recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
En sirkel med radius *a* kan ta formen av en ellipse med mindre halvakse *b* når den trykkes sammen i denne retningen.
**Flattrykning** eller **elliptisitet** er et mål på hvor flattrykt en sirkel er langs en diameter slik at den tar formen til en ellipse. Tilsvarende definisjon gjelder for en flattrykt kule slik at den tar formen av en rotasjonsellipsoide med en kort akse og to like lange akser. En planet som er tilnærmet sfærisk i formen, vil bule utover langs ekvator på grunn av sentrifugalkraften skapt av dens rotasjon. 

For en ellipse med store halvakse *a* og mindre halvakse *b* defineres flattrykningen som 

{\displaystyle f={a-b \over a}=1-{b \over a}}
Den er forskjellig fra ellipsens eksentrisitet *e* som er gitt ved 

{\displaystyle e^{2}=1-{b^{2} \over a^{2}}}
Begge størrelsene går mot null når flattrykningen er liten. Den nøyaktige sammenhengen er 

{\displaystyle e^{2}=2f-f^{2}}
Dette gjelder for planeter som roterer om den korteste aksen. For de er *a* den **ekvatoriale radius**, mens *b* er den **polare radius**. Jorden har en flattrykning som i versjon *WGS 84* av World Geodetic System er *f* = 1/298, mens den er enda mindre for Månen og Solen. For Jupiter er den *f* = 1/16, mens den er *f* = 1/10 for Saturn.

Hvis man antar at massetettheten til planeten er konstant, kan effekten av rotasjonen nøyaktig beregnes. Hvis den har vinkelhastigheten *ω* = 2*π* /*T* hvor *T* er omløpstiden, vil den resultere i en flattrykning

{\displaystyle f={5\omega ^{2}a^{3} \over 4GM}}
hvor *G* er gravitasjonskonstanten og *M* er planetens masse. Selv om antagelsen om konstant massetetthet gir et godt estimat for denne størrelsen, er fordelingen av masse i roterende planeter mer komplisert.

Fremstilling i polarkoordinater
-------------------------------

Polarkoordinater er gitt ved radius *r* og vinkel *φ*.
Ved bruk av kartesiske koordinater (*x,y*) er ligningen for ellipsen

{\displaystyle {x^{2} \over a^{2}}+{y^{2} \over b^{2}}=1}
For planeter er det vanligvis mer hensiktsmessig å benytte sfæriske koordinater. Men på grunn av symmetrien om rotasjonsaksen, reduserer disse seg til polare koordinater (*r, φ*). Hvis vinkelen *φ* velges å angi breddegrad, er da

{\displaystyle x=r\cos \phi \;\;\;{\text{og}}\;\;\;y=r\sin \phi }
Settes dette inn i ellipseligningen, kan resultatet skrives som

{\displaystyle r={a \over {\sqrt {1+k\sin ^{2}\phi }}}}
hvor nå flattrykningen opptrer i parameteren

{\displaystyle k={2f-f^{2} \over (1-f)^{2}}}
Siden flattrykningen for planeter *f* << 1, vil man da med god nøyaktighet ha *k* = 2*f*. Ligningen for den sammentrykte ellipsen forenkles dermed til

{\displaystyle r=a(1-f\sin ^{2}\phi )}
Den polare radius for *φ* = 90° kommer ut som *a*(1 - *f*) = *b* som den skal. Planeten har samme form som en oblat sfæroide eller flattrykt rotasjonsellipsoide.

Litteratur
----------

* D. Turcotte and G. Schubert, *Geodynamics*, Cambridge University Press, England (2002). ISBN 978-0-521-18623-0.

Portal: Astronomi

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
*Må ikke forveksles med lagkamerat Alfred Ollerup Jørgensen*

**Alfred Frøkjær Jørgensen** (født 21. desember 1898, død 28. februar 1988) var en dansk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1920 i Antwerpen.

Jørgensen vant en olympisk sølvmedalje i turn under OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det danske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i turn svensk system foran Sverige. Det var tre lag fra tre nasjoner med totalt 73 turnere som deltok i konkurransen. Sverige vant med 1363,833 poeng foran Danmark 1324,833 og Belgia på tredje og sisteplass med 1324,833 poeng.

OL-medaljer
-----------

* 1920 Belgias flagg Antwerpen – Sølv Sølv i turn, lagkamp svensk system (Danmark)

Referanser
----------

1. 1 2   Olympedia utøver-ID 29654[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Alfred Frøkjær Jørgensen – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Alfred Frøkjær Jørgensen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Alfred Frøkjær Jørgensen – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

Portal: Danmark
**Rondo** (fransk *rondeau*) er en musikalsk form som har vært i utbredt bruk fra 1600-tallet og som karakteriseres av at en gjentakende formdel (ritornell eller refreng) veksler med en kontrasterende del, ofte kalt *episode* eller kuplett. En rondo kan være et enkeltstående musikkstykke, men vanligvis inngår den som en sats i et syklisk verk. I sonater og solokonserter er sluttsatsen ofte en virtuos rondo.

Barn i ringdans, Hans Thoma: *Der Kinderreigen*, 1884
Rondoene utviklet seg fra ringdansens sang: Refrenget synges av alle, men enkelte kan innimellom utføre kontrasterende figurer. Dette trekket fra ringdansen ble tidlig tatt opp i instrumentalmusikken som «rondoform», men her vil den formale konsentrasjonen kreve et begrenset antall kupletter.

Rondoens forgjenger i barokken var ritornellen.

Rondoformen var i vanlig bruk under den klassiske og den romantiske perioden, og ble da ofte brukt i sistesatsene (i sonater, symfonier, konserter og kammermusikk).

En klassisk rondo er bygd opp symmetrisk. To ytterdeler (A-B-A) rammer inn en kontrasterende midtdel (C):

*A – B – A – C – A – B – A*
En vanlig utvidelse av rondoformen skjer ved å kombinere den med sonateformen og slik skape sonaterondoformen. Her vil det andre temaet fungere på samme måte som den andre temagruppen i sonateformen ved at det først presenteres i en toneart forskjellig fra grunntonen og senere rekapituleres i grunntonearten. Til forskjell fra sonateformen vil det ikke skje en tematisk utvikling, bortsett fra kanskje i kodaen.

Rondo som *karaktertype* (altså til forskjell fra som musikalsk form) er hurtig og livlig musikk – vanligvis allegro. Mange klassiske rondoer har en populær karakter, gjerne med et folkloristisk preg. Musikk som får påskriften «rondo» er det vanligvis i både form og karakter, men det finnes mange eksempler på langsomme og ettertenksomme stykker på rondoform. Et eksempel er Mozarts *Rondo i a-moll, K511*.

