recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Odd Kristian «Tætt» Bendiksen** (født 4. juli 1932 i Harstad, død 25. april 2022) var en norsk fotballspiller.

Bendiksen var en markert frontfigur i nordnorsk fotball i en årerekke, fra 1952 til 1965, og var også kaptein på Harstads fotballag (Harstad Idrettslag) (HIL). «Tætt»s fotballkunnskap og kapasitet var grunnlaget for at han i 1955 ble en del av trenerteamet i HIL. Han var også aktiv som trener for aldersbestemte klasser og gjennomførte prøver som førte til Norges Fotballforbunds ferdighetsmerke for mange unge i lokalmiljøet. Han var med i ni cup-finaler 1953-1962, fem seriemesterskap i distrikt 10 (høyeste nivå i nord), deltok på ti landsdelskamper og var første spiller fra Nord-Norge på landslagssamling, i Danmark i 1959. 

Bendiksen ble i 2016 tildelt Harstad Bys fortjenestmedalje

Referanser
----------

1. 1 2   solstad.vareminnesider.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Kaarbø, Øyvind Askevold (25. april 2022). «(+) – Den gamle storspilleren har slått sin siste pasning». *ht.no* **(norsk)**. Besøkt 8. mars 2023.
3. ↑  Fortjenestmedalje til Odd Christian «Tætt» Bendiksen - Harstad Tidende 2. mai 2016
4. ↑  Her blir «Tætt» hedret - Harstad Tidende 11. juli 2016

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki
 |
Et **Exordium** (lat. *begynnelse*, gr. *prooimion*) er i den klassiske antikke retorikk den virkningsfulle innledning til tale. Den er en av de seks delene i den retoriske disposisjon (lat. dispositio, gr. taxis) som er en systematisering av talens enkelte deler.

Formål
------

Hovedmålet med denne innledningen er å vinne tilhørernes oppmerksomhet og tillit (captatio benevolentiae). På en formel kan det sies at den skal gjøre tilhørerne velvillige (*benevoli*), oppmerksomme (*attendi*) og lærevillige (*dociles*). Dersom taleren mislykkes med dette vil han neppe bli hørt videre. Det finnes ulike metoder som taleren kunne anvende for å vinne tilhørernes ører, og felles for de alle er at de skal ta utgangspunkt i situasjonen (tilhørerne, motparten eller saken) og bygger på talerens karakter og troverdighet (*ethos*). 

Retorikerne deler vanligvis metodene for innledning i to. Den første er principio, den direkte metoden, og den andre er insinuatio (gr. efodos), den mer subtile metoden.

Principio
---------

Den direkte metoden som vi kan kalle en åpning brukes gjerne når det foreligger et sterkt utgangspunkt, dvs. at man er sikker på sin sak. Da begynner en rett på tema og taler åpent om det en ønsker å diskutere. Veldig vanlig er det å fremheve sin egen kompetanse på området eller forsøke å svekke motstandernes evner (mistenkeliggjøring, gr. *diabole*). Og det er veldig vanlig å smigre publikum og rose deres forståelsesevner, til forskjell fra motstanderne. For å fremstille seg selv i et positivt lys er det vanlig å fremheve sin ydmykhet (*humiliatio*), og det blir viktigere jo mer velutdannet, kjent, rik eller vakker man er. Når det gjelder det å mistenkeliggjøre motstanderne er det viktig å spille på fordommer allerede i spill, dersom det ikke gjøres vil taleren sette seg selv i et dårlig lys som sjalu. Selv om det sjelden slår feil å rose tilhørerne, så er det slik at grupper er mer mottakelig for ros enn enkeltindivider.

Insinuatio
----------

Den subtile metoden som gjerne kan kalles en sideåpning brukes vanligvis når det foreligger et svakt utgangspunkt, dvs. når saken står svakt eller situasjonen krever at man velger en annen innfallsvinkel. Her begynner man ikke rett på sak, men tar en omvei først. Det er ikke uvanlig å ikke nevne saken i det hele tatt, men heller begynne med noe helt annet til tilhørerne er vennlig innstilt. Et eksempel er å rose motstanderen eller den anklagede, og etter hvert vil man fremheve vedkommendes svake sider. Et annet eksempel er å fremheve sine egne svake sider for så senere å minne publikum om at man ikke unnviker sannheten fordi man er ærlig om seg selv. Et tredje eksempel er å fortelle en historie om noe helt annet.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**SS «Lancing»** var en firmastet fullrigger som opprinnelig var bygd som dampskip. Fartøyet ble sjøsatt 4. november 1865 ved Napier & Sons i Glasgow. Det ble bygget for rederiet Compagnie Générale Transatlantique som drev passasjertafikk over Atlanterhavet, og fikk navnet «Péreire». «Péreire» var da et moderne dampskip med propell, og en tosylindret dampmaskin som utviklet 1250 akselhestekrefter. I tillegg til dampmaskinen hadde skuta seil. Hun var moderat barkrigget. Ved fullt damptrykk var farten 15,3 knop.

«Péreire» var utsatt for flere uhell. Hun ble senket under brann i Tunis i 1881, men berget igjen. Under storm i Atlanterhavet i 1886 ble skipet truffet av en kjempebølge og fikk store skader. Maskinen ble satt ut av drift, og skipet ble seilt til land. Like etter reparasjon, gikk skipet på grunn og havarerte. Vraket ble solgt til et rederi i London med norsk tilknytning. Dampmaskinen ble solgt, og skipet opprigget som firmastet fullrigger. Fullriggeren fikk navnet «Lancing».

Det 113 meter (409") lange og 13,6 meter brede skipet viste seg å ha svært gode seilingsegenskaper. De nesten 60 meter høye mastene hadde en samlet seilflate på 5080 m² fordelt på 34 seil. Hun hadde et mannskap på 26 - 30 mann. Under gode forhold gjorde hun større fart enn hun hadde gjort med dampmaskin. Skipet seilte fra England til Australia på 64 døgn. Dette er like hurtig som de mindre klipperskipene som var spesialbygd for hurtigseiling, og en av de tre raskeste seilingene som noensinne er gjennomført.
Den lengste distansen skipet seilte på et døgn var 366 nautiske mil, som gir en gjennomsnittsfart på over 15 knop.

I 1901 ble skipet innkjøpt til Norge av «A.S.Lancing» ved rederiet J.Johansen & Co på Lysaker. Skipet var da Norges største.

