recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Margrethe Holmsen** (født Ording 11. november 1866 i Drammen, død 22. august 1949 i Oslo) var en norsk forfatter, litteraturkritiker, redaktør, avholdsaktivist og dyrevernforkjemper.

Familie
-------

Margrethe Holmsen var datter av rektor i Kongsberg Jørgen Fredrik Ording (1832-1888, av slekten Ording) og Marie Benedikte Wildhagen (1845-1913), og søster av teolog og professor Johannes Ording (1869-1929) og skolemannen Fredrik Ording (1870-1929). Hun ble 28. april 1891 gift i Kristiania med personellkapellan og senere sogneprest Paul Holmsen (1863-1904), hvis søster Margrethe (Anne Margrethe Ovidia Holmsen) var lærer og forfatter (under psevdonymet M. H.). Datteren Amunda «Lissa» Holmsen ble gift med komponist og pianist David Monrad Johansen.

Liv og virke
------------

Margrethe Holmsen var i årene 1913-1918 redaktør for bladet *Husmoderen*, hvor hun også skrev bokanmeldelser.
Hun var i perioden 1916-1921 redaktør for bladet *Det hvite Baand*, organ for *Norske kvinders totalavholdsselskap*. Fra 1925 var hun redaktør for bladet *Dyrenes beskytter*, organ for *Norsk Kvindeforening til dyrenes beskyttelse*. Frem til sin død var hun også leder av *Barneforeningen til dyrenes beskyttelse*, og hun var dessuten redaktør for organisasjonens barneblad, og besørget den årlige utgivelsen av dens illustrerte julekalendre.

I 1928 utga hun barneboken *I godt lag – fortellinger om barn og dyr*, der handlingen foregår på en prestegård.

Bibliografi
-----------

* 1928: *I godt lag – fortellinger om barn og dyr*, Some & Co.s Forlag, Oslo

Referanser
----------

1. ↑  *Aftenposten 1949.08.23*. Norge, Oslo. 1949. s. 7.
2. ↑  Jølsen, Gudrun (1972). *Slekten Holmsen*. Oslo: [s.n.] s. 36. ISBN 8299007518.
3. ↑  *Luthersk kirketidende*. Oslo: Luther forl. 1907. s. 399.
4. ↑  *Norsk biografisk leksikon*. Oslo: Aschehoug. 1936. s. 61.
5. ↑  *Norges husmorforbund*. [Oslo]: Norges husmorforbund. 1958. s. 203.
6. ↑  *Gjennom kvinneøyne*. Tromsø: Universitetsforlaget. 1980. s. 156-157. ISBN 8200054691.
7. ↑  Tveterås, Harald L. (1940). *Norske tidsskrifter*. Universitetsbiblioteket. s. 11.
8. ↑  Schilbred, C.S. (1959). *Dyrene og vi*. Oslo: Foreningen til dyrenes beskyttelse. s. 54.
9. ↑  *Moss Avis 1935.12.11*. Norge, Viken, Moss. 1935. s. 4.

Kilder
------

* *Dette skrev kvinner*. Oslo: Skolen. 1984. s. 104. ISBN 8257900109.

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni **·** VIAF **·** ISNI
 |
***Den aktverdige morderen*** er skrevet av Jan Guillou. Den ble først lansert på norsk i 1991 av Cappelen,[] utgitt på nytt i 2007 av Piratforlaget. Det er bok nummer fem om Carl Hamilton. Boken ble utgitt i Sverige i 1990 med tittelen *Den Hedervärde Mördaren*.

Handlingen
----------

To pensjonerte militære blir myrdet på samme tidspunkt, en av dem har et hakekors risset inn på brystet. Carl Hamilton blir trukket inn for å renvaske denne generalen, altså fjerne ryktene om at han støttet nazistene. I tillegg til at han skal finne ut hvorfor disse to offiserene ble drept. Åke Stålhandske og Joar Lundwall leter i gamle arkiver og finner etterhvert ut at svensk borgere overleverte en hel del mennesker til Gestapo i Norge. Dette fører dem til to personer som er sønner av noen som ble overlevert. Disse sønnene har hevnet seg, men på feil personer noe som senere kommer fram. I den avsluttende fasen drar de tre spesialutdannede etterretningsoffiserene til Nord-Norge for å avhøre de to norske morderne. De tilstår alt, en av dem gir inntrykk av at han angrer sterkt. Carl gjør det han kan for at den aktverdige morderen skal gå fri, da han ikke er noen fare for samfunnet lenger. Via tysk korrespondanse som blir oversatt litt sent får man vite at en av de to myrdede svenske offiserene ikke var tyske spioner.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑

| * v
* d
* r
Bøkene og filmene om Carl Hamilton av Jan Guillou |
| --- |
| Bøkene | 
* *Coq Rouge*
* *Den demokratiske terroristen*
* *I nasjonens interesse*
* *Fiendens fiende*
* *Den aktverdige morderen*
* *Vendetta*
* *Ingenmannsland*
* *Siste seier*
* *I Hennes Majestets tjeneste*
* *Hevet over enhver mistanke*
* *Hamlon - en skisse til en mulig fortsettelse*
* *Madame Terror*
* *Men ikke hvis det gjelder din datter*

 |
| Film og TV | 
* *Dekknavn Coq Rouge* (film, 1989)
* *Förhöret* (film, 1989)
* *Fiendens fiende* (TV-serie, 1990)
* *Den demokratiske terroristen* (film, 1992)
* *Vendetta* (film, 1995)
* *Tribunal* (film, 1995)
* *Vendetta* (TV-serie, 1996)
* *Hamilton* (film, 1998)
* *I nasjonens interesse* (film, 2011)
* *Men ikke hvis det gjelder din datter* (film, 2012)
* *Hamilton* (TV-serie, 2020)

 |
**Den Stundesløse** er en komedie av Ludvig Holberg, først fremført i 1725, men skrevet allerede i 1723.

Stykket er «en typisk representant for den klassiske komedieintrige. Som i de fleste Holberg-komedier, og i tusener av andre komedier, er det hovedpersonens galskap som står i veien for de to unge elskendes lykke. ... Dermed er de unge ulykkelige, inntil den narraktige blir utmanøvrert med listige intriger», skriver Eiliv Eide i innledningen til 1967-utgaven av stykket i verket Norges nasjonallitteratur. Hovedpersonen *Vielgeschrey* ønsker å gifte bort sin datter *Leonora* til den regnskapskyndige *Peder Erichsen*. Leonora ønsker å gifte seg med *Leander*, og de unge elskende får hjelp av tjenestepiken *Pernille* og Leanders venn *Oldfux*.

> Herren arbeider på intet, det er intet og det blir til intet.
> 
> 
> Pernille, om hovedpersonens retningsløse oppkavethet
> 
> 

I sin biografi om Holberg sier Carl Fredrik Engelstad at Vielgeschrey «*ved siden av Jeppe [er] Holbergs mest komiskbetagende skikkelse*».