Se også
-------

* Rondeau (middelalderen og renessansen)
* Ritornell (barokken)
* Sonaterondo-form (wienerklassisismen)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Formene rondo og ritornell i tonal musikk

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** GND **·** LCCN
 |
**Alfred Freiherr (baron) von Oppenheim** (født 5. mai 1934 i Köln, død 5. januar 2005 i Köln) var en tysk bankier.

Oppenheim, etterkommer etter Salomon Oppenheim, som 1789 grunnla en privatbank i Köln, studerte til 1960 ved Amherst og Harvard-universitetene. I 1964 ble han personlig ansvarlig medeier av bankhuset Sal. Oppenheim jr. & Cie. KGaA, og i 1978 overtok han ledelsen av banken.

Oppenheim var også visepresident for den tyske industri- og handelskammerdagen og president for det tysk-franske handelskammer i Paris. Han grunnla Alfred-Freiherr-von-Oppenheim-Stiftung zur Förderung der Wissenschaft.

14. oktober 2004 fikk han staten Nordrhein-Westfalens fortjenstorden.

Privat
------

Oppenheim bodde i Rio de Janeiro under Koreakrigen av frykt for sovjeterne. Under sine studier i USA møtte han sin kone Jeane. De giftet seg i 1962 og har tre barn. Hans hobbyer var militærhistorie, modelljernbaner og seiling.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 24. april 2014[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000024898, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   vds-ev.de[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Nachruf im Spiegel
* Pressemitteilung

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** Munzinger (iba)
 |

Portal: Tyskland
**Arild Hovland** (født 19. oktober 1960, opprinnelig fra Sandnes i Rogaland) er en norsk sosialantropolog. Han tok cand. polit.–graden i 1992 og dr. polit.-graden i 1999 ved Institutt for sosialantropologi, Universitetet i Oslo.

Hovland har arbeidet som dekan ved Høgskolen i Telemark og Høgskolen i Sørøst-Norge siden 2003. Han fullførte to fulle åremål ved Fakultetet for allmennvitenskapelige fag i Bø, og begynte på et tredje ved det samme fakultetet. I 2012 overtok han ansvaret for Fakultet for estetiske fag, folkekultur og lærerutdanning på Notodden. Høsten 2016 ledet han dette fakultetet samt Fakultet for humaniora og utdanningsvitenskap ved Høgskolen i Sørøst-Norge. Han har tidligere vært ansatt ved Høgskolen i Oslo som leder for daværende Senter for flerkulturelt og internasjonalt arbeid (SEFIA) og Norsk institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring (NOVA) i Oslo. Ved sistnevnte var han forsker og forskningsleder.

Fra 2016 til 2020 var han dekan ved Fakultet for humaniora, idretts- og utdanningsvitenskap ved Høgskolen / Universitetet i Sørøst-Norge. I januar 2022 tiltrådte han som prorektor for forskning og utvikling ved Høgskolen i Innlandet.

Referanser
----------

1. ↑  «Toppledelsen i HSN». Høgskolen i Sørøst-Norge. Besøkt 30. desember 2016. «Her er ledergruppen ved Høgskolen i Sørøst-Norge fra 1. august 2016.»

Eksterne lenker
---------------

* Arild Hovland Arkivert 29. november 2014 hos Wayback Machine. – *Høgskolen i Telemark*
* (no) Publikasjoner av Arild Hovland i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* (no) Publikasjoner av Arild Hovland i BIBSYS

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** CRIStin
 |
**Rongcheng Shidaowan kjernekraftverk** (荣成石岛湾核电站 , *Rongcheng - Shidao Bay Nucelar Power Plant*) er et kjernekraftverk under utbygging i byfylket Rongcheng i Weihai-prefekturet, provinsen Shandong i det østlige Kina.

Byggingen av hovedreaktorene (kinesiske CAP 1400-reaktorer) startet i 2013, og anlegget er planlagt å starte full produksjon av elektrisk kraft i 2017. Anlegget vil bestå av i alt åtte reaktorer på totalt 9.300 MW når anlegget står ferdig. For tiden (2013) er det installert enreaktor med 200 MW effekt.

Reaktorene skal omfatte dagens 1 x 200 MW, 1 x 1.000 MW (HTG), 4 x 1.250 MW (AP), 1 x 1.400 MW (CAP), og 1 x 1.700 MW (CAP) enheter. Det vil kunne bli et av de aller største kjernekraftverket i verden, dersom det fullføres etter planen. Majoritetseier med 55% av eierskapet blir State Nuclear Power Technology Corporation (SNPTC), mens 45% av eierskapet skal innehas av China Huaneng Group.

Se også
-------

Liste over verdens største kjernekraftverk

Eksterne lenker
---------------

* FRbiz news
* *CAP1400 development underway in China* - Nuclear Energy Insider, 19. april 2010. Besøkt 29. mai 2013.
**Poul Effersøe** (født 24. januar 1871 på Tvøroyri, død 11. mars 1926 i Tórshavn) var en færøysk overrettssakfører. I 1925 ble han oppnevnt som offentlig forsvarer ved Retten på Færøyene.

Han vokste opp i Færøyenes dansktalende embedsmannsstand som sønn av sysselmann og kanselliråd Gudmund Effersøe og hustru Cathrine Müller på Tvøroyri. Blant hans søsken var agronom og dikter Rasmus Effersøe, folketings- og landstingsmann Oliver Effersøe og amtslege og distriktslege John Effersøe. Han var brorsønn av redaktør og folketingsmann O.P. Effersøe, søstersønn av sysselmann og folketingsmann Hans Christopher Müller, svoger til kjøpmann Niels Juel Mortensen samt morbror til sakfører og lagtingsmann Edward Mitens (Mortensen). Farsslekten var islandsk, hentet sitt navn fra Örfirisey ved Reykjavík, og kom til Færøyene med farfaren, som var regnskapsfører ved den danske monopolhandelen.

Han tok studentereksamen ved Sorø Akademi i 1889 og juridisk embedseksamen ved Københavns Universitet i 1897. På Sorø var han en kjent cricketspiller, og mens han studerte i København, spilte han fotball for Kjøbenhavns Boldklub, men ble rammet av tuberkulose, og ble plaget av sykdom resten av livet. Han måtte tilbringe lange perioder på sykehus og sanatorier, og ble holdt borte fra arbeidslivet. Han klarte likevel å utføre sine oppgaver som fullmektig hos amtmann Anton Groothoff på Bornholm og hos overrettssakførerne Frederik Phister og Sophus Sinding i København med gode attester. I 1901 vendte han hjem til Færøyene. Han begynte å praktisere som sakfører uten bevilling i Tórshavn i 1905, og fikk bevilling som overrettssakfører i 1914. I 1925 ble han også oppnevnt som offentlig forsvarer. Han tok opp den unge sakføreren Helge Simons som kompanjong i sakførerforretningen, som ble videreført etter Effersøes død i 1926.

