recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Lars Thorlaksøn Aas** (født 26. februar 1879 i Kristiania, død 24. februar 1964 samme sted) var en norsk offiser, mest kjent som OL-fekter og flere ganger NM-vinner. Han representerte Oslo Fekteklub (etablert 1906).

Som ung var han aktiv i skøyteløp (første seiere i 1892), ski og kappseilas med snekke. Som kadett (elev på Krigsskolen, hvorfra han tok eksamen i 1903) vant han premier i skihopp og orientering, samt fikk ytterligere tre førstepremier på skøyter. I 1906 tok han eksamen ved sentralskolen i gymnastikk, og året efter lærerskoleeksamen. Han var lærer i gym og sløyd både for de nevnte kadetter såvel som ved Sigurd Halling sin skole. Der underviste han kronprins Olav.

Som offiser viet han seg fektingen og mottok åtte kongepokaler. Han var premierløytnant da han i 1912 representerte Norge under Sommer-OL 1912 i Stockholm. Aas deltok i tjuefire militære langrenn og vant halvparten, de første i 1920 og 1922 men da i klasse IIC, offiserer over 32 år, han var da akkurat fylt 43 år. I sitt trettiende år som amatør gikk han altså i 1922 over i de profesjonelles rekker, idet han tok et engasjement som betalt fekteinstruktør. Han vant i 1923, etter ny klasseinndeling, det militære langrenn i klasse III, de over 40 år. I alt vant han tolv av de tjuefire militære langrenn han deltok i. Ellers tok han del i Holmenkollrennenes 50-kilometer og Birkebeinerrittet. I sitt syttiende år deltok han i det militære terrengløp.

Lars nådde majors grad. Han var sønn av offiser Thorlak Sebald Darsus Aas (1845–1911) og Anna Margrethe Arnesen (1848–1911). Han ble gift med Emmy Nielsen.

Meritter
--------

* Deltok for Norge under Sommer-OL 1912 i Stockholm:
	+ florett: utslått i 1. runde
	+ kårde: utslått i kvartfinalen
	+ lag: utslått i 1. runde
* NM i fekting
	+ kongepokal: Mottatt i 1909, 1913, 1915–1920 (åtte tilsammen).
	+ florett: Seier i 1913 og årene 1915–1919
	+ kårde: Seier i 1920.
* Norges Skiforbunds premie: 1931

Referanser
----------

1. 1 2  *Ud af amatørernes rekker* i Aftenposten den 18. oktober 1922.
2. ↑  *Dødsfall* i Aftenposten den 25. februar 1964.
3. ↑  *Funkis-sløid* i Aftenposten den 20. juni 1933.
4. ↑  *Studentene fra 1900: biografiske oplysninger samlet til 25-aars-jubilæet 1925*. Oslo: Grøndahl & Søn. 1925.
5. ↑  *Vore Olympiafarere* i Aftenposten den 5. juni 1912.
6. ↑  *Det militære langrend foregik i sneslaps i dag* i Aftenposten den 24. februar 1922.
7. ↑  *Militærløpet starter i Lommedalen i morgen* i Aftenposten den 15. oktober 1949.
8. ↑  Slektsinformasjon hentet fra Ancestry.com
9. ↑  «Detaljerte resultater fra OL-deltakelsen i 1912». Arkivert fra originalen 26. oktober 2012. Besøkt 26. mars 2014.
10. ↑  Rolf Bryhn, *fekting - norgesmestere* i Store norske leksikon.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Lars Aas – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Lars Aas – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
I J.R.R. Tolkiens fantasiverden Midgard var **Saurons Munn** den mest betrodde tjeneren til Sauron (han fungerte som hans stemme). Han var Barad-dûrs nestkommanderende.

Hans liv
--------

Han var en av de svarte númenoranerne, og man møter ham først når han dukker opp ved Svartporten for å overbevise Gandalv og Aragorn om å gi opp og la Sauron vinne kampen om Midgard. Når Gandalv avslo, slapp Saurons Munn alle Barad-dûrs hærer løs på Vestens hærer.

Saurons Munn er også kjent som *Barad-dûrs general*, da han hadde tjent Sauron hele sitt liv og glemt sitt eget navn. Han kan sammenliknes med Dúnedain, men hadde falt inn i mørket. Han ble dessuten beskrevet som en høy, ond og mannsliknende skapning som satt på en svart hest som var like vemmelig å se på som ham selv. 

> Han var kledd i svarte kapper, og svart var hans hjelm. Dette var intet Ringskrømt, men en levende mann.
> 
> 
> Utdrag fra *Atter en Konge*
> 
> 

Som en svart númenoreer, kom han mest sannsynlig fra Umbar, og det er teorier om at han begynte å tjene Mørketårnet når det først ble reist igjen. Gjenoppbygningen av Mørkets Tårn ble påbegynt i år 2951, tredje tideverv. Han må ha begynt i sin tjeneste like etter dette året. Umbar hadde blitt knust av Gondor under Thorongil (et av Aragorns mange navn) i 2980, så Munnen må ha flyktet til Mordor da.

Munnens alder og dødsfall
-------------------------

Det er også en diskusjon om hans alder, da han mest sannsynlig ble Saurons tjener rundt 2980. Det ville da si at han måtte ha vært 3200 år da ringkrigen brøt ut. Selv for en númenoreer var dette en uvanlig høy alder, kun matchet av Ringskrømtene, og han må derfor selv ha vært en ringbærer – han må ha båret en mindre ring, og ikke en av de mektige Ringene.

Det er ikke skrevet noe om Munnens skjebne, og det er mest sannsynlig at han døde i slaget ved Morannon. Hvis han overlevde, ville han vært en av lederne av tilbaketrekkingen av Saurons tjenere etter hans og Barad-dûrs fall.

Saurons Munn på film
--------------------

I Peter Jacksons filmer dukker Saurons Munn ikke opp i kinoversjonen av *Atter en Konge*. Men han dukker opp i den utvidede dvd-versjonen, spilt av en ugjenkjennelig Bruce Spence med ordene «LAMMEN GORTHAUR» (Sindarin for «Saurons Stemme») i runer risset inn på hans hjelm. Hans hjelm dekker hele hans ansikt unntatt hans munn, hvilket er horribelt maltrakert og disfigurert av alt det onde han har snakket. Den er dessuten unormalt stor, og lager dermed en uhyggelig effekt.

I den utvidede versjonen dreper Aragorn Saurons Munn ved å halshugge ham med Andúril.

Eksterne lenker
---------------

* Elvish.org om runene på Munnens hjelm
* Encyclopedia of Arda om Saurons Munn

Portal: Litteratur
**Lars Aanestad** (født 16. september 1893, død 20. mai 1984) var en norsk organist, lærer og hymnolog fra Randaberg.

