschehoug.

Kilder
------

1. ↑  Christiansen, Gunnar Egil i Hvem er Hvem, 1973.
2. ↑  *Studentene fra 1909: biografiske oplysninger samlet til 25-årsjubileet 1934*. Oslo: Grøndahl. 1934.

Eksterne lenker
---------------

* Christiansen, Gunnar Egil hos Arkivverket.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Ibsenhuset i Snipetorp** (Snipetorpgata 27) er en vernet eiendom på Snipetorp i Skien kommune. Bygget er kjent for å være bolig til Ibsen-familien, men det er usikkert om Henrik Ibsen selv har bodd i boligen.

Bygget er fredet av Riksantikvaren.

Historie
--------

Snipetorpgata 27 ble satt opp en gang mellom 1780 og 1830, og har en fasade i empirestil.

Familien Ibsen flyttet til Snipetorp i løpet av høsten 1843, da lystgården på Venstøp hadde blitt tvangssolgt. Henrik Ibsen var på den tiden 15 år, og regnet som gammel nok til å klare seg selv på den tiden. Det er derfor ingen som vet med sikkerhet om han bodde i boligen eller ikke, men det vi vet sikkert er at han reise med båten "Lykkens prøve" til Grimstad i november 1843.

Første etasje i huset ble leid ut for å spe på med inntekter, mens familien selv bodde i andre etasje. I bakgården drev Knud Ibsen med hønseavl.

Moderne bruk
------------

Bygget eies av Skien kommune per 2022, og fungerer som bolig for kunstnere som mottar kunstnerstipend fra kommunen.

Referanser
----------

1. 1 2  «Ibsengården i Snipetorp - Historie in Skien, Skien». *Skien*. Besøkt 1. oktober 2022.
2. 1 2  Aas, Anne Lill Wenneck (4. mars 2015). «– Henrik Ibsen bodde aldri her». *Telemarksavisa* **(norsk)**. Besøkt 1. oktober 2022.
3. ↑  «Kart - Kulturminnesøk». Besøkt 1. oktober 2022.
4. ↑  «Arkivert kopi». *www.skien.kommune.no*. Arkivert fra originalen 1. oktober 2022. Besøkt 1. oktober 2022.
5. ↑  «Henrik Ibsens skrifter:». *www.ibsen.uio.no*. Besøkt 1. oktober 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Democratic Alliance (afrikaans: Demokratiese Alliansie) (DA)** er et politisk parti i Sør-Afrika grunnlagt i 2000. Det er det største opposisjonspartiet i parlamentet, og regjerende parti i provinsen Western Cape. Partiets leder er John Stenhuisen. Western Cape er den eneste provinsen i Sør-Afrika som ikke ledes av ANC. Alan Winde fra DA er førsteminister i provinsen. Partiet ligger politisk i sentrum/høyre og er tuftet på liberalistisk/liberalsosialistisk filosofi. Nedslagsfeltet må samtidig kalles ganske bredt, ettersom det har tatt opp i seg flere ulike mindre partier fra ulike politiske spektre mens det vokste. Partiet har over flere år vært det ledende partiet for den hvite minoriteten i Sør-Afrika, men har over de siste ti årene vokst kratig ved å henvende seg til den svarte urbane middelklassen. Et prosjekt for partiet er derfor å hente inn ledere og kandidater fra denne, som kan utfordre ANC.

DA hadde en del forgjengere under skiftende navn, bl.a. Democratic Party. I apartheidtiden var den i opposisjon mot det regjerende Nasjonalistpartiet (afrikaans: Nasionale Party) og et samlingsparti for liberale anti-apartheid krefter. En av de ledende partimedlemmene fra denne tiden var Helen Suzman som i løpet av mange år var den eneste opposisjonspolitikeren i parlamentet. Som parlamentariker hadde hun rett til og brukte sin rett til å besøke politiske fanger som Nelson Mandela, eller protestere på brudd som apartheidstaten sto for.