Referanser
----------

1. 1 2  Heilsen, Henning (1969). «John Gudmundsen Effersøe». *Personalhistorisk Tidsskrift* **(dansk)**. 15 (3): 109–123. ISSN 0300-3655.
2. ↑  Degn, Anton (1935). «Oliver Effersøe». I Engelstoft, Povl og Dahl, Svend. *Dansk Biografisk Leksikon* **(dansk)**. 6 (2 utg.). København: Gyldendal. s. 208–209. CS1-vedlikehold: Flere navn: redaktørliste (link)
3. ↑  Hjorth-Nielsen, H. (1941). *Danske Sagførere 1869–1919* (PDF) **(dansk)**. København: J. Jørgensen & Co. s. 92.
4. ↑  «Mindeord om Poul Effersøe». *Dimmalætting* **(dansk)**: 3. 24. juli 1926.
5. ↑  «Poul Effersøe». *Dimmalætting* **(dansk)**: 1. 17. mars 1926.
6. ↑  «Overretssagfører Poul Effersøe». *Føroyatíðindi* **(dansk)**: 3. 13. mars 1926.

Portal: Færøyene
**Patrick Ness** (født 17. oktober 1971 i Fairfax County, Virginia) er en amerikansk-britisk barnebokforfatter bosatt i London, best kjent for *Monsters of Men* (2010) og *Monsteret kommer*. Han mottok Carnegie Medal in Literature for begge bøkene.

Liv
---

Faren var militært ansatt, og Patrick vokste opp i Virginia, Hawaii, Washington og Los Angeles. Han studerte engelsk ved University of Southern California, og flyttet i 1999 til England.

Ved siden av sitt eget forfatterskap har han skrevet litteraturkritikk for *The Daily Telegraph*, *The Times Literary Supplement*, *The Sunday Telegraph* og *The Guardian*.Han har også vært *Writer in Residence* for Booktrust.

Bøker
-----

Ness utga en roman og en novellesamling for voksne før han i 2008 utga sin første barnebok. For *The Knife of Never Letting Go* (2008) mottok han debutantprisen Guardian Children's Fiction Prize, Booktrust Teenage Prize og fantasy-prisen Tiptree Award. Boka er den første i «Chaos Walking»-trilogien, og oppfølgerne *The Ask and the Answer* og *Monsters of Men* utkom i de to følgende årene. Serien skildrer to ungdommer på en planet preget av «information overload»: alle kan høre alles tanker. Den andre av bøkene vant Costa Book Awards for 2009, den tredje av bøkene vant Carnegie Medal in Literature.

Med *Monsteret kommer* (*A Monster Calls*, 2011; norsk utgave 2012) fullførte Ness et manus etter idé av den avdøde forfatteren Siobhan Dowd. Historien er en fabel om en gutt som må lære seg å takle «monsteret», som er frykten for morens dødelige sykdom. Ness fikk Carnegie Medal in Literature for boka, og illustratøren Jim Kay fikk Kate Greenaway-medaljen for sin del av boka.

På norsk finnes pr 2013 bare *Monsteret kommer*

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 12. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   NooSFere, oppført som Patrick NESS, NooSFere author ID 2147188918, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Internet Speculative Fiction Database, ISFDB forfatter-ID 111689, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑  ; *Autorités BnF*; besøksdato: 10. oktober 2015; BNF-ID: 160363524.
5. ↑   tiptree.org[Hentet fra Wikidata]
6. 1 2   carnegiegreenaway.org.uk[Hentet fra Wikidata]
7. ↑  «Offisielt nettsted».
8. ↑  carnegiegreenaway.org.uk *Monsters of Men* Arkivert 29. januar 2013 hos Wayback Machine.
9. ↑  carnegiegreenaway.org.uk *A Monster Calls* Arkivert 23. september 2015 hos Wayback Machine.
10. ↑  «cappelendamm.no». Arkivert fra originalen 18. februar 2014. Besøkt 12. mai 2013.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Patrick Ness – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Patrick Ness på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Patrick Ness hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* (en) Patrick Ness på Instagram Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NLA **·** NDL **·** NKC **·** CiNii
 |
Scenen under GranittRock 2010
**GranittRock** er norsk rockefestival som siden 2005 arrangeres årlig på Lillomarka Arena ved Ammerud i bydel Grorud i Oslo. Festivalen kjennetegnes av at den er gratis og rusfri. Den blir drevet av Foreningen GranittRock, som er en ideell organisasjon.

Historie
--------

GranittRock ble arrangert første gang 22. september 2005. Arenaen var et naturlig amfi mellom høyblokkene på Ammerud i Oslo. 3 000 mennesker fikk med seg blant andre Backstreet Girls, Warlocks, Street Legal og Don Martin.

Våren 2006 mistet GranittRock sitt amfi mellom blokkene på Ammerud. GranittRock ble derfor arrangert i Lillomarka Arena, en nedlagt del av steinbruddet på Grorud. Lillomarka Arena har en kapasitet på mellom 50– og 60 000 mennesker.

Fredag den 8. september 2006, fikk 22 000 mennesker med seg bl.a. Dumdum Boys, TNT, Street Legal, Jørun Bøgeberg. Dagen etter så 15 000 mennesker artister som Asgeir, Karpe Diem, Wig Wam og Christian Ingebrigtsen. 23 band og artister deltok på GranittRock 2006.

GranittRock 2007 ble arrangert 7.–8. september 2007, og befestet sin posisjon som Oslos største rockefestival. Rundt 40 000 mennesker besøkte festivalen. De fikk med seg blant andre Turboneger, Big Bang, Minor Majority, CC Cowboys. I 2007 satset GranittRock i samarbeid med Radio NRJ tungt på en hiphop/pop-scene. Her spilte blant andre MadCon, Erik og Kriss, Samsaya, Jaa9 & OnklP, El Axel. 

Siden 2007 har festivalen samarbeidet med Stovner Rockefabrikk og Fyrhuset musikkverksted og tilbudt grupper fra disse musikkhusene opptredener fra ungdomsscenen.

I 2010 mottok Granittrock Oslo bys kunstnerpris for 2009 for festivalens betydning for Oslo, og særlig Groruddalen. I tildelingen ble det vaktlagt at siden festivalen er rusfri, er den mer barnevennlig enn mange andre store kulturbegivenheter, og tiltrekker seg et bredere publikum enn de fleste musikk- og kulturfestivaler.

