recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Bandh Darwaza*** er en indisk film fra 1990, regissert av Shyam Ramsay og Tulsi Ramsay.

Handling
--------

Historien begynner i ruinene av Kali Pahari, og introduserer vampyren Neola. Han sover i en kiste om dagen, og forvandler seg til en flaggermus om natten for å jakte på mennesker. Han ønsker en jevn tilførsel av menneske-blod, og en tilførsel av friske unge kvinner (slik at han kan forføre dem og spre sin egen onde sæd). Neola får hjelp av en gjeng tjenere som lokker uskyldige mennesker (for det meste kvinner) til Kali Pahari, slik at Neola enkelt kan tære på dem.

Hans tjenere inkluderer Mahua (en heks), Mahaguru (en ond prest), en ondskapsfull trollmann, og forskjellige andre håndlangere. Mahua er ansatt som hushjelp ved husstanden til Thakur Pratap. Når Thakur oppdager henne snakke med Baku en kveld, og han vet om Bakus tilknytning til Kali Pahari, truer Thakur med å gi Mahua sparken hvis hun noen gang har noe med denne gjengen å gjøre igjen. Mahua har imidlertid fått ordre om å finne en ny jomfru til Neola.

Skuespillere
------------

* Manjeet Kullar som Sapna
* Hashmat Khan som Kumar
* Kunika som Kamya
* Aruna Irani som dayan Mahua
* Anita Sareen som Bhanu
* Vijayendra Ghatge som Thakur Pratap Singh
* Raza Murad som Shaitan Pujari
* Anirudh Agarwal som Nevla

Referanser
----------

1. 1 2 3  ; besøksdato: 11. juli 2016.
2. ↑  «Bandh Darwaza (1990)» **(engelsk)**. Besøkt 13. juli 2023.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Bandh Darwaza* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Bandh Darwaza* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *Bandh Darwaza* på MovieMeter Rediger på Wikidata
**Mitchell Library** er et stort folkebibliotek i Glasgow, og er sentralbibliotek i Glasgows folkebiblioteksystem.

Biblioteket ble etablert med midler donert fra Stephen Mitchell en velstående tobakkshandler i Glasgow. Biblioteket som har den største referansesamlingen av alle folkebibliotek i Europa, med over 1.2 millioner bind. Selv om biblioteket hovedsakelig består av bøker som ikke er til hjemlån har det fra 2005 vært mulig å låne enkelte titler. 

Hovedbygningen med sin karakteristiske kuppel i kopper med en statue av Minerva på toppen ble åpnet i 1911. Den største delen av materialet er imidlertid samlet i en nyere bygning som ble åpnet i 1982 rett bak hovedbygningen. Denne nye bygningen inkorporerte også fasaden til St Andrew's Halls som lå på baksiden av kvartalet, biblioteket omfatter etter dette hele kvartalet. St Andrew's Halls ble totalskadet i brann i 1963.

Referanser
----------

1. ↑   www.glasgowlife.org.uk[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** ISNI
 |
**Adolf Hjalmar Kyrre Adolfsen Rubach** (født 25. april 1884, død 3. september 1968) er en norsk dirigent, musiker og komponist. Han har skrevet flere marsjer, blant annet *SAS marsj*. 

Rubach ble utdannet ved Tromsø Stifts Underofficersskole fra 1903 til 1907. I 1911 ble han ansatt som lærer ved samme skole. Han ble senere ansatt som klarinettist ved 6. divisjons musikkorps, også kalt divisjonsmusikken (nå kjent som Hærens musikkorps), hvor han også var arrangør. 

Fra 1927 var Rubach også involvert i korpsmusikk i Harstad, blant annet var han med å stifte Harstad Guttemusikkorps (nåværende Harstad Janitsjar). Han var også dirigent for strykeorkesteret til U.L. Solhov på Lundenes samt sangkorene Vaarbud, Lurlokk og Harstad Baptistkor.

I 1942 måtte han rømme til Sverige og ble med i polititroppene. Under frigjøringen ledet han Polititroppens Musikkorps ved innmarsjen i Trondheim. Etter krigen fortsatte han som dirigent i Lofoten og Vesterålen-området. I 1950 fikk han Kongens fortjenstmedalje i gull. I 1954 skrev han *SAS marsj* som ble fremført av Kringkastingsorkestret til åpningen av SAS' flyrute til Nord-Amerika over Nordpolen.

Verker
------

### Komposisjoner

* Fra midnattsolens Land
* Sangfuglenes aftensang
* Dance of the little feet
* Skognymfenes sang

### Valser

* Polarnattens drøm
* I midnattsolens favn

### Marsjer

* General Fleichers Honnørmarsj
* Hilsen til Palma
* Landsås Ski og Fotballagsmarsj
* Under Nordlyset
* Harstad bys Jubileumsmarsj
* Harstad ungdomskorps 10 års jubileumsmarsj
* Garnison Sør-Varangers Parademarsj
* SAS marsj

Eksterne lenker
---------------

* Harstad Janitsjar om Hjalmar Rubach[*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
Forfatteren Maria Parr signerer bøkene *Tonje Glimmerdal* og *Vaffelhjarte*.  Foto: Andreas Vartdal 
***Tonje Glimmerdal*** er ei barnebok av den norske forfatteren Maria Parr, utgitt på Samlaget i 2009, og illustrert av Åshild Irgens. Boka vant Brageprisen, Nynorsk barnelitteraturpris, Teskjekjerringprisen og Kritikerprisen da den utkom, og ble av avisen Die Zeit kåret til 2010s beste barnebok i Tyskland. Det er Parrs andre bok, etter *Vaffelhjarte* (2005).

Hovedpersonen Tonje lever et fritt liv som eneste barn i den vesle bygda Glimmerdalen, et uspesifisert sted på Vestlandet som har fjell, ferje og campingplass. Hun har blitt beskrevet som «en legering av Emil, Pippi og Ronja», og fyller 10 år i løpet av boka. Hennes beste venn er den 74 gamle naboen Gunnvald, som også er fadderen hennes. 

I løpet av boka blir Tonje kjent med byguttene Bror og Ole, som er på ferie på campingplassen. Et hovedmotiv i boka er barns frie lek og utforskning av natur og vennskap. Tonjes livsmotto er «fart og sjølvtillit!»

Intertekstualitet med Johanna Spyris første bok om *Heidi* rundt hjemlengsel spiller en viktig rolle i bokas andre motiv: Gunnvalds datter Heidi, som han lenge har avvist å ha kontakt med på grunn av uenighet med Heidis mor, kommer tilbake til hjembygda; her gjenoppretter hun forholdet til faren, og gjennom forviklinger utvikler hun også et vennskap med Tonje.