Siste norske eier var fra 1920 A/S Lancing v/Melsom & Melsom, Nanset pr. Larvik. Skipet gjorde da turen fra Canada til Skottland flere ganger på 15 - 18 døgn. På sin siste tur under norsk flagg, fra Cap-Chat i Canada til Ardrossan i Skottland i 1924, hadde hun orkan det meste av reisen. Turen tok da 34 døgn. Skipet ble deretter solgt for oppbrekning til Italia for 6 250 pund sterling, og det norske flagget ble halt 6. desember 1924. Et italiensk mannskap seilte Lancing til Genova, hvor man begynte opphugging. Dette ble fullført i Savona i 1925.

Referanser
----------

1. 1 2  «Firemastet fullrigger». Christiania Seilskuteklubb. Arkivert fra originalen 6. januar 2014. Besøkt 2. april 2015.

Kilder
------

* Jon Winge:*Norske skip*. Oslo 2006.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Bilde av skipet på Digitalt Museum
**SS «Pehr Ugland»** var en norskeid stålbark bygget av Grangemouth Dock Yard Co. i Alloa i Skottland i 1891. Skipet regnes som det siste eksisterende norske barkskip i fraktfart. Siste seilas var i august 1929.

SS «Pehr Ugland» var bestilt av Jens Lassen Ugland fra Arendal. Ved leveringen i mai 1891 ble skipet Arendals første bark bygget i stål. Det var også Arendals største skip.

Første verdenskrig
------------------

Skipet seilte under 1. verdenskrig da det var gode tider for norsk shipping. I april 1916 klarte det å seile fra Plymouth til Barbados på kun 23 dager, noe Norsk handels- og sjøfartstidende meldte at måtte være rekord. Samme år ble skipet solgt til Seilskibsselskabet Hippalos i København for 525 000 kroner.

Mellomkrigstiden
----------------

I 1919 ble skipet kjøpt tilbake til Norge. SS «Pehr Ugland» fortsatte å seile i ti år til og ble dermed den siste barken som seilte i fraktfart under norsk flagg. 26. august 1929 var det imidlertid slutt. Barken ankret opp ved Torbjørnskjær utenfor Hvaler og alle mann sagt opp. Den internasjonale krisen samme år, gjorde at skipet ble lagt i opplag. Diskusjoner om å gjøre skipet om til et skoleskip i Stavanger strandet og i 1932 ble skipet solgt som lekter til A/S Norsk Soyamelfabrik i Larvik. I 1937 ble skipet sendt til København for opphugging.

Arkivet
-------

Arkivmateriale etter SS «Pehr Ugland» oppbevares i dag på KUBEN i Arendal. I samlingen som kalles Fartøysarkivet finnes det flere arkivesker med dokumenter og protokoller fra SS «Pehr Ugland». Arkivmaterialet omfatter tre skipsjournaler, brev, regnskap og andre skipspapirer. Materialet dekker perioden fra 1891 til 1929.

Referanser
----------

1. ↑  Dannevig, Birger. "Vår siste skværrikker i fraktfart. Barken Pehr Uglands historie", 1987
2. ↑  Stålbark Pehr Ugland, sjohistorie.no
3. ↑  Nærkontakt med dødsorkan i Mexicogulfen, *Avtrykk.no*, 05.09.2019
4. ↑  "Pehr Ugland" - Norges siste seilskute, Avtrykk.no, 06.06.2018

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arkiv etter SS «Pehr Ugland» på Arkivportalen
**SS Georgiana** var en dampbåt som tilhørte Sørstatene under den Amerikanske borgerkrigen. Hun var kjent for å være det «mest effektive» skip i sørststatsflåten, men hun ble aldri brukt i kamp. På jomfruturen fra Skottland hvor hun ble bygget, ble hun møtt av et skip fra Nordstatene, engasjert i en blokade av Charleston i Sør-Carolina, og ble sterkt skadet før den ble senket av sin kaptein. Vraket ble oppdaget i 1965 og ligger på grunt farvann i Charleston's havn.

På grunn av hemmelighold rundt skipets konstruksjon, dets last og seiling, det har vært mye spekulasjoner om hennes tiltenkte rolle, enten som en krysser, handessikip eller piratskute.

Spesifikasjoner
---------------

«Georgiana» var en brigg med dampmotor på 120 hk med en jib og to høye master, malt svart. I hennes clipperbaug var det en gallionsfigur av en «demi-kvinne». «Georgiana» ble angivelig senket. Hun hadde fjorten kanoner og kunne bære mer enn fire hundre tonn med last. Hun var bygget ved Lawrie-verftet i Glasgow - kanskje dun-kontraktet av Lairds-verftet i Birkenhead (Liverpool) - som ble registrert som hjemmehavn i desember 1862. Hun tilhørte rederiet N. Matheson i Clyde. Den amerikanske onsulen på Tenerife var med rette bekymret for henne som et «tydeligvis veldig raskt fartøy»

Vraket
------

Vraket Diagram av E. Lee Spence som viser plassering og et tverrsnitt av vraket av *Georgiana.*
Vraket ble oppdaget av den undersjøiske arkeologen E. Lee Spence i 1965.

Referanser
----------

1. ↑  "Diver Lee Spence," by Eugene Warner, *Sandlapper* magazine, (Columbia, SC), April, 1970, pp. 40-43
2. ↑  "Treasure Diver," by Katherine Hatch, in *Treasure World*, (February–March, 1972), pp. 44, 45
3. ↑  "Wreck of the Georgianna (sic)," by Kevin Rooney, *Skin Diver* magazine, (Los Angeles, CA), March, 1980, pp. 80, 81, 86, 87
**S.W.Hayter** eller **metalltrykk** (på engelsk *viscosity printing*) er en grafisk teknikk for flerfargetrykk.Teknikken gjør bruk av valser av ulik hardhet og trykksverter av ulik «smidighet» (oljeinnhold) og brukes til flerfargetrykk. Flere farger kan trykkes fra samme plate, samtidig. Teknikken er oppkalt etter sin oppfinner, den britiske maleren Stanley William Hayter (1901–1988). 

Teknikken kombinerer de to «motsatte» teknikkene høytrykk og dyptrykk. I høytrykk er trykkfargen valset på og ligger på platens høyeste punkt. I dyptrykk blir trykkfargen smurt ned i platen og ligger nede i platens fordypninger (graveringen), mens platens høyeste parti er tørket av (uten farge). 

Motivet etses eller påføres platen mekanisk. Dette skjer ved hjelp av syrer, andre kjemikalier eller mekaniske redskap.

Metalltrykk
-----------

Trykkplaten er grovt (dypt) etset eller bearbeidet. Det kan også være en collage hvor metallbiter og annet enten festes til platen eller legges løst oppå platen slik at de kan farges inn individuelt. Dette er en litt mer moderne måte, og Rolf Nesch eksperimenterte mye med dette.