Han arbeidet som lærer og organist i Randaberg før han begynte som lærer ved Fjellhaug utdanningssenter (Norsk Luthersk Misjonssamband sin bibel- og misjonshøyskole i Oslo). Fra 1945 til 1963 var han rektor på Hurdal Verk folkehøgskole. Han var med i redaksjonskomiteen for den samiske salmeboka *Gir'ko-sál'bmagir'ji* (1957) og blant drivkreftene bak utgivelsen av tobindsverket *Kristen sang og musikk* (1962) , *Sangboken, Melodiboken* og *Songbok for Ungdom*. Han var grunnlegger og første redaktør i musikktidsskriftet *Concordia*. 

Aanestad har også komponert noen melodier, blant annet *Me tenkjer på landet* til tekst av 
Trygve Bjerkrheim. Han innehadde Kongens fortjenstmedalje i gull.

Kilder
------

* NLM-leksikon Arkivert 22. mars 2012 hos Wayback Machine.
* *Kristen sang og musikk* Runa forlag 1962

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Henriette Slorer** (født 21. juni 1972)
er en norsk danser, opprinnelig fra Fredrikstad.

Hun danset for bergenske Carte Blanche (1996–2008), der hun avsluttet med
oppsetningen *UMA*. Hun hadde også koreografi for Den Nationale Scene,
blant annet Amalie Skrams *I morgen er jeg slett ikke her!*.
Før det var hun en tid ved Imago Danseteater i Oslo, der
hun debuterte i *Tunellen* (1992). Slorer var også aspirant ved
Nasjonalballetten (1993).
Slorer er utdannet ved Statens Balletthøgskole, uteksaminert 1992.

Slorer laget kortfilmen *Exit* i samarbeid med Marit Schade Ødegaard og John Alfheim. Hun deltar i den kommende spillefilmen *Vegas* (2009).

Premier
-------

* Dansekritikerprisen 2003/03 for sin innsats i Pretty Ugly som første danser i Carte Blanche.

Referanser
----------

1. ↑   snl.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  artistside med bilde Arkivert 22. februar 2007 hos Wayback Machine. fra Carte Blanche
3. ↑  [pointer[*død lenke*]=2&tx\_ttnews[tt\_news]=27&tx\_ttnews[backPid]=75&cHash=2705454426 kritikerlaget][*død lenke*] med sin anmeldelse
4. ↑  filmografi fra filmfront.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Henrik Brun Tschudi** (født 17. juli 1938) er en norsk forlagsredaktør, forfatter og gründer. Han begynte som journalist i Morgenposten. I 1964 startet han Tschudi & Malling Eiendom A/S (i dag Eiendomshuset Malling & Co.) sammen med barndomsvennen Peter T. Malling. I 1993 startet han Stiftelsen Flux, som gjennom ulike virksomheter vil bidra til en mer meningsfylt verden. Samme år kom det livsfilosofiske tidsskriftet Flux, og i 2003 oppsto Flux forlag. Tschudis gode venn Arne Næss var en viktig inspirasjonskilde for Flux. Tschudi er sønn av professor Aadel Brun Tschudi.

Bibliografi
-----------

* 2001 *Hvor kommer virkeligheten fra?*, Henrik B. Tschudi m.fl. i samtale med Arne Næss
* 2004 *Visjoner for Norge*, Henrik B. Tschudi i samtale med Guttorm Fløistad (filosof) og Øystein Dahle
* 2007 *Livsviktig*, Henrik B. Tschudi i samtale med Arne Næss

Eksterne lenker
---------------

* Intervju med Dagbladet[*død lenke*] ved Arne Næss' bortgang.
* Om Henrik B. Tschudi hos Flux forlag Arkivert 3. januar 2019 hos Wayback Machine.
* Historien om Malling & co
**Henrik Aasarød** (født 28. juli 1928 i Trondheim, død 8. april 2000) var en norsk fagforeningsmann, og formann for Norsk Sjømannsforbund i perioden 1972–1988.

Henrik Aasarød var tillitsmann i Norsk Sjømannsforbund i tilsammen 37 år, og formann i 16 år. Han startet som skipstillitsmann, og ble i 1951 såkalt fastlønnet tillitsmann ved forbundets avdelinger i Oslo, Rotterdam og København, før han i september 1964 tiltrådte som opplysningssekretær ved forbundets hovedkontor i Oslo. På landsmøtet i 1970 ble han valgt til å overta som forbundsformann når Olaf Karling skulle gå av med pensjon i 1972. Landsstyret i Norsk Sjømannsforbund innvilget i juli 1988 en søknad fra Aasarød om å gå av med pensjon ved fylte 60 år med begrunnelse i Aasarøds helse.

Henrik Aasarød opprettholdt Norsk Sjømannsforbunds tradisjon som det mest internasjonale av alle fagforbund, blant annet gjennom arbeidet i Nordisk Transportarbeiderføderasjon og Den Internasjonale Transportarbeiderføderasjonen (ITF), der han også hadde sentrale verv. Han var leder i Nordisk Transportarbeiderføderasjon 1981–1988, medlem av ITFs eksekutivkomité og medlem av Arbeiderpartiets sentralstyre.

Politisk blir Henrik Aasarød av mange best husket for å ha ledet Norsk Sjømannsforbund i kampen mot opprettelsen av Norsk internasjonalt skipsregister (NIS), en kamp som blant annet gjorde at kan kom på kant med mange av sine partifeller i Arbeiderpartiet og trolig var en medvirkende årsak til hans sviktende helse.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Olaf Karling** | **Forbundsleder for Norsk Sjømannsforbund**(1972–1988) | Etterfølger:**Edvin Ramsvik** |
**Henrik Agersborg** (født 5. juli 1872 i Herøy, død 23. mai 1942 i Oslo) var en norsk seiler som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.

Agersborg vant en olympisk bronsemedalje i seiling under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han kom på tredjeplass, sammen med Trygve Pedersen og Einar Berntsen, i 6-metersklassen type 1907 med den norske båten «Stella» bak den belgiske båten «Edelweiß» og «Marmi» fra Norge. Det var fire båter i denne klassen, to norske og to belgiske. «Edelweiß» vant foran de norske båtene «Marmi» og «Stella».

OL-medaljer
-----------

* 1920 Belgias flagg Antwerpen - Bronse Bronse i seiling, 6-metersklassen type 1907

Eksterne lenker
---------------

* (en) Henrik Agersborg – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Henrik Agersborg – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Henrik Agersborg – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |
***Mormolyce phyllodes*** er en av billene i delgruppen (underfamilien) fiolinbiller i familiegruppen løpebiller.

Utseende
--------

*Mormolyce phyllodes* er 8-10 cm lang og flat. Dekkvingene kan minne om kassen til en fiolin eller gitar, med hodet og brystskjoldet som gitarhals, fasettøynene som stemmeskruer.