Flere anmeldere har også pekt på forfatterens språkskapende evner, og «bruken av Donald Duck-måten å konstruere kraftuttrykk på».

En dramatisering av boka hadde premiere på Det norske teatret i oktober 2013. Boka ble også sendt som julekalender i Sveriges Radio i desember 2018.Boka er oversatt til flere språk, herunder tysk, fransk og engelsk.

Referanser
----------

1. ↑  Maria Parr. *Tonje Glimmerdal*. Samlaget, 2009. ISBN 978-82-521-7403-8
2. ↑  youtube.com «Maria Parr les frå boka "Tonje Glimmerdal"»
3. ↑  samlaget.no «Tonje Glimmerdal av Maria Parr kåra til beste barnebok i Tyskland» Arkivert 21. oktober 2014 hos Wayback Machine.
4. ↑  Morten Haugen. Glimrende fra Glimmerdalen, Adresseavisen, 21.9.2009
5. ↑  Harald Bache-Wiig. «Fra Sveits til Glimmerdal: Maria Parrs Tonje Glimmerdal – en gjenskaping av Johanna Spyris Heidi?» I: *Barnelitterært forskningstidsskrift*/*Nordic Journal of ChildLit Aesthetics*; nr 1, 2010, pp. 1–7
6. ↑  Kjell Olaf Jensen. Frisk bruk av forbilder Arkivert 24. juli 2011 hos Wayback Machine.. Barnebokkritikk.no, 23.9.2009
7. ↑  Nina Goga. «Landskap og bannskap i Maria Parrs forfatterskap» *Nordic Journal of ChildLit Aesthetics*; februar 2011
8. ↑  Marcus Axelsson, Charlotte Lindgren «Översättning av kraftuttryck i de franska och svenska översättningarna av Maria Parrs Keeperen og havet» I: *Barnboken*; Volume 44 (2021)
9. ↑  Expressen, 29.5.2018. "Tonje i Glimmerdalen" årets julkalender i Sveriges Radio
10. ↑  Marcus Axelsson og Ragnhild Næsje «Paratexts and Translation of the Exotic : The German, French, and English Covers of Maria Parr’s Vaffelhjarte and Tonje Glimmerdal»I. *Barnboken*; Volume 44 (2021)
Ehrenstrahlsalongen i 1966
**Ehrenstrahlsalongen** (tidligere kalt *Stora audienssalen*) er et rom i Drottningholms slott på Lovön i Stockholms län. Salongen ligger ved siden av Hedvig Eleonoras paradsängkammare i hovedetasjens nordre del og viser allegoriske beskrivelser utført av David Klöcker Ehrenstrahl.

Ehrenstrahlsalongen i rød ramme.
I 1690 ble dronningens store audienssal eller styrerom innredet ved siden av Hedvig Eleonoras paradesoveværelse. Hoffmaleren David Klöcker Ehrenstrahl ble engasjert til å utføre veggenes og takets utsmykninger, og han laget seks store veggmalerier som ble plassert i innrammede veggfelt samt en plafond (takmaleri).

Verkene skildrer allegorisk viktige hendelser i den kongelige familiens historie. Maleriene og innredningen ble satt opp i 1696-1698, men i Lovisa Ulrikas tid ble rommets tunge barokkstil endret av Carl Hårleman til lettere rokokko.

Motiv for frimerke
------------------

Plafonden i Ehrenstrahlsalongen, den markerte delen ble motiv for Czesław Słanias 1000. frimerke.
Midtpartiet i plafonden (tittel: *«Svenska konungars berömliga bedrifter»*) ble i mars 2000 motiv for Czesław Słanias 1000. av ham graverte frimerke. Ehrenstrahls maleri inneholder et mylder av figurer, gudinner, putti og den brølende norrøne løven. Å overføre dette enorme maleriet til et frimerke var en stor utfordring for Czesław Słania.

Hans tolkning av Ehrenstrahls maleri har blitt utført i kombinasjonsteknologi; stålgravyren har blitt komplettert med farge (rødt og blått) i form av offsetlitografi. På frimerkets nedre ramme har Słania selv gravert slottets fasade mot vest slik det så ut i 1695. Merket har valøren 50 kroner og er med sine 60 x 81 mm sannsynligvis verdens største graverte frimerke.

Referanser
----------

1. ↑  Malmborg (1971), s. 160-161
2. ↑  «Czeslaw Slania - Grafikens Hus». *Grafikens Hus* **(svensk)**. Besøkt 16. april 2017.

Litteratur
----------

* Kjellberg, Sven T.; Svensson, Arthur; Malmberg, Boo (1966–1971). *«De kungliga slotten, band 1, Kungliga slottet i Stockholm.» Slott och herresäten i Sverige: ett konst- och kulturhistoriskt samlingsverk.* **(svensk)**. Malmö: Allhems Förlag AB. Libris 8207997.

| * v
* d
* r
Drottningholms slott |
| --- |
| Bygninger | Apotekshuset - Badhuset - Cantongatan - Confidencen - Dragonstallet - Evert Lundquists ateljémuseum - Grindstugan - Götiska tornet - Hemmet - Hertigarnas stall - Inspektorsbostaden - Kanslihuset - Kavaljershuset - Kina slott - Kinesiska pagoden (ikke utført) - Lilla Kina - Slottet - Slottskyrkan - Slottsteatern - Slottsstallet - Teaterplanen - Vakttältet - Vilan | Högvakten |
| Parker og fontener | Slottsparken - Skulpturparken - Herkulesfontänen - Kaskaderna - Kronan - Monumentholmen - Svanholmen med svanhuset |
| Interiør | Déjeunersalongen - Slottsbiblioteket - Slottskyrkan - Ehrenstrahlsalongen - Hedvig Eleonoras paradsängkammare - Karl X Gustavs galleri - Rikssalen - Porslinsrummet - Stensalen - Trapphuset |
| Annet | Långa raden - Drottningholm (tettsted) - Drottningholms kungsgård - Drottningholmsbron - Drottningholmsmalmen - Canton - Lovö kyrkallé - Lovö skogskyrkogård - Museum de Vries |
Svarte styrker trenes, 1917–ca. 1919
**Fort Devens** (til 1931: *Camp Devens*) er en nedlagt amerikansk militærleir i delstaten Massachusetts. Den var utdanningsleir for US Army under første verdenskrig. Leiren hadde et areal på 5.000 acre og lå 35 *miles* nordvest for Boston.

Beliggenhet
-----------

Leiren ligger på grensen mellom småbyene Ayer i Middlesex County og Shirley i Harvard i Worcester County.

Navn
----

Anlegget er oppkalt etter juristen Charles Devens, som var general under den amerikanske borgerkrigen.