Framgangsmåte
-------------

Den grovt bearbeidede platen farges først inn som dyptrykk, de dypeste fordypningene i platen smøres inn. Overflødig trykksverte tørkes (slåes av). Deretter valses de mer opphøyde partiene inn (høytrykk). Ved å bruke valser med ulik hardhetsgrad kan en legge på tre, kanskje fire farger. Teknikken er enkel, men kan lett mislykkes dersom en ikke passer på hvor mye olje (seig eller flytende) det er i trykkfargene. Første farge (dyptrykket) må være seigest. Så mer og mer flytende. 

Platen trykkes som et dyptrykk. Den trykkemetoden er omtalt her.

Eventuelt relieff i trykkplaten vil gi et tilsvarende relieffpreg i papiret.

Portal: Kunst
S.N. Hansen-gården i 1938. Foto: Halvor Vreim / Riksantikvaren  
**S. N. Hansens hus** er et kulturminne i Lillesand. Denne rederboligen ble bygget av Samuel Nicolai Hansen i 1836. Hansen var Lillesands ledende mann innen handel og skipsfart.

Huset er tydelig inspirert av Carl Knudsen-gården, nå Lillesand by- og sjøfartsmuseum, som ikke ligger langt unna. Begge disse husene er bygget i engelskpåvirket senempirestil. Bygningen ble tegnet av ingeniørløytnant G. D. Barth Johnson, veimester i Kristiansand stift.

S. N. Hansen startet krambu i Lillesand i ung alder, før han utvidet til trelasthandel og siden havariverft, skipsbygging og rederi.
Huset gikk etter Samuels død til hans brorsønn Henrik Hansen, og har siden gått i arv i familien.

S. N. Hansens hus er fredet.

Kilder
------

* Stoveland, Elin og Bergliot Øye Johansen (1994): "Byvandring i Lillesand", utgitt av Lillesand kommune.

Eksterne lenker
---------------

* «S.N. Hansen-gården». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Portvaktfunksjon** er et begrep som viser til medienes makt til å sortere og redigere hvilke saker og hvilke kilder som slipper til i offentligheten. Gjennom valg av hvilke saker, kilder og presentasjon som brukes, velges samtidig hvilke saker og kilder som ikke får offentlighetens oppmerksomhet. 

Portvaktfunksjonen som begrep beskriver implisitt en mediesituasjon før internett og sosiale medier der var avhengige av tradisjonelle papiraviser, radio- eller fjernsynsmedier med begrenset spalteplass og sendetid. Å publisere papiravis, radio eller fjernsyn er forbundet med store kostnader til utstyr, teknologi og organisasjon. Mediene har hatt monopol på publisering av nyhets- og aktualitets- og meningsinformasjon. Monopolet har vært forvaltet av journalister, redaktører og medieredaksjonen. Det var behov for en «portvaktfunksjon» for å sortere hvem som skulle slippe til med sine saker og sine kilder.

Redusert bruk
-------------

Framveksten av internett og sosiale medier gjør at portvaktfunksjonen reduseres eller faller helt bort. Enhver kan nå publisere seg selv og sin informasjon, uten betydelige investeringer eller kostnader, og være sin egen redaktør på eget nettsted, blogg eller andre sosiale og tilgjengelig plattformer.

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen mangler oppslag i Wikidata*

  


| * v
* d
* r
Massemedier |
| --- |
| Presse **·** Fonogram **·** Radio **·** ; Fjernsyn **·** Bøker **·** Internett **·** Film |
**Portørbåten** er et sjeldent vrakfunn av en østnorsk båt som er blitt datert til 1500-tallet, funnet i gamle Portør havn, Telemark.

På halvannen meters dyp i mudderet lå en åttring inne ved stranden fram til 1981. Funnet er enestående fordi åttringen, en robåt med fire par årer, konstruksjonsmessig sett representerte den tidligste østnorske båtbyggertradisjonen som allerede på 1500-tallet skilte seg fra resten av den norske båtbyggertradisjonen. De typisk østnorske båtene er bredere, tungbygde, grove og solide farkoster mer egnet for seiling fremfor roing enn de slanke og smidige vestnorske og nordnorske båtene.

Portørbåten var bygget av eik og var 6,14 meter lang og 1,70 meter bred, dens proporsjoner minner om de moderne østnorske båtene.

En av de mest synlige forskjellene mellom de ulike båtbyggertradisjonene i Norge er den østnorske båtens kjøl- og stavnprofil. På de andre norske trebåtene er det satt inn mellomstykker i overgangen mellom kjøl og stevner kalt *lot*. Den østnorske båten har stevnene satt rett på kjølen festet med *stevnkne* og *lasker* uten noe mellomstykke, en typisk konstruksjonsmessig særegenhet ved moderne snekker. Portørbåten har den samme kjøl- og stavnprofilen som de fleste østnorske trebåtene. Konstruksjonen med syv eikespant, fire tolleganger og oppsagde hudplanker som bare ble spikret rett på stevnene, var så grov at snekkeren ikke hadde høvlet vekk sagsporene på innersiden av hudplankene.

Seiltoften med hull for masten var av furu og satt på det tredje bandet forfra, masten har stått langt fremme på båten. Det antyder at den har hatt spriseil som kom til Norge på 1500-tallet der det har vist seg egnet for å slå opp mot vinden på en stø båt. Riggen kom fra Nederland og skulle bli vanlig for de neste fire hundre år på *seilsnekkene* som er en del av en fellesnordisk båtskikk.

Litteratur
----------

* Norsk Sjøfart Bind 1, kapittel Norsk sjøfart på 1600-tallet av Svein Molaug 1989 ISBN 82-09-10545-0
* Båter og Kystfolk, Arne R. Hole 2007 ISBN 978-82-03-23405-7
**Porøse medier-laboratoriet** (også: **PoreLab – Porous Media Laboratory**) er et senter for fremragende forskning ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Senterets mål er å finne metoder for å kunne beregne kompliserte væskestrømmer i porøse medier mer presist. Dette kan gjøres ved å kombinere eksperimenter, modellering og utvikling av ny teori. Senteret kombinerer metoder fra fysikk, kjemi, geologi og geofysikk. Denne kunnskapen er blant annet nyttig for effektiv utvinning av olje eller av rent vann i tørkeområder.

Senteret ble etablert i 2017 og ledes av Alex Hansen. Det har to likeverdige knutepunkt, ett ved UiO og ett ved NTNU.

I august 2019 arrangerte PoreLab den internasjonale konferansen «International Workshop on Non-Equilibrium Thermodynamics in Porous Media» i anledning professor Signe Kjelstrups 70-årsdag.