Levevis
-------

Fiolinbillene lever i tropisk regnskog. De voksne billene kan man finne under bark eller mellom bladstilkene på planter i ananasfamilien (Bromeliaceae). Den flate kroppsformen gjør at de kan gjemme seg i ganske trange rom selv om de er så store. Det lange, smale hodet er til god hjelp når de undersøker barksprekker på jakt etter de små insektene de lever av.

De har forsvarskjertler som skiller ut illeluktende og noe etsende smørsyre.

Larvene lever i tunneler på undersiden av store kjuker som vokser på død ved.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Mormolyce phyllodes* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Mormolyce phyllodes* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Mormolyce phyllodes* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Mormolyce phyllodes* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Vladimir Tsjernjajev** (russisk: Владимир Черняев) er en kasakhisk tidligere skihopper som konkurrerte for Sovjetunionen. Han konkurrerte internasjonalt i årene 1977-1987.

I VM i Oslo i 1982 ble han nummer 13 i stor bakke og 52 (av 59 deltakere) i normalbakke, og han var på det sovjetiske laget som ble nummer 9 i lagkonkurransen. Han ble nummer 21 i VM i skiflyging i Oberstdorf i 1981 og 28 i Harrachov i 1983. I verdenscupen, som startet opp sesongen 1979/80, var hans beste plassering i enkeltrenn 6.-plass i normalbakken i Liberec 11. januar 1981. Samme plassering greide han i Holmenkollrennet 1979. Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka i årene 1977/78-1983/84.

Tsjernjajev ble seks ganger sovjetisk mester i skihopping og vant den sovjetiske cupen én gang. I spartakiaden i 1978 tok han én gullmedalje og én bronsemedalje.

Sammenlagtplasseringer i verdenscupen (poeng til de 15 beste i hvert renn):

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| År | 1979/80 | 1980/81 | 1981/82 | 1982/83 | 1983/84 | 1986/87 |
| Plassering | - | 24 | 59 | - | - | - |

Sammenlagtplasseringer i Hoppuka:

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| År | 1977/78 | 1978/79 | 1979/80 | 1980/81 | 1981/82 | 1982/83 | 1983/84 |
| Plassering | 34 | 50 | 69 | 51 | 40 | 41 | 48 |

Referanser
----------

1. ↑  Летающий лыжник: Краткий исторический справочник развития прыжков на лыжах с трамплина и лыжного двоеборья в Республике Казахстан (besøkt 10. mars 2016)

Hovedkilde
----------

* Adam Kwieciński: Hoppresultater Vladimir Tschernajev (besøkt 10. mars 2016)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vladimir Tsjernjajev – FIS (skihopping) Rediger på Wikidata
**Doi Inthanon** (thai ดอยอินทนนท์) er det høyeste fjellet i Thailand. Det er 2 565 meter høyt. Fjellet var også tidligere kjent som **Doi Luang** (som betyr *stort fjell*) og **Doi Ang Ka** (som betyr *toppen av kråkenes dam*). I nærheten av bunnen av fjellet var det en dam hvor mange kråker samlet seg. Navnet *Doi Inthanon* ble gitt for å ære kong Inthawichayanon, en av de siste kongene av Chiang Mai, som var bekymret for skogene i nord og prøvde å bevare dem. Han ga ordre om at etter hans død skulle han begraves ved Doi Luang, som da ble gitt det nye navnet.

Skogene rundt Doi Inthanon ble i 1954 gjort om til en av Thailands originale fjorten nasjonalparker. I 1972 og 1975 ble området nasjonalparken omfattet utvidet, og nasjonalparken dekker i dag 482,40 kvadratkilometer.

Galleri
-------

* Dronningens Napamaytanidol ChediDronningens *Napamaytanidol Chedi*
* Toppen av Doi Inthanon-fjelletToppen av Doi Inthanon-fjellet
* Skilt ved toppen av Doi InthanonSkilt ved toppen av Doi Inthanon
* Vachiratharn-fosseneVachiratharn-fossene

Eksterne lenker
---------------

* (en) Doi Inthanon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Den thailandske nasjonalparken ved Doi Inthanon
* thaibirding.com om Doi Inthanon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GeoNames
 |
**Ton van den Heuvel** (1925 eller 1926, død 19. april 2020) var en nederlandsk sminkør (på nederlandsk: *grimeur*).

Etter andre verdenskrig begynte han å arbeide med make-up-selskapet Michels i Amsterdam. Han var involvert i det første *Sinterklaasintocht* (Sinterklaasinntog) etter andre verdenskrig i 1946. I årevis hadde han ansvaret for sminkingen ved det nasjonale fjernsynsoverførte *Sinterklaasintocht* og likeså det i Amsterdam.

Fra 1958 begynte han som selvstendig næringsdrivende. I 1960-, 1970- og 1980-årene la han make-up for deltakerne i fjernsynsserier som Pipo de Clown, Ti-Ta-Tovenaar og Dagboek van een Herdershond. Det Van den Heuvel som designet *Pipo de Clowns ansikt*, med en sol på hans kinn.

Van den Heuvel var involvert i mange musikaler som sminkør og samarbeidet ofte med Jos Brink. Van den Heuvel gjorde også make-up for (kosmetikk)reklame i Nederland og internasjonalt.

Van den Heuvel forsatte å arbeide til han var over nitti år gammel. Siste del av livet bodde han på et pleiehjem i Purmerend. Hans død ble bekjentgjort 19. april 2020. Han døde av covid-19, i en alder av 94 år. Han ble begravet 21. april 2020.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  «Pipo-grimeur Ton van den Heuvel (94) overleden aan gevolgen coronavirus». *nu.nl*. 19. april 2020.
2. 1 2  «Pipo Grimeur Ton van den Heuvel 94 overleden aan Corona». *myprivacy.dpgmedia.net*. Arkivert fra originalen 10. juni 2020. Besøkt 20. november 2020.
3. ↑  Meershoek, Patrick (18. november 2017). «Deze man was decennialang dé grimeur van Sint en Piet». *Het Parool*.
4. ↑  Pipo make-up artist Ton van den Heuvel (94) died of corona
**Vladimir Dmitrijevisj Tsjernysjov** (russisk: Владимир Дмитриевич Чернышёв født 21. juni 1951 i Smolensk, død 4. mai 2004 i Padova i Italia) var en sovjetisk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 1976 i Montréal og 1980 i Moskva.