I 2016 var hovedattraksjonene Paperboys, Silvana Imam, Kaveh og Cezinando, i tillegg til et 10-talls andre grupper på hovedscenen og ungdomsscenen.

1. og 2. september 2017 ble den 12 festivalen flyttet til Grorudparken siden Steinbruddet var under ombygging til skiskytterarena. 
Blant artistene var Honningbarna, Seigmen, Gilli, Unge Ferrari og Arif.

Referanser
----------

1. ↑  «Gratis rockefest i skogen». Gudbrandsdølen Dagningen.no. 7. september 2008. Besøkt 17. desember 2008.
2. ↑  [Bystyret, Oslo kommune].no (8. mai 2010): *Foreningen GranittRock* Besøkt 14. mai 2010

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) GranittRock – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon
 |
***Grevinnen av Monte Cristo*** (amerikansk tittel: *The Countess of Monte Cristo*) er en amerikansk romantisk komedie fra 1948 regissert av Frederick De Cordova og Andrew L. Stone (Sistnevnte er ukreditert i rulleteksten). I rollene ses blant andre Sonja Henie, Olga San Juan og Dorothy Hart.

Innspillingsfakta
-----------------

Filmen ble spilt inn fra 12. april til slutten av juni 1948. Ifølge *The Hollywood Reporter* ble skøytescenene filmet på location i *Westwood Ice Rink* i Los Angeles.

Fakta om filmen
---------------

Tyske Walter Reisch, som er kreditert for historien i denne filmen, var manusforfatter for *Die Gräfin von Monte Christo* fra 1932. *Grevinnen av Monte Cristo* er en nyinnspilling av Universal Pictures' film med samme navn fra 1934. Begge er bygd på den tyske filmen.

Ifølge artikler i *The Hollywood Reporter* var det opprinnelig planlagt at Universal-International skulle produsere *Grevinnen av Monte Cristo* i Technicolor med start i februar 1948. Istedet ble den produsert i sort-hvitt av Westwood Corporation med Universal Pictures Company, Inc. som distributør.

Andrew Stone begynte som regissør for denne filmen. Han hadde filmet i minst to måneder inntil han, da det bare gjenstod ti dager av innspillingsskjema, ble erstattet av Frederick De Cordova 25. mai 1948. Selv om noen artikler i *The Hollywood Reporter* oppgav «plutselig sykdom» som årsaken til Stones fratreden, indikerte artikkelen *Rambling Reporter* i samme magasin fra 8. juni 1948 at produsentene ikke syntes at filmen var lystig nok. De Cordova fullførte innspillingen, filmet noen scener på nytt og tilføyde andre. Det er uklart hvor mye av Stones materiale som ble anvendt i den ferdige filmen.

Produksjonstabeller i *The Hollywood Reporter* oppgav Tony Gaudio som Stones sjefsfotograf. Da De Cordova overtok som regissør, ble Edward Cronjager ny sjefsfotograf.

Rolleliste
----------

(Kun krediterte)

* Sonja Henie - Karen [Kirsten]
* Olga San Juan - Jenny [Johnsen]
* Dorothy Hart - Peg Manning
* Michael Kirby - [Løytnant] Paul Von Cram
* Arthur Treacher - Administerende hotelldirektør
* Hugh French - Grev Holgar
* Ransom M. Sherman - Mr. Hansen
* Freddie Trenkler - «Skating specialty»
* John James - Freddie
* Arthur O'Connell - Assisterende direktør [Jensen]
* Joseph Crehan - Joe
* Ray Teal - Charlie

Referanser
----------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  «The Countess of Monte Cristo». *AFI Catalog of Feature Films*. American Film Institute. Besøkt 14. november 2017.
2. ↑  «Die Gräfin von Monte Christo». *filmportal.de*. Besøkt 14. november 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Grevinnen av Monte Cristo* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Grevinnen av Monte Cristo* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Grevinnen av Monte Cristo* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Grevinnen av Monte Cristo* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Grevinnen av Monte Cristo* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Grevinnen av Monte Cristo* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**ARA «Veinticinco de Mayo»** var et argentinsk hangarskip. Skipet ble opprinnelig bygget for den britiske marinen som HMS «Venerable» og deretter solgt til Nederland i 1948 hvor hun tjenestegjorde som Hr. Ms. «Karel Doorman» frem til hun ble solgt til Argentina i 1968.

Beskrivelse
-----------

ARA «Veinticinco de Mayo» var som forgjengeren i den argentinske marinen ARA «Independencia» av den britiske «Colossus»-klassen, men hadde mens hun var i nederlandsk tjeneste gått i gjennom en omfattende modernisering hvor hun blant annet fikk et moderne vinklet flydekk.

Flygruppen til ARA «Veinticinco de Mayo» bestod til å begynne med av Sud T-28P Fennec angrepsfly, North American SNJ-5C Texan treningsfly/lette angrepsfly og Grumman S-2 Tracker anti-ubåtsfly.

SNJ-5C Texan-flyene var bare i bruk de første månedene, og i 1972 ble Fennec-flyene erstattet av Douglas A-4Q Skyhawk angrepsfly. I april 1983 hadde ARA «Veinticinco de Mayo» gått i gjennom de nødvendige modifikasjonene for å kunne ta i bruk Dassault Super Étendard jagerbombere som ble brukt ved siden av Skyhawk-flyene. I 1988 opphørte den argentinske marinens bruk av Skyhawk.

Operativ historie
-----------------

### Tjeneste i Royal Navy

**HMS «Venerable»** ble satt i tjeneste hos Royal Navy 17. januar 1945. I 1947 ble skipet tatt ut av tjeneste og solgt til Nederland 1. april 1948.

### Tjeneste i Den nederlandske marinen

Da skipet ble kjøpt av Nederland ble det døpt om til **Hr. Ms. «Karel Doorman»**. Hun ble satt i tjeneste 28. mai 1948 og ble brukt frem til 29. april 1968. 15. oktober 1968 ble skipet solgt til Argentina.

### Tjeneste i Den argentinske marinen

Veinticinco de Mayo, 1978-1980
Etter at Den argentinske marinen overtok skipet ble hun døpt **ARA «Veinticinco de Mayo»** og satt i tjeneste 12. mars 1969.

Ved begynnelsen av Falklandskrigen var ARA «Veinticinco de Mayo» utstyrt med A-4Q Skyhawk angrepsfly, S-2 Tracker anti-ubåtsfly, SH-3 Sea King helikoptre for anti-ubåtkrigføring og transport og et Sud Alouette III helikopter for redning og forbindelse.

