recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Dalziel og Pascoe*** (orig: *Dalziel and Pascoe*) er en britisk kriminalserie som gikk på BBC One fra 1996 til 2007. Serien handlet om sjefsetterforsker Andrew Dalziel og førstebetjent Peter Pascoe arbeidet ved en politistasjon i Yorkshire. Rollene som Andrew Dalziel og Peter Pascoe ble spilt av Warren Clarke og Colin Buchanan. Serien var basert på bøkene til Reginald Hill.

Serien gikk på NRKs Detektimen fra 2005.

Handling
--------

Sjefsetterforsker Andrew Dalziel og førstebetjent Peter Pascoe jobber på en politistasjon i Yorkshire. De to politimennene er svært forskjellige, og mange oppfatter dem som et pussig par. Men forbrytere har grunn til å være engstelig hvis de to blir satt på saken. 

Dalziel har årelang erfaring, er direkte og likefram og kjenner alle mulige snarveier og triks som kan lette etterforskningen. Han lever usunt og har et spesielt nært forhold til alkohol. Pascoe er universitetsutdannet, liker å gjøre ting etter boka og har store ambisjoner.

I rollene
---------

* Warren Clarke som «Dalziel»
* Colin Buchanan som «Pascoe»
* Susannah Corbett som «Ellie Pascoe»
* David Royle som «Det. Sgt. Wield»
* Naomi Bentley som «WPC Maria 'Janet' Jackson»
* Wayne Perrey ... «DC Parvez Lateef»
* Jennifer James som «WPD Kim 'Posh' Spicer»
* Joe Savino som «Dr. Frank Mason»
* Jo-Anne Stockham som «Det. Const. Shirley 'Ivor' Novello»
* James Puddephatt som «Dr. James Ashurst»
* Jemma Hines som «WPC Baines»

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Dalziel og Pascoe* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Dalziel og Pascoe* på The Movie Database – TV Rediger på Wikidata
Fire av de drepte i Dalton-gjengen, lagt på rekke uten støvler. Fra venstre og mot høyre: Bill Power; Bob Dalton; Grat Dalton, og Dick Broadwell
**Dalton-gjengen** var en beryktet gruppe kriminelle og lovløse i den amerikanske ville vesten som drev på mellom 1890 og 1892. De spesialiserte seg på å rane banker og tog. 

De tre Dalton-brødrene som var involvert i gjengen var Gratton «Grat» Dalton (født 1861), Bob Dalton (født 1869), og Emmett Dalton (født 1871). En fjerde bror, William M. «Bill» Dalton (1866–1894) hadde også en karriere som fredløs for en periode, men han var medlem av en annen kriminell og lovløs gjeng, kalt Wild Bunch («den ville gjengen»). 

En sønn av Dalton-sønnene var Frank. Han var derimot lovlydig borger og marshal som ble drept i tjeneste i 1887. Den eldste broren Bob var alltid den villeste av brødrene. Han drepte en mann første gang da han var bare 19 år gammel. Han var da ansatt som US Marshal, men gikk så over på andre siden av loven og ble kriminell.

Mellom mai 1891 og juli 1892 ranet Dalton-gjengen fire tog i indianerterritoriet. Den 9. mai 1891 ranet gjengen et tog i Santa Fe. Den slapp unna med bare noen hundre dollar, men hadde arbeidet godt som lag under dette ranet. Da mennene passerte Orlando, stjal de åtte eller ni hester. En lokal gjeng tok opp jakten etter dem for å få hestene tilbake, men gjengen klarte å unnslippe med byttet. 

5. oktober 1892 satte Dalton-gjengen i gang sitt skjebnesvangre forsøk på å rane to banker samtidig i byen Coffeyville, Kansas. Ranet utviklet seg til en fiasko, og den påfølgende skuddvekslingen mellom borgere og lovmenn på den ene siden og Dalton-gjengen på den andre endte med at fire av de fem gjengmedlemmene døde.

Den overlevende av Dalton-gjengen var Emmett Dalton. Historikere har senere spekulert i om det også fantes et sjette medlem av gjengen som ventet med hestene et stykke fra bankene og som derfor klarte å unnslippe fra ranet med livet i behold. Hvem denne sjette raneren skulle ha vært er fremdeles ukjent til denne dag, og Emmet Dalton avslørte det aldri til noen. Det kan ha vært Bill Doolin.

Eksterne lenker
---------------

* *Coffeyville, Kansas: The Town That Stopped the Dalton Gang*
* «Dalton Gang's Raid on Coffeyville», artikkel av Robert Barr Smith

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Nightjar** var en britisk jagerfly fra 1920-tallet bygget for å kunne operere fra hangarskip. Det var en modifisert utgave av den tidligere Nieuport Nighthawk-jager bygget av Gloster etter at Nieuport & General Company, som konstruerte Nighthawk 
stengte fabrikken. Tjueto fly ble konvertert og brukt av British RAF fra 1922 til 1924.

Konstruksjon og utviking
------------------------

Nieuport & General Aircraft Co Ltd. ble etablert før første verdenskrig for å bygge på lisens det franske Nieuport-fly. I løpet av 1917, etter at Henry Folland ble ansatt som sjefskonstruktør begynte selskapet å konstruere sine egne fly, det første var Nieuport B.N.1 jagerfly tidlig i 1918.

Folland konstruerte Nieuport Nighthawk-jager for å møte RAFs spesifikasjoner. Type 1 fikk en ABC Dragonfly stjernemotor, fløy første gang i april 1919. Under den første evaluering viste flyet fremragende ytelse, og det ble bestilt for produksjon. Dragonfly-motoren viste seg imidlertid fullstendig upålitelig og ingen Nighthawk med Dragonfly-motor sluppet på markedet.

Nieuport & General stengte virksomheten i august 1920, og rettighetene til å bygge Nighthawk ble kjøpt av Gloster Aircraft Company som ansatte Folland som sjefkonstruktør. Gloster begynte å bygge stort antall varianter av Nighthawk under navnet **«Gloster Mars»**, med varianter som ble solgt til Japan (Gloster Sparrowhawk) og Hellas og den ble evaluert av RAF.