Stykket har flere ganger vært framført på norske scener. Blant annet på Nationaltheatret i 1968 med Per Aabel i hovedrollen; og i 1999 med Per Theodor Haugen i hovedrollen og med Kim Haugen som Oldfux og på Trøndelag Teater i 2009 med Øyvind Brandtzæg i hovedrollen.

TV-versjoner
------------

NRK Fjernsynsteatret har vist stykket to ganger; første gang i 1964 med Rolf Berntzen i hovedrollen, og andre gang i 1978 med Finn Kvalem i hovedrollen.

Referanser
----------

1. ↑  Holberg, Ludvig (1967). *Den politiske Kandstøber ; Jeppe paa Bierget ; Erasmus Montanus ; Den stundesløse*. Gyldendal.
2. ↑  «Den stundesløse». *NRK Fjernsynsteatret*. 1964. Besøkt 30. desember 2021. «Fjernsynsteatret viser "Den stundesløse" av Ludvig Holberg - oppsetning fra Den Nationale Scene under Festspillene i Bergen 1963. Språklig bearbeidelse ved Olav Simonnæs.»
3. ↑  «Den stundesløse». *NRK Fjernsynsteatret*. 1978. Besøkt 30. desember 2021. «Fjernsynsteatret viser "Den stundesløse" av Ludvig Holberg. Kostymer: Mabi Helweg. Dekorasjon: John Olsson. En klassisk forvekslingskomedie om fornuftsekteskap, forbudt kjærlighet og innbilt travelhet.»

Eksterne lenker
---------------

* Ludvig Holbergs Skrifter *Den Stundesløse COMOEDIE udi Tre ACTER* tekstkritisk og kommentert nettutgave

* Den stundesløse, Fjernsynsteatret (1978)
* Den stundesløse, Fjernsynsteatrets oppsetning fra Den Nationale Scene (1964)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Nord-Norges Skogsmannsforbund** ble stiftet i Tromsø 19. mars 1912. Hensikten var å samle skogfaglig personale i nord for faglige sammenkomster og «hygge» for medlemmene. På stiftelsesmøte deltok 38 personer i et omfattende fagprogram. Initiativtaker var skoginspektøren for Nord-Norge, Einar E. Nilsen, (Mo i Rana). Einar E. Nilsen ble også forbundets første formann, et verv han hadde i mange år. Fagfolk fra ulike steder har stilt opp på arrangementene i regi av Skogsmannsforbundet.

Første årsmøte etter 1912 ble holdt i 1919 på Storjord i Saltdal. Da møtte 36, og medlemstallet var da kommet opp i 70. Møtet og befaringene er beskrevet grundig over 40 sider i «Tidsskrift for Skogbruk», nr 11-12 i 1919.

Siden den gang har «årsmøtene/stevnene» vært holdt med tre års mellomrom, avbrutt av krigen 1940-45. Første årsmøte etter 2.verdenskrig var i 1957 i Målselv.

Nord-Norges Skogsmannsforbund gav ut bokverket "*Skogbruk i Nord-Norge-streiftog gjennom-* historien" *i 1987. Hovedforfatter er Arvid Sveli. Antall sider 504. Dette bokverket kom ut på nytt i 1990, og er svært godt illustrert med tegninger, tabeller og fotoer.*

I 2008 ble årsmøtet avviklet, 19-21. august, på Storjord i Saltdal. Skogfolk fra Sør-Helgeland i sør til Vadsø i nord var da samlet. Sentral i dette arrangementet var "Kystskogmeldinga" som nå går til Stortinget. Ellers var det en omfattende befaringsdag i Saltdal med et allsidig fagprogram for 80 deltakere. Siste samlingsdagen (torsdag) var det innspill om skogvern og skogindustrien, avsetning av skogsvirke, årsmøteforhandlinger og CO2 bindingen i de nord-norske skoger.

Diplomen "Nord-Norges Skogsmann" ble utdelt under festmiddagen for første gang ved dette årsmøtet i 2008 til 14 personer fra landsdelen.

Nytt styre ble etter valgene lagt til Finnmark fylke. !00- årsmarkeringen ble foretatt i august 2012 på Pasvik Folkehøgskole med godt frammøte.

Jubileumboka "I tjeneste for skogen" ble presentert av redaktøren Ørnulf Kibsgaard. Boka er på 208 sider med mye interessant stoff og gode bilder.

Årsmøte 2015 med befaringer var lagt til Trondenes Folkehøgskole, Harstad. Styret under ledelse av fylkesskogsjefen i Troms, Terje Dahl, hadde laget et omfattende program som det sto respekt av. Befaringsdagen var lagt til Kvæfjord med mange interessante fagstopp. Været var det aller beste under hele arrangementet.

Mange aktuelle resolusjoner om godt skogbruk ble vedtatt. Ny styreleder etter årsmøtet i Harstad i 2015 er Halle Heggli, Hattfjelldal.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
**Greg Smallman** (født 16. juni 1947) er en australsk internasjonalt kjent, gitarmaker, som lager ikke-tradisjonelle gitarer. Han er kjent for sitt nyskapende gitardesign. Selv om den ser ut som en tradisjonell spansk klassisk gitar, har den flere nyskapende trekk, som for eksempel bruken av en høy, buet og utskåret rygg som er betydelig tykkere og tyngre enn en vanlig klassisk gitar. Ryggen er som oftest lagd av brasiliansk rosentre. Toppen er i kontrast så tynn at gitaristene er advart mot å hvile hånden på den, i fall toppen brøt sammen under vekten. Det som gir toppen dens utrolige resonans og styrke er det unike systemet med forsterkende «gitter» laget av balsatre og karbonfiber.

Referanser
----------

1. 1 2  «Greg Smallman». Guitars online originally published by Rick Falkiner Guitar Centre accessdate= March 2104. Arkivert fra originalen 18. oktober 2014.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 18. oktober 2014. Besøkt 1. november 2014.
2. 1 2  *The Classical Guitar Book A Complete History*" published by Backbeat Books
3. 1 2  *The Twang Dynasty A history of plucked stringed nstruments in Australasia from 1836 to 20011* Arkivert 2. mai 2014 hos Wayback Machine." published by Boss Publishing
**Anna Margrethe Castberg Christensen** (født *Ebbesen* 25. oktober 1854 i Sandefjord, død 21. juni 1937 i Åsgårdstrand) var en norsk lærer og skribent. Hun var Norges første skolekjøkkenlærer.

Liv og virke
------------

Margrethe Christensen (da Ebbesen) ble Norges første skolekjøkkenlærer da hun etter anmodning av Dorothea Christensen igangsatte undervisningen ved det nystartede skolekjøkkenet i Sandefjord. Det første undervisningsåret var 1890–1901.