Referanser
----------

1. ↑  «Fra Forskningsrådets omtale». Arkivert fra originalen 7. november 2017. Besøkt 12. mai 2019.
2. ↑  NTNUs pressemelding
3. ↑  «International Workshop on Non-Equilibrium Thermodynamics in Porous Media – PoreLab» **(engelsk)**. Besøkt 29. august 2019.

Kilder
------

* NFRs informasjon om nye SFF-er
* NTNUs pressemelding om SFF-tildelingen Arkivert 4. mai 2017 hos Wayback Machine.
* PoreLab nettside
Kragerøskjærgården
Portør år 1800, fra *Boydell's picturesque scenery of Norway*
**Portør havn** er en havn ytterst på halvøya Portør i Kragerø kommune i Telemark.

Portør har tjent som nødhavn siden de tidligste tider, og det er gjort flere oldtidsfunn i området. Navnet forekommer i Heimskringla (Sigurd Slembes opphold på stedet) som «Portyrja». Navnet kommer av *portus* (latin for havn) eller *porta* (dør, åpning) og gammelnorsk *aurr* (grus). Ifølge Olaf Rygh kan «port» ha blitt bragt til Norge av vikinger som hadde kontakt med anglesakser som brukte *port* i betydningen havn. Rygh tror at navnet Port-Yrja kan vært i motsetning til Yrja der det ikke var havn eller hele halvøyen sør for Stølefjorden kan ha vært kalt Yrja (det nærliggende Jomfruland ble kalt Aur på gammelnorsk) og Port-Yrja var stedets havn. Navnet kan på grunn av siste ledd bety *en havn full av stein*. Ifølge andre kilder kommer siste leddet *ør* av *yr* (tåkeregn).

I Snorres kongesagaer er det nevnt at Sigurd Slembe benyttet havna.

I innseilingsleden fra syd er det sprengskader i svaberget på sydsiden som indikerer anslaget til en mine som under annen verdenskrig traff land og forårsaket en kraftig detonasjon. Eksplosjonen blåste visstnok ut vinduer i vid omkrets. Forlagsredaktør Harald Grieg hadde sitt landsted der, arealet foran dette mot sjøen er idag lagt ut til friareal. 

I 1981 ble det funnet en gammel båt i mudderet som hadde ligget der siden 1500-tallet. Det sjeldne vrakfunnet ble kalt Portørbåten.

Vei til Portør ble bygget i 1956. Havna var inntil midten av 1960-tallet losstasjon og tolloppsynstasjon. 

På Vakthusheia over havna er det reist en rekonstruksjon av den optiske telegrafen som sto der i 1808.

Referanser
----------

1. ↑  Gardåsen, Tor Kjetil (1950-) (2000). *Kystguiden: Telemark : kulturhistorisk reisefører for Telemarkskysten*. Skien: Thure forl. ISBN 8291634033.
2. ↑  Rygh, O. (1833-1899) (1967). *Norske Gaardnavne: Oplysninger samlede til brug ved Matrikelens Revision*. Oslo: Børsum.
3. ↑  www.turer.no om stedet Arkivert 16. mai 2011 hos Wayback Machine.
4. ↑  Strømsøe, Birger (1913-2006) (2000). *Navn fra Lindesnes til Nordkap*. Elverum: [B. Strømsøe]. s. 54.

Eksterne lenker
---------------

* Om innseilingen, med foto

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
Kart over Tårnby kommune
Tårnby kirke  Foto: Claus B. Storgaard 
**Tårnby** er en københavnsk forstad med 40 045 innbyggere (2010).

Tårnby ligger på Amager i Tårnby kommune, syv kilometer syd for København. I Tårnby kommune finner man også bydelen Kastrup, som før kommunalreformen i 1970 var en selvstendig kommune. Rett ved Tårnby torv og kirken ligger Tårnby stasjon som befinner seg på gammel prestegårdsjord,og blir betjent av regionaltog mellom Helsingør og Malmö.

Historie
--------

I middelalderen hørte Tårnby under Roskildebispen og i dennes jordebok fra 1370 får man den første samlede beskrivelsen av sognet. I 1416 gikk sognet over til kronen.

Tårnby kan imidlertid spore sin historie lenger tilbake. Alene Tårnby kirke kan dateres til 1100-tallet. 

Utgravninger i området omkring Tårnby torv i forbindelse med byggingen av motorveien og Øresundsbroen i 1993–94, støtter tesen om byens høye alder. Flere funn tyder på at det har vært bosetting på stedet så langt tilbake som før Kristi tid.

Vennskapsbyer
-------------

* Norges flagg Skedsmo i Norge
* Sveriges flagg Alingsås i Sverige

Referanser
----------

1. ↑  Statistikbanken Tabel BEF44
2. ↑  «*Amager på kryds og tværs*». Arkivert fra originalen 6. mars 2016. Besøkt 12. juli 2011.
3. ↑  «*Amager på kryds og tværs*». Arkivert fra originalen 6. mars 2016. Besøkt 12. juli 2011.

Eksterne lenker
---------------

* *Tårnby Stads- og lokalarkiv*
* Tårnbys hjemmeside
* *Amager på kryds og tværs* Arkivert 6. mars 2016 hos Wayback Machine.

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
Gunung Kinabalu på Borneo
**Tåkeskog** er en biotop dominert av tett skog i fuktige, tropiske og høytliggende områder, typisk mellom 2 000 og 3 000 moh i skråningene av tropiske fjell. Tåkeskog er derfor ofte synonym med montan regnskog.

I tropiske områder er gjerne luftfuktigheten svært høy i sånne høyder, og skogen preges av tilnærmet konstant tåke og skodderegn. Trærne er som oftest ikke like høye som i tropisk regnskog, og et særtrekk for trærne er svært mange epifytter, blant andre orkideer og planter i ananasfamilien. Mange steder er det tette tepper av moser, både på trærne og på skogbunnen. Det meste av denne biotopen finnes i Asia, mens resten er fordelt på Latin-Amerika med 25 % og Afrika med 15 %. Tåkeskog finnes ikke i Europa, men i regnfulle områder på Kanariøyene, Azorene og Madeira vokser en skogtype (*laurisilva*) med et stort innslag av laurbærtrær, som kan karakteriseres som tåkeskog.

Tåkeskoger har gjerne svært stort biologisk mangfold, blant annet finnes det her mange unike arter av fugler og sommerfugler som ofte har meget begrensede utbredelser og derfor er svært sårbare for hogst eller andre miljøendringer. I dag går arealene tilbake på grunn av klimaendringer, aktiviteter i samband med vegbygging og hogst, og vekst i landbruksareal. Tilbakegangen gjør mange forskere uroa fordi områdene er kilde for reint vann til mange millioner mennesker og fordi biotopen holder et rikt mangfold.