Tsjernysjov ble olympisk mester i volleyball under OL 1980 i Moskva. Han var med på det sovjetiske laget som vant volleyballturneringen for menn foran Bulgaria og Romania. Sovjetunionen vant semifinalen mot Romania med 3 - 0 og finalen mot Bulgaria med 3 - 1. Tsjernysjov spilte fem kamper i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1980 Sovjetunionens flagg Moskva – Gull **Gull** i volleyball menn Sovjetunionens flagg Sovjetunionen
* 1976 Canadas flagg Montréal - Sølv Sølv i volleyball menn Sovjetunionens flagg Sovjetunionen

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vladimir Tsjernysjov – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Vladimir Tsjernysjov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (it) Vladimir Tsjernysjov – Lega Pallavolo Serie A (menn) Rediger på Wikidata
Et rustent lokomotiv minner om at fosfatutvinning en gang gjorde Makatea til den mest folkerike i Tuamotuøyene
**Makatea** er en koralløy i Tuamotugruppen i Fransk Polynesia i Stillehavet. Folketellingen i 2012 viste et innbyggertall på 68. Tidligere var Makatea egen kommune, men har nå status som *commune associée* (delkommune) i kommunen Rangiroa.

Makatea hadde store forekomster av råfosfat. Compagnie française des phosphates de l'Océanie (CFPO) fikk konsesjon på utvinning, som startet 1906–1911. 
Mellom 160 og 200 personer mistet sine eiendommer og ble fordrevet som følge av gruvedriften. Til driften av virksomheten ble det i hovedsak benyttet importert arbeidskraft fra andre områder i Stillehavet.

Virksomheten sysselsatte mange og fikk stor betydning økonomisk. På det meste bodde det 3 000 mennesker på Makatea og en liten by, Vaitepaua, oppsto. Fosfat ble den viktigste eksportartikkelen i Fransk Polynesia. På høyden av sin virksomhet sto CFPO for en firedel av de offentlige inntektene i territoriet. Ressursene tok slutt og virksomheten opphørte i 1966.

Et australsk firmas planer om å gjenoppta gruvedriften ble i mai 2013 avvist av franskpolynesiske myndigheter, men etter regjeringsskifte fikk selskapet Avenir Makatea tillatelse i januar 2014.

Referanser
----------

1. ↑  *Premiers résultats population légale*, Institut de la statistique de la Polynésie française. Arkivert hos Internet Archive.
2. ↑  Thon, Eivind: 
*Råvarene i verdenshandelen. Kapitler av deres historie og kampene om dem*, bind 1, Oslo: Bokkommisjon, 1946, s. 112.
3. ↑  «Les phosphates de Makatea» Arkivert 5. mars 2014 hos Wayback Machine. *Historiens-géographes de Polynésie française*.
4. ↑  Fischer, Steven Roger: *A History of the Pacific Islands*, 2. utgave, Palgrave Macmillan, 2013, s. 195.
5. ↑  «Archéologie industrielle du phosphate - Makatea» Arkivert 25. desember 2012 hos Wayback Machine. *Tahiti Heritage*.
6. ↑  «Makatea: Le projet d’exploitation de phosphate est refusé», *Tahiti Infos*, 11. mai 2013.
7. ↑  «Phosphate exploration to resume in French Polynesia», *Radio New Zealand International*, 13. januar 2014

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
***Vietnambulletinen*** var det eksterne tidsskriftet til De förenade FNL-grupperna (DFFG) i Sverige. Bladet kom ut fra 1965 til 1979. Det ble solgt av aktivister på gater og torg, og ble et fast innslag i det svenske bybildet da motstanden mot USAs krigføring i Vietnam vokste på slutten av 1960-tallet og første del av 1970-tallet.

Bladet ble startet av unge, svenske Vietnam-aktivister i mai 1965. Måneden før hadde de truffet representanter for FNL som var på besøk i Sverige. De hadde fått en hel del materiale om FNL og situasjonen i landet, og dette materialet ble utgangspunktet for første nummer av bladet. Det ble laget i stensilert utgave i Clartes lokaler i Stockholm. Opplaget var 500 eksemplarer.

Året etter ble *Vietnambulletinen* utgitt i offsettrykk, men ble fortsatt laget med skrivemaskin og enkle hjelpemidler. Bladet ble laget av frivillige. Først i 1972 fikk man en deltidsansatt redaksjonssekretær.

I bladets levetid kom det med 72 utgaver. Seks var dobbeltnummer, og to var spesialutgaver. Opplaget steg raskt de første årene, og nådde toppen i 1971 - 1972. Da lå trykt opplag på vel 60 000 eksemplarer. 65 000 var høyeste opplaget på et vanlig nummer. En spesialutgave fra 1970 om Vietnams historie ble imidlertid nyttet i flere år som studiemateriale, og nådde et samlet opplag på 91 000. Fra 1972 sank opplaget, og lå i årene 1973 - 1974 på 20 - 30 000 eksemplarer.

Siden det kunne gå et par måneder mellom hver utgave kunne man vanskelig dekke nyheten fra Vietnamkrigen. Isteden satset man på kommentarer og bakgrunnsametriale. Ved viktige begivenheter ble det imidlertid laget ekstrautgaver, spredt separat eller distribuert som innstikk i de vanlige bladene.

Om lag 90 prosent av opplaget ble spredt ved løssalg, av Vietnam-aktivister på gater og torg. Det skjedde ofte i samband med de såkalte «Vietnamukene», kampanjer som DFFG arrangerte hver vår og høst. Antallet abonnenter var på det høyeste oppe i 8 600 eksemplarer (nummer 3/73).

*Vietnambulletinen* - eller *«bullan»* som den ofte ble kalt blant aktivistene - var en sentral del av DFFGs virksomhet. I Norge drev Vietnam-aktivister tilsvarende aktivitet, med FNL-grupper og bladet *For Vietnam*.

Redaktører
----------

* Sköld Peter Matthis (1/65 - 3/67)
* Jan-Erik Olson (4/67 - 1/68)
* Lennart Lundberg (2/68)
* Lasse Lindström (3/68 - 2/70)
* Tommy Hammarström (3/70 - 8/73)
* Margareta Cederholm (1/74 - 5/75)
* Ingmarie Froman (6/75)
* Ulla Hagman (7/75 - 6/76)
* Redigert kollektivt (1/77 - 4/78)
* Sköld Peter Matthis, Per Lindberg og Marie Bökman (1/79)

Ansvarlige utgivere
-------------------

* Sköld Peter Matthis (1/66 - 2/70)
* Lasse Lindström (3/70 - 3/71)
* Ulf Mårtensson (4/71 - 6/75)
* Margareta Sörenson (7/75 - 2/78)
* Marie Bökman (3/78 - 1/79)

Referanser
----------

1. ↑  Side 38, Åke Kilander: *Vietnam är nära*, Leopard Förlag, Stockholm 2007
2. ↑  Side 203 - 214, Åke Kilander: *Vietnam är nära*, Leopard Förlag, Stockholm 2007
3. ↑  Liste over redaktører/utgivere, side 375, Åke Kilander: *Vietnam är nära*, Leopard Förlag, Stockholm 2007.
**Fort Duquesne** (originalt kalt Fort Du Quesne, og uttalt "du-kain") var et fort i tømmer som ble bygd i 1754 av Kaptein Claude-Pierre Pécaudy de Contrecoeur. Det var kalt opp etter den franske koloni-guvernøren Marquis Duquesne. Det lå ute på deltaet mellom elvene Monongahela og Allegheny, Pennsylvania, der byen Pittsburgh senere skulle bli anlagt. Nærmere bestemt lå det der dagens **Point State Park** ligger ytterst på spissen av deltaet.