Valgresultater
--------------

Tabell over valgresultater i valg til nasjonalforsamlingen for Democratic Alliance, og forgjengerpartiet Democratic Party, siden 1994. Neste valg vil vil være i 2019, ettersom nasjonalforsmalingen blir valgt for femårs-sykluser.

| Valg | Total antall stemmer | Stemmeandel | Seter | Partileder | Kommentar |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1994 | 338 426 | 1,73 % | 7 av 400 | de Beer Zach de Beer | ANC seier, Nasjonalistpartiet blir opposisjon |
| 1999 | 1 527 337 | 9,56 % | 38 av 400 | Leon Tony Leon | ANC seier; DP blir offisiell opposisjon. Nasjonalistpartiet bryter sammen. |
| 2004 | 1 931 201 | 12,37 % | 50 av 400 | Leon Tony Leon | ANC seier; DA forblir offisiell opposisjon |
| 2009 | 2 945 829 | 16,66 % | 67 av 400 | Zille Helen Zille | ANC seier; DA forblir offisiell opposisjon og vinner i provinsen Western Cape |
| 2014 | 4 091 584 | 22,23 % | 89 av 400 | Helen Zille | ANC seier; DA forblir offisiell opposisjon og holder Western Cape |

Tabell over valgresultater valg til kommunestyrene siden kommunereformen i Sør Arika i 1995. Neste valgår er i 2016.

| Valg | Antall stemmer | % |
| --- | --- | --- |
| 1995-96 | 302 006 | 3,48 % |
| 2000 |  | 22,1 % |
| 2006 | 3 888 780 | 14,8 % |
| 2011 | 6 393 886 | 23,9 % |
|

Referanser
----------

1. ↑  .
2. ↑  Hunter, Qaanitah. «DA has the 'big five' metros in its sights». Besøkt 28. august 2015.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Democratic Alliance (South Africa) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** BBC Things
 |
**Democratic Party**  (DP) var navnet på et sørafrikansk politisk parti som nå heter Democratic Alliance (DA). Selv om navnet stammer fra 1989, eksisterte partiet under andre navn i apartheid–epoken, da det var i parlamentarisk opposisjon til det styrende Nationalistpartiet sin politikk. Etter valget i 1999, ble DP under lederskapet til Tony Leon det offisielle opposisjonspartiet til ANC–regjeringen.

Siden partiet absorberte mindre antiaparteid–grupperinger, i tillegg til avhoppere fra United Party (det viktigste opposisjonspartiet i Sør–Afrika frem til 1977), forandret partiet navn noen ganger. Før det tok navnet Democratic Party, var det kjent som Progressive Party, Progressive Reform Party og Progressive Federal Party.

DP hadde en kortlivet allianse med New National Part (NNP) fra 2000 til 2001 og dannet Democratic Alliance (DA). Selv om NNP forlot alliansen, valgte DA å beholde sitt nye navn.

Eksterne lenker
---------------

* Nettsiden til Democratic Alliance

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Inkatha Freedom Party** (IFP) er et politisk parti i Sør-Afrika. Siden den ble grunnlagt i 1975 har den vært ledet av Mangosuthu Buthelezi. Partiet har stått sterkest i zulu-stammens hovedområde, delstaten KwaZulu-Natal helt øst i Sør-Afrika. 

Historisk har det stått nær ANC under kampen mot apartheid, også siden Buthelezi opprinnelig kom fra ANCs ungdomsorganisasjon. Etter 1994 har IFP ofte vært i konflikt med ANC og også inngått koalisjoner med partiet Democratic Alliance. I nasjonale valg har IFP kontinuerlig mistet betydning fra 10,5% av stemmene i 1994 til 2,40% i 2014. Også i KwaZulu-Natal er den bare andre største parti etter ANC.

Referanser
----------

1. ↑  «National Government Elections». *News24* **(engelsk)**. Arkivert fra originalen 6. mai 2019. Besøkt 8. mai 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Inkatha Freedom Party – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Unionist Party** (afrikaans **Unionisteparty**) var et pro-britisk politisk parti i Sør-Afrika som opererte i perioden 1910 til 1920. I denne perioden var partiet den offisielle opposisjonen etter at Unionen Sør-Afrika ble dannet i 1910. I sitt siste valg i 1920 var partiet landets tredje største.

Leander Starr Jameson

Opprinnelse
-----------

Partiet ble grunnlagt 31. mai 1910 med Sir Leander Starr Jameson fra Kappkolonien som første partileder. Han døde allerede i april 1912 og ble etterfulgt av Sir Thomas Smartt, også han fra Kappkolonien. Andre sentrale skikkelser i partiet var blant andre Sir James Fitzpatrick, Sir George Ferrar og Sir Lionel Phillips (alle tre transvaalske ledere). Partiet ble dannet som en videreføring av *The Progressive Party* (afrikaans *die Progressive Party*) som hadde eksistert både i Transvaal og Kappkolonien.