28. mars 1982 forlot hun Puerto Belgrano for å ta del i invasjonen av Falklandsøyene og flyene hennes dekket invasjonen den 2. april før hun vendte tilbake til havn. 28. april forlot hun igjen havnen for å møte den britiske flåtestyrken, og 1. mai fløy flygruppen de første toktene mot den britiske styrken. 2. mai fortsatte forsøkene på å møte den britiske styrken, men da den argentinske krysseren ARA «General Belgrano» ble senket av torpedoer fra den britiske undervannsbåten HMS «Conqueror» omking 16:00 lokal tid ble ARA «Veinticinco de Mayo» beordret tilbake til basen. Hun tilbrakte resten av krigen i havn, men flyene hennes ble brukt fra landbaser.

I 1988 ble hun lagt i opplag, og i 1997 ble hun tatt ut av tjeneste for godt. Solgt for opphugging i 1999.

Kilder
------

* David Donald og Daniel J. March, red. (2001). «Argentina». *Carrier Aviation Air Power Directory*. Norwalk: AIRtime publishing. s. 84-91. ISBN 1-880588-43-9.

* Bernhard Ireland (2005). «Veinticinco de Mayo». *The Illustrated Guide to Aircraft Carriers of the World*. London: Hermes House. s. 241. ISBN 1-84477-746-4.

Emblemet til ARA «Veinticinco de Mayo»
**Granerevyen** er en revy som årlig arrangeres i Arendal av Idrettsklubben Grane. Revyen ble for første gang arrangert i 1924. Forløperen til Granerevyen var den såkalte Dilettantforestillingen som idrettsklubben Grane holdt i det gamle teateret på Tyholmen 24. og 25. november året før. Forestillingen inneholdt et teaterstykke med tittelen "Herr sakfører", samt musikalske innslag og sketsjer. Forestillingen ble en stor suksess, ikke minst økonomisk.[1]

Forbudt under krigen
--------------------

I årene mellom 1941 og 1944 tok Granerevyen en foreløpig pause som følge av okkupasjon og revyforbud. Deler av ensemblet kom likevel også sammen i krigsårene og laget forestillinger der inntektene gikk til veldedige formål. I 1945 var Granerevyen på plass igjen, og har i de påfølgende år holdt forestillinger helt frem til i dag.

Arkivet
-------

Arkivet etter Granerevyen befinner seg idag på KUBEN i Arendal. Arkivet inneholder egenproduserte trykksaker som plakater og programhefter, inneholder arkivet også revytekster, fotografier og avisutklipp. Arkivet strekker seg fra oppstarten i 1923/1924 og frem til 2000.

Referanser
----------

1. ↑  Granerevyen 1981 Arkivert 15. august 2016 hos Wayback Machine. *Avtrykket.no*, 24.04.2016
**Kristine Fredriksen** (født 17. august 1860 på Tromøy, død 2. februar 1968 i Grimstad) var Norges eldste person fra 10. juni 1966 til sin død.

Foreldrene var Fredrik og Hellevine Johannesen. Flere av hennes nære slektninger ble meget gamle. Broren Helmer var 98 år gammel da han døde i 1957. Moren døde den 3. juni 1923, 90 år gammel.[]

«Hva skal en med disse mannfolkene? Jeg har greid å forsørge meg selv, sluppet å gifte meg for å bli sørget for. Og da er det jo ingen sak. Det er nok av disse som må klenge seg på en mann», uttalte Kristine til avisene da hun fylte 107 år. Kristine levde i alle år et selvstendig liv. Som ung begynte hun i tjeneste hos en familie i Arendal og etter hvert som årene gikk var hun i tjeneste hos flere familier. Hun arbeidet også en tid på Grand Hotell. Senere i livet stelte hun for gamle slektninger, blant annet sin mor. 

Kristine hadde et moderne livssyn. Hun likte godt at kvinnene hadde kommet seg på Stortinget og mente at en kvinnelig statsminister også ville kunnet klare brasene (dette var 15 år før Gro Harlem Brundtland ble statsminister), men han som satt som statsminister på den tiden var nok også en flink fyr, mente Kristine.

Da Beret Esp døde i Hemne den 10. juni 1966, 108 år gammel, ble Kristine Norges eldste person. En ukronet tittel hun hadde frem til hun døde stille og fredelig på et sykehjem i Grimstad den 2. februar 1968, 107 år og 169 år dager gammel. Det var bare på slutten at hun ble flyttet til Grimstad; hele sitt liv før det hadde hun tilbrakt i Arendal eller på Tromøya.

Referanser
----------

1. 1 2  *Norges eldste: Arendalsdamen Kristine Fredriksen feiret sitt 107de år*, Nordisk Tidende, 19. oktober 1967
**RS 90 «Odd Fellow II»** var en redningsskøyte som ble bygget for Redningsselskapet i 1974 ved Fjellstrand Aluminium Yachts AS. Fartøyet er oppkalt etter Odd Fellow-ordenen, som i mange år har hatt et tett forhold til Redningsselskapet og som også finansierte byggingen.

Redningsskøyta ble tatt ut av tjeneste og solgt i 2011 for å benyttes i oppdrettsnæringen. Fartøyet eies per februar 2019 av Lerow AS på Dolmøya, som har beholdt navnet «Odd Fellow II».

Rocknes-forliset
----------------

«Odd Fellow II» var den første båten som nådde frem til MS «Rocknes» etter at den hadde kantret i Vatlestraumen utenfor Bergen 19. januar 2004. Redningsskøyta hadde på den tiden stasjon på Kleppestø utenfor Bergen, og var på vei til et oppdrag ved Flesland når MS «Rocknes» kantret. «Odd Fellow II» var på plass på få minutt, og som første fartøy på stedet fikk de berget seks av mannskapet opp fra sjøen.

> Rocknes-forliset er det absolutt verste og mest utfordrende jeg har vært med på.
> 
> 
> Maskinist Erik Bustegaard
> 
> 

RS «Odd Fellow II» og RS «Hvaler» deltok i det påfølgende utfordrende søkearbeidet. Det var 30 personer ombord i skipet. Av dem omkom 18 personer, derav én nordmann, én tysker og 16 filippinere. Som mulige årsaker til ulykken ble nevnt feilnavigering, mangelfull sjømerking, dårlig stabilitet og feil lasting.