Bakgrunn
--------

Allerede i 1669 hadde Robert de La Salle kommet til stedet der elven Ohio ble dannet, *The forks of Ohio* som dette deltaet kalles. Franskmennene ville forbinde Fransk Canada og Fransk Louisiana via elvene. Andre oppdagere kom senere, men det var ikke før rundt 1740 at den engelske Kapteinen William Trent kom dit første gang, og begynte å gjøre handel med de lokale indianerstammene. I januar 1754 satte 41 engelskmenn opp det lille Fort Prince George for Virgina, ved utbruddet av krigen mot franskmenn og indianere. Bare måneder etter, den 14. april, kom en styrke med franskmenn og indianere til området, og de 44 stykkene som var på fortet overgav seg. Franskmennene, med Kaptein Claude-Pierre Pécaudy de Contrecoeur satte igang byggingen av Fort Duquesne.

Fort Duquesne ble holdt av franskmennene omtrent hele krigen. Det ble angrepet 3 ganger, første gang i 1755 av General Edward Braddock, med Oberst George Washington ved sin side (Braddock-ekspedisjonen). Det angrepet ble slått tilbake. Senere i krigen, september 1758 ble fortet angrepet av en mindre styrke under ledelse av General James Grant. Engelskmennene kunne ikke heller denne gangen ta fortet, og led store tap. Dette ble kjent som slaget ved Fort Duquesne. Grants felttog var en fortropp til General John Forbes ekspedisjon, og han ankom med en større styrke den 25. november 1758. Også her var George Washington med. Franskmennene flyktet, og ødela Fort Duquesne før de dro. Forbes bygde et mye større fort på stedet, Fort Pitt. Han grunnla også sammen med George Washington byen Pittsburgh.

Dagens beliggenhet
------------------

Fortet lå i dagens Point State Park i Pittsburgh. Det er markert hvor noen av veggene stod.

Rester av Fort Duquesne

Referanser
----------

1. ↑  Visit Pittsburgh: Pittsburgh's History Arkivert 1. september 2010 hos Wayback Machine.
2. ↑  «The Battle of the Monongahela». *World Digital Library*. 1755. Besøkt 4. august 2013.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fort Duquesne – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Canadian Encyclopedia **·** VIAF **·** LCCN
 |
Tegning av Wilhelm Frimann Koren Christie fra 1842
**Morkensteinen** var en runestein fra gården Morken, som ligger ca. to kilometer sørøst for Manger kirke ved Radøyveien i Radøy kommune i Hordaland.

Steinen ble første gang beskrevet av Frantz Wolf i 1810, som forteller at den sto «i en Biergkløft». Senere ble steinen studert av både Wilhelm F.K. Christie og biskop Jacob Neumann. I 1868 forteller Nicolay Nicolaysen at steinen ca. 20 år tidligere var blitt slått i stykker og brukt til å bygge en potetkjeller. Ingen har siden funnet noen spor etter steinen. Med Christies tegning som basis har språkforsker Magnus Olsen tolket innskriften:

**pal reist runar þesar umþrinink**
På norrønt blir det *Pàll reist rùnar þessar um þrining*.

I moderne norsk blir det «Pål reiste disse runene ved Trinitatis» (dvs. Treenighetssøndag; første søndag etter pinse.

Litteratur
----------

* *Norges innskrifter med de yngre runer*. Oslo: Norsk historisk kjeldeskrift-institutt. 1957. s. 22ff.
***Vietnam är nära*** er et musikkalbum utgitt av De förenade FNL-grupperna i Sverige i 1972, på gruppenes plateselskap Befria Södern.

Under Vietnamkrigen arbeidet de svenske FNL-gruppene for å utvikle støtten til FNL og Vietnam og styrke motstanden mot USA, som de mente førte en imperialistisk krig. Som en del av aktiviteten ble det startet sanggrupper som underholdt ved møter og demonstrasjoner. Dette skjedde blant annet i Stockholm og i Göteborg. *Vietnam är nära* er det fjerde albumet produsert av sanggruppene.

Det siste sporet på plata er den svenske versjonen av FNLs «nasjonalsang»: *Befria Södern* (på vietnamesisk *Giài phóng mién Nam*).

Sporliste
---------

1. «Vietnam är nära» (3:19)
2. «Sång om dammarna» (2:06)
3. «En vietnamesisk bonde» (4:09)
4. «Rag om den nordvietnamesiska invasionen» (3:35)
5. «Vid läsningen av tusen poeters antologi» (1:38)
6. «Internationella Brigadens sång» (2:24)
7. «Haiphong» (2:43)
8. «Befrielsemarsch» (2:19)
9. «En kamp på tusen slagfält» (3:06)
10. «Militära mål» (1:56)
11. «Vapenhandlarens sång» (1:18)
12. «Roten till det onda» (2:29)
13. «Avskedet» (3:06)
14. «Maktens män» (5:36)
15. «Befria Södern» (2:33)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Vietnam är nära på Discogs

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
**Magdalene-vaskeriene** var institusjoner for såkalt «falne kvinner» men også etterhvert for kvinner som kunne tenkes å falle. Selv om de oftest forbindes med Irland, fantes de også i mange andre land og også drevet av protestantiske kirkesamfunn. Disse asylene for «falne kvinner» ble opprettet gjennom hele Europa, Canada, USA og Australia fra det første ble startet i Leeson Street i Dublin i 1767 til det siste ble stengt i Dublin 25. september 1996.

De ble opprinnelig etablert i Storbritannia på 1800-tallet for å rehabilitere prostituerte kvinner. I Irland ble mandatet utvidet til også å omfatte ugifte mødre, utviklingshemmede, alkoholikere, jenter som hadde blitt voldtatt, utsatt for incest, jenter som ble vurdert som å være for vakre eller for flørtete, og som derfor sto i fare for å «havne i synd» ved å bli seksuelt aktive. Også jenter under offentlig omsorg, i institusjoner drevet av kirka eller staten, ble ofte sendt til vaskeriene. Jentene kunne bli henvist dit av en prest, en nonne eller et familiemedlem. De ble tvunget til hardt arbeid, uten betaling eller fritid, og hadde ikke mulighet til å nekte å jobbe eller forlate stedet.