I 1892 og 1894 underviste hun ved de to første «Statens kurs til utdanning av skolekjøkkenlærere». Kursene ble ledet av Helga Helgesen. I 1894 utga hun sammen med Dorothea Christensen og Helga Helgesen *Kogebog for folkeskolen og hjemmet*.

I løpet av sine bare fire år som lærer utførte hun et nybrottsarbeid som fikk stor betydning for skolekjøkkenundervisningen. Det vekket en viss undring at en sosietetskvinne som henne ønsket å utføre «tjenestepikearbeid».

Christensen var blant bidragsyterne i kvinnesakstidsskriftet Nylænde.

Familie
-------

Margrethe Christensen var datter av legen Jørgen Ebbesen og Henriette Frisak.
Hun ble 27. april 1894 gift i Sandefjord med oberstløytnant Sophus Christensen (1848–1920), svoger av Dorothea Christensen.

Referanser
----------

1. ↑  *Sandefjords Blad 1937.06.23*. Norge, Vestfold og Telemark, Sandefjord. 1937. s. 5.
2. 1 2  *Kongelige norske Sankt Olavs orden 1847-1947*. Grøndahl. 1947. s. 1909.
3. ↑  Asphaug, Halfdan (1951). *Vestfold fylkes ungdomsskoler i 75 år*. Tønsberg. s. 22.
4. ↑  *Kjente menn og kvinner*. Oslo: Dybwad. 1928. s. 56.
5. ↑  *Norsk biografisk leksikon. 2 : Bry-Ernø*. Kunnskapsforl. 2000. s. 164. ISBN 8257310042.
6. ↑  *50 år*. <Bergen>. 1970. s. 72.
7. ↑  *Skolekjøkkensaken i Norge gjennom 50 år*. Oslo: Departementet. 1941. s. 9.
8. ↑  SAKO, Sandefjord kirkebøker, F/Fa/L0002: Ministerialbok nr. 2, 1880-1894, s. 202
Åmot Kirke fra 1823
**Nord-Torpa** er en av tre hovedbygder i Torpa, ved siden av Aust-Torpa og Vest-Torpa. Synfjellet med Spåtind (1414 moh.) ligger i Nord-Torpa. I Synnfjell er det et stort antall hytter. Spåtind høyfjellshotell ble etablert i 1960-årene.

Nord-Torpa med Synnfjellet, sett fra Vest-Torpa. I forgrunnen sees Oalen.
Åmot kirke fra 1823 ligger i Nord-Torpa.

Torpa kraftverk som utnytter vatnet fra Dokkfløy, ble satt i drift i 1989.

Grytfossen kraftverk som ligger i Livasselva, er et småkraftverk som ble satt i drift i 2006.

Oddelia naturreservat ligger i Nord-Torpa

I 1960 var folketallet i Nord-Torpa 1060 innbyggere.

Bilder
------

* Til venstre sees Øystad. Til høyre Øverbygda. Bakerst er Synnfjellet.Til venstre sees Øystad. Til høyre Øverbygda. Bakerst er Synnfjellet.
* Øverbygda med Åmot kirke er midt på bildet.Øverbygda med Åmot kirke er midt på bildet.

Kilder
------

* Ødegaard Svein-Erik. "Boka om Land X - Torpa B : grend, bosted, familie". ISBN 82-91525-04-8
Lagget melkeringe fra Hallingdal med staver i furu. Diameter 35 cm. Foto Haakon Harriss, Norsk Folkemuseum. NFL.01921
Melkeringe i kobber. Antakelig fra slutten av 1800-årene og innkommet fra Røros. Foto Norsk Folkemuseum, NF.1918-0834.
Melkeringe av klart glass. Antakelig fra slutten av 1800- eller begynnelsen av 1900-tallet. Diam. 13,3 cm. Foto Anne-Lise Reinsfelt / Norsk Folkemuseum. NF.1958-0154.
**Melkeringe** er et kar til oppbevaring av melk eller fløte. Melkeringer ble brukt til å sette melk eller fløte bort for surning. Før separatoren kom i bruk ble også melkeringer brukt når melken skulle stå rolig slik at fløten skulle stige opp. Da kunne fløten holdes tilbake med en rennefjøl mens melken ble helt over i et annet kar. Noen melkeringer kunne ha tut eller nebb til å helle gjennom, og andre kunne ha et hull med tapp i bunnen slik at melken kunne tappes ut der.

Melkeringer kunne også bli brukt til å stelle (skylle, salte og kna) smør etter kjerningen, og de kunne også være brukt til ysting. Melkeringer som ble tatt til ysting, ble gjerne sure slik at de senere ikke kunne brukes til å sette bort melk i igjen.

Melkeringer, særlig de av metall, kunne også være brukt som vaskebaljer, og melkeringer har vært brukt til servering av mat.

I det gamle bondesamfunnet var det helst bruk melkeringer av tre. De fleste var lagget, men det forekommer også melkeringer som var svarvet eller uthulet av hel ved. Laggede melkeringer har en rund eller oval bunn, og de har ofte en eller to staver forlenget som ører. Andre melkeringer kunne være laget av metall eller glass. Små melkeringer av glass, beregnet til enkeltporsjoner av sur melk eller rømme kunne romme ca. 0,3 liter mens store melkeringer av tre kan ta mer enn 10 liter.

Melkeringer har vært brukt til melkestell over hele landet, og det er registrert en stor variasjon i betegnelser, her er noen synonymer: Bal, blekkbonke (om melkeringe av blikk), blikkringe (do), bonke, filebunke, fløtekodl, geitebal (til geitemelk), handreie (med ører), kolfota, kollkjørel, kyrbal (for kumelk) melkask, melkbolle (svarvet av tre), melkebunke, melkekopp, mjølkeså (med to ører), opptakskolle (om liten melkeringe brukt til å øse ost og myse opp i ysteplagget), ring, ringje, rømmebunk, rømmekolle, silekopp, silingsask, smørkolle (til å skylle, salte og kna smøret i), stavringe, svarveringe (svarvet trebolle), tapperinge (med tappehull), trekolle og øyrebunke (do).

Referanser
----------

1. ↑  Flere synonymer hos Østby (1984) s. 13-15.

Litteratur
----------

* Dybdal, Audun (1985): *Fôr, fe og melkestell i eldre tid. Arbeidsmåter og redskaper i Steinkjer-regionen.* Steinkjer. ISBN 82-7279-032-7
* Reinton, Lars (1969): *Til seters. Norsk seterbruk og seterstell.* Oslo.
* Visted, Kristofer og Stigum, Hilmar: *Vår gamle bondekultur.* Oslo.
* Østby, Jon Birger (1984): *Nomenklatur for melkestell. Med tegninger av Torill Sand.* Oslo.[*død lenke*]

Eksterne lenker
---------------

* Se melkeringer i DigitaltMuseum.
**Anders Reiersen Juel** (født 8. mai 1787 i Skoger, død 22. juli 1852 på Eik i Skoger) var en norsk proprietær, skipsreder, lensmann og forlikskommissær i Skoger, som eide storgården Eik (tidligere skrevet Eeg/Eg). Han var en av de første som i 1821 ved kongelig resolusjon mottok Medaljen for borgerdåd.