Nightjar under evaluering på Farnborough i 1922 - Legg merke til stoppekroken på haleskien.
Siste varianten av Nighthawk var **Gloster Mars X**, også kjent som  **Nightjar**. Denne var tiltenkt rollen som et en-seters jagerfly til erstatning for Sopwith Camel på Royal Navys hangarskip. Det var en enkel variant av overskudds Nighthawk med Bentley BR2 roterende motor (som var tilgjengelig fra overskuddslagre) for å erstatte Dragonfly. Nightjar var en dobbeltdekker med to sittebrønner og var en trekonstruksjon. Utstyrt med et nytt bredt understell og kroker som skulle kunne hukes inn i kablene spent over hangarskipets dekk, som var i bruk på britiske hangarskip

De første Nightjar ble levert for evaluering ved Aeroplane and Armament Experimental Establishment i mai 1921.
Tilsammen 22 Nighthawks ble konvertert til Nightjars i 1922.

Operativ historie
-----------------

Nightjar ble tatt i bruk av RAF i Leuchars i juni 1922. Seks Nightjars ble plassert ombord på hangarskipet HMS «Argus» i september 1922, da «Argus» ble sendt til Dardanellene under Chanak-krisen.

Nightjar fortsatte å gjøre tjeneste om bord på Royal Navys hangarskip frem til de ble erstattet av Fairey Flycatcher i 1924.

Production Nightjar without armament

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6  Mason, Francis K (1992). *The British Fighter since 1912*. Naval Institute Press. ISBN 1-55750-082-7.
2. ↑  Green, W (1994). *The Complete Book of Fighters*. Smithmark. ISBN 0-8317-3939-8.
3. 1 2 3  Thetford, Owen (1994)
**Lü Dongbin** (forenklet kinesisk: 吕洞宾, tradisjonell kinesisk: 呂洞賓, pinyin: *Lǚ Dòngbīn*, Wade-Giles: *Lü Tung-Pin*), også kalt *Lü Yan*, *Lü Chunyang* eller *Lü Zu*, er en berømt daoistisk udødelig i kinesisk mytologi. Han regnes som en av de åtte udødelige og er sannsynligvis en historisk skikkelse.

Daoismen betrakter ham som forløper for Den fullkomne virkelighets skole (Quanzhen), og mange daoistiske verker er inspirert av ham. Han skal ha levet under Tang-dynastiet og gjelder som en av de mest betydelige skillelser innen både den folkelige og den esoteriske daoisme. De verker som tilskrives ham, utmerker seg ved hvordan de knytter sammen konfucianisme, buddhisme og klassisk, religiøs og alkymistisk daoisme.

Statue av Lü Dongbin i Handan.
Ifølge legendene skal Lü Dongbin ha besteget fjellet Lü og der hatt et stevnemøte med en drage som skjenket ham et magisk sverd som gjorde det mulig for ham å komme til himmelen. Det fjellet dette skulle ha skjedd fra, er der Gule trane-pagoden i Wuhan nå kneiser.

Historien om Lü Dongbins innvielse og hans prøvelser på den åndelige vei er en av de mest berømte daoistiske fortellinger.

Referanser
----------

1. 1 2   China Biographical Database[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Paul R. Katz: *Images of the Immortal: The Cult of Lu Dongbin at the Palace of Eternal Joy*, University of Hawaii Press, 31. mai 2000 ISBN-082482170X ISBN-978-0824821708
* Lu Yen / Dongbin L'u: *Secret of the Golden Flower*, Nuvision Publications, 10. april 2007 ISBN-1595479198 ISBN-978-1595479198
* Marie Holzman / Chao-Pao Chen: *Comment Lü Dongbin devint immortel*, Gallimard (2 février 1995) Les Contes du ciel et de la terre ISBN-2070583562 ISBN-978-2070583560
* Thomas Cleary (utg.): *Die Drei Schätze des Dao. Über die Harmonie von Körper, Geist und Seele.* Fischer-Taschenbuch-Verlag, Frankfurt am Main 1996, ISBN 3-596-12899-4, (*Fischer* 12899 *Spirit*).

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NKC **·** BNE **·** CiNii
 |
**Musikkforeningen Viken** er en norsk musikkforening. Græsvik brugs musikkorps ble etablert i 1869 og bestod på den tiden av tolv musikanter. Brukseier Jacobsen skaffet instrumenter og noter. Det var også han som lønnet dirigenten. Musikkinteressen var stor blant befolkningen på Gressvik. Ethvert sagbruk med respekt for seg selv hadde et korps. Antall medlemmer økte etter som man anskaffet seg flere instrumenter.

Losje Vikens musikkorps gikk ut fra avholdsforeningen med samme navn, og en del av medlemmene i Gressvikmusikken fulgte med Vikens første dirigent Theodor Josefsen over i det nye korpset i 1911. I 1949 ble de to korpsene slått sammen. Ved sammenslåingen valgte man å bruke det eldste korpsets stiftelsesdato, mens det var loddtrekning om korpsets navn. Den første dirigenten i det sammenslåtte korpset var Thomas Larsen, men det var Karl Paulsen som dirigerte den første melodien.

I 1952 gikk Viken sammen med stedets sangkor inn for å bygge Paviljongen på dugnad, og i 1955 sto bygget ferdig. Etter flott innsats hadde endelig Gressvik fått sin egen musikkpaviljong! Paviljongen ble det selvfølgelige møtested hvor kor og korps holdt sine konserter. Senere overtok kommunen bygningen. I 1990 overtok igjen Viken ansvaret for Paviljongen, og der har de siden det hatt sitt faste øvingslokale. Regnet fra stiftelsesår 1869 er Viken Østfolds eldste amatørkorps, og et av de eldste i Norge som fortsatt er i aktivitet. Korpset har vunnet flere priser på nasjonalt nivå, og de har mottatt Onsøy kommunes kulturpris Poyhymnia i 1977. Korpset har også holdt en rekke konserter, deriblant radiokonserter og vært med i flere nasjonale konkurranser. Kvinner fikk adgang til korpset i 1975. Dagens[*når?*] dirigent er Christer Bergby.
Center of the Universe spiller i Markveien, 7. juni 2009. Foto: Helge Høifødt 
Ila Auto spiller på Christiania torv, 7. juni 2009. Foto: Helge Høifødt 

**Musikkfest Oslo** (**MFO**) (tidligere **Musikkens Dag**) er en gratis musikkfestival i Oslo som blir gjennomført den første lørdagen i juni hvert år. 

Festivalen er Norges største éndags festival, og i samarbeid med en rekke lokale arrangører blir det satt opp scener i rundt 50 parker, plasser, gater og utesteder i Oslo. Konsertene er gratis og nesten alle musikksjangre er representert.

Om lag 300 artister og grupper opptrådte på 38 scener under festivalen i 2016.

Musikkfest Oslo ble arrangert første gang i 1992 og er inspirert fra den franske Fête de la Musique (engelsk: *National Music Day*), som startet i 1982 og arrangeres i mer enn 100 land verden over hvert år den 21. juni. I Oslo er tidspunktet lagt tidligere av hensyn til ferietiden, og festivalen er på grunn av det ikke formelt medlem i *Fête de la Musique*.

Referanser
----------

1. ↑  *Gratis musikkfest i hovedstaden*. abctv.no, 5. juni 2009[*død lenke*] (besøkt 6. juni 2015)

Eksterne lenker
---------------

  

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Musikkfest Oslo – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
I matematikk, informatikk og logikk er et **rekursivt nummererbart språk** (også kalt **turinggjenkjennelig språk**) et språk som kan gjenkjennes av ei turingmaskin. Sagt på en annen måte, hvis det eksisterer ei turingmaskin som vil kunne ta alle gyldige strenger for det gitte språket. En annen definisjon på det er hvis språket er en rekursivt nummererbar delmengde av mengden av alle mulige ord over alfabetet av språket.

I Chomskyhierarkiet er turinggjenkjennelige språk kjent som type-0 språk og utgjør det ytterste laget i hierarkiet. Det betyr at alle regulære språk, kontekstfrie språk, kontekstsensitive språk og rekursive språk er turinggjenkjennelige.

Eksempler
---------

Stoppeproblemet er turinggjenkjennelig, men ikke turingavgjørbart. Det betyr altså at man kan lage ei turingmaskin som tar ei turingmaskin N som input og som aksepterer om N stopper. Men det finnes inga turingmaskin som bestemmer om N vil stoppe eller ikke. Da ville det også vært turingavgjørbart.

Et annet velkjent eksempel på et turinggjenkjennelig språk er posts korrespondanseproblem. Dette er heller ikke turingavgjørbart fordi det finnes inga turingmaskin for å bestemme problemet, med mindre det er over et alfabet bestående av et symbol.

Egenskaper
----------

Turinggjenkjennelige språk er lukket under følgende operasjoner. Det vil altså si at for to turinggjenkjennelige språk L og P, så vil resultatet av operasjonen fortsatt være et turinggjenkjennelig språk.

* Kleenestjerna av L
* Konkateneringa av L og P
* Unionen av L og P
* Snittet av L og P

Litteratur
----------

* Sipser, M. (1996), *Introduction to the Theory of Computation*, PWS Publishing Co.
* Kozen, D.C. (1997), *Automata and Computability*, Springer.
*Aesthetica* (1750) av Alexander Gottlieb Baumgarten
**Musikkestetikk** er teorier om musikkens vesen, dens verdi og virkning.

Mens såkalte primitive folkegrupper søker en magisk kraft i musikken, har det i den vestlige kulturkretsen har dette vært funnet i Pythagoras' tallære, Platons etoslære, som hadde betydning for middelalderen, renessansens og 1700-tallets affektlære, 1800-tallets metafysiske idéer og vår tids fenomenologiske oppfatning.

Musikkestetikk inngår i det mer generelle fagområdet estetikk, og dagens betydning henvises det til verkene av Alexander Gottlieb Baumgarten og deretter Immanuel Kant hvor disse bruker det gamle begrepet *aesthetics*, i betydningen sanselig oppfatning, noe som ligger til grunn for dagens forståelse av begrepet.

Referanser
----------

1. ↑  «Vi forsker på: Musikkestetikk». Universitetet i Oslo, Institutt for musikkvitenskap. 1. desember 2014. Arkivert fra originalen 6. september 2015. Besøkt 10. august 2015.

Litteratur
----------

* Finn Benestad: *Musikk og tanke. Hovedretninger i musikkestetikkens historie fra antikken til vår egen tid* (1976)

Eksterne lenker
---------------

* (no) Musikkestetikk i Store norske leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Österreichisches Musiklexikon **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** NDL **·** NKC **·** BNE
 |
**Musikkinstrumentmuseet i Berlin** (tysk: *Musikinstrumenten-Museum Berlin (MIM)*) inneholder ca 3 500 instrumenter og er en av de største og mest representative samlinger av musikkinstrumenter i Tyskland. Museet finnes i Kulturforum i Tiergarten i Berlins bydel Mitte, like ved Berliner Philharmonie.

Museet ble grunnlagt i 1888 som *Sammlung alter Musikinstrumente* (samlingen av eldre musikkinstrumenter), av Philipp Spitta og Joseph Joachim ved den kongelige høyskole for musikk. De første utstillingsobjektene kom fra Kunstindustrimuseet i Berlin.

Museumsbygningen ble oppført i 1984 av Edgar Wisniewski. MIMs bygning danner en enhet sammen med bygget til Staatliche Institut für Musikforschung (SIM) (Det statlige instituttet for musikkforskning). SIMs bygning er oppført etter tegninger av Hans Scharoun, arkitekten til bl.a. Berliner Philharmonie.

I musikkinstrumentmuseet finnes en fast utstilling av ca 800 instrumenter som i den grad det er mulig, også blir brukt til konserter.

Samlingen
---------

Musikkinstrumentmuseet - interiør
Tyngdepunkter i samlingen er cembali utført av den flamske instrumentmakerfamilien Ruckers, Möckel-fioliner, italienske fioliner av Amati, Guarneri og Antonio Stradivari, hammerklaver, klavikord, Bechstein-klaver og -flygel, barokke blåseinstrumenter og automatiske musikkinstrumenter (spilledåser og orkestrion).

I konsertsalen Curt Sachs-Saal, blir det regelmessig fremført kammermusikk. Konsertsalens innredning har likhetstrekk med Berliner Philharmonie og Kammermusikksaal like ved.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Musikinstrumentenmuseum (Berlin) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Internettside til Staatliches Institut für Musikforschung: Musikinstrumenten-Museum Arkivert 5. oktober 2012 hos Wayback Machine. Besøkt 8. oktober 2012

Portaler: Museum | Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** BNE **·** CiNii
 |
Flagg ratio: 1:2
**Saint Lucias flagg** ble antatt 1. mars 1967. Flagget har en lyseblå grunn med et likebent gult triangel under en svart pilspiss; de øvre kantene på pilspissen har en hvit kant. Flagget er i forholdet 1:2. det ble tegnet av Dunstan St. Omer. Den blå fargen har variert noe. Den var opprinnelig lys blå, men etter hvert kom en mørkere nyanse i bruk. I 2003 bestemte Saint Lucias myndigheter at en lys nyanse skal benyttes. 

Ifølge den offisielle forklaringen av flagget, symboliserer blåfargen trofasthet, samt den tropiske himmelen og det smaragdfargede havet som omgir landet. Gult står for solen som alltid stråler over øyene og for velstand. Svart og hvitt står for de kulturelle innflytelse fra både afrikanere og europeer som har gjort seg gjeldende på Saint Lucia og for at svarte og hvite kan leve og arbeide i fellesskap. Under ett forklares flagget med at afrikanernes kultur som dominerer over en europeiske, mot en bakgrunn av solskinn og evigblått hav. Trekantene i emblemet representerer de vulkanske toppene, de såkalte *Twin Pitons* ved Soufrière. Måten trekantene peker oppover utlegges som et symbol for håp og de målsetninger for framtiden som folket på Saint Lucia har satt seg.

Flagget benyttes i samme form som både nasjonalflagg og handelsflagg.

| * v
* d
* r
Nordamerikanske flagg |
| --- |
| Selvstendige land | 
* Antigua og Barbuda
* Bahamas
* Barbados
* Belize
* Canada
* Costa Rica
* Cuba
* Dominica
* Den dominikanske republikk
* El Salvador
* Grenada
* Guatemala
* Haiti
* Honduras
* Jamaica
* Mexico
* Nicaragua
* Panama
* Saint Kitts og Nevis
* Saint Lucia
* Saint Vincent og Grenadinene
* Trinidad og Tobago
* USA

 |
| Territorier | 
* De amerikanske Jomfruøyer
* Anguilla
* Aruba
* Bermuda
* Bonaire
* De britiske Jomfruøyer
* Caymanøyene
* Curaçao
* Grønland
* Guadeloupe
* Martinique
* Montserrat
* Puerto Rico
* Saba
* Saint-Barthélemy
* Saint-Martin
* Saint-Pierre og Miquelon
* Sint Eustatius
* Sint Maarten
* Turks- og Caicosøyene

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Mary av Skottland**, datter av kong Malcolm III av Skottland og Margaret av Skottland, søster av Edith av Skottland, hustru av kong Henrik I av England.

Sammen med sin søster Edith ble Mary sendt fra Skottland og til nonneklosteret i Romsey i England hvor deres tante Cristina var abbedisse. Hensikten var antagelig for å gå på skole, ikke for å ta nonneløftet.

Mary, stundom referert til som Maria, må ha blitt betegnet som et godt gifte, og etter at Eustace III av Boulogne kom tilbake fra det første korstog (som han dro ut på i 1096) ble Mary gift med ham. De fikk kun en datter, Matilda av Boulogne, men som ble gift med Stefan av Blois, greve av Mortain, og som siden ble konge av England etter Henrik I.

Svært få detaljer kjennes om Mary, som når hun ble født og når hun døde, men antagelig en stund før 1125 da hennes ektemann trakk seg tilbake til et kloster.

Eksterne lenker
---------------

* Foundation of Medieval Genealogy

Portal: Historie

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Eduardo Dualde Santos de Lamadrid** (født 1. desember 1933 i Barcelona, død 12. juni 1989 i Tortosa) var en spansk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma og 1964 i Tokyo.

Dualde vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under Sommer-OL 1960 i Roma. Han var med på det spanske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak Pakistan og India. Spania vant kvartfinalen med 1-0 over New Zealand men de tapte semifinalen mot Pakistan med 0-1. I bronsefinalen beseiret de Storbritannia med 2-1. Dualde spilte seks kamper og scoret fire mål i turneringen. Han var bror til Joaquín Dualde som også spilte på laget.

OL-medaljer
-----------

* 1960 Italias flagg Roma - Bronse Bronse i landhockey Spanias flagg Spania

Referanser
----------

1. 1 2   Catalan Sport Encyclopedia, oppført som Eduard Dualde Santos de Lamadrid, Enciclopèdia de l'Esport Català ID 4732[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   BOE ID BOE-A-1966-10538[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Eduardo Dualde – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Eduardo Dualde – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
**James Forbes Chapin** (uttales *sjay-pin*) (født 23. juli 1919 i New York City, død 4. juli 2009 i Florida) var en amerikansk jazztrommeslager, som er særlig kjent for sin popularisering av musikk, herunder Moellermetoden. 

Særlig kjente er hans utgivelser *Advanced Techniques for the Modern Drummer, Vol. I,* og *Advanced Techniques for the Modern Drummer, Vol. II*.[] Han sto bak en rekke album om jazztrommespill, herunder den doble CD-utgivelsen *Jim Chapin: Songs, Solos, Stories* (Vols. 1 and 2). I 2011 ble han, etter sin død, tatt opp i Modern Drummer Hall of Fame.

Chapin begynte ikke å spile trommer før han var 18 år, etter å ha blitt inspirert av den kjente trommeslageren Gene Krupa. Han forlot da College of William and Mary tidlig i 1938, og ble elev av Ben Silver og Sanford A. Moeller (som Krupa tidligere hadde vært elev av), som også utviklet Moellermetoden, og allerede etter to år spilte han med Krupa på verdensutstillingen i New York i 1939.

Han var sønn av billedkunstneren James Ormsbee Chapin, og far til folkrock-artisten Harry Chapin.

Han ble i 1994 hedret for sine bidrag til musikk og formidling, med American Eagle Award, presentert av National Music Council i Washington og «lifetime achievement award» fra Berklee College of Music i Boston. I 1995 ble han tatt opp i æresgalleriet knyttet til Percussive Arts Society.

Jim Chapin døde 3. juli 2009 i Fort Myers i Florida, få uker før han fylte 90 år, av asfyksi.

Referanser
----------

1. 1 2   GeneaStar, GeneaStar person-ID chapinj[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 39165786, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Internet Broadway Database, Internet Broadway Database person-id 453098, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   www.jimchapin.com[Hentet fra Wikidata]
5. 1 2   Geni.com[Hentet fra Wikidata]
6. ↑  «Modern Drummer’s Readers Poll Archive, 1979–2014». *Modern Drummer*. Besøkt 14. mai 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jim Chapin hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata
* (en) Jim Chapin på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Jim Chapin på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Jim Chapin på AllMusic Rediger på Wikidata
* (en) Artikkel om Jim Chapin på Drummerworld
* (en) Artikkel om Jim Chapin i the Drum! Magazine
* (en) Jim Chapin - minneartikkel - Drummer Cafe

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** NKC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Dannis Sandberg** (født Jensen 28. februar 1897 i Næstved, død 26. mai 1986) var en norsk forfatter, journalist og oversetter som skrev krimfortellinger og oversatte norske romaner til tysk.

Liv og virke
------------

Dannis Sandberg vokste opp på storgården Ottarsrud i Frogn, og var som ung bosatt i Tyskland. Der arbeidet hun som frilansjournalist i mellomkrigstiden.

Hun skrev kriminalromaner og leverte føljetonger til tyske blader. Hun oversatte dessuten norske romaner til tysk, blant annet bøker av Johan Falkberget, Olav Gullvåg og Sigrid Undset. Hun var også medarbeider i Kommunenes Filmsentral. 

Sandberg utga en i 1920-årene kriminalromaner under psevdonymet *Thomas Norne*. *Ederkopspind* utkom i 1924 og *Fyrstinde Cecilie'* året etter. Hennes mannlige psevdonym overbeviste blant andre anmelderen *J. I.*, som etter utgivelsen av *Ederkopspind* avsluttet sin anmeldelse med «Kan manden skrive slere bøker i samme art og ikke verre, vil han ha en fremtid for seg».

Sammen med Elisabeth Ihle skrev hun det norske originalmanuskriptet til Tore Hamsuns *Mein Vater Knut Hamsun*, som utkom i Tyskland i 1940. Tore Hamsun kom senere med flere utvidede utgaver av boken.

Hennes romandebut under eget navn kom i godt voksen alder, med *Scotland Yard spiller trumf dame* i 1961. Her lot hun seg blant annet inspirere av selvopplevde hendelser, som da hun for en venninne kjøpte noen kostbare gobeliner som senere viste seg å være falske, og Sandberg anmeldte saken til politiet.

Familie
-------

Dannis Sandberg var datter av rittmester Jens Jacob Jensen og Johanna Rynning.
Hun ble 20. mai 1916 gift i Kristiania med kaptein Rei (Henrik Andreas Reinert) Sandberg.

Bibliografi
-----------

* 1924: *Ederkopspind* (Thomas Norne)
* 1925: *Fyrstinde Cecilie* (Thomas Norne)
* 1940: Tore Hamsuns *Mein Vater Knut Hamsun*, sammen med Elisabeth Ihle, Leipzig
* 1961: *Scotland Yard spiller trumf dame*, Nasjonalforlaget, Oslo
* 1963: *Mord og mimoser i Portofino*, Oslo

Referanser
----------

1. ↑  Sandberg, Sverre (1960). *Slekten Sandberg som nedstammer fra cand.theol. Hans Larsen Sandberg*. Eget forlag. s. 30.
2. ↑  *Aftenposten 1986.05.29*. Norge, Oslo. 1986.
3. ↑  *Friheten 1961.05.15*. Norge, Oslo. 1961. s. 4.
4. ↑  Carling, Bjørn (1976). *Norsk kriminallitteratur gjennom 150 år*. Oslo: Gyldendal. s. 222. ISBN 8205087237.
5. ↑  *Morgenbladet 1924.08.23*. Norge, Oslo. 1924. s. 7.
6. ↑  Øksnevad, Reidar (1951). *Norsk litteraturhistorisk bibliografi 1900-1945*. Oslo: Gyldendal. s. 156.
7. ↑  *Friheten 1961.05.15*. Norge, Oslo. 1961. s. 4.
8. ↑  Sandberg, Sverre (1960). *Slekten Sandberg som nedstammer fra cand.theol. Hans Larsen Sandberg*. Eget forlag. s. 30.

Kilder
------

* *Norsk kvinnelitteraturhistorie*. Pax. 1990. s. 276. ISBN 8253014988.
* «Jeløy-damen Dannis Sandbergs nye bok på markedet idag». *Moss Avis 1961.04.29*. Norge, Viken, Moss. 1961. s. 3.

Portal: Litteratur
**Noumena** er et melodisk death metal-band fra Etseri i Finland som ble opprettet i 1998. Betydningen av navnet Noumena kommer fra det filosofiske begrepet Immanuel Kant brukte.

Historie
--------

Sommeren 1999 fikk Noumena platekontrakt med et singaporsk selskap etter en god del konserter og to demoer. Debutalbumet ble spilt inn høsten like etter i Astia-studio. Albumet kom aldri ut ettersom selskapet gikk konkurs. Jakten på et nytt selskap fortsatte samtidig som Noumena fortsatte med musikken sin og lagde en ny demo våren 2001. 

Demoen fikk gode tilbakemeldinger og høsten samme året fikk de kontrakt med Australian label Catharsis Records som gav ut albumet Noumena spilte inn 2 år før i Astia-studio og noen andre sanger fra 1999 og 2001. Demoen fikk navnet *«Pride/fall»* og kom ut i august 2002. Etter noen år med stillhet gav Noumena ut en 4-spors demo som hadde stor suksess.

Medlemmer
---------

* Vokal: Antti Haapanen
* Gitar: Tukka Tuomela og Ville Lamminaho
* Bass: Hannu Savolainen
* Trommer: Ilkka Unnbom

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
* (en) Noumena på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Noumena på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Noumena på Encyclopaedia Metallum Rediger på Wikidata

* (en) Noumena på SoundCloud Rediger på Wikidata

* (en) Noumena på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) Noumena på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Noumena på Last.fm Rediger på Wikidata

* (en) Noumena på AllMusic Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Leirelva** er ei elv i Trondheim kommune i Trøndelag. Den har utspring fra Blomstertjønna sørøst for Gråkallen i Bymarka. Den renner først via Vintervatnet mot sør og ned til innsjøen Skjellbreia. Elva snur deretter mot øst og passerer gjennom Litl-Leirsjøen og Store Leirsjøen før den passerer Kongsvegen ved Leirbrua. Den fortsetter videre østover gjennom bebyggelsen på Byåsen, til dels i en dyp ravinedal. Her opptas de store sidebekkene Kystadbekken og Uglabekken som renner nordfra til Leirelva. Ved Forsøkslia opptas Heimdalsbekken som kommer sørfra. Leirelva snur nå i nordlig retning og renner parallelt med Heimdalsvegen (fylkesveg 900) til den munner ut i Nidelva mellom Kroppanbrua og Sluppen bru. Elva er 13,5 km lang, og har et nedbørfelt på 39,91 km². Middelvannføringen ved munningen er 0,70 m³/s.

Ravinedalen har en del gråor-heggeskog, og bekkedraget er en viktig viltkorridor som knytter Bymarka sammen med skogene i øst. Nedre del av Leirelva er et viktig gyteområde for laks og sjøørret.

I 2009 valgte Trondheim kommune Leirelva som byens kulturminne for året. Begrunnelsen var at Leirelva var et godt bevart industriområde, og at elva var tidlig brukt i utnyttelse av vannkraft i området.

Industri
--------

Elva har vært brukt mye i industrivirksomhet og har blitt eid av mange personer på ulike tidspunkt. Ved Flatåsen langs Leirelva lå Leirbrua med skysstasjon siden middelalderen, og etterhvert eget gjestgiveri. 

Fra 1759 til tidlig på 1800-tallet ble elva brukt som energikilde til bruk i kruttproduksjon ved en kruttmølle på Selsbakk. Ole Tangen eide først møllen, men solgte den til Christopher B. Heide, som videre solgte den til Broder Lysholm Krohg i 1819. Krohg avsluttet kruttproduksjonen på grunn av flere eksplosjonsulykker og startet en papirfabrikk og en kornmølle. Da han døde i 1866 overtok grosserer Helmer Lundgren den nederste av de to møllene, mens fru Krohg overtok den andre og øverste møllen. I 1875 ble hele bedriften kjøpt opp av Carl W. Ianssen, som omdannet fabrikken til aksjeselskapet *A/S Trondhjems Papir- og Papfabrik*. I 1916 solgte familien Ianssen vannrettighetene sine til Trondheim kommune for gratis strøm. Bedriften er fortsatt eid av familien Ianssen under navnet *Selsbakk Fabrikker A/S* og *Industriparken A/S*. Leirelva har også vært energikilde for benmelsfabrikk, såpekokeri og diverse sagbruk.

Litteratur
----------

* Bratberg, Terje T. V. (2008). *Trondheim byleksikon*. Oslo: Kunnskapsforlaget. s. 329. ISBN 978-82-573-1762-1.
* Fjelnseth, Arne (2007). *Byåsenminner Årbok for Byåsen Historielag* Fra Skjelbreia til Enrum på Stavset - en gründerhistorie.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 4. desember 2014
2. ↑  (no) Leirelva i Miljødirektoratets nettsted Naturbase

Eksterne lenker
---------------

* Industriområdet ved Leirelva – NRK
**Kirk Fletcher** (født 23. desember 1975 i Bellflower i California) er en amerikansk bluesrock-gitarist som er medlem av gruppen The Mannish Boys og som turnerer med sitt eget band, *The Kirk Fletcher band*.

Fletcher begynte sin musikalske karriere da han gikk på High School, hvor han blant annet spilte sammen med R&B-sangeren Christopher Williams. På midten av 1990-tallet møtte han flere bluesmusikere som Robben Ford og Al Blake, som var frontmannen i bandet Hollywood Fats Band, og som introduserte ham til bluesmusikken. Han ble etterhvert en del av bandet til Lynwood Slim og senere en del av Kim Wilsons band, *Kim Wilson’s Blues Review*. For Wilson var han med på å spille inn utgivelsen *Smokin' Joint* (2001), som siden ble Grammy-nominert. I mellomtiden ga han også ut sitt første soloalbum kalt *I’m Here & I’m Gone* på JSP Records.

I 2003 gav han ut sin andre soloplate, *Shades of Blue*, og ble gjennom denne utgivelsen kontaktet av Charlie Musselwhite, som tok inn Fletcher som en del hans band i de neste tre årene. I 2005 ble han igjen kontaktet av Kim Wilson og forespurt om han ville bli med som gitarist i The Fabulous Thunderbirds, noe Fletcher takket ja til. Etter å ha turnert med bandet i to år startet han i 2007 nok en solokarriere, hvor han blant annet arbeidet sammen med studiomusikeren Michael Landau. Han har i de senere år, i tillegg til soloprosjekter, vært en del av bandene Hollywood Blue Flames og The Mannish Boys samt turnert sammen med blant andre Doyle Bramhall og Michelle Branch. Fletcher har også flere ganger spilt med den norske gruppa The Douglas Group i Norge.

Diskografi
----------

* *I’m Here & I’m Gone* (1999)
* *Shades of Blue* (2003)
* *My Turn* (2010)

Referanser
----------

1. ↑  TheMannishboys.com – Kirk Fletcher, guitar (Besøkt 26. januar 2012)
2. ↑  Deltagrooveproductions.com – The Delta Groove Family, Kirk Fletcher (Besøkt 26. januar 2012)
3. ↑  Hamar Arbeiderblad: Kultur, *Kirk Fletcher til Hamar Music festival* (Publisert 13. januar 2012)

Eksterne lenker
---------------

* (en) KirkFletcherband.com – Offisielle nettsider
* (en) (en) Kirk Fletcher hos AllMusic

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Satrap** (gresk σατράπης *satrápēs*, fra gammelpersisk *xšaθrapā(van)*, dvs «beskytter av landet») var navnet som ble gitt til guvernørene i provinsene i de antikke persiske Akamenide- og Sassanideimperiene.

Da Kyros den store hadde kontroll over verdens første imperium, organiserte han sine erobrede territorier i provinser, styrt av klientkonger. I persisk kultur var konseptet om kongedømme udelelig fra guddommelighet. Guddommelig autoritet ga kongen guddommelige rettigheter. De tyve satrapene som Kyros etablerte var ikke konger, men stedfortredere som styrte i kongens navn. Dareios I gav satrapene en fast organisering og økte deres antall til 23 og fastsatte deres årlige skatt (Behistun-inskripsjonen).

Satrapen var leder av administrasjonen av sin provins og omgav seg med et hoff som var kongelig i alt annet enn navnet, han samlet inn skatter og kontrollerte de lokal tjenestemennene og de underliggende stammene og byene. Han var også øverste dommer av provinsen som alle sivile og kriminelle saker kunne bringes fram for hans «stol» (*Nehemja* 3,7). Han var ansvarlig for sikkerheten på veiene (jf. Xenofon), og måtte slå ned bander og opprør. Han ble assistert av et råd av persere, der også provinsielle var representert, og var kontrollert av en kongelig sekretær og av utsendinger av kongen, særlig «kongens øye» som gjorde årlige inspeksjoner.

Der var begrensninger på makten til satrapene. Ved siden av hans sekreterielle nedskrivelser var hans finansielle tjenestemann (gammelpersisk *ganzabara*) og generalen av den regulære hæren i hans provins og av festningene uavhengige av ham og rapporterte personlig periodisk til *sjahen*. Men satrapen hadde lov til å holde personlige tropper (senere mest greske leiesoldater). De store provinsene var delt inn i mange små distrikter der guvernørene også ble kalt satraper og (av greske forfattere) *hyparchs* (viseregenter). Utdelingen av store satrapier ble forandret av og til, og ofte ble to av dem gitt til samme mann. Når den sentrale autoriteten i imperiet ble svekket, var satrapen praktisk talt uavhengig, særlig etter at det ble vanlig å utrope ham som general over hæren i området, i motsetning til tidligere regler. «Når hans styre ble eneveldig, kunne ikke trusselen mot den sentrale autoriteten lenger ignoreres» (Olmstead). Opprør blant satrapene ble vanlig fra midten av det 5.århundret. Dareios I slet med utbredte opprør blant satrapene og under Artaxerxes II skjedde det at store deler av Lilleasia og Syria var i åpent opprør.

De siste opprørene ble slått ned av Artaxerxes III. Satrap-administrasjonen ble gjenopptatt av Aleksander og hans etterfølgere, særlig i seleukidenes imperium, hvor satrapene vanligvis ble kalt *assirategus*, men deres provinser var mye mindre enn under perserne.

Kilder
------

* *Encyclopædia Britannica*, 1911: "Satrap."
* A. T. Olmstead, *History of the Persian Empire,* 1948

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** NKC
 |
**Leirgulen** er ei lita bygd som ligger i Bremanger kommune i det vestlige Nordfjord. Den ligger ved Frøysjøen.
Leirgulen har egen butikk, skole og barnehage. Skole og barnehage finnes på Kolset, senteret for de mer eller mindre sammenvokste bygdene Leirgulen og Rugsund. Bygdene Leirgulen og Rugsund tilhører Kolset Krins, og begge bygdene ligger på fastlandet. Postnummer og sted er 6734 Rugsund.

Med til krinsen hører også Rugsundøy og bygda Skatestraumen, der også tusenårsstaden i Bremanger kommune, Gloføykje ligger. Skatestraumen har eget postnummer, 6719. Tilsammen har bygdene i Kolset krins ca. 240 innbyggere.

Bygdene i Kolset krins er rike på geografiske og historiske serverdigheter. I Skatestraumen er det påvist bosetninger fra steinalderen som var de største i Sør-Norge på den tiden. Det er gjort en rekke funn av steinalderredskaper og rester av bosetninger på en rekke steder i bygdene i Kolset krins.

Helt vest på Rugdunsøy ligger Tongane, Nordvestlandets største kystfort, bygget av tyskerne under 2.verdenskrig. Dette fortet er forholdsvis godt bevart. Kystfortet Tongane var delaktig i Måløyraidet.

I Vingen, rett sør for Leirgulen, ligger Europas største helleristningsfelt, Vingenfeltet. Området er fredet og kan kun besøkes etter avtale. Hit arrangeres det sightseeing i sommersesongen. Dette kan ordnes gjennom turistkontorene i Bremanger.

I Frøysjøen, midt i mot bygdene Leirgulen, Rugsund og Skatestraumen, rager Hornelen. Dette er Nord-Europas høyeste sjøklippe, som har et loddrett fall fra topp til sjø på hele 865 meter. Det mest kjente sagnet om Hornelen forteller om kong Olav Tryggvason som klatret opp i fjellveggen og festet skjoldet sitt øverst i fjellveggen. Da en av hirdmennene forsøkte å klatre opp for å hente skjoldet, gikk han seg fast og kom seg ikke ned. Da skal Olav Tryggvason ha klatret opp, tatt mannen under ene armen og berget ham trygt ned. 

Ved Rugsund sier sagnet at Dronning Ingrid av Stårheim omkom, da hun som gammel hadde lånt bisp Nikolaus sitt skip «Bokskreppa» for en reise til Bergen. På hjemveien til Stårheim ble «Bokskreppa» angrepet av birkebeinerne ved Rugsund. Skipet ble senket og dronning Ingrid druknet.

Rugsund Handelsstad ligger på Rugsundøy. Dette er en gammel handelsstad med handelstradisjoner fra 1600-tallet. Handelsstaden er restaurert fra 1990-tallet og fram til i dag (2011), og er et meget attraktivt mål for turister, og for seilende på vestlandet. Her finnes landhandel, kafé, selskapslokaler, utleierom og -leiligheter, gjestebrygge m.m.
**Ole Bjørn Støle** (født 9. april 1950 i Bergen, død 19. november 2010) var en norsk jurist og høyesterettsdommer.

Han tok juridisk embetseksamen ved Universitetet i Bergen i 1976. Han har tidligere jobbet blant annet i Justisdepartementes lovavdeling, som dommerfullmektig Kristiansand byrett, advokat hos Regjeringsadvokaten (møterett for Høyesterett 1982), lagdommer i Gulating lagmannsrett og som privatpraktiserende advokat før han tiltrådte som høyesterettsdommer 1. august 2002. I perioden 2006-2010 hadde Støle permisjon fra Høyesterett for å være dommer ved ICTY (Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia).

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Ole\_Bjørn\_Støle, verkets språk bokmål, besøkt 18. desember 2021[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Aftenposten 25. november 2010 side 14, Nekrolog forfattet av Tore Schei.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
Japan under Azuchi-Momoyama-perioden (ca. 1582).

| Artikkelen inngår i serien om
**Japans historie** |
| --- |
|  |
| **Perioder** |
| Tidlig tid
Jomon-perioden
Yayoi-perioden
Konfun-perioden
Asuka-perioden
Nara-perioden
Heian-perioden
Kamakura-perioden
Sengoku-perioden
Azuchi-Momoyama-perioden
Tokugawa-shōgunatet
Meiji-perioden
Taishō-perioden
Shōwa-perioden
Stillehavskrigen
Atombombene over Hiroshima og Nagasaki
Japans historie etter 1945 |

I Japan betegner **Azuchi-Momoyama-perioden** (japansk: 安土桃山時代; *Azuchi-Momoyama jidai*) tida mellom ca. 1568 og 1600. I denne perioden ble Japan nesten forent og stabilisert under én leder. Starten av perioden markeres av Oda Nobunagas felttog for å forene landet. Toyotomi Hideyoshi, som var en av Odas generaler, tok over etter Oda og forente hele Japan. Deretter gjorde han to forsøk på å erobre Korea, men etter tapte felttog mot Koreas og Kinas allierte styrker og Hideyoshis død, trakk styrkene seg tilbake. 

Perioden sluttet da Tokugawa Ieyasu tok over etter å ha slått Hideyoshis tilhengere i 1600 i slaget ved Sekigahara.

Navnet Azuchi-Momoyama kommer av navnene på Noubnagas borg (Azuchi-jō) og Hideyoshis borg (Momoyama-jō).

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** Encyclopædia Universalis **·** GND **·** LCCN **·** NDL
 |
**Hamar kulturhus** i Hamar ble offisielt åpnet 14. mars 2014. Det inneholder bibliotek, kino, konsertsal, kulturskole, ungdomskulturhus, musikkverksted, kafé, galleri og kontorlokaler. Prøvedrift fra januar 2014, det offisielle åpningsarrangement fant sted fra 14. til 16. mars samme år. Huset er hovedbase for Musikk i Hedmark og Teater Innlandet. og tilbyr publikum et rikholdig kulturprogram med teater- og kinoforestillinger, konserter, foredrag,utstillinger. 

Kulturhuset er utsmykket av Gunilla Klingberg, Johannes Borchgrevink Hansen, Nils Erik Gjerdevik, Mariken Kramer, Hanne Friis. Galleriet arrangerer temporære utstillinger, i samarbeid med bl.a Nasjonalgalleriet.

Økonomisk ramme var satt til 697 millioner kroner, og arkitekten bak huset er danske Tegnestuen Vandkunsten. Kulturhuset har blitt kritisert for ambisjonen om 700 000 besøkende i året i en kommune med bare 30 000 innbyggere. men har faktisk nådd sitt mål og er et populært møtested for byens og regionens befolkning. Det skapte også reaksjoner da det ble kjent at Knut Faldbakken, som tok det første spadetaket til kulturhuset i september 2011, ikke var invitert til åpningen.

Noen dager før den offisielle åpningen var det lekkasje i sprinkelanlegget, noe som ødela 500 bøker i biblioteket.

Referanser
----------

1. ↑  OA (15. mars 2014): Endelig åpning av Hamar kulturhus. *Oppland Arbeiderblad*
2. ↑  «Hamar kommue». Arkivert fra originalen 12. januar 2014. Besøkt 27. november 2013.
3. ↑  «Faktaark om kulturhuset» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 2. desember 2013. Besøkt 27. november 2013.
4. ↑  Ann Christiansen og Robert Hoftun Gjestad (12. mars 2014): Hamar har 30.000 innbyggere – håper på 700.000 besøkende*Aftenposten*
5. ↑  Knut Sveen (3. mars 2014): Faldbakken ikke på gjestelista til kulturhusåpningen. *NRK*.
6. ↑  Remi Laakso (3. mars 2014): Etterlyses på gjestelista Arkivert 11. april 2014 hos Wayback Machine.. *Hamar Arbeiderblad*
7. ↑   Ingunn Aagedal Schinstad (12. mars 2014): Lekkasje i Hamar kulturhus. *Gudbrandsdølen Dagningen*

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Hamar kulturhus – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Åpning av Hamar kulturhus. NRK.
* Hamar kulturhus nådde sitt hårete mål. Aftenposten.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Peter Jacob Barthold Coucheron** (1828–1912) var en norsk skoledirektør og kirkehistoriker.

Liv
---

Han ble født i Kvam i Gudbrandsdalen som sønn av kaptein Otto Coucheron og Karen Dorothea Holm. I 1846 gikk han ut av Christiania katedralskole. Han tok teologisk embetseksamen i 1850 og ble året etter ansatt som lærer ved katedralskolen. I 1855 ble han adjunkt ved Trondheim katedralskole. Fra 1860 var han skoledirektør i Tromsø stift, og fra 1871 hadde han samme stilling i Bergen stift og fra 1876 i Christiania stift. Han ble i denne stillingen til han gikk av i 1907.

Skoledirektør
-------------

Coucheron var den første skoledirektøren i Tromsø stift, hvor han hadde ansvaret for å gjennomføre kravene i den nye skoleloven av 1860. Han var på stadig reisefot i det store stiftet for å ha oppsyn med utdannelse av lærer, oppførelse av skolehus og lignende. I 1865 foretok han en studiereise til Skottland og Wales for å undersøke skolevesenet der. Han ble to ganger tilbudt stillingen som ekspedisjonssjef for skolevesenet i Kirkedepartementet, men takket nei.

Kirkehistoriker
---------------

Omkring 1860 leverte Coucheron flere kirkehistoriske avhandlinger i *Theologisk Tidsskrift* omkring 1860. Avhandlingene handlet om emner fra norsk kirkehistorie fra 1500- til 1700-tallet. Andreas Brandrud mener disse arbeidene «røber baade flittige arkivstudier og betydelige anlæg for historisk forskning». Men Coucheron fortsatte ikke sine kirkehistoriske studier, da han ble opptatt med arbeidet for skoleverket.

Referanser
----------

1. ↑   Historisk befolkningsregister, Historisk befolkningsregister ID pf01036392135140, besøkt 8. oktober 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3   Norsk Forfatter-Lexikon 1814–1880, oppført som Coucheron, Peter Jacob Barthold, besøkt 8. oktober 2020[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3   Norsk biografisk leksikon[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Andreas Brandrud: (no) Peter Jacob Barthold Coucheron i Norsk biografisk leksikon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Peter Jacob Homann** (født 11. april 1816 i Kragerø, død 28. oktober 1868) var en norsk advokat.

Liv
---

Han var sønn av distriktslege Christian Horrebow Homann og Bodil Catharine Biørn, og bror av legen Christian Horrebow Homann. I 1868 ble han gift med Lucie Edvardine Bull (1846–1869), datter av fiolinisten Ole Bull og Alexandrine Félicité Villeminot.

Homann ble student i 1832 og *cand. jur.* i 1838. Året etter ble han ansatt som advokatfullmektig. I 1843 ble han utnevnt til over- og underrettsprokurator i Christiania stift, og i 1847 til høyesterettsadvokat.

Han utga flere mindre skrifter av skjønnlitterært og politisk innhold, blant annet det anonyme dramaet *Ordinær Kjærlighed* (1844) og *Et Blik paa vore politiske Forholde* (1845). Sammen med Ole Hansen Rolfsen stiftet han *Norsk juridisk Tidsskrift*, som utkom fra 1844 til 1846. Han skrev også en del artikler i *Den Constitutionelle* og *Morgenbladet*.

Referanser
----------

1. ↑   Store norske leksikon, oppført som Jacob Homann, Store norske leksikon-ID Jacob\_Homann[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* Halvorsen, J.B. (1888). *Norsk Forfatter-Lexikon 1814-1880*. Kristiania: Den Norske Forlagsforening.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF
 |