Referanser
----------

1. ↑  Sissel Henriksen (8. mars 2010). «Dømt til nonnenes vaskerier». *Klassekampen* (56): 12-13.

Eksterne lenker
---------------

* *Magdalenesøstrene* er en film fra 2002 skrevet og regissert av Peter Mullan.
Øya Hoy på Orknøyene sett fra Pentland Firth
**Pentland Firth** (skotsk-gælisk: *An Caol Arcach*, «Orkadiske sund) er et sund mellom Orknøyene og Skottland. Det er egentlig et stred eller sund, og ikke en fjord (*firth* = fjord). Det skiller Orknøyene fra Caithness i nordlige Skottland.

Etymologi
---------

Kart over Pentland Firth og tilknyttet landområder.
Navnet er antatt å være en forvanskning av det norrøne *Petlandsfjörð*, i betydningen «Petlandsfjord» eller «Piktlandsfjord», en henvisning til den eldre befolkningen, piktere, i området. Navnet er ikke beslektet med Pentland Hills i nærheten av Edinburgh.

Før den norrøne bosetningen fra Norge på Orknøyene, var sundet kjent som «orkenes hav» (engelsk: *Sea of Orcs*), en referanse til den piktiske stammen som bodde på øyene. Deres maritime dyktighet var slik at det var også tilfeller av dette navnet som refererte til havområder for hele vestkysten av Skottland og ned til Kintyre. En versjon av *Historia Brittonum* fra 800-tallet uttrykte at «britonene fylte opprinnelig hele øya med deres folk fra Den engelske kanal og til orkenes hav.»

Geografi
--------

Ved Caithness, på den sørlige siden av sundet, som strekker seg fra Dunnet Head i vest til Duncansby Head i øst, mens det på Orknøyene og nordlige siden av sundet strekker det seg fra Tor Ness på Hoy til South Ronaldsay i øst.

Midt på sundet er de to øyer, Stroma og Swona. Den mindre gruppen med ubebodde øyer eller skjær, Pentland Skerries, ligger i øst. Øyene Hoy og South Ronaldsay grenser til sundet i nord og er deler av Orknøyene.

Den nordligste punktet på det skotske fastlandet er Dunnet Head. Det berømte John o' Groats, det nordligste stedet i Storbritannia er også på Caithness’ side, og det samme er byen Thurso og havnen Scrabster i Thursobukten.

Referanser
----------

1. ↑   Anderson, Joseph, red. (1893): *Orkneyinga Saga*. Oversatt av Jón A. Hjaltalin & Gilbert Goudie. Edinburgh. James Thin and Mercat Press (opptrykk 1990). ISBN 0-901824-25-9
2. ↑   Peterson, Niels Matthias (1837): *Bidrag til en oldnordisk geographisk ordbog: tilligemed en forudskikket udsigt over tidsregningen i oldnordiske sagaer*, Kongelige Nordiske oldskriftselskab (Danmark), s. 424. Sitat: «...gamle Navn, Petland eller Piktland, sindes endnu i Petlandsfjord...»
3. ↑   Watson, W. J. (1994): *The Celtic Place-Names of Scotland*, s. 62-63

Litteratur
----------

* Watson, W. J. (1994): *The Celtic Place-Names of Scotland*. Edinburgh; Birlinn. ISBN 1-84158-323-5. Første gang utgitt i Edinburgh; The Royal Celtic Society, 1926.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Pentland Firth – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Pentland Firth - Tides Arkivert 28. august 2006 hos Wayback Machine. tidevann
* Tidal Diagrams, tidevannsdiagram

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Vision of Britain **·** VIAF **·** GeoNames
 |
Kasernene ved Fort Mackinac, 1872.
Fort Mackinac, 1890
**Fort Mackinac** var en britisk (1781-1796, 1812-1815) og amerikansk (1796-1812, 1815-1895) militær installasjon nord i delstaten Michigan på en øy i Mackinacsundet.

Grunnleggelse
-------------

Fort Mackinac ble anlagt opprinnelig av den britiske armé som en erstatning for Fort Michilimackinac. Helt til å begynne med hadde det nye fortet det gamles navn, men det ble så rettet på. Da Storbritannia etter Jay-traktaten i 1794 forlot, anla de istedet Fort St. Joseph.

1812 års krig
-------------

Den britiskr armé og kanadisk milits sammen med indianske allierte fra dakota-, ojibwa- og ottawa-stammene, organiserte av det britiske indianerdepartement, gjenerobret Fort Mackinac under 1812 års krig. Et amerikansk forsøk på å gjenerobre fortet i 1814 mislyktes, men fortet ble tilbakeført til USA etter freden.

Amerikansk garnison
-------------------

Eyter 1812 års krig var Fort Mackinac en amerikansk garnison 1815-1895.

Nasjonalpark
------------

Siden 1895 har øya vært en delstatlig nasjonalpark. Det tidligere militærsnlegget er et museum med stort innslag av historiske rekonstruksjoner.

Referanser
----------

1. ↑  Battle of Mackinac Arkivert 25. juni 2018 hos Wayback Machine. 2012-12-17.

Litteratur
----------

* Phil Porter, *A desirable station : soldier life at Fort Mackinac, 1867-1895* (Mackinac State Historic Parks 2003).

Eksterne lenker
---------------

* (en) Fort Mackinac – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
* Mackinac Island State Park

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**«Draken»** (**«Drakan»**) var også kjent som **«Drakenäs Skeppet»** fram til 1594, deretter som **«Stora Skeppet»** fram til 1599. I året 1599 var skipet kalt **«Mars»**, **«Julius Caesar»** eller **«Makalös»**. Det var et stort orlogsskip med fire master og et deplasement på 2400 tonn. Men det var også et skip som forårsaket en del bry for den svenske flottan fram til det ble tatt ut av tjeneste og forsøkt solgt i 1609-10.

Bygging
-------

Etter den nordiske syvårskrigens slutt i 1570 ble det statlige verftet i Björkenäs nord for Kalmar flyttet til Mönsterås og deretter til Drakenäs i nærheten lengre nordover ettersom skogene i sør var nesten helt oppbrukt. I de neste 35 årene fra 1579 var flere skip bygd for den svenske marinen, deriblant «Draken» som skulle ha blitt kjølstrekket i 1587 ifølge eldre dokumenter, men skipshistorikeren Jan Glete mente å ha identifiserte skipet som «Drakenäs Skeppet», som var kjølstrukket allerede i 1579.