Bakgrunn og virke
-----------------

Han var sønnesønn av Anders Hansen Juel (1719–74), som flyttet til Norge fra Lolland før 1745 etter farbrorens anmodning og overtok gården Eik. Han arvet sine foreldres andel i Eik i 1802 og 1808, og i 1824 kjøpte han den andre halvdelen av sin fetter Christopher Hansen Juel for 4 000 speciedaler. Gården var den største eiendommen i bygda. Å dyrke jorden var Juels store interesse og han deltok ofte personlig i arbeidet på gården. Han var godt likt i bygda og hadde flere offentlige verv; han ble beskikket som lensmann i Skoger i 1812, og var i tillegg forlikskommissær for Skoger fra 1817 til sin død i 1852 sammen med sin venn, proprietær Ulrich Frederik Arveschoug.

Ektefellen Sara Marthine Fegth
Han var gift med Sara Marthine Fegth (f. 1791 på Tangen, d. 1862 på Tangen), datter av trelasthandler og skipsreder på Tangen Jacob Fegth (1761–1834), som var en av Drammens ledende trelasthandlere tidlig på 1800-tallet. Han kjøpte bl.a. skipet «Elisabeth» av svigerfaren for 3 000 speciedaler i 1829. Han eide også andeler i en rekke andre større skip i innenriks- og utenriksfart, bl.a. barken «Tricolor» som bl.a. gikk i kaffefart. Han donerte bl.a. skoletomt til bygda, den senere Eikhaugen skole.

Han var far til Anne Marie Caroline Sophie Juel (f. 1811; gift med skoledirektør Fredrik Haslund), proprietær Reinhard Juel (1812–1866), Jacobine Christine Juel (1815–1823), trelasthandler, bankdirektør, varaordfører i Drammen mm. Iver Albert Juel (1818–1901; gift med Fredrikke Wilhelmine Thorne) og Jacob Anton Christian Juel (1824–1840). Anders Juel var også pleiefar til niesen Caroline Louise Salvesen (1812–1887), datter av Bent Salvesen (d. 1820) og Goron Cathrine Fegth og senere gift med skipsreder på Tangen Nicolai Nissen Pauss (1811–1877).

Han var bl.a. farfar til brukseier, ordfører i Kragerø, bankdirektør mm. Einar Juel (1866–1942), trelasthandler i Fredrikstad Julius Christian Juel (1853–1930), trelasthandler Anders Juel (1852–1926) og overrettssakfører og museumsmann Alfthan Juel (1857–1937). Julius Christian Juel var bl.a. morfar til gullsmedene Grete Prytz Kittelsen og Torolf Prytz jr.

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Anders Reiersen Juel, byleksikon.drmk.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Regjeringsforedrag av 12. oktober 1821

Litteratur
----------

* Einar Juel: *Familien Juel fra Skoger og Drammen med enkelte kognater; Efter optegnelser av avdøde A. Juel*. Oslo 1937. 146 s.
* «Juel, Anders Reiersen», i Per Otto Borgen, *Drammen byleksikon*, bd. 2 (*Skoger/Konnerud*), s. 74, Drammen, Forlaget for by- og bygdehistorie, 1998, ISBN 82-91649-05-7

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Drammen byleksikon **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Anders Krogvig** (født 29. april 1880, død 3. april 1924) var en norsk bibliotekar, forfatter, litterær konsulent og kritiker.

Han ble født i Kristiania som sønn til Carl Gustav Krogvig og Antonette Pedersen. Han var fetter av Tryggve Andersen. I 1903 giftet han seg med Aagot Kristine Moe (1881–1923). Han tok examen artium i 1899, og begynte å studere filologi ved Universitetet i Kristiania. Men han tok aldri eksamen. I stedet for tok han arbeid som bibliotekar, først ved Den norske stats sentralmuseum for billedkunst fra 1909 til 1918, så i Stortinget fra 1921 til hans død. Han søkte et professorat ved universitetet i 1919, men ble ikke utnevnt.

Krogvig arbeidet også for forlaget Aschehoug, sammen med Gerhard Gran og forlagssjef William Martin Nygaard. Han var involvert i flere av deres av flaggskip; redaksjonssekretær for tidsskriftet *Samtiden* fra 1916, hovedredaktør for *Aschehougs konversasjonsleksikon* fra 1919, og medredaktør av *Norsk biografisk leksikon* fra 1921. Han redigerte det første bindet (utgitt i 1923) sammen med Gerhard Gran og Edvard Bull d.e. men døde før det andre bindet ble utgitt.

Han var også kjent for ny-utgivelser av flere gamle kilder, inkludert en samling av brev skrevet av Jørgen Moe, og, sammen med Moltke Moe, en revidert utgave av Peter Christen Asbjørnsens gamle eventyr. Han skrev mye for norske aviser og tidsskrifter, særlig litterære kritikker. To samlinger av artiklene hans ble utgitt med titlene *Nordisk digtning* (1912) og *Bøker og mennesker* (1919). Han var også konsulent for Den norske Forfatterforening. Sammen med hans posisjon hos Aschehoug, betydde dette at Krogvig hadde stor innvirkning på mange litterære karriere fra denne tiden, blant andre for Johan Falkberget, Olav Aukrust, Kristofer Uppdal og Sigurd Christiansen.

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Anders\_Krogvig[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3 4  Aarnes, Sigurd Aa. (2002). «Anders Krogvig». I Helle, Knut. *Norsk biografisk leksikon* **(norsk)**. 5. Oslo: Kunnskapsforlaget.
3. ↑  Henriksen, Petter, red. (2007). «Anders Krogvig». *Store norske leksikon* **(norsk)**. Oslo: Kunnskapsforlaget.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Anders Kvåle Rue** (født 1965) er en norsk illustratør, tegneserieskaper og forfatter. Rue har laget flere tegneserier som tar utgangspunkt i vikingtiden. Han har også illustrert en rekke bøker.

Rue er født i Tinn, men flyttet til Seljord da han var seks år.

Han begynte å tegne allerede som barn og fikk sin første tegneserie på trykk i 1982. I 1986 ble han tildelt Smørbukkstipendiet på 5000 kroner. Han er utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i 1991. 

Rue debuterte med humorserien *Sjøormen Sjur*, som ble trykt i avisene Vest-Telemark Blad og Telemarkingen fra 1982. I 1983 laget han satireserien *Æsenes reise* for Dag og Tid, en serie om gudenes fremstøt for å få fred mellom de jordiske landene. I 1984 startet han situasjonskomedien *Padde-patruljen* i bladet Speidaren og *Soga om Sigrid*, skrevet av Sverre Årnes, i Norsk Barneblad. Han tegnet også serien *Somme kjeringar er slike* (1986) i Norsk Barneblad, og laget ett hefte av eventyrserien *Tuss og Troll* i 1987.