Se også
-------

* Redningsselskapets redningsskøyter

Referanser
----------

1. ↑  Hammervik, Trond (12. august 2011). «Odd Fellow II tilbake til Frøya». *www.hitra-froya.no*. Besøkt 14. februar 2019.
2. ↑  Berge, Aslak (3. september 2014). «Lerow doblet under vann». *iLaks*. Besøkt 14. februar 2019.
3. ↑  «Forliset vi aldri glemmer». *www.ntbinfo.no* **(norsk)**. Redningsselskapet. Besøkt 14. februar 2019.

Se også
-------

* RS «Odd Fellow»
**Antoine (Antonius Hendricus) Mazairac** (født 24. mai 1901 i Roosendaal, Noord-Brabant, død 11. september 1966 i Dortmund, Tyskland) var en nederlandsk banesyklist som ved siden av andre gode resultat tok sølv under Sommer-OL 1928 og ble verdensmester i 1929.

Mazairac begynte med sykling da han var 16 år gammel, og i 1921 ble han nederlandsk mester i sprint på bane for første gang, noe han gjentok fem ganger. Han kom blant de tre beste i tre verdensmesterskap, 2.-plass i 1923, 3.-plass i 1926 og han ble verdensmester i 1929.

I 1929 forårsaket et stygt fall at Mazairac ønsket å avslutte karrieren innen sykkelsport. Han stilte likevel en siste gang til start under VM, og ble da verdensmester i banesykling.

Under de olympiske sommerlekene i 1928 deltok han som amatør. På 1000m sprint på bane individuelt fikk han sølv da han slo danske Willy Falck Hansen, og så seg slått av franskmannen Roger Beaufrand.

Ved siden av karrieren som syklist arbeidet Mazairac også som kontorfunksjonær for en kommune, før han senere ble bilmekaniker og eier av et bilverksted i Bergen op Zoom. Under et sykkelritt for veteraner i Dortmund, Tyskland falt han stygt, og dagen etter døde han av skadene.

Referanser
----------

1. ↑  Resultater på bikecult.com Arkivert 28. desember 2008 hos Wayback Machine.
2. ↑  «Resultater fra OL 1928 på sports-reference.com». Arkivert fra originalen 12. desember 2013. Besøkt 17. januar 2010.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Antoine Mazairac – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Antoine Mazairac – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Antoine Mazairac – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Antoine Mazairac – Cycling Archives Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** BNF **·** BNF (data)
 |
Stasjonsbygningen på Byglandsfjord huser i dag det lokale folkebiblioteket.
Stasjonsbygningen fotografert i år 2000.
**Byglandsfjord stasjon** var endepunktet for Setesdalsbanen som trafikkerte strekningen Grovane – Byglandsfjord inntil banen ble nedlagt i 1962. Stasjonsbygningen er oppført i dragestil og brukes i 2011 som bibliotek. Den er tegnet av arkitekt Paul Due og oppført 1895.

Hele stasjonsområdet er fra 2002 fredet etter paragraf 15 i kulturminneloven for fredning av bygninger, anlegg m.v. fra nyere tid. Fredningen gjelder alle bygningene: Stasjonsbygningens eksteriør og interiør, privetbygning, lokomotivstall, godshus, plattform og lasterampe, dessuten et område rundt stasjonen.

Siste tog til Byglandsfjord stasjon gikk 2. september 1962. Dagen etter startet demonteringen av skinnegangen. Dølene hadde kjempet lenge for å beholde banen, likevel ble det nedleggelse. 400 mennesker var med på den siste togreisen og hendelsen ble omtalt som en gravferd, og flaggene var heist på halv stang. 

Stasjonen er Bygland kommunes tusenårssted.

Litteratur
----------

* Bjerke, Thor og Holom, Finn (2004). *Banedata 2004*. Hamar / Oslo: Norsk Jernbaneklubb / Norsk Jernbanemuseum. s. 278-279. ISBN 82-90286-28-7. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

Referanser
----------

1. ↑  Siste tog til Byglandsfjord, Avtrykk.no, 18.04.2017

Eksterne lenker
---------------

* (en) Byglandsfjord stasjon – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «Byglandsfjord stasjon». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
Urnes stavkirke Foto: Nina Aldin Thune 
**Bygningsvern** er et overordnet begrep som både omfatter administrativt og opinionsdannende arbeid, samt den fysiske siden, bygningspleien.

Dette omfatter beskyttelse, rehabilitering og pleie av bygninger som har antikvarisk verdi. Vern av antikvariske bygninger er underlagt lovfestede retningslinjer, primært nedfelt i kulturminneloven og forskrifter til denne.

Det finnes om lag 3800 fredede bygninger i Norge, der anslagsvis 2300 er i privat eie. I tillegg kommer et stort antall bygninger med status som bevaringsverdige.

Av 276 profane middelalderbygninger er 21 bygd i stein, resten er av tre. 85 prosent av dem er restaurert, de fleste på gårder. Det finnes 70 ruiner av klostre, festninganlegg og bygninger fra middelalderen. Det er 154 steinkirker fra middelalderen. I tillegg er Norge i den unike situasjonen at det er det landet i verden som har flest tømmerhus fra middelalderen.

Se også
-------

* Kulturvern
* Kulturminneloven
* Kulturminnevern
* Ruiner

Referanser
----------

1. ↑  Miljølære: Bygningsarven (Tall om bygninger)

Eksterne lenker
---------------

* Miljøstatus i Norge: Gamle bygninger
* Miljøstatus i Norge: Fredete bygninger Arkivert 24. april 2016 hos Wayback Machine.
* Miljøstatus i Norge: Fredete bygninger på kart

| * v
* d
* r
Bygningsvern |
| --- |
| 
* Bygningspleie
* Fredning
* Konservering
* Rehabilitering
* Renovering
* Reparasjon
* Restaurering
* Utbedring
* Vedlikehold
* Kulturminneverdier

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |
Kitty Kiellands bilde «Sommernatt» fra 1886 er et karakteristisk bilde fra Fleskumsommeren.
**Fleskumsommeren** (eller *Fleskum-sommeren*) på gården Fleskum i Bærum var et kunstnerkollektiv sommeren 1886, som innledet nyromantikken i norsk malerkunst.

Sommeren 1886 samlet en rekke fremtrendende norske kunstnere seg på Christian Skredsvigs gård Fleskum i Bærum. De sentrale personene var, i tillegg til verten, Gerhard Munthe, Eilif Peterssen, Harriet Backer, Kitty Kielland og Erik Werenskiold. Fleskumsommeren er blitt et begrep innen norsk kunsthistorie, og regnes med sine mange stemningsbilder som starten på nyromantikken i norsk malerkunst.