Militært anlegg
---------------

Leiren ble åpnet i august 1917, omtrent da USA gikk inn i første verdenskrig. Leiren ble brukt som rekruttskole og som demobiliseringssenter. I 1931 ble Camp Devens tatt i bruk av US Army på permanent basis, og skiftet året etter navn til Fort Devens.

Føderalt fengsel
----------------

Per 2020 benyttes deler av anlegget som føderal fengselsanstalt for mannlige straffedømte. Den største avdelingen er for straffedømte med behov for spesialisert eller langvarig medisinsk eller psykiatrisk behandling, og kalles Devens Federal Medical Center (Devens FMC). Den andre avdelingen er et lavrisikofengsel som kalles The Camp.

Referanser
----------

1. 1 2  «History :: Devens». *home.army.mil*. Besøkt 9. mai 2020.
2. ↑  «Search for "Devens Federal Medical Center"». *www.chron.com*. Houston Chronicle. Besøkt 14. mai 2020.
3. ↑  Flood, Mary (11. juni 2009). «Judge Kent to enter Massachusetts prison Monday». *Houston Chronicle*. Besøkt 14. mai 2020. «(---) a Massachusetts prison that specializes in care for felons with medical or mental health problems.»
4. ↑  «FMC Devens». *www.bop.gov*. Besøkt 14. mai 2020. «Population: 987 Total Inmates - 889 Inmates at the FMC - 98 Inmates at the Camp.»

Litteratur
----------

* Craig, William J. (2004). *Fort Devens*. Charleston, SC: Arcadia Publishing. ISBN 978-0-738-53512-8.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Fort Devens – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Tonje Enersen** (født 1974) er en norsk politiker for Arbeiderpartiet, kommunikasjonsrådgiver og tidligere journalist. Hun er leder i Drammen Arbeiderparti og medlem av Drammen kommunestyre. Hun er også sentralstyremedlem i Norsk Kvinnesaksforening og kvinnepolitisk ansvarlig i Buskerud Arbeiderparti.

Hun har bakgrunn som journalist i bl.a. Tønsbergs Blad og Drammens Tidende og senere som kommunikasjonsrådgiver ved Oslo universitetssykehus og Sykehuspartner. Hun var kommunestyremedlem i Nedre Eiker frem til kommunen ble innlemmet i Drammen i 2020. Hun markerte seg som tilhenger av kommunesammenslåing og ble valgt til leder i det sammenslåtte Drammen Arbeiderparti, et av Arbeiderpartiets største lokallag.

Referanser
----------

1. ↑  Kommunestyret, Drammen kommune
2. ↑  Tonje Enersen Arkivert 7. mars 2021 hos Wayback Machine. Buskerud Arbeiderparti
3. ↑  «Nytt styre i Drammen Arbeiderparti». *Arbeiderpartiet*. 3. februar 2021. Besøkt 15. mars 2021. «Drammen Arbeiderparti valgte nytt styre på årsmøtet 2. februar. Valgkomiteens innstilling ble enstemmig vedtatt. | Det nye styret er som følger: Leder: Tonje Enersen (NE) (---).»
4. ↑  «(+) Tonje (44) er ny Ap-leder». *Svelviksposten* **(norsk)**. 30. januar 2019. Besøkt 15. mars 2021.
***The Light in Darkness*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Alan Crosland.

Handling
--------

Bank-kasserer Ramsey Latham blir dømt til fengsel, på grunn av brudd på bank-lovene. På vei til fengselet møter han Hilary Kenyon, en ung jente som snakker oppmuntrende til ham. Senere blir han overrasket over å oppdage at Hilary også er en innsatt ved det samme fengselet som ham, etter å ha blitt funnet skyldig fordi hun hadde drept en mann som angrep henne. Nesten fem år får begge to innvilget prøveløslatelse og de gifter seg, før de slår seg ned på en ranch. To år senere lever de lykkelig, sammen med sønnen deres.

Men Lathams tidligere celle-kamerat dukker plutselig opp, og truer med å utpresse Latham for å ha brutt vilkårene for prøveløslatelsen sin - som forbyr en fange å gifte seg før hele prøveløslatelsen hans har utløpt. Sheriff Brad Milligan får høre om hva som foregår, og besøker ranchen deres. Men han blir indignert over tanken på å bryte opp et hjem, på grunn av dette. Lensmannen tar deretter med seg saken til guvernøren deres som går med på en benådning til Latham, og lar dermed får familien fremdeles holde sammen ved gården deres.

Skuespillere
------------

* Shirley Mason som Hilary Kenyon.
* Frank Morgan som Ramsey Latham.
* William H. Tooker som Sheriff Brad Milligan.
* J. Frank Glendon som J. Arthur Converse.
* George S. Trimble som guvernøren for California.
* Bigelow Cooper som DeWitt Pierce.
* William Wadsworth som Sheriff Len Moody.
* Charles Martin som en annen bank-ansatt.

Referanser
----------

1. ↑  LIGHT IN DARKNESS
2. ↑  Alan Goble. *The Complete Index to Literary Sources in Film*

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Light in Darkness* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Irans flagg |
| Friidrett, diskoskast |
| De olympiske ringer Olympiske leker |
| Sølv | OL 2012 i London | Diskoskast |
| VM i friidrett |
| Bronse | 2011 i Daegu | Diskoskast |

**Ehsan Hadadi** (også skrevet Haddadi, persisk: احسان حدادی‎) (født 20. januar 1985 i Teheran) er en iransk diskoskaster, og Irans første friidrettsutøver med medaljer fra VM og OL. Under Sommer-OL 2012 vant han sølv, og fulgte dermed opp sin bronsemedalje fra VM i 2011. Hans personbeste er 69,32 meter fra et stevne i Tallinn, Estland i 2008. Resultatet er gjeldende asiatisk rekord per juli 2012.

Hadadi ble verdensmester under Junior-VM i friidrett i Grosseto, 2004. I 2005 vant han Asiamesterskapet i friidrett. Han har siden vunnet asiamesterskapet i 2007, 2009 og 2011.

Etter rekordkastet i 2008 var han regnet som en av medaljekandidatene til OL 2008, men han ble nummer 17 med 61,34 meter, og nådde ikke finalen. Hadadi mente at skader var grunnen til det svake resultatet.

Hadadi ble historisk da han som første iraner ble medaljevinner i et VM i friidrett, med bronse under VM i friidrett 2011 i Daegu. Under Sommer-OL 2012 i London 2012 ble han nok en gang historisk med sølvmedalje. Han åpnet med sitt bestekast på 68,18, og ledet til 5. omgang da tyske Robert Harting kastet magre ni centimeter lenger for gull. Hadadi svarte umiddelbart i sitt femte forsøk, og TV-bildene viste et kast som gikk tydelig forbi Hartings lederkast, men i utkastet var Hadadi oppå kastringen med foten og kastet ble underkjent.

Referanser
----------

1. ↑  «Iranian Ehsan eyes historic athletics medal in discus». *The Star Online*. 27. juli 2008. Arkivert fra originalen 28. juni 2011. Besøkt 17. april 2010.
2. ↑  «Olympics: Iran's medal hopeful Haddadi fails to qualify for discus». Besøkt 11. april 2010.
3. ↑  «Discus thrower Hadadi wins bronze in World Championship». Mehr News. 30. august 2011. Arkivert fra originalen 18. september 2011. Besøkt 30. august 2011.  «Arkivert kopi». Archived from the original on 18. september 2011. Besøkt 7. august 2012. CS1-vedlikehold: Uheldig URL (link)
4. ↑  iaaf.org (7. august 2012): *London 2012 - Event Report - Men's Discus Throw Final*, hentet 8. august 2012

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ehsan Hadadi – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Ehsan Hadadi – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Ehsan Hadadi – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Ehsan Hadadi – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Ehsan Hadadi – World Athletics Rediger på Wikidata

* (en) Ehsan Hadadi – Diamond League Rediger på Wikidata

* (en) Ehsan Hadadi – Track and Field Statistics Rediger på Wikidata
* Hjemmeside

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
***To trøtte typer*** er en norsk dataanimert komiserie som gikk på NRK1 i 2000. Serien handler om de to blandingsmisbrukerne Geir og Odd. De tilbringer tiden i Geirs forfallene leilighet og praten handler ofte om dop og deres felles frykt for politispanere. Serien var skrevet og regissert av Christopher Nielsen og basert på hans tegneserie med samme navn. Stemmene til Geir og Odd tilhørte Egil Birkeland og Anders T. Andersen. Serien gikk sent på onsdagskvelder.

Den vant to priser under Gullruten 2001 (beste humorprogram/situasjonskomedie og årets nyskaper). 

Den ble etterfulgt av kortfilmen *To trøtte typer – Julekalender* som blant annet ble sendt på TV 2 den 28. desember 2001. Den var imidlertid tilgjengelig som ekstramateriale på *To trøtte typer* allerede i april 2001.

Om serien
---------

Dette var Norges første tredimensjonale dataanimerte TV-serie. Det tok tre år å produsere den, og om lag ti animatører har var engasjert.

Serien ble omstridt, spesielt i kristne kretser som reagerte på banningen. Dette førte til at Kristelig Kringkastingslag innklaget programmet til Kringkastingsrådet, men de avviste klagen.

Handling
--------

Serien handler om de to blandingsmisbrukerne Odd og Geir som pleier å henge rundt hjemme hos Geir innimellom slagene. Av og til får de besøk av Bønna, en paranoid drittsekk, Kælle som er konstant på speed (amfetamin), aldri holder kjeft og alltid skal prøve å selge dem et eller annet, og Jan Åge som klimprer i vei på gitaren og synger surt. Omtrent daglig må de to høre hvordan naboen ovenpå, den prostituerte dealeren Audrey, blir banket opp av kjæresten Skitzo. Innimellom ser de også på tv-programmet «Etikkboksen» der de blir konfrontert med ulike moralske dilemmaer.

Stemmer
-------

Stemmen til Geir er ved Egil Birkeland, Odd er ved Anders T. Andersen, Jan-Åge er ved Øyvind Borgemoen, Kælle er ved Terje Rangnes, den storvokste Bønna er ved Sverre V. Sand og Skitzo er ved Lasse Lindtner. Ellers medvirker Fredrik Skavlan, Thomas Hylland Eriksen, Kristin Clemet, Henrik Syse og Christopher Nielsen – alle som seg selv, i TV-program.

Referanser
----------

1. ↑  DVDamiga - To trøtte typer - TV Spessial (besøkt 2016)
2. 1 2 3  «To trøtte typer». *NRK*. 3.10.2000. Besøkt 20. oktober 2016.
3. ↑  «Kultur: Mange klager på banning i NRK». *tux1.aftenposten.no*. 4.1.2001. Arkivert fra originalen 21. oktober 2016. Besøkt 20. oktober 2016.
4. ↑  «Trøtte typer klager på To trøtte typer». *www.dagbladet.no*. 4.1.2001. Besøkt 20. oktober 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *To trøtte typer* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *To trøtte typer* hos Filmfront Rediger på Wikidata
Berthas bakerier på Granum i 2016
**Bertha Jørgensveen** (født Solberg 3. januar 1910 på Østsinniåsen i Nordre Land, død 1981) var en norsk gründer og foregangskvinne som etablerte Berthas Bakerier AS. Hun var lokalt kjent under navnet Lefse-Bertha.

Berthas bakerier omsatte i regnskapsåret 2020 for nærmere 100 millioner kroner. (99.389.000)

Bertha lærte seg tidlig kunsten å bake flatbrød, og ble som småjente regnet med blant de beste bakstekjerringene i bygda. Etter å ha fått seg huspost i Hov i Land, 19 år gammel, ble hun oppmuntret til å søke seg til Oslo i hotellkjøkkenfaget. Slik ble hun etter hvert en av to kjøkkesjefer på velrenommerte Norum Hotell.

Hun leide seg en delikatesseforretning på Volvat, og opparbeidet seg snart en stor kundekrets. Men ektemannen Einar fant seg ikke tilrette med bylivet. Han var fra Ligarda i Søndre Land og de flyttet tilbake dit i 1950. Der etablerte Bertha straks salg av kjøtt og fiskemat, samt lefseproduksjon. Men etter tre års drift måtte hun gi opp, det ble for tungvint å drive virksomheten fra Ligarda. I 1953 etablerte hun seg i Hov med kjøttforretning og to kjellere å bake i. I 1956 sysselsatte hun 15-16 bakstekjerringer og mannlige medhjelpere til potetskrelling og vareutkjøring.

Utover 50- og 60-tallet fortsatte Lefse-Bertha å ekspandere. Hun fikk kjøpt det tidligere gamlehjemmet Granum, som hadde stått tomt i 9 år. Der fikk hun bygd om lokalene til moderne produksjonslokaler, og i årene framover ble det stadig behov for nye utvidelser og moderniseringer. Etter den siste store utvidelsen til 16 millioner kroner i 1974, bare få år før sin død, var kapasiteten 1550 bløtkakebunner, 33 000 småkaker og 28 000 lomper i timen. På det meste sysselsatte Berthas Bakerier i Fall 140 personer.

På 1980-tallet ble bedriften solgt delvis ut av familien og videre til konsernet Baxt AS. Berthas Bakerier AS har levd videre som en av Søndre Lands viktigste hjørnesteinsbedrifter. Av firmaets verdier ble 45% solgt til Baxt AS i 1985 og resterende 55% solgt i 1989 til Baxt AS. Utbyttet etter salget på henholdsvis 15 millioner i 1985 og 22 millioner i 1989 er i dag tilhørende Bertha Jørgensveens etterkommere.

Kilder
------

* «Årboka Landingen» 2008 - Lands museum. Anne Hoff Backe: "Lefse-Bertha - et lite industri eventyr"
**Bertha Chiú Núñez** (født 22. august 1933 i Estación Lucero, død 16. september 2009 i Ciudad Juárez) var en meksikansk idrettsutøver, som konkurrerte i friidrett, basketball og softball.

Bakgrunn
--------

Chiú ble født i landsbyen Estación Lucero i nærheten av Villa Ahumada i Chihuahua, nord i Mexico. Da hun var fem år gammel flyttet foreldrene med henne til Ciudad Juárez, der de ble boende. Hun drev med basketball, softball og friidrett, særlig spydkast, og regnes som en av de fremste idrettsutøverne fra Chihuahua.

Idrettskarriere
---------------

Hun deltok i basketball under Sentralamerikanske og karibiske leker 1946. Der vant Mexico turneringen, foran Cuba og Panama. Under Sentralamerikanske og karibiske leker 1950 fikk hun sølv i spydkast, og hun fikk bronse i spydkast under Panamerikanske leker 1951. Hun fikk sølv i spydkast under Sentralamerikanske og karibiske leker 1954, og vant spydkast under Sentralamerikanske og karibiske leker 1959, foran Raquel Trujillo fra Mexico og Mercedes García fra Venezuela. I 1955 kom hun på sjuendeplass i spydkast under Panamerikanske leker. Hun fikk bronse under Sentralamerikanske og karibiske leker 1962.

Utmerkelser
-----------

I 1983 ble hun ført opp på Ciudad Juárez Hall of Fame, og i 1986 ble hun ført opp på Mexican Sports Confederations *Recinto de lo Inmortales*. I 2007 ble hun kåret til årtusenets friidrettsutøver (Atleta del Milenio) i Ciudad Juárez og århundrets idrettsutøver (Deportista del siglo) i Chihuahua.

Referanser
----------

1. 1 2  Chuaua Mexico - *Bertha Chiu Núñez* Arkivert 10. november 2020 hos Wayback Machine. besøkt 10. november 2020.
2. ↑  ATFS.org - *Pan-American Games Mexico City, Mexico 1955*, besøkt 11. november 2020.
3. ↑  GBR Athletics - *Central American and Caribbean Games (Women)*, besøkt 11. november 2020.
4. ↑  Enrique Montesinos - *Los Juegos Regionales Más Antiguos - Juegos Deportivos Centroamericanos y del Caribe*, besøkt 11. november 2020.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bertha Chiú – FIBA Rediger på Wikidata
* Berta Chiu - Athletics Podium
**Bertha Torgersen** (født 7. april 1864, død 25. mars 1954) var en norsk skipsreder. Sammen med Hanna Brummenæs grunnla hun rederiet Brummenæs & Torgersen i 1909 og ble med dette de første kvinnelige skipsrederne i Norge.

Brummenæs og Torgersen traff hverandre på Visnes på Karmøy der de jobbet i butikk i gruvesamfunnet der. De drev en stund sin egen butikk, men avsluttet denne bedriften. Rundt 1900 flyttet de sammen i Haugesund og begynte å interessere seg for skipsfart. De investerte i skipsaksjer, og la seg opp nok penger til å kjøpe en sildedamper i 1909. Båten het «D/S Gouval» og ble kjøpt på tvangsauksjon kontant. 

De kjøpte fire skip til på mellom 1350 dvt og 3200 dvt, som hadde som fellesnevner at de stort sett alle var i dårlig stand og trege. Tre av skipene var bygget på 1800-tallet og det siste i 1904. De var trege og i dårlig stand, noe som gjorde at de mistet alle skipene sine under første verdenskrig, bortsett fra «Gouval» som sank før krigen.

Etter krigen stod det dårlig til med skipsbransjen i byen. Brummenæs & Torgersen hadde betalt svært lite for sine fem skip og drev rederiet svært rimelig, så de gikk med et enormt overskudd da krigsskadeerstattningene ble utbetalt.

Mellom 1921 og 1927 kjøpte de fem gamle skip, og i 1929 kjøpte de sitt eneste motorskip. Dette var «Equatore» som var i svært dårlig stand, og til slutt ble kornlager på land. Dette gjorde skipet til ett av to skip de eide som ikke sank.

Før andre verdenskrig kjøpte de flere gamle dampskip. I løpet av krigen ble alle skipene deres senket eller gikk på grunn.

Torgersen ble, sammen med Brummenæs, kalt for «mannedamene». De kledde seg i herreklær og opererte i en mannsdominert bransje.

Det var Torgersen som hadde det økonomiske ansvaret i driften. Da hun døde var det rundt 6 millioner kroner igjen i boet, og man oppdaget at det fremdeles var penger igjen etter krigsskadeerstattningene etter første verdenskrig.

Torgersen døde i 1954 og er gravlagt sammen med Hanna Brummenæs.

Cecilie Engers roman *Det hvite kartet* (2021) er basert på livshistoriene til Bertha Torgersen og Hanna Brummenæs.

Referanser
----------

1. ↑  Mannedamene. Arkivert 12. mars 2017 hos Wayback Machine. Lest 10. mars 2017
2. 1 2 3 4 5  De gjerrige skipsrederne - NRK. Lest 10. mars 2017
3. 1 2 3 4  Brummenæs & Torgersen - Europas første kvinnelige skipsredere. - Skipshistorie.net. Lest 10. mars 2017
4. ↑  Bentzrud, Inger (2. august 2021). «Dristige damer i dress». *dagbladet.no* **(norsk)**. Besøkt 6. august 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister
 |
**Signe Iversen** (født 22. desember 1956 i Nesseby) er en samisk språkkonsulent og barnebokforfatter. Hennes første bok, *Mánugánda ja Heike* («Månegutten og Heike»), som kom ut i 2011, ble i 2013 nominert til den første Nordisk råds barne- og ungdomslitteraturpris fra det samiske språkområdet.

Signe Iversen er fra Reahpen/Reppen i Nesseby og arbeider som språkkonsulent ved det samiske språksenteret Isak Saba senteret. Fortellingen *Mánugánda ja Heike* laget hun til sin datter Agnete Saba (den gang Agnete Johnsen) da datteren gikk i småskolen. Siden tok datteren fortellingen med på skolen og fortalte den i klassen. Læreren tok i etterkant kontakt med Signe Iversen og spurte om tillatelse til å sende fortellingen til et forlag, og etter hvert ble det bok av historien. Boka er illustrert av Sissel Horndal.

Referanser
----------

1. ↑  «norden.org». Arkivert fra originalen 4. november 2013. Besøkt 1. november 2013.
2. ↑  «Isak Saba senteret : Váldosiidu». *www.isaksaba.no*. Besøkt 5. desember 2020.
3. ↑  Storaunet, Anne (28. oktober 2013). «Kan få litteraturpris». *NRK*. Besøkt 5. desember 2020.

Eksterne lenker
---------------

* Intervju med Signe Iversen hos finnmarkdagblad.no

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Conrad Svendsen senter, ved hovedinngangen
**Signo Conrad Svendsen senter** er et norsk senter for voksne døve og døvblinde. Det omfatter boliger for døve, dagsenter og utredningsenhet, og ligger i Solveien 114 A-H, 117 A-C og 119 A-D på Nordstrand i Oslo. Senteret er en del av Stiftelsen Signo, en diakonal stiftelse innen Den norske kirke.

Senterets historie går tilbake til grunnleggelsen av Hjemmet for Døve på Nordstrand i 1898. Senteret ble senere oppkalt etter grunnleggeren Conrad Svendsen, en norsk prest som la ned et stort arbeid for å bedre de døves situasjon på slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet.

Fritz Moen bodde deler av sitt liv på Signo Conrad Svendsen senter, og testamenterte alt han eide til senteret. Etter Moens død mottok Signo Conrad Svendsen senter hele Moens erstatning på 20 millioner kroner fra staten for justismordene han ble utsatt for.

Eksterne lenker
---------------

* Signo Conrad Svendsen senter sitt nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISNI
 |
**African Confidential** er et britisk nyhetsbrev om Afrika. Det ble grunnlagt av en gruppe briter i 1960 da Afrika sto foran avkolonisering og store forandringer. Opprinnelig ble det kalt *Africa 1960*, med nytt årstall hver år, frem til det fikk det faste navnet sitt sent på 60-tallet.

Nyhetsbrevet har som mål å publisere pålitelig, upartisk informasjon om Afrika. Til forskjell fra mange britiske tidsskrift har det ikke noen offisiell politisk agenda. Nyhetsbrevet har dekket og analysert hendelser på kontinentet ved hjelp av et stort nettverk av korrespondenter. Fra begynnelsen var artiklene de skrev usignerte for å unngå forfølgelse i ustabile land på vei mot selvstendighet. Denne politikken har nyhetsbrevet fortsatt med, ettersom ytringsfriheten fremdeles er truet flere steder i Afrika.

African Confidential var eiet av en gruppe uavhengige briter frem til 1994, da det ble kjøpt av Oxford-forlaget Blackwell Publishers. Redaktøren fortsatte å ha en selvstendig rolle.

Eksterne lenker
---------------

* africa-confidential.com - offisielt nettsted

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | ISSN **·** ISSN
 |
***Ondskapens by***, (originaltittel: *Processo alla città*) er en italiensk dramafilm fra 1952 regissert av Luigi Zampa, med Amedeo Nazzari i hovedrollen.

Handling
--------

Napoli rundt århundre-skiftet: Salvatore Ruotolo og hans kone blir myrdet, og likene deres blir kort tid senere oppdaget på forskjellige områder. Bevisene peker mot en forbrytelse utført av den napolitanske kriminelle organisasjonen Camorra, hvis frykt og korrupsjon forårsaker alvorlige problemer for politiets etterforskning.

Ansvaret for å oppklare dobbeltmordet havner hos en ung og modig dommer. En rekke mennesker blir etter hvert avhørt, også mennesker som tilsynelatende er over mistanke. Dommeren bestemmer seg for å komme helt til bunns i saken, selv om han møter motstand overalt - også fra hans egne kollegaer og familie.

Medvirkende
-----------

* Amedeo Nazzari - Dommer Spicacci
* Silvana Pampanini - Liliana Ferrari
* Paolo Stoppa - Perrone
* Dante Maggio - Armando Capezzuto
* Franco Interlenghi - Luigi Esposito
* Irène Galter - Nunziata

Referanser
----------

1. ↑  «Filmen på filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 14. januar 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Ondskapens by* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Ondskapens by* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (fr) *Ondskapens by* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Ondskapens by* på MovieMeter Rediger på Wikidata
| **Nederlandsk språk i globalt perspektiv** |
| --- |
|  |
| **Nederlandsk språk** |
| \***Nederlandsk i Nederland** |
| \***Nederlandsk i Belgia** |
| \***Nederlandsk i Surinam** |
| \***Nederlandsk på Aruba, Curaçao og Sint Maarten** |
| \*\***Afrikaans** |
| 

---

 |
| \***Nederlandsk i Vallonia** |
| \***Nederlandsk i Frankrike** |
| \*\***(Nederlandsk i Fransk-Guyana)** |
| \***Nederlandsk i Tyskland** |
| \***Nederlandsk i Amerikas forente stater** |
| **Mohawk-nederlandsk**, **Pella-nederlandsk**, **Albany-nederlandsk**, **Jersey-nederlandsk** |
| \***Nederlandsk i Indonesia** |
| \***Afrikaans i Namibia** |
| 

---

 |
| **Nederlandske kreolspråk:** |
| **Petjo**, **javindo**, **negerhollandsk**, 
**Berbice-nederlandsk**, (**afrikaans**) |

I Namibia, et av Sør-Afrikas naboland, ble afrikaans ifølge folketellingen i 2001 brukt av 11% av landets husholdninger, en like stor andel som nama/damara, kun passert av oshiwambo.

Frem til 1990 lå Namibia under sørafrikansk styre, noe som befordret bruken av afrikaans. Nederlandsk gjorde sitt inntog i landet da Walvisbaai og områdene rundt ble kolonisert av nederlendere fra Kaapkolonien i 1793. Fremdeles finnes mange steder med nederlandsk-(afrikaans-)klingende navn, som for eksempel Windhoek, Grootfontein og Keetmanshoop. I 1878 fremmet England et krav på stedet, og under Berlin-konferansen (1884-'85) ble området en britisk enklave i Tysk Sydvest-Afrika. Slik har mange språk etterlatt seg spor i Namibia.

I årenes løp har en egen variant av afrikaans utviklet seg i Namibia. Denne varianten er tydelig påvirket av engelsk, som etter at landet ble uavhengig i 1991 ble dets eneste offisielle språk. Namibisk-afrikaans har også påvirket det engelske språket som brukes i landet. Det har i motsetning til afrikaans også blitt påvirket sterkt av tysk, som fremdeles brukes av de tidligere kolonistene fra Tyskland. I Namibia brukes afrikaans som et lingua franca i hele landet, bortsett fra i Caprivi-stripen. Ca. 75% av befolkningen behersker afrikaans.

Referanser
----------

1. ↑  Staten Namibias hjemmesider

Eksterne lenker
---------------

* Foundation for Empowerment through Afrikaans (afrikaans)
Flyfoto 2015: Ensjø i forgrunnen, Hasle og Økern i bakgrunnen
**Ensjø** er et strøk i bydel Gamle Oslo i Oslo kommune. Området ligger ca. 2 km øst for Oslo S, og grenser til områdene Tøyen, Kampen, Vålerenga og Hovin. Ensjø T-banestasjon betjenes pr. 2017 av rutene 1, 2, 3 og 4.

Historie
--------

Etter istida gikk strandlinja for Oslofjorden på Ensjø. På 1800-tallet klarte man å gjøre seg nytte av avleiringene fra vann- og jordmassene og startet produksjon av tegl her. Det lå to teglverk innenfor det området som i dag er kjent som Ensjø. I tillegg flytta Nitedals Tændstikfabrik produksjonen hit i 1875 (nedlagt 1967). Tiedemann Tobakkfabrikk lå også på Ensjø. Fabrikken stengte dørene 30. juni 2008 etter 230 års virksomhet, og da opphørte den siste tobakksproduksjon i Norge. Området der fabrikken lå skal brukes til boliger.

Mange industriarbeidere bodde på Ensjø, Kampen og Vålerenga, og store arbeideropprør fant sted her på slutten av 1800-tallet. 

Ensjø har navnet etter gården Ensjø, som frem til 1830-tallet het Nedre Valle. Ensjø staves egentlig Endsjø. Stedet er antagelig oppkalt etter gården og slekten Endsjø i Ski kommune, siden stavemåten og uttalen *ænnse* opprinnelig er den samme.

I nyere tid
-----------

I nyere tid er Ensjø mer kjent for boligbygging og også sine mange bilforretninger. Totalt finnes cirka 1 400 husstander på Ensjø, i en blanding av villaer og leilighetskomplekser, mange av dem oppført på 1930-tallet. 1800-tallsgårdene Ensjø, Malerhaugen og Grønvoll har gitt underområder av samme navn. 

Reguleringsplaner for «Ensjøbyen» ble vedtatt i 2004. Prosjektet har mottoet *Fra bilby til boligby*. Man ønsker å ombygge gamle bilhaller og nedlagte fabrikkbygninger og forvandle til kontorlokaler og forretninger, 7 000 nye leiligheter, barnehager og ny grunnskole.

I mai 2021 ble det kjent at NRK vil etablere sitt nye hovedkontor på Ensjø.

Referanser
----------

1. ↑  Oslo historie. Aker topografi 212 Ensjø og Ensjø teglverk. Arkivert 30. desember 2010 hos Wayback Machine.
2. ↑  Oluf Rygh. *Norske gaardnavne: Oplysninger samlede til brug ved Matrikelens Revision: Bind 2*. Akershus amt. Kristiania: Fabritius 1898: «Aker herred. GN. 133. Valle nedre. Bruk nr. 133.1. Endsjø udt. æ'nnse. Stedet er sikkert opkaldt efter GN. 130 i Kraakstad; Udtalen er, som man vil se, ogsaa den samme.»

Eksterne lenker
---------------

* (en) Ensjø – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Oslo kommune sin Ensjø side:
* Grunneiernes side om Ensjø:
* Planleggingsprogram for Ensjø, vedtak 2004
* Prinsipplan, forslag 2006

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Oslo Byleksikon
 |
**Sumba** er en øy i den indonesiske provinsen Nusa Tenggara Timur. Sumba ligger i Indiahavet, og er skilt fra øyene Sumbawa og Flores lenger nord av det 50 kilometer brede Sumbastredet. Mot øst, på den andre siden av Savusjøen, ligger Timor, og mot sør Australia. Største bosetning er Waingapu, med om lag 10 700 innbyggere (2005).

Historisk har Sumba eksportert sandeltre, og var tidligere kjent under navnet *Sandelhouteiland*, «sandeltreøya».

I førkolonial tid var øya bebodd av flere små stammer med ulike språk. Noen av dem skal ha stått i et tributtforhold til kongedømmet Majapahit på Java. I 1522 kom de første skipene fra Europa, og på 1800-tallet ble Sumba en del av den nederlandske kolonien, selv om øya ikke kom under reell nederlandsk administrasjon før på 1900-tallet.

Folket på Sumba er av blandet malayisk og melanesisk herkomst, og snakker flere nært beslektede austronesiske språk. 25-30 % praktiserer den animistiske *marapu*-religionen. Noen få sunnimuslimer bor i kystområdene. Resten av befolkningen er kristne, og av dem er flertallet kalvinister, en arv fra nederlenderne. Sumba (hovedsakelig vest på øya) er et av få steder i verden hvor det blir praktisert begravelser i megalitter for prominente personer. Dette er en tradisjon som har overlevd helt fra stein- og bronsealderen til i dag.

* Tradisjonelle sumbanesiske hus.Tradisjonelle sumbanesiske hus.
* Hesterasen Sandalwoodponni stammer fra Sumba og Sumbawa.Hesterasen Sandalwoodponni stammer fra Sumba og Sumbawa.
* Landskap på Sumba.Landskap på Sumba.
* Kart over øya.Kart over øya.

Referanser
----------

1. ↑  Sumba *Encyclopedia.com*
2. ↑  «Sumba island - pictures, maps and information». *www.lavalontouristinfo.com*. Besøkt 11. april 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sumba – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Jevgenij Vitaljevitsj Krasilnikov** (russisk: Евгений Витальевич Красильников; født 7. april 1965 i Kurgan, død 8. mars 2014) var en sovjetisk volleyballspiller som deltok i de olympiske leker 1988 i Seoul.

Krasilnikov vant en olympisk sølvmedalje i volleyball under OL 1988 i Seoul. Han var med på det sovjetiske laget som kom på andreplass i volleyballturneringen for menn bak USA. Sovjetunionen vant semifinalen mot Argentina med 3 — 0, men tapte finalen med 1 — 3 mot USA. Krasilnikov spilte én kamp i OL-turneringen.

OL-medaljer
-----------

* 1988 Sør-Koreas flagg Seoul — Sølv Sølv i volleyball menn Sovjetunionens flagg Sovjetunionen

Referanser
----------

1. ↑   www.sports-reference.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   (på en) *Olympedia*, 2006, Wikidata Q95606922,

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jevgenij Krasilnikov – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Jevgenij Krasilnikov – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Gerald Walsh «Gerry» Kilmartin** (født 7. juli 1926 i Providence, Rhode Island, død 16. juni 1970) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo.

Kilmartin vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han var med på det amerikanske ishockeylaget som kom på andreplass i turneringen bak Canada.

Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. USA vant seks kamper, spilte uavgjort 3-3 mot Canada og tapte en kamp, 2-4 til Sverige. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng.

Kilmartin deltok også i to verdensmesterskap i ishockey 1947 i Praha og 1949 i Stockholm.

OL- og VM-medaljer
------------------

* OL-1952 Norges flagg Oslo - Sølv Sølv i ishockey USAs flagg USA
* VM-1947 Tsjekkoslovakias flagg Praha - Bronse Bronse i ishockey USAs flagg USA

Referanser
----------

1. ↑   www.sports-reference.com[Hentet fra Wikidata]
2. ↑

Eksterne lenker
---------------

* (en) Gerald Kilmartin – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Gerald Kilmartin – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Gerald Kilmartin – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
**Variér Furniture** er en norsk stolprodusent som ble etablert som eget selskap sommeren 2006. Produktene som idag kjennes som Variér-produkter ble tidligere solgt under Stokke-merket, kjent for blant annet Tripp Trapp-stolen. 

I 2006 ble Stokke-selskapet solgt til Credo Partners, med en eierandel på 51%. Rune Stokke, eier av Stokke beholdt 40 % eierandel, mens det resterende er eiet av de ansatte. Varier Furniture har en eksportandel på over 90 %. Italia og Tyskland er de største markedene, men stolene er å få kjøpt i alle verdensdeler ettersom de selger i mer enn 50 land. 

Stolene i kolleksjonen *Human design* har vunnet flere anerkjente priser, blant annet Merket for god design i Norge. Stolene i denne kolleksjonen er tegnet at den japanske designeren Kita og de to norske designerne Olav Eldøy og Peter Opsvik, hvorav flest er tegnet av Eldøy. Opsvik har designet kolleksjonen *Human Instrument*.

Hovedkontoret ligger på Moa i Ålesund og produksjonen finner sted i Polen.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Brønnøysundregistrene
 |
**Anne Elizabeth Jane Evans** (født 20. august 1941) er en britisk sopran.

Liv og karriere
---------------

Evans ble født i London av walisisk avstamning. Hun studerte ved Royal College of Music med blant andre Margaret Cable og konservatoriet i Genève. Hun ble tatt opp i konservatoriet uten å ha hatt noen formell trening som sanger. For auditionen fremførte hun overraskende nok *Carmen*. Hun startet som en mezzo ved Royal College, men en av lærerne hennes kjente umiddelbart hennes sopranpotensial.

Evans debuterte som grevinne Ceprano i *Rigoletto* 1967 i Genève og debuterte i en hovedrolle i 1968 som Fiordiligi i *Così fan tutte* ved daværende Sadler's Wells, senere English National Opera i 1968 til kritisk anerkjennelse.

I de tidlige årene av karrieren sang hun mange av de ledende sopranrollene av Puccini og Mozart, som *Tosca* og grevinne Almaviva i *Figaros bryllup*. På slutten av sekstitallet begynte hun å arbeide med de lettere Wagner-rollene, som Elsa i *Lohengrin* og Senta i *Den flyvende hollender*, roller som ble hennes varemerke. Imidlertid var det rollen som Brünnhilde som skulle tjene henne internasjonal berømmelse, særlig i Wagner-tempelet i Bayreuth i 1989-1992, en forestilling som også ble tatt på CD og video (nå overført til DVD, og ​Blu-ray innen utgangen av 2012), ledet av Daniel Barenboim og regissert av Harry Kupfer. I denne forestillingen sang hun med Siegfried Jerusalem og John Tomlinson. Hun vant også en Olivier-pris for denne produksjonen. Hun spilte også Isolde i *Tristan und Isolde*, en rolle som ofte anses å være hennes beste prestasjon.

I 2003 trakk hun seg fra opptredener for å vie seg til å gi mesterkurs og til å trene andre britiske sangere i wagnerianske fremføringsteknikker. Hennes siste offentlige forestilling var i 2005 i en comeback-forestilling i Cardiff der hun utførte utdrag fra hennes feirede Isolde og andre Wagner-forestillinger.

Utmerkelser
-----------

Evans ble utnevnt til Dame Commander of the Order of the British Empire (DBE) i 2000 under Queen's Birthday Honours for innsats for musikk.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 5. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 19. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2  «FreeBMD Entry Info». *www.freebmd.org.uk*. Besøkt 19. mai 2021.
4. ↑  «Wagner - Daniel Barenboim, Chor Und Orchester der Bayreuther Festspiele – Der Ring Des Nibelungen (2009, CD)» **(engelsk)**. Besøkt 19. mai 2021.
5. ↑  «Page 7 | Supplement 55879, 19 June 2000 | London Gazette | The Gazette». *www.thegazette.co.uk*. Besøkt 19. mai 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Anne Evans på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Anne Evans hos The Movie Database Rediger på Wikidata
* BBC Wales, Biography Arkivert 12. juli 2005 hos Wayback Machine. (Cardiff Singer of the World 2005 Jury] (eng)
* Skramstad, Per-Erik, Intervju med Anne Evans, wagneropera.net (eng)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
**Bjørn William Lindgren** (født 25. desember 1965 i Drammen) er en norsk fotograf, TV-produsent og regissør. Han har arbeidet innenfor tv-produksjon siden 1989.

Han er utdannet ved London International Film School (1989) og deltok i samme år i Fuji Film Competition og vant 2. pris i Lighting feature film i regi av BAFTA i London

Lindgren har vunnet Gullruten for:

* SOS. Silje og Siggurd et slags reiseprogram i 1991.[]
* *4 Stjernes Middag.* Årets Tv øyeblikk i 2015.[]

Han har filmet over 400 episoder av serien 4 Stjernes middag for Monster AS.

Idag har bjørn arbeidet med serier som:

Super oppusserne TV 3, Fotograf
Sommerhytta TV2, Fotograf

Bjørn William Lindgren har også blitt en ledende seiler i Norsk seilmiljø. Han har arbeidet med sitt Open 60 prosjekt siden 2015.
Dette er den eneste Open 60 regattabåt i Norden. iI år har flere ting falt på plass for prosjektet og det arbeides med å lage en ny tv-serie om prosjektet. Helly Hansen er hovedsponsor for båten. Båten vil stille til start i de fleste store regattaer Norden fremover.

Båten skal brukes til å fremme Norsk seilsport og ta med unge nye lovende seilere ombord. Bjørn Lidgren vil også prøve å stille båten til rådighet for barn som er på Radiumhospitalet. Tanken er å ta med barn på en lite seiltur i indre Oslofjord om sommeren hvis de føler for dette.