I 2003 kom han med boka *Skjeggets historie*, der forfatteren tar for seg skjeggets kulturhistorie. Han har også illustrert flere bøker om norsk vikingtid og historie med detaljerte, tegneseriepregede saktegninger utført med blyant og vannfarger. Han står også for illustrasjonene i den nye norske oversettelsen av sagaverket *Flatøybok* (2014– ). I 2002 illustrerte han Per Anders Johansens gjenfortelling av *Heimskringla* med navnet *Snorre : fortellinger fra Snorres kongesagaer*.

Utmerkelser
-----------

Rue har mottatt Kulturdepartementets tegneseriepris for 1982 (*Sjøormen Sjur*) og 1987 (*Tuss og Troll*). Han har også fått bransjeprisen «Årets vakraste bøker».

Referanser
----------

1. ↑   Proff, www.proff.no, besøkt 3. august 2022[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   www.galleristraume.no, besøkt 3. august 2022[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  «Mannen bak skjegget». *Journalen*. 2009. Besøkt 14. oktober 2020.
4. ↑  «Overblikk Smørbukkstipendiet til Anders Kvåle Rue». *Aftenposten*. 20. juni 1986.
5. ↑  «Anders Kvåle Rue hos Galleri Straume». *galleristraume.no* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 3. august 2022. Besøkt 14. oktober 2020.

Portaler: Litteratur | Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Godøya.
Alnes på Godøya.
**Godøy**, eller **Godøya**, er den sørligste og vestligste av øyene i Giske kommune. Øya er 10,87 km² stor og har 1 151 innbyggere (2019). Fiske og fiskeforedling er de viktigste næringsveiene, og banklineflåten i Geilevika er en av de største i Norge. Veiforbindelsen til øya kommer fra øya Giske gjennom Godøytunnelen. De interne veiene på øya er Fv 5950 og Fv 5952 hvor Alnestunnelen går gjennom fjellet Hundagjølet til Alnes.

Geografi
--------

Landskapet er berglendt, og Storehornet (497 moh.) er det høyeste punktet. I sørøst er det en del dyrkbar mark i kystsonen. På fjellet ligger Alnesvatnet, som er Giske kommunes drikkevannskilde. Ytterst på Alnes, nordøst på øya, står det et fredet fyr. Kulturlandskapet rundt fyret er vernevedig.

Kultur
------

Eilivrøysa på Høgsteinen sør på Godøya er det en stor gravhaug fra bronsealderen. Like ved er også Høgsteinen fyr, som nå er fredet.
Godøya har to bedehus i aktiv drift, Godøy bedehus og Alnes bedehus.

Fotball
-------

Godøy har et eget idrettslag, Godøy IL Seniorlaget i fotball spiller i 6. divisjon. Hjemmekampene spilles på Myrtun fotballbane.

Kilder
------

* «Øyriket Giske» på giske.kommune.no[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
**Salomobassengene** (arabisk بركة السلطان سليمان القانوني, *Birkat AS-Sultan Suleiman al-Kanuni*; hebraisk skrift בריכות שלמה, *Breichot Shlomo*) ligger sør på den sentrale Vestbredden, like sør for den palestinske landsbyen al-Khader og rundt 5 km sørvest for Betlehem

Beeskrivelse
------------

Det nedre bassenget i 2013
Inne i en romersk akvedukt.
Bassengene består av tre åpne cisterner, hver et rettlinjet basseng det ene 6 meter over det neste. De får vann fra en undergrunnskilde. Hvert basseng er over 100 meter langt, 65 meter bredt og 10 meter dype og har en samlet vannkapasitet på 200 millioner liter. Bassengene har derfor spilt en viktig rolle for vannforsyningen i området i mange hundreår.

Bassengene er blitt tilskrevet den velståande tiden til kong Salomo (950 f.Kr.) som nevnt i Predikernes bok og også nevnt i Bibelen som bygget disse bassengene for konene sine, som han visstnok hadde tusen av, slik at de kunne bade der.

Disse bassengene var en del av vannforsyningen til Jerusalem i oldtida. De ble reparerte av Pontius Pilatus. Herodes den store (30 f.Kr) fikk tilført vann fra bassengene via akvedukter til Herodion og trolig også til Jerusalem. Under tyrkerane ble vann fra disse bassengene ført til Jerusalem i 100 mm (4 ") tykke rør lagt i 1902. Under det andre bassenget er en pumpestasjon som førte vannet til gamlebyen i Jerusalem. Disse rørene erstattet de to eldgamle akveduktene. Det er ingen tvil om at de både romerne og sarasenarane brukte de og det er mulig at romerne forstørret reservoarene eller restaurerte de. I dag blir vannet bare brukt av innbyggerne som bor like ved.

Kilder
------

* Bromiley Geoffrey W (1995). The International Standard Bibelen Encyclopedia: E-J Wm. B. Eerdmans Publishing, ISBN 0-8028-3782-4
* Bussow, Johann. *Hamidian Palestina: Politics and Society i distrikt of Jerusalem 1872-1908*. BRILL. ISBN 9004205691. , Bussow, Johann. *Hamidian Palestina: Politics and Society i distrikt of Jerusalem 1872-1908*. BRILL. ISBN 9004205691.  Bussow, Johann. *Hamidian Palestina: Politics and Society i distrikt of Jerusalem 1872-1908*. BRILL. ISBN 9004205691.
* Flavius, Josefus Antiquities
* Murphy-O'Connor, Jerome (2008) The Holy Land: An Oxford Archaeological Guide from Earliest Times to 1700 Oxford University Press US,
**Anders Jonsen Lunder** (født 1675, død 1743 på Kongsberg) var en norsk stempelskjærer og medaljekunstner. 

Lunder kom fra en familie av stempelskjærere. Han var sønn av stempelskjærer ved den kongelige mynt i Christiania Jonas Olufsen Lunder og stesønn av stempelskjærer Caspar Barth ved Den Kongelige Mynt på Kongsberg. Lunder var far til stempelskjærer ved Den Kongelige Mynt på Kongsberg Gabriel Andersen Lunder og farfar til stempelskjærer Anders Jonsen Lunde, som virket samme sted.

Bare elleve år gammel begynte Lunder i lære ved Den Kongelige Mynt på Kongsberg, der han senere var assistent for sin stefar. Han fikk først embetet som stempelskjærer i 1709, men laget stemplene til mynter og medaljer allerede fra 1697. Lunder utformet i 1697 medaljen til Kongsberg Sølvverk og medaljene til kong Frederik IVs besøk på Kongsberg i 1704 og 1719.

Referanser
----------

1. ↑  Om slektsforholdene, se Bjørn R. Rønning: *Den Kongelige Mynt 1628–1668–1806*, Oslo: Norges Bank/Cappelen, 1986, s. 192.

Kilder
------

* Rønning, Bjørn R.: *Den Kongelige Mynt 1628–1668–1806*, Oslo: Norges Bank/Cappelen, 1986, s. 192
* *Weilbach: Dansk kunstnerleksikon*, bind 5, København: Munksgaard, 1996, s. 193–194

Eksterne lenker
---------------

* Lunders medalje i anledning Frederik IVs besøk på Kongsberg 1719 Arkivert 28. juli 2010 hos Wayback Machine. Universitetsmuseenes mynt- og medaljesamlinger

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** KulturNav
 |
**Anders Jonsen Reitan** (født 18. juni 1860 i Ålen i Sør-Trøndelag, død 9. februar 1941 samme sted) var en norsk lærer, gårdbruker, lokalhistoriker og lokalpolitiker.

Han kom fra en politisk og kulturhistorisk interessert familie som sønn av lærer, gårdbruker og stortingsmann Jon Jørgensen Reitan og Beret Olsdatter Kirkbak på gården Stigran i Ålen. Han var bror av dialektgranskeren Jørgen Reitan og brorsønn av dikter og stortingsmann Anders Jørgensen Reitan. Han giftet seg i 1891 med lærerinne Ingeborg Bersvendsdatter Bårdstu fra Ålen.

Vinteren 1878/1879 gikk han på Vonheim folkehøyskole i Gausdal, deretter på Klæbu seminar, noe som kom til å prege ham sterkt i grundtvigiansk retning. De første årene som lærer i hjembygden vikarierte han for sin far, som da satt på Stortinget og i riksretten 1883–1884. Han fikk siden lærerposten etter faren, og virket her til han gikk av i 1929. Resten av sin levetid arbeidet han med bygdeboken *Ålen*. Boken kom ut første gang i 1936.

Reitan var en ledende venstremann i Ålen. Han var ordfører i Ålen 1902–1904, formann i skolestyret, formann i ligningsnemnden og overformynder. Han var også styreformann i Ålen sparebank.

Referanser
----------

1. 1 2  Tretvik, Aud Mikkelsen (1998). «‘Dynastier’ i bygdesamfunnet». I Winge, Harald. *Slekt og lokalsamfunn*. Oslo: Norsk lokalhistorisk institutt. s. 89–93.
2. 1 2 3  Renolen, J.A. (1936). «Forord». I Reitan, Anders Jonsen. *Ålen*. Trondheim. s. 5.
***Reisen fra frykten*** er en engelsk spionthriller skrevet av Eric Ambler. Boken ble første gang utgitt i England i 1940 og oversatt til norsk i 1949. I 1943 ble den filmatisert som *Farlig medpassasjer* med Orson Welles og Joseph Cotton i hovedrollene.

Sammendrag
----------

I bokens første del spiller oberst Haki, den strenge, men stort sett sympatiske lederen for Tyrkias hemmelige tjenester, en betydelig rolle. Haki ble introdusert i *Dimitrios maske* og dukker i senere bøker opp som general.

Hovedpersonen er en britisk ingeniør på hjemvei fra Tyrkia, hvor han har gjennomført tekniske diskusjoner på høyt nivå som kan hjelpe til å sementere en tyrkisk-britisk allianse i den nylig startede andre verdenskrig. På grunn av dette kan nazistene ha gevinst av å snikmyrde ham, og de går energisk i gang med å forsøke akkurat det. 

Mesteparten av handlingen finner sted på et italiensk skip, hvor hovedpersonen reiser i selskap med sin nemesis – en satanisk og allikevel troverdig tysk intellektuell mesterspion, ledsaget av en bulgarsk leiemorder. Andre karakterer på den rikholdige rollelisten er en tyrkisk hemmelig agent, en spansk kurtisane og hennes hallik, og et fransk par hvor mannen er venstreorientert mens hustruen er en urokkelig reaksjonær.

Som i mange av Amblers bøker er hovedpersonen ikke profesjonell spion, og helt klart ute på dypt vann. Den nazistiske hovedmotstanderen behandler ham med åpen forakt, som bokens handling i rikelig monn rettferdiggjør. Den profesjonelle betaler likevel til slutt dyrt for å ha undervurdert amatøren – enda et handlingselement som også går igjen Amblers senere romaner. 

Boken regnes som en klassisker blant spionthrillere. Den etablerer det som blir regnet som genrens hovedkonvensjoner, og har vært umåtelig innflytelsesrik på senere arbeider som James Bond-serien. (Spesielt *Med hilsen fra Moskva (From Russia with Love)*, hvor hoveddelen av handlingen på samme måte som i Amblers roman finner sted i løpet av noen dager og netter på en reise med spent atmosfære fra Tyrkia til Frankrike, med hovedpersonen i overhengende fare for å bli myrdet.  Flemings hovedperson er profesjonell, men i denne boken gjør også han en amatørmessig feil.) 

En del av bokens varige sjarm er at den fanger atmosfæren og tankesettet i denne tidlige fasen av den andre verdenskrig: Frankrike står sterkt og ingen drømmer om at det skal falle i løpet av noen få måneder,  italienerne er strengt nøytrale og det er ingen antydning om at de er i ferd med å bli allierte med Tyskland mot Storbritannia og så videre. Bedømt ut fra denne boken ser det ut til at Ambler på samme måte som mange andre på den tiden ventet at krigen mer eller mindre skulle bli en reprise på første verdenskrig.

Se også
-------

* MAH (Milli Emniyet Hizmeti – Den tyrkiske Nasjonale Sikkerhets Organisasjonen, oberst Haki sin virkelige organisasjon.) Den faktiske lederen av byrået var Şükrü Âli Ögel.

Utgivelsesdetaljer
------------------

* 1940, Utgiverland ikke verifisert, *Journey into Fear*
* 1949, Norge, *Reisen fra frykten* (Oversatt av Brynjulf Jensen, Aschehoug)

Eksterne lenker
---------------

* Les utgaven fra 1975 på Bokhylla.no

Portal: Litteratur
**TV-aksjonen 2017** var den 44. TV-aksjonen i rekken. Innsamlingsaksjonen i 2017 ga pengene til UNICEF Norge for å gi utdanning til barn som er rammet av krig og konflikt. UNICEF søkte om midler for Colombia, Mali, Syria, Pakistan og Sør-Sudan, som alle har til felles å ha opplevd krig og konflikter som har fratatt barn muligheten til skolegang. UNICEF arbeider også for å sikre barna trygghet og å inkludere hele lokalsamfunnet i skolegangen.

Kongehuset utnevnte dette året kronprins Haakon som den kongelige høye beskytter. Programlederne Line Andersen og Leo Ajkic ledet det direktesendte TV-programmet fra Oslo på NRK1, mens Mikkel Niva var auksjonarius. Benedicte Bendiksen ledet en innledende sending fra Lillehammer sammen med skoleelever ved Søre Ål skole.