Det som preger bildene er skumringen, i forhold til tidligere da dagen stod i fokus. Dette fikk store konsekvenser for fargebruken. Sommernatten er spesiell for Skandinavia. Vannflaten ble ofte malt, og vannflaten i seg selv ble sett som et symbol på menneskets sinn og på naturen. Det var kunstkritikeren Andreas Aubert som i en artikkel[*hvor?*] lanserte tanken om å bruke det særegne nordiske lyset som uttrykk for nordisk kunsts egenart og *nordiskhet*.

Se også
-------

* Vågåsommeren

Referanser
----------

1. ↑  Sørlie, Nina, red. (2002). *Seljefløytens toner : Fleskum-malerne : Harriet Backer, Kitty L. Kielland, Gerhard Munthe, Eilif Peterssen, Christian Skredsvig, Erik Werenskiold*. Kistefos-museet. ISBN 8273931226.
2. ↑  Thomsen, Ingrid Reed (1979). *Fleskummalerne og norsk billedkunst på 1800-tallet*. Kunst i skolen.

Portal: Kunst
**Rùm** (skotsk gælisk, ofte anglifisert til **Rum**) er en øy på vestkysten av Skottland i Hebridene. På store deler av 1900-tallet var øya kjent som **Rhum**, en omskriving av navnet foretatt av eieren sir George Bullough som ikke ville være kjent som *the Laird of Rum*.

Rùm ligger i de indre Hebridene, og er med sitt areal på 104,63 km² den største av øyene i Small Isles. Rùm ligger vest for Eigg, sør for Skye og Soay og øst for Canna/Sanday. Det høyeste punktet på Rùm er Askival som er 812 meter over havet.

Øya har i dag en befolkning på 22 (2001), som alle bor i landsbyen *Kinloch* på østkysten av øya. Det er spor av bosettinger på Rùm fra så langt tilbake som 7000 år f.Kr. noe av den tidligste kjente spor av mennesker i Skottland. Det er ikke mange skriftlige kilder om de keltiske og norrøne innbyggerne fra tiden før år 1000. Fra 1100-tallet var øya eid av forskjellige klaner, blant dem klan Maclean fra øya Coll. Ved slutten av 1700-tallet hadde øya en befolkning på nærmere 400 personer, men disse ble fordrevet under tvangsflyttingene kjent som *Highland Clearances* på 1800-tallet.

Øya ble et privat eid feriested, og det eksotiske Kinloch Castle ble bygget av George Bullough i 1900. Øya ble i 1957 kjøpt av forløperen til Scottish Natural Heritage, *Nature Concervancy Council*. Scottish Natural Heritage eier og driver øya i dag.

Senter for forskning
--------------------

Rùm har en stor bestand av hjort som har vært gjenstand for langsiktige forskningsprosjekter. Disse har resultert i mye ny kunnskap om blant annet bestandsregulering og adferdsøkologi, og framstår i dag som noen av de best kjente langtids-studier innen økologien.
Et av de mest vellykkede eksempler på gjen-innføring av utdødde arter er utsettingene av havørn på Rùm, basert på fugler fra Nordland. Havørnene har etablert livskraftige bestander og også spredt seg til andre øyer, blant andre Mull.

Referanser
----------

1. ↑  Haswell-Smith, Hamish (2004). *The Scottish Islands*. Edinburgh: Canongate. ISBN 1-84195-454-3.

| * v
* d
* r
Øyer i Hebridene |
| --- |
| Indre Hebridene | Ascrib Islands **·** Canna **·** Cara **·** Càrna **·** Coll **·** Colonsay **·** Crowlin Islands **·** Eigg **·** Gigha **·** Iona **·** Isay **·** Islay **·** Jura **·** Kerrera **·** Lismore **·** Oronsay **·** Muck **·** Mull **·** Raasay **·** Rona **·** Rùm **·** Sanday **·** Skye **·** Slate Islands **·** Soay **·** Staffa **·** Summer Isles **·** Tiree **·** Treshnish Isles **·** Ulva |  |
| Ytre Hebridene | Barra  **·** Barra Isles **·** Benbecula **·** Berneray **·** Eriskay **·** Flannan Isles **·** Great Bernera **·** Harris og Lewis **·** Monach Islands **·** North Rona **·** North Uist **·** Rockall **·** Scalpay **·** Shiant Isles **·** South Uist **·** St. Kilda |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Arild Hjulstad Østby** kjent som **bymarkmorderen** (født 23. september 1917, død ca. 9. september 1943) var en norsk drapsmann og torturist som jobbet for Rinnanbanden.

Østby var ett av de få bandemedlemmene som var straffedømt. I 1935 fikk han advarsel fra politiet for å ha blottet seg og onanert på offentlig sted. Samme år slo han en 19 år gammel jente med en hammer under et voldtektsforsøk. I 1938 prøvde han å voldta en femtenåring, men slapp med 60 dagers fengsel. Med et slikt rulleblad, og spesielt etter drapet på agenten Marino Nilsson, ville Østby normalt blitt droppet av Gestapo; men da var han blitt altfor viktig for Henry Rinnan.

Sommeren 1942 begynte han å jobbe for de tyske okkupasjonsmyndighetene. Etter enda et overfall i 1942 ble han raskt satt fri etter påtrykk fra disse. Han var en aktiv deltaker i Rinnanbandens tortur av fanger. Vinteren 1942 var han med på å likvidere bandemedlemmene Marino Nilsson og Bjarne Kristensen.

22. august 1943 overfalt og drepte han en kvinne i bymarka. Offeret, Ruth Haarstad, var fra Narvik og 22 år gammel. Fra Gamle Bynesvei tvang han henne inn i skogen og skjøt tre skudd i ryggen på henne for å forgripe seg på henne. Angivelig forgrep han seg seksuelt på henne etter hun var død. Han ble raskt arrestert av norsk politi, men saken ble overtatt av tyske myndigheter som 9. september 1943 meldte i avisene at han hadde blitt henrettet.

Referanser
----------

1. 1 2   digitaltmuseum.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Aage Georg Sivertsen: *Rinnanbanden* (s. 188), Kagge forlag, ISBN 978-82-489-2989-5
3. ↑  Aage Georg Sivertsen: *Rinnanbanden* (s. 189)
4. ↑  «Bymarkmorderen», Justismuseet

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Arild Oskar Eidesen** (født 8. oktober 1947) er en norsk jurist fød og oppvokst i Haugesund.

Han ble cand.jur. i 1974, var dommerfullmektig i Kragerø, advokat i Bergen kommune og arbeidet 1979–1981 for FNs høykommissær for flyktninger i Sørøst-Asia, som *associate protection officer og anti-piracy coordinator for the Gulf of Thailand*. Han ble lagdommer i 1984, lagmann i 1991 og førstelagmann i Hålogaland 2000–2017. 