Se også
-------

* Regnskog

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |
**Spiss** er Østerrikes høyest beliggende kommune (1653 moh.), og med bare 150 innbyggere en av landets minste. Den ligger i den tyrolske delen av Samnaundalen ved grensen til Sveits (Graubünden).

Befolkningen lever hovedsakelig av turismen i den sveitsiske nabokommunen Samnaun, som mange innbyggere pendler til. I tillegg forekommer noe landbruk.

Spiss var lenge en funksjonell eksklave av Østerrike, ettersom den bare var tilgjengelig via Samnaun. Siden 1980 fins det en veiforbindelse på den østerrikske siden av grensen. I likhet med Samnaun var Spiss' befolkning opprinnelig retoromansktalende, men gikk i løpet av 1700-tallet over til det tyske språk.

Referanser
----------

1. ↑  «Einwohnerzahl 1.1.2018 nach Gemeinden mit Status, Gebietsstand 1.1.2018». Statistik Austria. Besøkt 9. mars 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Spiss (Tirol) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** GeoNames
 |
**Spisskyborgen**, eller **Spišský hrad** (tysk: *Zipser Burg* ungarsk: *Szepesi vár* eller *Szepesvár*), er en borg i Slovakia som finnes øst for Spišské Podhradie i landskapet Spiš nordøst i landet. Borgens ytre murer dekker et område på 41,426 m².

Ruinene troner på en høyde 634 moh på en høyslette omkranset av fjell. Nærmeste by er Spišská Nová Ves.

Borgen ble sammen med kulturelle minnesmerker i Spišské Podhradie, Spišská, Kapitula og Žehra i 1993 oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv. Verdensarvlisten ble i 2009 utvidet med byen Levoča.

Historie
--------

Spisskyborgen ble bygget på 1100-tallet på stedet for et eldre slott. Det var et politisk, administrativt, økonomisk og kulturelt senter for Spis-provinsen, tilhørende de daværende ungarske herskere. Inntil 1464 ble borgen eiet av Ungarn, deretter og inntil 1528 av Zápolya-familien, videre mellom 1531 og 1635 av Thurzofamilien, av Csákyfamilien mellom 1638 og 1945 og fra 1945 av den slovakiske stat.

Bilder
------

* Luftfoto av borgenLuftfoto av borgen
* Borgen sett fra østBorgen sett fra øst

Eksterne lenker
---------------

* (sk) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Spiš Castle – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Spišský hrad – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brockhaus Enzyklopädie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Capul** er en filippinisk bykommune i provinsen Northern Samar. Den ligger på øya Capul vest for øya Samar. Folkemengden er på 10 619 innbyggere.

Navn
----

Byens og øyas navn er avledet fra Acapulco, etter havnebyen på den meksikanske stillehavskysten. Før spanjolene gav dette navnet, het den **Abak**.

Historie
--------

På Capul bygde de spanske koloniherrer på 1700-tallet festningen Fuerza de Capul; den tjente til kontroll med skipsfarten gjennom San Bernardino Strait, det viktige og navigasjonsmessig krevende stredet mellom Luzon og Samar på den viktige leden for galleontrafikken mellom Manila og over Stillehavet til Acapulco i Ny-Spania (Mexico), og dessuten som varsling av moro-pirater som måtte nærmet seg øya. Farvannene gjennom

Capul var hovedstad for Samar fra 1848 til 1852.

Språk
-----

Språket på øya er et ganske annet enn de som tales i området. På Capul benytter man språket inabaknon. Inabaknon er av språkgruppen sama-bajaw og er beslektet med sama-bajawspråkene på Mindanao, men ikke med visayaspråkene. Det lave antall som taler språket tilsier at det er et truet språk.

Barangayer
----------

Capul har de følgende barangayer: Aguin, Jubang, Landusan, Oson, Poblacion Barangay 1, Poblacion Barangay 2, Poblacion Barangay 3, Poblacion Barangay 4, Poblacion Barangay 5, Sagaosawan, San Luis, Sawang.

Referanser
----------

1. ↑  «2020 Census of Population and Housing (2020 CPH) Population Counts Declared Official by the President». *folketellingen 2020*. Filippinenes statistikkbyrå. 7. juli 2021.
2. ↑
3. ↑  Barangays in Capul 2018 Philippine Standard Geographic Code (PSGC)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GeoNames
 |
***Captain Jinks of the Horse Marines*** er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Fred E. Wright.

Handling
--------

Robert Carrolton Jinks og hans følgesvenner danner en klubb for å støtte valg-kampanjen for General Ulysses S. Grant som ønsker å stille til valg som president i USA. De designer fantastiske kostymer, og lager oppstyr når de dukker opp i de nye kostymene sine. Jinks blir snart gjort til kaptein for klubben, og gruppen deres bruker kallenavnet «Captain Jinks of the Horse Marines»

Samtidig som han diskuterer de videre planene for kampanjen, får Jinks øye på en plakat som kunngjør at Madame Trentoni, en kjent opera-sangerinne, snart skal komme til området. Jinks og hans to venner bestemmer seg for å gå til båten for å møte henne, kledd i deres beste uniformer og akkompagnert av et band - bare som en spøk.

Men båten blir en time forsinket til havnen, og band-lederen oppdager at han har spilt musikken sin for ingenting. Men Jinks blir umiddelbart forelsket i Madame Trentoni, så snart han får øye på henne - og en rekke uforutsette problemer finner sted.

Skuespillere
------------

* Richard Travers som Robert Carrolton Jinks.
* Anna Murdock som Aurelia, Madame Trentoni.
* Jon Junior som Gussie von Volkenburg.
* Edmund Cobb som Charlie La Martine.
* Camille D'Arcy som Mrs. Greenborough.
* Laura Frankenfield som Mrs. Jinks.
* Ernest Maupain som Professor Belliarti.
* Bruce Kent som Pete.

Referanser
----------

1. ↑  Captain Jinks of the Horse Marines
2. ↑  CAPTAIN JINKS OF THE HORSE MARINES

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Captain Jinks of the Horse Marines* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Captain Jinks of the Horse Marines* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) *Captain Jinks of the Horse Marines* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Captain Jinks of the Horse Marines* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Captain Morgan** er en rom som produseres av det multinasjonale øl-, vin- og brennevinsselskapet Diageo. Merket er oppkalt etter «Captain» Henry Morgan som ble født i Wales rundt 1635 og døde 25. august 1688.

I 1944 startet Joseph E. Seagram & Sons, Inc produksjon av rom på Jamaica under navnet «Captain Morgan Rum Company». I 2001 solgte Seagram Captain Morgan-merket til Diageo. Captain Morgans rom blir i dag produsert i Puerto Rico.