Byggingen av det store skipet skulle ha tatt lang tid, det er dokumenterte klagepunkter på både byggingen og skipet etter sjøsettingen i 1587. Tre forskjellige skipskonstruktører var ansvarlig for skipsbyggingen, Bertil Henriksson i 1579-80, Eskil Jakobsson i 1581-84 og Jakob Eriksson i 1585-89. Det var først i 1589 skipet ble sendt til Stockholm, men der måtte det ombygges før man kunne sette opp riggingen for å ha det operativt. I 1594 var «Draken» operativt i den svenske flåten, også kjent som «Stora Skeppet» på grunn av sin størrelse.

«Stora Skeppet»
---------------

Ifølge Axel Zettersten var «Draken» ett av de beste skipene i den svenske marinen, som dessuten hadde en stor esping, en stor robåt for mannskapet, som skulle være 23 alner langt og åtte alner bredt. Dette storskipet foretok en reise til Spania i 1595.

I 1609 ble bestykningen tatt bort fra skipet som het «Makalös» siden 1599, og lagt fram for salg ved Skeppsholmen i Stockholm ifølge den spanske diplomaten Johan de Frennde. Spanjolen mente å ha fått rede på opplysninger om storskipets deplasementet. Det skulle være på 1200 lester, og skulle ha en besetning på 200 sjømann under seil. Bare et annet samtidige skip, det norskbygde «St. Oluf», var også oppgitt for å ha et deplasement på 1200 lester eller opptil 3600 tonn. Størrelsen på besetningen på to hundre sjømenn henviste et skip på over 2000 tonn i deplasement med en rigging på fire master.

«Makalös» var sist nevnt i 1611.

Litteratur
----------

* Svenska Flottans Historia Bind 1, Malmö 1942
* Axel Zetterman, *Svenska flottans historia: åren 1522-1634* 1890

Eksterne lenker
---------------

* Gletes liste over svenske orlogsskip 1571-1590
**Henrik Joachim Vincent Irgens**  (født 25. januar 1899 i Kristiania, død 9. juni 1938 i Oslo) var fra 1930 til 1931 katolsk overhyrde for Norge, og fra 1931 til 1932 for Oslo. Han var konvertitt fra Den norske kirke. Han tilhørte Irgensslekten og var sønn av diplomat og senere utenriksminister Johannes Irgens og av Minda "Lilla" Marie Gulbranson.

Irgens ble født i Kristiania (Oslo). Han studerte i Paris, og ble diakonviet 27. september 1925 av biskop Johannes Olav Smit. I 1926 ble han presteviet, og han studerte så ved Accademia Ecclestiastico i Roma, den pavelige diplomatskole.

I september 1927 ble han kapellan i St. Paul menighet i Bergen, en stilling han hadde til juni 1929. Deretter ble han redaktør for tidsskriftet *St. Olav*, noe han var frem til sin død, og sekretær for det apostoliske vikariatet. I oktober 1930 døde Olav Offerdahl, og Irgens, som nå var monsignore, ble utnevnt til apostolisk administrator. Året etter ble Norge delt inn i tre kirkedistrikter, og Irgens fortsatte som administrator av Oslo inntil Jacob Mangers ble utnevnt til apostolisk vikar i 1932. 

I september 1932 ble han utnevnt til pavelig husprelat med Monsignore som tittel.

Etter en kort periode som vikariatssekretær ble han konstituert sogneprest i Fredrikstad og provikar, det vil si den apostoliske vikars stedfortreder. I november 1934 gikk han inn i sin siste stilling, som sogneprest for St. Olav menighet i Oslo. Dette var egentlig en stilling som fungerende sogneprest, men den ble raskt gjort permanent. 

Han døde 9. juni 1938 i Oslo, og er begravet på Vår Frelsers gravlund.

Referanser
----------

1. 1 2 3   Den katolske kirke i Norge, www.katolsk.no, besøkt 7. januar 2020[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  «Henrik Irgens». Den katolske kirke i Norge. 4. november 2009. Besøkt 7. januar 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Henrik Irgens biografi hos Den katolske kirke i Norge
* (no) Henrik Irgens på NLIs Lokalhistoriewiki.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Olav Offerdahl** | **Katolsk overhyrde i Norge**(1930–1932) | Etterfølger:**Jacob Mangers** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Werner Nicolai Ekman** (født 15. mai 1893 i Rantasalmi, død 3. oktober 1968 i Seinäjoki) var en finsk skytter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.

Ekman vant en olympisk bronsemedalje i skyting under OL 1924 i Paris. Han var med på det finske laget som kom på tredjeplass i lagskytingen i trap med 360 poeng, tre poeng mindre enn gullmedaljevinnerne fra USA og samme antall poeng som sølvmedaljevinneren fra Canada. Det var 69 deltaker fra tolv nasjoner som deltok i konkurransen som ble avviklet 6. og 7. juli 1924. Det var lov til å ha seks deltakere på hvert lag, men det var kun de fire beste skytternes resultat som ble summert sammen. Deltakerne på det finske laget var Konrad Huber som skjøt 94 poeng, Robert Huber (92), Werner Ekman (91), Robert Tikkanen (83), Georg Nordblad (80) og Magnus Wegelius (79).

OL-medaljer
-----------

* Bronse 1924 Frankrikes flagg Paris – Bronse i skyting, trap lagskyting Finlands flagg Finland

Eksterne lenker
---------------

* (en) Werner Ekman – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Werner Ekman – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Werner Ekman – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Kaare Langlete** (født 15. juni 1931 i Trondheim, død 22. juni 2009) var en norsk offiser, kammerherre og hoffsjef.

Utdannelse
----------

Langlete tok examen artium i 1950 og befalskolen for kavaleriet året etter. I 1954 fullførte han Krigsskolen og i 1963 Hærens stabsskole. I 1970 gikk han ut av US Army Command and General Staff College og i 1981 gikk han på Forsvarets høgskole.

Tjeneste
--------

Han tjenestegjorde ved Varanger bataljon, hos generalinspektøren for infanteriet, Jegerkorpset IR2, Sør-Hålogaland IR14, Hærens overkommando, forsvarsstaben, Brigaden i Sør-Norge, FN-styrkene i Gaza (1957) og Brigaden i Nord-Norge. Han var hovedinstruktør ved Hærens stabsskole fra 1971 til 1975 og arbeidet deretter med forsvarsanalyse på Forsvarets forskningsinstitutt fra 1975 til 1977, da han ble sjef for Kongens Garde.

I 1982 ble han utnevnt til oberst og overadjutant og sjef for Kronprinsen og Kronprinsessens stab og forvaltning. I 1990 fikk han ærestittelen kammerherre av kong Olav. Etter kong Olavs død i 1991, fratrådte hoffsjef Ingvald Mareno Smith-Kielland og Kaare Langlete overtok som hoffsjef 1. juni 1991. Han fratrådte 1. november 1993.

Heder
-----

Langlete ble tildelt storkors av St. Olavs Orden i 1993 «for virke i H.M.Kongens tjeneste». I tillegg innehadde han en rekke utenlandske ordener, deriblant den portugisiske Avizordenen.

Litteratur
----------

* *Hvem Hva Hvor*, 1992, side 133

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Wergelandstroké** er en rapsodisk diktform som Henrik Wergeland utviklet og brukte med virtuositet i mange av sine dikt. Formen er representert fra og med hans første til hans siste diktsamling, omtrent fra «Min lille Kanin» til «Følg Kaldet».

Kjennetegn
----------

Rytmen er trokeisk med 4 takter i hver verslinje. Det kan imidlertid forekomme innslag av velberegnede totakts-linjer. Rimstillingen er varierende. Iblant kan rimene falle tett, i blant kan det være nokså lange rimspenn. Det er gjerne også mye bruk av versbinding. Kjente dikt med Wergelandstroké, er de lyriske avsnittene i «Jan van Huysum», «Svalen» og «Den engelske Lods».

Forskning
---------

Sigmund Skard undersøkte Wergelandstrokeen i det sistnevnte arbeidet, og innførte betegnelsen *Lods-vers*. Men Hallvard Lie har fått gjennomslag for betegnelsen Wergelandstroké, da formen er varig preget av Henrik Wergelands kunst, og dessuten bruker han den svært mange andre steder enn i «Den engelske Lods». Hallvard Lie hevder at Wergelandstrokeen uttrykker et fint samspill mellom det grensesprengende, dionysiske, og det avbalanserte, apollinske, et trekk som er karakteristisk for Henrik Wergelands lyrikk.

Når diktere etter Wergeland, som f.eks. Bjørnstjerne Bjørnson, Olav Aukrust og Ingeborg Refling Hagen tar i bruk Wergelandstrokeen, skaper det, sannsynligvis med hensikt, assosiasjoner til Henrik Wergeland.

Kilder
------

* Lie, Hallvard: *Norsk verslære*
**Kaare Norman Selvig** (født 17. juli 1918 i Glasgow, død 20. desember 2015) var en norsk høyesterettsadvokat. Han ble cand.jur. i 1946 og høyesterettsadvokat i 1963. Fra 1969 til 1979 var han administrerende direktør i Norsk Arbeidsgiverforening, hvor han siden arbeidet med spesialoppdrag til 1993. Han bodde i Sandvika.

Han startet sin karriere som dommerfullmektig på Elverum og var deretter advokatfullmektig i Larvik. Så ble han ansatt som jurist og forhandler i Mekaniske Verksteders Landsforening. Derfra kom han til Norsk Arbeidsgiverforenings juridiske avdeling, hvor han etter hvert ble leder. Som pensjonist påtok han seg også vervet som valgt styreleder i NAFs landsforening for offshoreindustrien.

«Av særlig betydning for Næringslivets Hovedorganisasjon var det omfattende arbeidet han utførte forut for etableringen i 1989. Det var viktig å sørge for at de gamle organisasjonene ble oppløst på en riktig måte og å legge de formelle rammene for etableringen. Her kom hans sterke juridiske kompetanse og årelange erfaring fra organisasjonslivet til sin fulle rett.»

Utmerkelser
-----------

Selvig var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden, og kommandør av Dannebrogordenen, av Finlands hvite roses orden og av Nordstjerneordenen.

Referanser
----------

1. ↑  Kristin Skogen Lund og Lars Chr. Berge: Nekrolog i Aftenposten 12. januar 2016 side 43
2. ↑  «Jubilanter», *Aftenposten*, 17. juli 1998, s. 14.

Kilder
------

* Omtale i Aftenposten Kultur 17. juli 2008 side 12.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Klubi Sportiv Bylis Ballsh**, også kjent som kun **Bylis Ballsh** er en albansk fotballklubb fra byen Ballsh i distriktet Mallakastër sørvest i Albania. Klubben ble grunnlagt i september 1972 og lagets draktfarger er røde med gule vertikale striper, mens bortedraktene er gule med hvite vertikale striper. Bylis Ballsh spiller for øyeblikket i landets øverste divisjon Kategoria Superiore, og spiller sine hjemmekamper på Stadiumi Adush Muça. Nåværende trener er Agim Canaj.

Klubben har aldri vunnet hverken det albanske seriemesterskapet eller den albanske fotballcupen Kupa e Shqipërisë. De rykket opp til Kategoria Superiore for første gang i 1997/1998-sesongen, og har siden vekslet tilværelse mellom øverste divisjon og Kategoria e Parë (andre nivå). Klubben har også deltatt i europeisk sammenheng ved to anledninger, blant annet i UEFA-cupen (1999/2000) og UEFA Intertoto Cup (2000), men uten å kvalifisere seg videre til turneringens sluttspill.

Kjente spillere med tilknytting til klubben
-------------------------------------------

* Kroatias flagg Dejan Godar
* Albanias flagg Isli Hidi
* Albanias flagg Orges Shehi
* Albanias flagg Daniel Xhafa

Referanser
----------

1. ↑  UEFA.com – Albania, Teams – Bylis Ballsh (Besøkt 19. november 2012)

Eksterne lenker
---------------

* Klubbens profil hos Soccerway.com

| * v
* d
* r
Kategoria Superiore 2023–2024 |
| --- |
|  | 
* Dinamo
* Egnatia
* Erzeni
* Kukësi
* Laçi
* Partizani
* Skënderbeu
* Teuta
* Tirana
* Vllaznia

 | Albanias flagg |
**Ringsåsbekken** er en liten elv nord i Elverum kommune. Den har sitt utspring fra Ulvåkjølen, og renner i hovedsak vestover til dammen ved Gammelbuen. Like nedenfor dammen løper Ringsåsbekken sammen med Røta. Kartverket og Sentralt stedsnavnregister bruker navnet Ringsåsbekken også om fortsettelsen vestover til den munner ut i Julussa like ved Lindberget. Norges Vassdrags- og energidirektorat bruker navnet *Røta* om elvestrengen fra samløpet Røta - Ringsåsbekken og ned til utløpet i Julussa.

Dammen ved Gammelbuen ble tidligere brukt som velteplass og merkingssted for fløtningstømmer i vintersesongen. Når tømmeret skulle fløtes nedover, ble nåledammen åpnet for å gi tilstrekkelig vannføring i elva. I 1960-sesongen ble det meldt inn 176 131 tømmerstokker til fløting i Ringsåsbekken.

Referanser
----------

1. 1 2  «NVE Atlas». *Vassdrag – Elvenett.*  Norges vassdrags- og energidirektorat. Besøkt 23. april 2017
2. ↑  «Norgeskart». Kartverket.
3. ↑  «Damslipp på Gammelbuen i Ringsåsbekken.». Digitaltmuseum. Besøkt 22. april 2017.