Eidesen har vært medlem/leder av flere offentlige utvalg, senest utvalget som la frem NOU 2016:26 «Et fremtidsrettet kvotesystem».

I 1983 var han medlem av en FN-komite som utredet sjørøveri i Sørøst-Asia, i 1989 valgobservatør under de FN-ledede valgene i Namibia og i 1991 field officer i kurdisk flyktningeleir etter den første Gulf-krigen.

I studietiden var Eidesen aktiv i Den konservative studenterforening, bl.a. som formann høsten 1969, og arbeidet på Juss Buss, UiO jan. 1972 – juni 1973. Han satt i styret for Den norske Dommerforening 1986–1998, som leder 1995–1998. Fra 1993 til 1999 møtte han i Den Internasjonale Dommerunion (IAJ) og Den Europeiske Dommerunion (EAJ). I 1987–1992 var han medlem av Etterutdanningsrådet for dommere. Han var Statens kontrollør i Norges Råfisklag 1986–2014 og deltar i styret for Juridisk fakultet, UIT/Norges Arktiske Universitet, 2013–2017 som leder. 

Eidesen er fra 2018 leder av Stortingets utvalg for rettferdsvederlag.

Eksterne lenker
---------------

* Domstolene i samfunnet (NOU 1999:19)
* Hurtigbåten MS Sleipners forlis 26. november 1999 (NOU 2000:31)
* Lov om offentlige undersøkelseskommisjoner (NOU 2009:9)
* Et fremtidsrettet kvotesystem (NOU 2016:26)
**Kurdistans demokratiske parti i Iran** (kurdisk: Hizbi Demokirati Kurdistani Êran) er en kurdisk opposisjonsgruppe i  iransk Kurdistan som søkte politiske rettigheter og nasjonale rettigheter for kurderne i Iran. KDP-I ble delt inn i to retninger for andre gang i 2008. Det nye partiet har gått med navnet Kurdistans demokratiske parti (KDP, må ikke forveksles med Kurdistan demokratiske parti som holder til i Irak og med Messoud Barzani som leder) 

Abdul Reham Qasemlo er en av de viktigste symbolene for en kurdisk autonomi i Kurdistan-Iran, og det var Qasemlo som utformet partiet KDP-I. Han ble skutt og drept av iranske agenter i Wien i 1989. I Mykonos-attentatet i Berlin ble fire kurdiske eksilpolitikere drept på oppdrag fra de iranske hemmelige tjenestene. 

Generalsekretæren for KDP-I er Mustafa Hijri og Mustafa Mouloudi for KDP. 
Partiene kjemper for de samme rettighetene, men ble delt på grunn av en rekke uenigheter innad i partiet i 2008.

Begge to partiene holder til i Nord-Irak i den kurdiske byen Koye.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) PDKI – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Arild Lauvland** (født 19. november 1937, død 30. april 2017) var en norsk arkitekt.

Han er best kjent for å ha tegnet kirker oppført i og rundt Kristiansand. Tidlig i sin karriere var han ansatt i arkitektfirmaet Brantzeg og Haugen, der han var utførende arkitekt for Kristiansand frikirke (ferdigstilt 1966). Senere tegnet han Hellemyr kirke (oppført 1988) og Voie kirke (to byggetrinn sluttført 1982 og 1990). Voie stod også modell for Voksen kirke i Oslo. Sammen med arkitekt Arne Åmland og kunstneren Kjell Nupen vant han i 1999 en arkitektkonkurranse for Søm kirke, som ble oppført i 2004.

Lauvland har også tegnet en rekke andre bygningstyper, deriblant avishus for Haugesunds Avis, rederibygg for Rasmussen-Gruppen, eldreboliger, sykehjem og eneboliger, og han har bidratt med reguleringsplaner.

Lauvland er gravlagt på Lund kirkegård på Oddernes, nord for kapellet.

Bilder
------

* Søm kirkeSøm kirke
* Hellemyr kirkeHellemyr kirke
* Voie kirkeVoie kirke
* Voksen kirkeVoksen kirke

Referanser
----------

1. 1 2   www.ecclesia.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Tor Tønnessen:  Kristiansand frikirke] (Agderkultur)
3. ↑  Kirsten og Thor Einar Hanisch: Nekrolog: Arild Lauvland (Aftenposten, 11. juni 2017)
4. ↑  Ecclesia.no
5. ↑  Kristiansand kirkelige fellesråd: Gravplasskart for Oddernes og Lund.
**Alfred Bertran Engelsen** (født 16. januar 1893 i Bergen, død 13. september 1966 i Tvedestrand) var en norsk sportsutøver som deltok under de olympiske leker 1912 i Stockholm.

Engelsen ble olympisk mester i turn under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det norske laget som vant lagkonkurransen fritt system foran Finland. Det var fem lag fra fem nasjoner som var med i konkurransen som ble avholdt på Stockholms stadion. Det var mellom 16 og 40 deltakere på hvert lag. Engelsen deltok også i tårnstupkonkurransen men ble utslått i den første runden.

OL-medaljer
-----------

* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Gull **Gull** i turn, lagkonkurranse fritt system (Norge)

Eksterne lenker
---------------

* (en) Alfred Engelsen – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Alfred Engelsen – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Alfred Engelsen – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Alfred Goeldel-Bronikowen** (født 12. mars 1882, død ukjent) var en tysk skytter som deltok i de olympiske leker 1912 i Stockholm.

Goeldel vant to olympiske medaljer, en sølv- og en bronsemedalje, i skyting under OL 1912 i Stockholm. Han kom på andreplass i den individuelle trapkonkurransen bak James Graham fra USA. Han var også med på det tyske laget som kom på tredjeplass i trap med 510 poeng, bak USA med 532 og Storbritannia med 511. De andre på laget var hans bror Horst Goeldel, Erland Koch, Albert Preuß, Erich Graf von Bernstorff og Franz von Zedlitz und Leipe. Goeldel skjøt totalt 81 poeng som var det fjerde beste resultatet på det tyske laget.

OL-medaljer
-----------

* 1912 Sveriges flagg Stockholm – Sølv Sølv i skyting, trap
* 1912 Sveriges flagg Stockholm – Bronse Bronse i skyting, trap lagskyting (Storbritannia)

Referanser
----------

1. ↑   sports-reference.com, oppført som Alfred Goeldel-Bronikoven, Sports-Reference.com olympisk utøver-ID go/alfred-goeldel-bronikoven-1, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Alfred Goeldel – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Alfred Goeldel – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Alfred Goeldel – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata