Slangesølje i sølv med filigran, fra Seljord i Telemark. Foto Anne-Lise Reinsfelt / Norsk Folkemuseum, NF.1994-0111.
Støpt slangesølje i forgylt sølv, innkommet fra Bygland i Aust-Agder. Foto Anne-Lise Reinsfelt / Norsk Folkemuseum, NF.1897-0656.
Støpt slangesølje i kobberlegering, innkommet fra Sauherad i Telemark. Foto Anne-Lise Reinsfelt / Norsk Folkemuseum, NF.1994-0070.
Slangesølje fra Telemark, forgylt sølv med filigran og hengende skåler. Foto Anne-Lise Reinsfelt / Norsk Folkemuseum, NF.1994-0297.
**Slangesølje** er en rund sølje med seks buer mellom to ringer på en gjennombrutt bunn. Slangesøljer er gjerne laget i sølv og dekorert med «filigran». Ekstra fine slangesøljer kan være forgylt. De fleste og de eldste slangesøljene har ikke vedheng. Men slangesøljer kan også være dekorert med hengende løv i forskjellige former, og noen har også fargede stener. Fra gammelt av har det vært brukt støpte slangesøljer i kobberlegeringer som bronse og messing. I nyere tid er det også laget støpte slangesøljer i tinn. De eldste slangesøljene har flat bunn, men utover på 1700-tallet får bunnplaten en svak kuv med opphøyning mot midten og på 1800-tallet blir denne kuvingen enda mer markant.

De fleste eldre slangesøljer er ustemplet, og de er trolig laget av bygdesmeder. Men utover mot slutten av 1800-tallet blir slangesøljer svært populære både i borgerlige miljøer og som turistvarer, og det var da en stor produksjon av slangesøljer hos gullsmeder både i Christiania og i Bergen.

Opphavet til navnet slangesølje er usikkert. Men Rikard Berge peker på at *slagningir* er brukt i norrøne skrifter som betegnelse på kjortel eller reisekappe som blant annet var brukt av pilegrimmer, og at man i tidligere tider slik skikken også var senere, har hatt egne spenner eller søljer til hvert bruk. Berge mener derfor at *slangesylje* er en avledning av gammelnorsk *slagningssylgja* med navn etter dette plagget.

Slangesøljer har eldre tid vært brukt som kjærestegaver, og sølvsmeden Eivind G. Tveiten forteller i 1955 at slangesøljer i gammel tid var brukt av ugifte jenter mens bolesøljene var forbeholdt gifte kvinner.

Slangesøljer er ikke kjent fra folkelig draktsølv i andre land. Kristofer Visted peker på at den har gotiske forbilder. Tradisjonelt har slangesøljer vært kjent i bruk bare i Telemark og Setesdal, men i samlingene ved Norsk Folkemuseum er det også enkeltstående eksemplarer som er innkommet fra Buskerud og andre områder i Aust-Agder.

I artikkelen *Sylvsmeden Eivind G. Tveiten* beskriver Aagot Noss hvordan Tveiten laget både bolesøljer, slangesøljer, halsringer, spenner og maler.

Litteratur
----------

* Berge, Rikard. (1925): *Norskt bondesylv*. Risør. Opptrykk utgitt av Noregs Boklag 1975. ISBN 82 522 0102 4
* Fossberg, Jorunn, (1991): *Draktsølv*. Universitetsforlaget. ISBN 82-00-07340-8
* Fossberg, Jorunn, (1971): Smykker: Middelalder. I *Kulturhistorisk leksikon for nordisk middelalder, bd 16*, spalte 278-286. Oslo.
* Noss, Aagot, (1986): *Draktsølvet frå DEN NORSKE SAMLINGA, NORDISKA MUSEET STOCKHOLM*. Norsk Folkemuseum, Oslo.
* Noss, Aagot (2003): *Frå tradisjonell klesskikk til bunad i Vest-Telemark.* Oslo. ISBN 82-7099-367-0
* Noss, Aagot (1970): «Sylvsmeden Eivind G. Tveiten.» I *Norsk Folkemuseums årbok, By og bygd nr 22*, s.11-52, Oslo. (Også publisert som vedlegg i opptrykk av Rikard Berge: *Norsk bondesylv*, 1975.)
* Tveiten, Eivind, (1955): «Bunadsylvet.» I *Telemarksbunader. Nedervde kledeskikkar for menn og kvinner.* Telemark husflidssentral i samarbeid med Mittet & Co. 1955.
* Visted, Kristofer (1918): *Vor gamle bondekultur*. Kristiania.

Referanser
----------

1. ↑  Fossberg (1991), s. 73 og 134 f.
2. ↑  Berge (1925) spalte 167.
3. ↑  Noss (1984) s. 37
4. ↑  Berge (1925) spalte 366 og 367.
5. ↑  Noss (2003) s. 42.
6. ↑  Tveiten (1955) s.122.
7. ↑  Berge (1925) spalte 369.
8. ↑  Visted (1918) s. 127.

Eksterne lenker
---------------

* Se slangesøljer i Digitaltmuseum

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | KulturNav
 |