To dager etter aksjonen var det talt opp 223 022 347 innsamlede kroner, en økning på 2,4 millioner kroner fra 2016. Det betyr at hver innbygger i snitt ga 50,02 kroner. Svalbard ga mest per innbygger med gjennomsnittlig giverbeløp på 503,31 kroner. Deretter fulgte Utsira med 325,55 kroner og Træna med 260,06 per innbygger. Erna Solberg presenterte regjeringens bidrag på 40 millioner kroner.

NRK P3 holdt en 100 timer lang direktesending under navnet P3-aksjonen, som satte innsamlingsrekord med 6 265 569 kroner fra lytterne.

Se også
-------

* TV-aksjonen

Referanser
----------

1. 1 2 3  Øygaren, Elise (14. oktober 2017). «Dette er årets TV-aksjon». *NRK* **(norsk)**. Besøkt 21. november 2017.
2. ↑  NRK. «Se hvor mye folk har gitt der du bor til TV-aksjonen». *NRK* **(norsk)**. Besøkt 21. november 2017.
3. ↑  «Ny innsamlingsrekord – igjen!». *NRK P3* **(norsk)**. 22. oktober 2017. Besøkt 21. november 2017.

| * v
* d
* r
TV-aksjonen |
| --- |
| 
* 1974
* 1975
* 1976
* 1977
* 1978
* 1979
* 1980
* 1981
* 1982
* 1983
* 1984
* 1985
* 1986
* 1987
* 1988
* 1989
* 1990
* 1991
* 1992
* 1993
* 1994
* 1995
* 1996
* 1997
* 1998
* 1999
* 2000
* 2001
* 2002
* 2003
* 2004
* 2005
* 2006
* 2007
* 2008
* 2009
* 2010
* 2011
* 2012
* 2013
* 2014
* 2015
* 2016
* 2017
* 2018
* 2019

 |
**Anders Jørgen Bjørndalen** (født 23. mars 1928 i Holmestrand, død 14. januar 1989) var en norsk teolog.

Bjørndalen var sønn av ingeniør Thomas Jørgen Bjørndalen (født 1892) og Aurora Kristine Bettum (1893–1965). Han ble student i 1946 og *cand. theol.* fra Menighetsfakultetet i 1955. Fra 1956 til 1959 oppholdt han seg i Wuppertal og Göttingen i Tyskland for å studere gammeltestamentlig teologi. Fra 1962 til 1964 var han forskningsstipendiat for NAVF, og fra 1965 stipendiat ved Menighetsfakultetet, hvor han ble lektor i 1971. I 1982 tok han doktorgraden med en avhandling om *Untersuchungen zur allegorischen Rede der Propheten Amos und Jesaja*.

Bjørndalen deltok i utgivelsen av en kommentar over Første Mosebok (1970) og skrev en lærebok i *Eksegese av hebraiske teskter fra Det gamle testamente* (1973).

Kilder
------

* *Prester i den Norske kirke og andre teologiske kandidater*. Oslo: Land og kirke, 1974.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Anders Jørgen Bjørndalen i BIBSYS

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Skellig Michael** (irsk: *Sceilig Mhichíl*, betyr «Michaels klippe»), også kjent som **Great Skellig** («Store Skellig»), er en bratt klippeøy om lag femten kilometer vestover fra kysten av grevskapet Kerry i Irland. Den er den største av de to Skelligøyene. 

Øya var i 600 år et viktig senter for irske munker. Et kloster på toppen av den 230 meter høye klippen, bygget i 588, ble i 1996 anerkjent som et verdensarvsted av UNESCO. 

Skellig Michael er et av de mer kjente, men mindre tilgjengelige klostrene i Europa. Siden øya er så avsidesliggende har den inntil nylig bare i liten grad vært besøkt av turister. Dette har bidratt til at klosteranlegget er uvanlig godt bevart. De svært spartanske forholdene i klosteret illustrerer den asketiske levemåten til de tidlige kristne munkene i Irland. Munkene bodde i bikubelignende hytter av stein (såkalte clochan) over nesten loddrette klippevegger.

Historie
--------

Skellig Michael
Klosteret ble ifølge tradisjonen grunnlagt i 588. Det overlevde flere plyndringer av vikinger, det første omtalte i 823. Klosteret ble senere utvidet, og et nytt kapell ble bygget rett etter tusenårsskiftet. Klostersamfunnet på Skellig Michael var aldri spesielt stort – sannsynligvis var det bare om lag 12 munker og en abbed. På et tidspunkt på 1100-tallet forlot munkene øya og sluttet seg til det augustinske klosteret ved Ballinskelligs på fastlandet.

Fra 1500-tallet ble Skellig Michael et populært mål for årlige pilegrimsreiser, men hadde ingen fast bosetning. På 1800-tallet ble to fyrlykter bygget, og øya var igjen bebodd, nå av fyrvoktere som tjenestegjorde der etter en turnus. Det andre fyret som ble bygget er fortsatt i drift, men det ble ombygd på 60-tallet og har vært automatisert siden 80-tallet.

I 1986 ble det gjort noen restaureringsarbeider, og et offisielt turistkontor med tilknytning til øya ble opprettet. Nylig ble det imidlertid innført strenge begrensninger på adgangen for turister, siden den økende antallet besøkende kunne forårsake skade på stedet. Spesielt bekymringsfull var slitasjen på de gamle steintrinnene opp klippen. Alternative måter å gi tilgang til stedet på blir vurdert.

Naturreservat
-------------

Havsule
Sammen med sin mindre nabo, Lille Skellig, er Skellig Michael et viktig naturreservat. Skelligøyene har en stor bestand av sjøfugler, blant annet havsule, havhest, krykkje, alke, lomvi og lunde. Havsvale og havlire hekker også i stort antall der.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Skellig Michael – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Fotografier fra Skellig Monastery

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** BBC Things
 |
En **mud sledge** er en type flatbunnet fiskebåt som ble benyttet til å krysse de brede gjørmefeltene på den østlige bredden av Bristol Channel. Kanalen har en tidevannsforskjell på 15 meter, og de flatbunnede båtene var gjorde det mulig å komme seg ut til dypere vann for deretter å sette ut fiskegarn. Båttypen var brukt så sent som i 1990-årene fra den nordlige Somerset-kysten.

Den walisiske båten bestod av en rektangulær «boks» med 2-2,3 meters lengde og 0,46 til 0,48 meters bredde. Den hadde høye sider på mellom 0,9 og 1,2 meters høyde og en oppbøyet baug som var fortøyet med to tau. For å ta seg over gjørmefeltene sparket fiskeren fra med det ene benet. Ute på sjøen var fiskegarn lagt ut i forveien, slik at fiskeren bare kunne hente opp fangsten. Fangsten ble festet utenbords fremdeles i vannet. Deretter dro fiskeren hjemover med tidevannet.