Captain Morgans rom destilleres fra sukkerrør.

Det har vært flere diskusjoner og rettssaker rundt hvem som skal få retten til Seagrams varemerke «Captain Morgan rum»; Enten Diageo eller Destilería Serrallés.

Variasjoner
-----------

* Captain Morgan Black Spiced
* Captain Morgan Deluxe Dark
* Captain Morgan White Rum
* Captain Morgan Dark Rum
* Captain Morgan Black Label
* Captain Morgan Spiced Gold
* Captain Morgan Original Spiced
* Captain Morgan Original Spiced Gold

Referanser
----------

1. ↑  Paul Farrelly (10. desember 2000). «Seagram goes to court over Captain Morgan». *The Guardian* **(engelsk)**. Besøkt 8. november 2018.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Captain Morgan – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
*Artikkelen er om teatersjef Anton Wilhelm Scheel Heiberg (1878–1947), ikke om høyesterettsadvokaten med akkurat samme navn (1868–1947), ikke om forlagsmann Anton Heiberg som i 1873 etablerte F. Bruns Bokhandel i Trondhjem, ei heller om organisten Anton Heiberg i Ålesund kirke*

**Anton Wilhelm Scheel Heiberg** (født 26. mars 1878, død 11. september 1947) var en norsk sceneinstruktør og teaterdirektør.

Heiberg studerte jus fra 1896, tok 2. avdeling to år etter og virket fire år ved advokatkontorer i Kristiania og tok juridisk embedseksamen i 1902.

Fra 1903 var han sceneinstruktør ved Nationaltheatret og reiste med studiestipend til scener i Europa. Han ble 8. februar 1905 direktør ved Den Nationale Scene som han ledet et par år. Han ledet så Tivoli Teater i Oslo fra 1912, frem til det gikk inn i 1914. I 1915 ble han ansatt som sceneinstruktør og kunstnerisk rådgiver ved Det Norske Teatret, 1916–1917 var han kunstnerisk leder og sceneinstruktør ved samme teater. I mai 1922 åpnet han Friluftsteatret på Norsk Folkemuseum og drev det i mange år. Heiberg var instruktør ved Centralteatret 1928–31. I 1931 overtok han Carl Johan Teatret sammen med Thorleif Reiss og fra 1933 også Per Aabel. Noen av stykkene regisserte han også (som *Loppen i øret*), og i 1943 overtok han etter Ellen Isefjær som teatersjef. Heiberg søkte på stillingen som teaterdirektør for Nationaltheatret i 1927 og i 1934.

Anton var sønn av Edvard Omsen Heiberg (1829–84) og Wilhelmine Augusta Rode (1836–1917). Faren var stiftoverrettsassessor. Han hadde tre kjente brødre. Eldst var forfatteren Gunnar Heiberg (1857–1929). Nest eldst var rådmannen i Oslo Jacob Vilhelm Rode Heiberg (1860–1946), som var far til teatersjef og -kritiker Hans Heiberg (1904–78). Den tredje broren var legen Inge Heiberg (1861–1920). Anton Heibergs fetter og navnebror Anton Wilhelm Scheel Heiberg (1868–1947) var far til advokat Jens Gerhard Holmboe Heiberg (1903–89), som var far til forretningsmannen Gerhard Heiberg (født 1939).

*Se mer om slekten Heiberg og slekten Scheel*

Referanser
----------

1. ↑  Heiberg, G. F. (1907). *Slekten Heiberg*. Cammermeyers forlag. s. 69–70.
2. ↑  Fidjestøl, Alfred (2013). «Teater i verdskrig». *Trass alt. Det Norske Teatret 1913–2013*. Oslo: Samlaget. s. 103, 106, 114. ISBN 9788252178753.
3. ↑  Lyche, Lise (1991). *Norsk teaterhistorie*. Tell forlag.
4. ↑  «Teatersjef Anton Heiberg er død». VG. 28.8.1947.
5. ↑  Steenstrup, Hjalmar (1930). «Heiberg, Anton Wilhelm Scheel». *Hvem er hvem?* (2. utg.). Oslo: Aschehoug. s. 173.
6. ↑  *Studentene fra 1896 : biografiske opplysninger samlet til 25-aarsjubilæet 1921*. Kristiania. 1921. s. 110.
7. ↑  Bratberg, Terje (22. november 2018). «Heiberg». *Store norske leksikon*. Besøkt 27. februar 2022.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
Flak 38 monter på henger
**Flak 38** er tysk for Flugabwehrkanon (Luftvernkanon/artilleri).
38 i navnet, betyr at kanonen ble tatt i bruk i 1938, ikke at den var en 38mm kanon.
Under andre verdenskrig var Flak 38 standard luftvernartilleri, og med sine 20mm kunne den brukes mot lette stridsvogner og gjøre betydelig skade mot infanteri.

For å flytte kanonen var det mulig å montere den på en henger. Den kunne brukes selv når den stod på hengeren og ble meget populær blant tyskerne. Understellet bestod av tre «føtter». 
Hengeren var av enkel konstruksjon og var i seg selv en litt avansert ramme. 
Den ble montert ved at de to bøylene på selve kanonen ble festet inn under to kroker bak på hengeren. Deretter festet man den bakerste «foten» foran på hengeren.

Bruk og varianter
-----------------

Flak 38 var veldig mye brukt som kanon på tyske kjøretøyer under andre verdenskrig. Blant annet på Wirbelwind, lette og tunge lastebiler, feltvogner og halvbeltekjøretøyer. Kriegsmarine brukte også flak 38 for luftvern på ubåter.

Flakvierling 38 uten skjold
I tillegg til å være montert på kjøretøyer kom den i to(?) versjoner, vanlig og en quad-kanon; Vierling. 
Vierlingen ble populær bak de tyske rekkene, men hadde noe mindre rekkevidde en den vanlige versjonen.
Utseendemessig var de to versjonene litt ulike. Vierlingen var mer kompakt og skjoldet var litt annerledes. Den triangulære basen var imidlertid lik på begge versjoner og de kunne monteres på hengere på samme måte.
**Flaggloven** (fullt navn: **Lov om Norges Flag**) er en norsk lov som bestemmer Norges handelsflagg og når det skal benyttes.

Loven ble vedtatt 10. desember 1898 og trådte i kraft 15. desember 1899.

Paragraf 1 i flaggloven bestemmer at Norges handelsflagg (*koffardiflagg*) skal være et høyrødt, med et mørkeblått, og av en hvit kant innfattet kors, i fire rettvinklede firkanter avdelt flagg.

Bredden på flagget skal forholde seg til dets lengde som 16 til 22. De to firkantene som er nærmest flaggstangen når seilet heises fra mesanen, skal være kvadrater og hver av dem innta 6/16 av flaggets bredde og 6/22 av dets lengde, mens de to ytterste firkantene ved en like bredde skal innta 12/22 av flaggets lengde. Bredden av det blå korset skal utgjøre 2/16 av flaggets bredde eller 2/22 av dets lengde og bredden av den hvite kant 1/16 av flaggets bredde eller 1/22 av dets lengde.

Det følger av lovens paragraf 2 at flagget skal benyttes på handelsfartøyer når de i utenlandsk havn ønsker å få beskyttelse og bistand av ambassadører, konsuler eller handelsagenter.

Endelig fastsetter loven at det på statens offentlige bygninger samt post- og tollfartøyer skal benyttes samme flagg med splitt og tunge, dog slik at på post- og tollflaggenes også anbringes et hvitt felt med ordene «Post» eller «Told» med krone over.

Referanser
----------

1. ↑  § 1
2. ↑  § 1
3. ↑  § 2

Eksterne lenker
---------------

* Lovdata
Flagstad Østre sett fra åker.
**Flagstad Østre** er en gård på Ingeberg i Hamar kommune i Innlandet. Flagstad Østre ligger tett inntil Flagstad Vestre, like ved Flagstadelvas utløp i Åkersvika. Tidligere har dette vært en gård.

Historie
--------

Flagstad ble ryddet i merovingertida, dette ser en ut ifra den sentrale beliggenheten i bygda og bosetningsmønster i de omkringliggende områder. Gården ble tidlig delt i to, antakelig har dette skjedd en gang i vikingtida. Flagstad-navnet er først nevnt i skriftlige kilder fra 1500-tallet. Navnets opprinnelige form kan ha vært Flagarstadir. Førsteleddet Flagar kan stamme fra Flagstadelva som renner forbi gården. Flagar betyr vann som bruser og strømmer nedover, med hvite skumtopper på hvirvlene.

En rekke funn både fra jernalder og vikingtida vitner om at det må ha vært bosetning her i lang tid. Det største funnet var en kvinnegrav fra vikingtida, som inneholdt spenner, stekespidd, panner, en øse av bronse og et vevspidd. I en mannsgrav av samme størrelsesorden ble det funnet spyd, skjold, sverd og rideutstyr. Det siste var et tegn på velstand.

Skriftlige kilder viser at det noe senere var en dragonhest på gården, og navnet Rytterhaugen som betegner en haug sørøst for tunet tilhørende Hveberg, kan tyde på at det en gang har bodd en rytter her. I skattematrikkelen 1647 sto det nevnt at Elluf Flagstad var skyldig fem huder i landskyld. Krona (kongen) hadde bygselsrett på fire huder, mens kirken i Åmot og domkirken på Storhamar eide en halv hud hver. Den eneste logiske forklaringen på at kirken på Storhamar skulle ha egen bygselsrett på denne huden, var at Flagstad Østre opprinnelig måtte ha bestått av to gårder. Denne ene huden må da ha utgjort bygselsretten til en liten del av gården, og er en mulig årsak til det spesielle navnet Kirkejordsdalen som vi finner på et jorde øst for tunet. Dette navnet kommer av at det var kirken som eide jorda. Vi kjenner ikke til rester etter hus fra denne gården, og den har tidlig gått inn under Flagstad Østre. I 1520 blir Flagstadgårdene nenvt som to fullgårder, og vi hører ingenting om noen tredje gård.

På 1600-tallet ble det holdt ting på Flagstad Østre. Dette var fordi de hadde ei stue på gården som var stor nok til å romme mye folk. Flagstadgårdene hadde ei tid sameie på en del skog, og begge gårdene hadde sæter i Borsdalen på Bringbu. Ole Peder Flagstad bygde opp gården slik den står i dag, og drev i tillegg stort med skog og tre sagbruk. Tidligere eier, Per Th. Flagstad, byttet bort sætra i Borsdalen mot en som lå på Gåsbu.

Drift
-----

I dag er det et kurssenter, hester og korn på gården.

Kilder
------

* *Stedsnavn på Busterud og Flagstad i Vang*, 1994
* *Minner ifrå Vang*, Vang historielag, 2012
**Federal Deposit Insurance Corporation** (**FDIC**) er et selskap eid av de føderale myndighetene i USA. Det har som oppgave å forsikre bankinnskudd i forretningsbanker som er medlemmer i FDIC, i tilfelle bankene blir insolvente og ikke kan utbetale innskuddene ved eventuelle konkurser.

Det er bare visse typer konti som omfattes av denne ordningen. I hovedsak er det bare vanlige lønnskontoer og sparekontoer som omfattes. I tillegg kommer den særamerikanske spareformen «pengemarkedsinnskuddskontoer» (*money market deposit accounts*), som også omfattes. Det som ikke omfattes av ordningen er aksjer, aksjefond, obligasjoner og bankbokser. Ren svindel fra bankens eller en bankansatts side dekkes heller ikke av Federal Deposit Insurance Corporation, men dette dekkes typisk av private forsikringsordninger banker har.

Det er bare innskudd opp til 100 000 dollar som garanteres, men dette regnes per bank. Skulle en forbruker ha 100 000 dollar i to banker vil altså begge dekkes av forsikringsordningen.

FDIC ble opprettet ved *Glass-Steagall Act* i 1933, etter initiativ fra senator Carter Glass og kongressmann Henry B. Steagall, begge demokrater. Loven kom som et resultat av depresjonen, der mange banker hadde gått under slik at mange hadde mistet sparepengene sine. President Franklin D. Roosevelt var imot opprettelsen av FDIC, da han anså loven som en unødvendig beskyttelse for uansvarlige bankfolk. Støtten til loven i Kongressen var imidlertid såpass bred av Roosevelt følte at han ikke kunne stoppe den.

Referanser
----------

1. ↑   Federal Deposit Insurance Corporation, www.fdic.gov, besøkt 15. september 2021[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Federal Deposit Insurance Corporation

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
***Androya*** er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.

Utseende
--------

Middelsstore, flate, avlangt ovale, blanke, mer eller mindre rødbrunlige skjoldbiller. Slekten har en avlang kroppsform og kan overflatisk minne om enkelte smellere. Hodet er forholdsvis bredt, synlig ovenfra, firkantet med fasettøynene plassert i hvert sitt hjørne. Pronotum er trapesformet. Dekkvingene har brede, opphøyde lengderibber.

Levevis
-------

Både larver og voksne lever på planter og eter fra dem.

Utbredelse
----------

Slekten er endemisk for Madagaskar.