Politikk
--------

Formålet med partiet var å fremme den britiske kultur og utfordre de politiske kreftene som arbeidet for å fremme den uavhengige unionen. Partiet var følgelig konservative, anti-republikanske og pro-imperialistiske av politisk oppfatning, og de hadde også tette bånd til Storbritannia. Partiet var også imot indisk innvandring til unionen og kjempet for å bedre arbeidsvilkårene i diamantgruvene og gullgruvene.

Sammenslåing
------------

I valget 1920 mistet både Unionist Party og South African Party store velgermasser til Nasjonalistpartiet og Arbeiderpartiet. Jan Smuts fra South African Party fortsatte som statsminister, da han sammen med Unionist Party fortsatt hadde et knapt flertall i parlamentet.

I november 1920 slo Unionist Party seg sammen med South African Party under sistnevntes navn. Thomas Smartt og to andre unionister fikk plass i Smuts' regjering. Statsministeren lanserte så nyvalg i 1921 og det sammenslåtte partiet fikk da et noe sterkere flertall.

Referanser
----------

1. ↑   thesaurus.ascleiden.nl[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Scannell, J.P. *Die Afrikaanse Kernensiklopedie*, Nasionale Boekhandel Beperk, Kaapstad (et. al.), 1965.
* Rosenthal, Eric, *Encyclopaedia of Southern Africa*, Juta and Company Limited, Kaapstad en Johannesburg, 1978.
* Mostert, J.P.C. *Politieke Partye in Suid-Afrika*, Instituut vir Eietydse Geskiedenis, U.O.V.S. Bloemfontein, 1986.
* Van der Spuy, D.C. (hoofred.), *Amptelike Jaarboek van die Republiek van Suid-Afrika* (Eerste Uitgawe), Departement van Inligting, Pretoria, 1975.
*For dyret* tupaia*, se tupaia (slekt)*
Kopi av Tupaias kart over øyer i Polynesia
**Tupaia** (født ca. 1725, død 20. desember 1770 i Batavia) var en polynesisk prest og navigatør. Han deltok som navigatør og tolk i James Cooks sjøferd fra Tahiti via New Zealand til Ostindia og er kjent for kartet han tegnet av øyene i Polynesia i Stillehavet.

Liv og virke
------------

Tupaia kom fra øya Raiatea, et viktig religiøst sentrum for polynesierne. Han hadde en religiøs lederrolle, men hadde også store kunnskaper om navigasjon og om øyene i Polynesia. Tupaia hadde besøkt flere av dem og kjente til 130 øyer i alt.

I 1769 ble Tupaia og tjeneren hans Tayeto med James Cook og HMS «Endeavour». Han hadde kjennskap til engelsk og kunne derfor være tolk. Kunnskapene hans som navigatør var også viktige. For kaptein Cook tegnet Tupaia et kart over Tahiti, Selskapsøyene og andre øyer i Polynesia. Originalen er ikke bevart, men en kopi av Joseph Banks finnes i British Library.

Senere i 1769 kom Cook med «Endeavour» til New Zealand. Siden tahitisk og maorisk er nært beslektede språk, fungerte Tupaia som tolk i møtet med maoriene.

Om bord på «Endeavour» studerte Tupaia kartografi. Han utførte tegninger og akvareller. Han var med på ferden videre til Storbritannia, men døde mens «Endeavour» lå i tørrdokk i Batavia i Ostindia.

Verk av Tupaia
--------------

* Kanoer ved TahitiKanoer ved Tahiti
* Byttehandel mellom en maori og en briteByttehandel mellom en maori og en brite
* Folk i kanoer i BotanybuktaFolk i kanoer i Botanybukta

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 1015025900, besøkt 14. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Revealing Cook's guiding star[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Tupaia». *The British Library* **(engelsk)**. Besøkt 19. august 2018.
4. ↑  Ben Finney. «Tupaia (1725–1770)». *Pacific Islander Biography*. Australian National University. Besøkt 19. august 2018.
5. ↑  «Story: European discovery of New Zealand. Page 6 – Cook’s achievement», *Te Ara – The Encyclopedia of New Zealand*.
6. ↑  «Tupaia (?–1770)», i Robert D. Craig: *Historical Dictionary of Polynesia*, 3. utgave, Lanham: Scarecrowe Press, 2011, s. 301.
7. ↑  «Story: South Pacific peoples. Page 2 – Island groups and recent migration», *Te Ara – The Encyclopedia of New Zealand*.
8. 1 2  Di Piazza, Anne og Erik Pearthree: «A New Reading of Tupaia's Chart», *Journal of the Polynesian Society*, bd. 116, nr. 3 2007, s. 321–340.
9. ↑  «Story: Cultural go-betweens. Page 1 – The first cultural go-betweens», *Te Ara – The Encyclopedia of New Zealand*.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dictionary of New Zealand **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA
 |
**Miaoyingtempelet** (妙应寺) er et kinesisk buddhistisk tempel på nordsiden av Fuchengmenneigaten i bydistriktet Xicheng sentralt i den kinesiske hovedstaden Beijing. Den kalles også av og til **Den hvite dagobas tempel** på grunn av den hvite dagoba som står midt i tempelanlegget. 

Templer var bygd på dette stedet helt siden Liao- og Yuan-dynastienes tid. Tempelets hvite dagoba stammer fra Yuan-tiden. Men de øvrige bygningene, såvel som navnet Miaoying («Guddommelig gjengjeldelse», stammer fra Ming-dynastiet.

Sommeren 1976 ble tempelet sterkt skadet av Tangshanjordskjelvet. Reparasjoner ble foretatt i 1978.

Referanser
----------

1. 1 2  China Travel Guide. Miaoying Temple Arkivert 2012-08-20, hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Miaoying Temple – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) 妙应寺 – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Introduction to the Miaoying Monastery and White Dagoba

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
Ahlefeldternes middelalderlige slektsvåpen er delt på langs og viser en ørneflukt fast på delingen og to røde bjelker. Hjelmtegnet er en hvit hund med rødt halsbånd sittende på en rød pute med gullkvaster.
**Ahlefeldt** er en gammel holstensk adelsslekt, som har spilt en viktig rolle i Danmarks og Slesvigs historie.

Frederik Ahlefeldt (død 1686) ble i 1665 tysk riksgreve og i 1672 dansk lensgreve, og ervervet grevskapet Langeland. Hans oldebarn grev Christian arvet grevskapet Laurvig (Larvik) i Norge, og fikk i 1785 kongelig bevilling til å føre tittelen greve av Ahlefeldt-Laurvigen.

Geheimeråd Burchard Ahlefeldt til Eskilsmark fikk 1672 patent som dansk greve, og slekten samlet store besittelser: Olpenæs (*ved Kappel*), Ludvigsborg (*på halvøya Svans*), Königsförde-Lindau (*ved Ejderkanalen*), grevskapet Langeland med Tranekær Slot, stamhusene Ahlefeldt (Broløkke) og Lundsgaard,
baroneti Lehn, stamhuset Egeskov, herregårdene Eriksholm, Fjellebro, Hjortholm, Møllerup, Skovsbo og Ulstrup Slot.

Referanser
----------

1. ↑  *Ahlefeldt*, Salmonsens konversationsleksikon, 2. utgave. Besøkt 28. desember 2015
2. ↑  *Ahlefeldt-Laurvig*, Store norske leksikon. Besøkt 28. desember 2015 Arkivert 7. januar 2016 hos Wayback Machine.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ahlefeldt family – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Danske og norske slektsnavn som slutter med -feldt |
| --- |
| 
* Ahlefeldt
* Ahlefeldt-Laurvig-Bille
* Alefeldt-Laurvig-Lehn
* Gyldenfeldt
* Huitfeldt
* Klevenfeldt
* Revenfeldt
* Staffeldt
* Wichfeldt
* Holck-Winterfeldt

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Dansk biografisk leksikon
 |
Jean-Baptiste-Siméon Chardins sjangermaleri *Såpebobleblåser* fra siste halvdel av 1700-tallet viser en ung mann med en type *cadenettes*, lange sidelokker. Disse ble ofte rullet opp i en eller flere stramme rader på siden av hodet.
Den krigerske Christian IV, konge av Danmark-Norge fra 1588 til 1648, iført kniplingskrage, ørering og tidsriktig frisyre med tynn sideflette, en såkalt *polsk flette*, pyntet med en sløyfe. Kongen ble malt i profil etter at han mistet sitt ene øye under Slaget på Kolberger Heide i 1644. Maleri av Karel van Mander (1609–1670).
**Cadenette**, i flertall *cadenettes* eller *cadenetter*, er en fransk betegnelse på flere typer historiske hårfrisyrer. Navnet brukes særlig om to fletter eller dreadlockliknende hårlokker som hang fritt ned på hver side av ansiktet og ofte ble samlet eller pyntet med sløyfer.

Sidelokker forekom i den europeiske herremoten på 1600- og 1700-tallet. Frisyren stammer fra militærmoten dengang og er oppkalt etter den franske marskalk Cadenet, egentlig Honoré d'Albert (1581–1649). Cadenettene utviklet seg i flere varianter, blant annet som opprullede sidelokker i mennenes 1700-tallsfrisyre, et karakteristisk trekk ved mange pudderparykker. Slike sidekrøller kunne stå i en eller flere rader på siden av hodet, like under kanten av de populære trekanthattene.

Den dansk-norske kongen Christian IV bar liknende sidefletter. Hans tynne flette, som var pyntet med en sløyfe, var en frisyremote som ble kalt mareflette eller -lokk, eller på fransk *à la polonaise*, det vil si «polsk (flette)», på latin *plica polonica*, engelsk *Polish plait* og tysk *Weichselzopf*. Dette også vært kallenavn på en hårsykdom der ustelt, ofte lusebefengt hodehår har sammenfiltret seg i «dreadlocks» og gitt hodebunnsbetennelse eller -eksem, tilsvarende gamle dagers marefletter, lange nisseknuter hårtuster som ikke lar seg gre ut.

Se også
-------

* Marelokk, sammenfiltrede lokker på mennesker eller hester
* Hårpisk, herrefrisyre på 1700-tallet i Europa og i Kina fra 1644 til 1912
* Fletter
* Payos, sidekrøller eller ørelokker som er påbudt for mannlige jøder

Referanser
----------

1. ↑  Om 1600-tallets cadenetter og hårpisker i artikkelen «Dragt» i *Salmonsens konversationsleksikon* side 378

Eksterne lenker
---------------

* (en) Cadenettes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
Frans av Assisi med brun kabuss, en hettekappe som også kunne kalles struthette, kaprun og chaperon. Maleri av Francisco de Zurbarán 1658. En utbrytergruppe av fransiskanermunkene dannet i 1525 kapusinerordenen («hettemunker»). Maleri: Francisco de Zurbarán, 1658 
«En norsk Skieløber», tegning av Johannes Senn 1811. Skiløperen har kabuss med norsk løve i metall (gammeldags «vekterlue»), reglementert fra 1774, grønn uniformsjakke i modell fra 1800 og gamasjeliknende beinklær. Norske soldater i skiløperbataljonene kjempet under Napoleonskrigene for Danmark-Norge i grensetraktene mot fiendelandet Sverige, for eksempel i 1808-1809.
**Kabuss**, også skrevet kapusj (kapusjong), kabuds, karbuss og annet, er en eldre betegnelse på ulike typer historiske hodeplagg i form av skulderslag, hetter og varme luer som dekket nakken og ble båret istedenfor hatt.

Ordet kan brukes om en hette sydd fast til en kappe, særlig munkekutter, for eksempel båret av kapusinere. Kabuss kan også være skulderslag på gamle vekterdrakter. «Kabuss» ble siden brukt som betegnelse på en lodden lue uten skygge, men med lange øreklaffer som knappes under haken eller slås opp og knappes bak nakken. Kabuss-luene var sydd sammen av fire stykker og gjerne laget av skinn eller fôret stoff eller voksduk. Slike luer ble særlig brukt av menn, men i Nord-Norge også av eldre kvinner. Varme kabusser ble båret som uniformslue av både vektere («nattpoliti») og visse typer soldater fra 1700-tallet.

Se også
-------

* Struthette (kaprun), skulderkappe med hette med lang, hengende spiss
* Kapperrønnik (kapperrøllik), hette som går ned over skuldrene eller kvinnekyse
* Basjlik, kaukasisk hetteformet lue med lange sidelapper
* Kveif, liten, ettersittende knyttelue vanlig i middelalderen

Referanser
----------

1. ↑  nb\_digibok\_2009092504058 Søkbar kopi av *Den norske hær : uniformer i dansketiden : et billedhefte*
2. 1 2 3  Oppslagsordet «kabuds» i *Salmonsens konversationsleksikon*, bind XIII side 347
3. ↑  Oppslagsordet «kabuds» i *Ordbog over det danske sprog* (etymologi og bruk i dansk 1700-1950)
4. ↑  Søkbar *Kunstordbok*
5. ↑  Oppslagsordet «strudhætte» i *Ordbog over det danske sprog*
6. ↑  Oppslagsordet «kaprun» i *Ordbog over det danske sprog*
7. ↑  Oppslagsordet «kappehætte» i *Ordbog over det danske sprog*
8. ↑  Oppslagsordet «kapperøllike» i *Ordbog over det danske sprog*
**Johan Sverksson** (født 1201, død 10. mars 1222 på øya Visingsö i innsjøen Vättern) var svensk konge fra 1216. Johan var sønn av Sverker Karlsson den yngre og Ingegerd Birgersdatter av Bjälboætten.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Johan Sverkersson, i eldre kilder iblant kalt for Jon og ofte forvekslet med Jon Jarl, var på morssiden i slekt med Bjälboætten gjennom den mektige folkungen Birger Brosas datter. 

### Konge

Johan ble i 1216 valgt til konge, sannsynligvis på grunn av innflytelsen til sin mektige morsslekt. I 1219 ble han kronet i Linköping. 

Om Johan sies det i Vestgøtalovens kongsliste at han var «barnslig» for alderen og meget velvillig samt at han regjerte i tre vintrer, døde strådød på Visingsö og ble begravd i Alvastra kloster.

Johan døde i 1222, og kanskje var han mindreårig fram til 1219 og sto under formynderskap. Under hans korte styre ble det foretatt en svensk hærtog til Estland. Etter at kong Johan selv hadde vendt tilbake til Sverige ble Johans frende, jarlen Karl Døve (se Folkungaætten) og hans kansler, biskop Karl Magnusson (Bjälboætten) i Linköping drept i slaget ved Leal (Lihula) den 8. august 1220 mot de hedenske esterne. Johan og forbundsfeller gjorde en del erobringer i Estland, men ikke noe som forble bestående. Selv kristningen var mislykket da det viste seg at så vel dansker som Den tyske orden allerede hadde vært der og etterlatt en tysk biskop.

Johan sto på god fot med det katolske hierarkiet, selv om paven hadde ønsket Erik Eriksson som konge, samt bekreftet og utvidet flere av hans forgjengeres privilegier til de kirkelige institusjoner.

Johan forble ugift og barnløs da han døde 21 år gammel, og med ham døde den sverkerætten ut. 

Betegnelsen Johan den unge er ikke fra samtiden, men forekommer tidligst i Den lille rimkrøniken og hos Ericus Olai, og kommer fra en misforståelse av eldre latinske kongelister: «Johannes, Suercheri junioris filius», det vil si «Johan, sønn til Sverker den yngre».

Referanser
----------

1. 1 2   Svenskt biografiskt lexikon, «Johan Sverkersson», Svensk biografisk leksikon-ID 12098[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   The National Biography of Finland, oppført som Juhana Sverkerinpoika, Kansallisbiografia-ID 240, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   The Peerage, oppført som Johann I Sverkersson, King of Sweden, The Peerage person ID p11307.htm#i113068, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2   Find a Grave, oppført som John I, Find a Grave-ID 15927651, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

 *Denne artikkelen er helt eller delvis basert på materiale fra* Johan *i Nordisk familjebok, utgitt mellom 1904 og 1926 – i dag offentlig eiendom.*

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Erik Knutsson** | **Konge av Sverige**(1216–1222) | Etterfølger:**Erik Eriksson den lespete og halte** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Svenskt biografiskt lexikon **·** Prabook **·** Nationalencyklopedin **·** WikiTree **·** VIAF **·** GND
 |
**Figuralmusikk** (latin *musica figuralis* eller *cantus figuratus*) var i seinmiddelalder og renessanse betegnelsen på flerstemmig kontrapunktisk musikk som karakteriseres av at en eller flere stemmer som er rytmisk fastlagt ved hjelp av notetegn (*figurae*) synges over en gitt *cantus firmus*-stemme. Til figuralmusikken hører enkle satstyper som organum og fauxbourdon som ikke sjelden er bygd over gregorianske cantus firmus-stemmer. 

Motsatsen er *musica choralis* dvs. enstemmig gregoriansk *cantus planus* og den aller enkleste flerstemmighet som følger av stemmeføring tett bundet til cantus firmus. Kor som sang figuralmusikk ble kalt *figuralkor* og utøverne *figuralister*.

I barokktida, dvs. på 1600- og 1700-tallet, ble begrepet figuralmusikk / *koralfigurasjon* brukt om melodisk utbrodering av en koralmelodi, eksempelvis under orgelkoralforspill.

Kilder
------

* Angul Hammerich: «Figuralmusik», Salmonsens konversationsleksikon, 2. utgave, bind. 8, s. 4)
* «Figuralmusik»[*død lenke*], i *Ultimus - Online-Lexikon der musikalischen Fachbegriffe*

Referanser
----------

1. 1 2  «Figuralmusik», wissen.de
2. ↑  Friedhelm Krummacher: *Die Choralbearbeitung in der protestantischen Figuralmusik zwischen Praetorius und Bach*, Kieler Schriften zur Musikwissenschaft, Perfect Paperback 1978 (ISBN 3-7618-0526-8[*død lenke*])

Eksterne lenker
---------------

* (da) Figuralmusik i Den Store Danske Encyklopædi
* (no) Figuralmusikk i Store norske leksikon
* «FIGURAL-MUSIK», Svenska Akademins Ordbok

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
**Ragnfrid Stokke** (født 8. oktober 1944 i Washington D.C. USA) er en norsk oversetter.

Hun er cand. philol. med russisk hovedfag fra Universitetet i Oslo i 1971. Ved siden av oversettervirksomheten har hun tidligere arbeidet med billedkunstområdet i Norsk kulturråd. Hun oversatte sin første bok i 1972: Aleksander Solsjenitsyns *August 1914* (sammen med Ingvild Broch og Bjørn Valderhaug), og har pr 2007 oversatt 28 bøker. Hun oversetter fra engelsk, russisk, svensk og dansk.

Ragnfrid Stokke har mottatt Kultur- og kirkedepartementets pris for barne- og ungdomslitteratur 2007, for oversettelsen av *Griseparadis* av Kitty Fitzgerald. Andre representative oversettelser er *Guden for små ting* av Arundhati Roy, *Jane Eyre* av Charlotte Brontë og *Stormfulle høyder* av Emily Brontë.
Hun har også mottatt stipend fra Norsk Oversetterforening.

Referanser
----------

1. ↑  Hvem er hvem i norsk kulturliv; runeberg.org

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
En detaljstudie til Carl Larssons monumentalmaleri *Midvinterblot*
Erik Werenskiolds *Domalde* fra *Heimskringla.*
**Domalde** av Ynglingeætten var en svensk sagnkonge.

I henhold til *Ynglingesagaen* var han sønn av Visbur, far til Domar, og konge av Svitjod. Domalde var konge i Uppsala i en rekke år med misvekst og uår. Ettersom hans ofringer av både mennesker og dyr var virkningsløse, ble han til slutt selv ofret til gudene.

Carl Larssons kjente monumentalmaleri *Midvinterblot* skildrer ofringen av Domalde. Den norske kunstneren Erik Werenskiold har også skildret dette motivet i sine illustrasjoner til *Ynglingesagaen*.

Domalde omtales i Tjodolv den kvinværskes *Ynglingatal* og i Snorre Sturlasons *Ynglingesaga*. Også *Historia Norvegiæ* inneholder en referanse til Domalde i et resymé av *Ynglingatal.*

I Snorres versjon inngår også et utdrag fra *Ynglingatal*:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| *Hitt vas fyrr*
*at fold ruðu*
*sverðberendr*
*sínum drótni,*
*ok landherr*
*af lífs vǫnum*
*dreyrug vápn*
*Dómalda bar,*
*þá er árgjǫrn*
*Jóta dolgi*
*Svía kind*
*of sóa skyldi.* | Fordom de hende,
dei farga jordi,
sverd-kjempur,
med kongeblod.
Og mot Domalde,
dømt fraa live,
landsheren bar
blodute vaapn,
og svia-menn
av svelting leide
jute-hataren
til Hel sende. |  |

Referanser
----------

1. ↑  *Ynglingasaga* fra "Heimskringla" på runeberg.org
2. ↑  Steinar Schjøtts omsetjing fra heimskringla.no[*død lenke*]
3. ↑  Hødnebø, Finn & Hallvard Magerøy (1982): *Snorre Sturluson: Norges Kongesagaer*. Oslo: Gyldendal norsk forlag A/S, s. 24.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** WikiTree
 |
**Ulrika Juliana Gyllenstierna** (født Brahe 1704, død 1765) var en svensk grevinne og overhoffmesterinne. 

Hun var datter av generalmajor greve Abraham Brahe till Skokloster og Eva Bielke. I 1721 giftet hun seg med kammerherre hos Carl Frederik av Slesvig-Holsten-Gottorp, Carl Gustaf von Lieven. Hun ble enke allerede året etter, og giftet seg på ny i 1723 med greve, senere riksråd Nils Gyllenstierna. Hun ble enke igjen i 1731. En sønn i første ekteskapet var Carl Gustaf von Liewen (1722–1770), en sønn av det andre ekteskapet var riksmarskalk Göran Gyllenstierna (1724–1799).

I 1761 ble Ulrika Juliana Gyllenstierna utpeket til overhoffmesterinne ved det kongelige svenske hoff, en post hun bestred frem til sin død i 1765.

Referanser
----------

1. ↑  *Ulrika Juliana Gyllenstierna* i Minnespenningar öfver enskilda svenska män och qvinnor, 1860. Besøkt 19. mars 2016
2. ↑  *Grevliga ätten Gyllenstierna af Björksund och Helgö*, adelsvapen.com. Besøkt 19. mars 2016

Portal: Sverige
**Elisabet av Holsten** (ca. 1340, død 1402) var datter av Gerhard III av Holsten-Rendsborg (–1340) og Sophie av Werle (død etter 1339). 

I 1361 forlovet hennes bror Henrik Elisabet med Håkon VI Magnusson, etter at denne tidligere har brutt sin forlovelse med Valdemar Atterdags datter Margrethe pga. farens erobring av Visby. Året etter ble bryllupet feiret på slottet i Pløn hvor en tysk ridder representerte Håkon.

På vei til Sverige strandet Elisabets skip på dansk grunn, hvoretter hun ble tilbakeholdt av erkebiskopen av Lund og overlatt som fange til kongen. Atterdag fikk dermed forhandlet den tidligere forbindelsen mellom datteren Margrethe og Håkon på plass igjen. Først etter at bryllupet var overstått i april 1363 ble Elisabet sluppet fri mot en høy sum løsepenger.

Hun tilbrakte deretter resten av sitt liv i kloster i stiftet Elten. Da abbedisse Irmgard de Monte døde den 25. juli 1365, overtok Elisabet hennes embete. Hun døde den 20. eller 21. oktober 1402.

Referanser
----------

1. ↑   The Peerage person ID p4154.htm#i41538[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  *Elisabet, Grevinde af Holsten*, Salmonsens konversationsleksikon. Besøkt 13. april 2016
4. ↑  Weiden, Helge bei der: *Schaumburgische Genealogie*, Bückeburg : Grimme, 1966, s. 68

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Ulrik Stygge** (– død 8. juni 1449) var biskop i Aarhus i Jylland i årene 1424–49. 

Stygge etterfulgte i 1424 Bo Mogensen som biskop i Aarhus. Han kom med det samme i strid med dronning Philippa, som under Erik av Pommerns utenlandsreise ledet riket. Uenigheten handlet om arven etter biskop Bo. Saken ble avgjort med en rekke voldgiftsmenn med erkebiskop Peder Lykke i spissen, og falt ikke ut til biskopens fordel. Stygge kunne så til gjengjeld oppleve kongemaktens ydmykelse da kong Erik ble avsatt i 1439, men det vites ikke hvilken rolle han spilte i denne konflikt.

Ulrik Stygge var en av de jyske bisper som ved Christoffer av Bayerns kroning i Ribe i 1443, fikk gjennomført at tienden i Jylland skulle utgis med sitt fulle beløp. Han utstedte videre en rekke statutter for sitt eget domkapitel og for stiftets prester. I hans tid kom det for alvor fart i bispestolens samling av gods til Silkeborg, slottet i samme by ble også ombygget i hans tid.

Ulrik Stygge døde i 1449 og ble begravet i Aarhus domkirke ved siden av sin forgjenger.

Referanser
----------

1. ↑   Dansk biografisk leksikon, Dansk Biografisk Leksikon-ID Ulrik\_Stygge, besøkt 24. november 2021[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  *Stygge, Ulrik*, Dansk biografisk Lexikon. Besøkt 22. juli 2016
3. ↑  *Silkeborg Slot*, museumsilkeborg.dk. Besøkt 22. juli 2016 Arkivert 2016-08-17, hos Wayback Machine.
4. ↑  *Silkeborg Slot*, Historie/Jyske Samlinger, Bind 4. række, 3 (1917 - 1919). Besøkt 22. juli 2016 Arkivert 2016-08-18, hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon **·** Catholic-Hierarchy
 |

Portal: Danmark