Se også
-------

* Accon
* Mud sled
* Pousse-pied
* Schuiten
* Clammer's dory
* Ni mo chuan

Litteratur
----------

* Aak to Zumbra, A dictionary of the World`s Watercraft, Basil Greenhill, 2000 ISBN 0-917376-46-3
***Reisen til det ytterste hav*** (*The Voyage of the Dawn Treader, 1952*) er en roman av C.S. Lewis, skrevet som den tredje av Narniabøkene.

Etter *narniansk kronologi* er boka den femte i serien. Boka skildrer en sjøreise østover fra Narnia. Caspian og vennene hans har lagt ut på en ferd for å finne sju bortkomne grever, som ble forvist fra landet under den onde kong Miraz’ styre. Det kommer til å bli en spennende reise, for bare de aller nærmeste farvannene er kartlagt, og ingen vet hva de seiler til. 

Tre barn blir flyttet fra vår verden til Narnia i denne boka. Edmund og Lucy Pevensie tilbringer ferien sin sammen med fetteren Eustace Clarence Scrubb. Eustace har flere ganger overhørt dem snakke om Narnia, og han elsker å mobbe dem om det (selvsagt tror han at det bare er tull). Men plutselig en dag blir de nok en gang «transportert» til Narnia; denne gangen gjennom et bilde på veggen i Lucys rom. Der møter de igjen sin gamle venn Caspian, som kan fortelle at det har gått tre år siden han ble konge. Eustace bare surmuler og skjeller ut folk, og han blir fort sjøsyk. I tillegg til de fire nevnte menneskene, spiller *riddermusa* Rippipip en sentral rolle. Hans tapperhet og eventyrlyst er omvendt proporsjonal med størrelsen.

Skipet Morgenrødens vind seiler stadig videre, og de støter på mange farer: alt fra slavehandlere og guvernører, til trollmenn og drager. Disse møtene har tydeligere litterære forbilder, mest synlig fra Homers Odysseen, og etter sin intensjon like viktig fra John Bunyans lignelsesaktige moralfabel *Pilegrims vandring*. Hver av møtene representerer en last som skal overvinnes: forfengelighet, grådighet, osv.

Boka slutter med at de når en østlig strand hvor de møtes av Aslan, som forvandler seg mellom lam og løve, en tydelig allusjon til seriens kristne budskap og Aslans Kristus-likhet. 

  


| * v
* d
* r
Narnia-bøkene av C.S. Lewis |
| --- |
| Bøkene | *Drømmen om Narnia* **·** *Løven, heksa og klesskapet* **·** *Hesten og hans gutt* **·** *Prins Caspian* **·** *Reisen til det ytterste hav* **·** *Sølvstolen* **·** *Den siste striden* |
| Film & tv | *Drømmen om Narnia* (1988–90) | Legenden om Narnia (film): *Løven, heksa og klesskapet* (2005)  **·** *Prins Caspian* (2008)  **·** *Reisen til det ytterste hav* (2010) |
| Rollefigurer | Digory **·** Polly **·** Jadis (Heksa Hvit) **·** Peter **·** Susan **·** Edmund **·** Lucy **·** Eustace **·** Jill **·** Caspian **·** Aslan **·** Tumnus  **·** Dysterpytt **·** Rippipip |
| Steder | Charn **·** Narnia **·** Cair Paravel **·** Calormen **·** Telmar |

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | MusicBrainz
 |
**Muckle Flugga** (fra norrønt *Mikla Flugey*) er en liten, berglendt, og ubebodd øy i den skotske øygruppen Shetland, beliggende nord for øya Unst. Øya omtales ofte som det nordligste punktet i De britiske øyer, men den mindre holmen Out Stack ligger lengre nord. Den var tidligere den nordligste bebodde øya, men da Muckle Flugga fyrtårn ble automatisert i 1995 og de siste innbyggerne flyttet ut, ble Unst den nordligste, bebodde øya.

Etymologi
---------

Muckle Flugga er en forvanskning av det opprinnelige norrøne navnet *Mikla Flugey* som henviser til øyas utforming. *Mikla* har betydning «stor/veldig», mens *Flugey* er sammensatt av to ledd, siste ledd *-ey* betyr «øy» mens første er *flug* har betydningen «bratt bergside», som i det norske stedsnavnet Fluberg i Søndre Land.

Sagn
----

Ifølge lokalt folkeminne ble Muckle Flugga og Out Stack dannet da de to gigantene Herma og Saxa ble forelsket i samme havfrue. De kjempet om henne ved å kaste store steiner på hverandre, og den ene steinen ble Muckle Flugga. For å bli kvitt de to frierne sa havfruen seg villig til å gifte seg med den av de to som ble med henne til nordpolen. Begge druknet, da ingen av dem kunne svømme.

Fyrtårn
-------

Muckle Flugga har et fyrtårn bygd i 1854 og automatisert i 1995. Det første fyrtårnet ble bygget av Thomas og David Stevenson (far og onkel av forfatteren Robert Louis Stevenson) i 1854 for å beskytte skipstrafikken under Krimkrigen (1853–1856).

Referanser
----------

1. ↑  «Northern Lighthouse Board», *Nlb.org*
2. ↑   «mikla», *Wiktionary*
3. ↑  Sandnes, Jørn & Stemshaug, Ola (2007): *Norsk stadnamnleksikon*, 3. oppl. Det Norske Samlaget, s. 151
4. ↑  «Visit Hermaness» Arkivert 27. juni 2022 hos Wayback Machine. (PDF), *Scottish Natural Heritage*, 2019; s. 2
5. 1 2  Muckle Flugga & Outstack - Scenic Dive, *Scapa Flow*

Eksterne lenker
---------------

(en) Muckle Flugga – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* Dronebilder fra Shetlands (og fra Muckle Flugga)
* Kartkilder for Muckle Flugga
* (en) Muggle Fluggas fyrtårn

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** LCCN **·** GeoNames
 |
**Upernavik** er en by i Avannaata kommune, nordvest på Grønland. Bosettingen ligger på øya ved samme navn. Byen hadde 1067 innbyggere i 2018.

Navnet betyr «vårstedet», dette viser at det var her man begynte fisket når isen brøt opp om våren.[] Stedet ble etablert i 1772.[]

Upernavik i kulturen
--------------------

Upernavik er åsted for deler av handlingen i Jules Vernes satiriske roman *La Chasse au météore* (posthumt 1908). Det er på denne lille øya den ettersøkte ildkulen fra himmelen til slutt slår ned.

Upernavik blant øyene langs nordvestre Grønland.
Nordvestdelen av Upernavik, sett fra en klippe bak byens fotballstadion.

Referanser
----------

1. ↑  Befolkningen i lokaliteterne 1. Januar 1977-2018 Arkivert 24. juli 2018 hos Wayback Machine. Statistikbanken, Grønlands Statistik.
2. ↑  Verne, Jules: *Guldmeteoren*, Delta Förlags AB, 1974. ISBN 91-7228-266-5

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames
 |