Systematisk inndeling
---------------------

Hispinae inkluderer noen ganger gruppen (underfamilien) skjoldbiller, da som stammen Cassidini, i denne oversikten er den holdt utenfor, og plassert inn i som søstergruppen skjoldbiller. Andre klassifikasjoner plasserer denne gruppen (som Hispini) som en undergruppe av skjoldbillene.

**Treliste**
* orden **biller** (Coleoptera)
	+ underorden **Polyphaga**
		- overfamilie **Chrysomeloidea** Latreille, 1802 (=Phytophaga)
			* familien bladbiller (Chrysomelidae Latreille, 1802)
				+ underfamilien skjoldbiller, Cassidinae
				+ underfamilien **Hispinae**, Gyllenhal, 1813
					- stamme **Basiprionotini** Gressitt, 1952
						* slekten *Androya* Spaeth, 1911
							+ *Androya impressicollis* (Fairmaire, 1901)
							+ *Androya longula* (Fairmaire, 1901)
							+ *Androya obscuricollis* (Fairmaire, 1903)
							+ *Androya rubrocostata* (Fairmaire, 1898)
							+ *Androya tenuecostata* (Fairmaire, 1899)

V

Litteratur
----------

* Liste over artene, med bilder

Eksterne lenker
---------------

* ITIS Report - *Androya*
* (en) *Androya* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Androya* hos ITIS Rediger på Wikidata

* *Androya (Chrysomelidae)* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
Foreningens eiendom Ytste Skotet over Storfjorden
**Storfjordens venner** eller **Storfjordens Venner** er en forening som arbeider med å verne og vedlikeholde fjord- og fjellgårder langs Storfjorden (Sunnmøre). Foreningen innledet arbeidet med et møte i Geiranger 12. juni 1975 på initiativ av hotelldirektør Karl Mjelva, formelt konstituert juni 1976. Foreningens arbeid har vært støttet økonomisk av blant annet Norsk Kulturfond, Norsk kulturråd, Riksantikvaren, Landbruksselskapet, russen på Stranda og redaktør Magne Flem. En vesentlig del av arbeidet blir utført på dugnad. I 1989 ble foreningen stor grunneier da Olav Skottet, Ole Andreas Skottet og Jenny Gjære donerte gården Ytste Skotet med 3000 dekar. Ytste Skotet forvaltes sammen med Sunnmøre Museum. Foreningen har mottatt flere utmerkelser, blant annet Møre og Romsdals fylkeskulturpris, Sparebanken Møres ærespris og Landbrukets Miljøpris. Sakarias Ansok ble utnevnt til første æresmedlem i foreningen.

Vedlikholds- og restaureringsprosjekt i regi av foreningen omfatter omkring 15 gårder blant annet Skageflå, Syltevik, Blomberg, Me-Åkneset, Stordalsholmen og Jakobsaga i Reindalen (Tafjord). Arbeidet med de gamle bygningene på Blomberg ble gjort i samarbeid med Riksantikvaren.

I 2016 ble foreningen tildelt EUs kulturminnepris, Europa Nostra Awards 2016, i klassen «Spesiell innsats».

Referanser
----------

1. ↑  Søvik, Helge: *Storfjordens Venner 1975-1995.* Trykt av Sunnmørsposten i Ålesund.
2. ↑  Riksantikvaren. «EUs kulturminnepris til Storfjordens Venner - Riksantikvaren». *www.riksantikvaren.no*. Besøkt 27. april 2016.

Eksterne lenker
---------------

* Ytste-Skotet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
Vulkansk bombe kastet ut fra Kīlauea-vulkanen i Hawaii, USA, i 1983.
Fossilisert vulkansk bombe i Mojaveørkenen i California, USA.
Vulkansk bombe i Strohn, Rheinland-Pfalz i Tyskland, med en diameter på 5 meter og en masse på 120 tonn. Det ble forårsaket av et vulkanutbrudd i 8300 f.Kr.
En **vulkansk bombe** er en klump av smeltet stein (tefra) som er større enn 65 mm i diameter, og blir dannet når en vulkan kaster ut tyktflytende lavafragmenter under et utbrudd. De avkjøles nok til å oppnå fast form før de når bakken. Vulkanske bomber kan bli kastet flere kilometer fra en utbruddsåpning, og får ofte en aerodynamisk form under flyturen. Bomber kan være ekstremt store – Asama-utbruddet i Japan i 1935 kastet ut bomber som målte 5–6 m i diameter, opptil 600 meter fra utbruddsåpningen.

Vulkanske bomber representerer en betydelig fare, og kan forårsake alvorlig skade eller dødsfall blant folk i nærheten av utbruddsstedet. En slik episode skjedde ved Galeras-vulkanen i Colombia i 1993, der seks personer i nærheten av fjellet ble drept, og flere andre skadet av lavabomber, da vulkanen fikk et uventet, eksplosivt utbrudd.

Se også
-------

* Tefra

Eksterne lenker
---------------

* (en)
* (en)
Atlanterhavssaltsump i Connecticut.
Saltsump ved lavvann, høyvann og ekstremt høy vannstand.
**Saltmyr** eller **saltsump** er et våtmarksområde med høy salinitet. Slike myrer blir ofte dannet av brakkvann i kystområde og elvedelta, hvor de gjerne blir oversvømte av tidevann med jevne mellomrom. De kan også oppstå i innlandet gjennom høy fordamping. 

I saltmyrer vokser overveiende salttolerante vekster (halofytter) som urter, gress eller lave busker. Salte våtmarker spiller en viktig rolle i den akvatiske næringskjeden og overføring av næringsstoffer til kystvann. De kan også verne kysten og være viktige habitat for landlevende dyr.

Saltsumper kan være sårbare mot utslipp fra industri eller landbruk, og mot tilføring av varme når for eksempel en elv har vært brukt som kjøler i kraftverk eller fabrikker.

Se også
-------

* Myr
* Sump
* Våtmark
* Økosystem

Referanser
----------

1. ↑  Adam, P (1990). Saltmarsh Ecology. Cambridge University Press. New York. Oppgjeve av Engelsk Wikipedia.
2. ↑   Woodroffe, CD (2002). Coasts: form, process and evolution. Cambridge University Press. New York. Oppgjeve av Engelsk Wikipedia.

Kilder
------

* saltsump Arkivert 16. januar 2014 hos Wayback Machine. Arkivert 2014-01-16 hos Wayback Machine, Miljøtermbasen ETDS (glossary.no)
* Ordforklaringer Arkivert 16. januar 2014 hos Wayback Machine. Cappelens atlas (atlas.cappelendamm.no)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Salt marshes – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN **·** NKC
 |