recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**«Ole Vellan»** er en norsk folkevise av den typen som vi kaller middelalderballade. I TSB-katalogen deler den typenummer TSB D 280 med en annen vise som kalles Jeg lagde meg så silde. Typen kalles også **Kjærestens død**.

Handling
--------

Hovedpersonen tjener i kongens gård da han får vite at kjæresten hans er død. Han går fram for kongen og ber om orlov til å dra hjem. Kongen byr ham store gaver og en annen brud, men han drar. Da han ser kjæresten som lik, dør han av sorg. Forskjellen på de to versjonene er at visa *Ole Vellan* er i tredje person mens *Jeg lagde meg så silde* fortelles av et jeg.

Begge versjonene har vært populære og er dokumentert mange steder i Sør-Norge, i tillegg finnes de også i Danmark og Sverige.

Trykte versjoner
----------------

* Arnfinn Stølen, *Songskatten vår: vokal folkemusikk frå norske samlingar*, Oslo 1995
* Halvdan Sivertsen, *Sangboka: fra Petter Dass til Dum Dum Boys*, Oslo 1993

Innspillinger
-------------

* Nordnorsk Visegruppe sang den på plate *Rav og rekling*, NorDisk 1977, NORDLP 308
* Camilla Granlien sang den på plate *Begjær*, ta:lik 2005, TA 20CD

Teksten
-------

**1.**Ole Vellan tjente på kongens gård  

der tjente han for føde og for klede,  

så kom der et brev i fra Rosenlund,  

som siger at hans kjæreste er døde.  

  

**2.**Han Ole han stiller seg for kongens brede bord  

han gjorde all den tjeneste som han kunne,  

så ba han sin nådigste konge om forlov  

at reise til Rosende Lunde.  

  

**3.**Kongen han svara frå sitt bredeste bord:  

Jeg vil derom slett intet høre,  

men du skal få svara eit einaste ord:  

Hva har du i Rosenlund at gjøre.  

  

**4.**Det er kommet en tiend hit til din gård  

hvor over mitt hjerta monne bløde.  

Det er kommet et brev i fra Rosenlund  

som sier at min kjæreste er døde.  

  

**5.**Og kongen han svara så listelig  

det var ikke mer enn en kvinne,  

men jeg skal gjøre det så ut i mitt råd,  

at du skal få den fagreste grevinne.  

  

**6.**Og alle dei grevinner jeg akter ikke på,  

dem ville jeg for allting ikke have,  

men jeg få reise til Rosenlund  

og følge min kjærest i graven.  

  

**7.**Han Ole oppsala grågangaren sin  

der sto han så blek som en lilje,  

så red han så fort som den lille fugl fløy  

alt over de nordenlandske fjelle.  

  

**8.**Da han kom seg ril Rosenlund  

da bandt ha nsin hest til en stolpe,  

så gikk han seg i fruerstuen inn  

der fruer og jomfruer gråte.  

  

**9.**Så gikk han seg i likstuen inn,  

der vred han sine hender så såre,  

og hvert det sandkorn på gulvet lå  

det vætet han med sin tåre.  

  

**10.**Hu gamle mor hu tala så mildelig:  

Du finner vel igjen hennes like.  

Nei hennes like jeg aldri mere ser  

ei heller uti syv kongerike.  

  

**11.**Han Ole han satte seg ner på ein stol  

han satte seg der til at sove,  

han befala Gud sin syndige sjel  

og så oppga han sin ånde.  

  

**12.**Begge de lik de blei lagt i ein båt  

og kisten den var utav marmor,  

der skal de ligge alt til dommedag  

og Gud han oppvekker oss alle.

Kilder
------

* Denne teksten er fra De gamle visene 5 med Alf Prøysen, Forlaget For Alle, Oslo 1983
Christiania Glasmagasin i 2009 med alle tre bygningene ut mot torvet. Foto: Kjetil Ree 
Christiania Glasmagasin på Stortorvet i Oslo, med reklame for «Hadelandskrystall» på taket. Foto: Mittet & Co. AS/Nasjonalbiblioteket 
Stortorvet i 1865 med Simonsen på Torvet i nummer 9, Christiania Glasmagasin i nummer 10 og Elephant-Apotheket i nummer 11 (fra 1879). Foto: Ukjent/Tilhøyrer Oslo Museum 
**Glasmagasinet** er et varemagasin på Stortorvet i Oslo. Det ble grunnlagt i 1739 og er byens eldste varemagasin.[] Magasinet inneholder avdelinger av kjente merkevarebutikker, slik som Kicks (parfyme), Illums Bolighus, Elkjøp, Heimen Husfliden, Bellas Hus og Adam og Eva.

Historie
--------

Christiania Glasmagasin flyttet til Stortorvet i 1862. Opprinnelig lå det på Jernbanetorget og flyttet til nåværende plass på grunn av utbyggingen av området rundt jernbanen ved Østbanen.

Hele rekken utgjør Stortorvet 9, 10 og 11. Da Christiania Glasmagasin flyttet hit var det til den midterste bygningen, nummer 10.

Nummer 9, som ligger på hjørnet mot Møllergata, besto dengang av et lite hus kalt Simonsen på Torvet.Det er huset man kan se på bildet fra 1865. Huset var en kombinert bolig-og forretningsgård hvor Peter Simonsen hadde kolonial frem til 1897. Etter hans tid ble bygget revet og gårdeieren fikk ført opp dagens bygning ved arkitekt Ove Ekman i 1898-99 og forretningen Simonsen på Torvet besto her til 1935. Gården ble deretter innlemmet i GlasMagasinet.

Bygningen hvor Christiania Glasmagasin flyttet inn i 1862, nummer 10, hadde tidligere vært postkontor. Gården var fra 1778 og hadde vært postkontoret i byen fra 1833.De første årene var magasinet leietakere, men kjøpte gården noen år senere og endret da på fasaden. Bygget ble revet og i 1899 ble dagens bygning reist ved arkitekt Harald Olsen.

Den siste bygningen i rekken, hjørnegården mot Torggata, var nummer 11 og her lå Elephant-Apotheket. Apoteket lå på Stortorget fra 1879 til bygningen ble revet i 1972. Året etter startet oppføringen av den nyeste delen av GlasMagasinet under ledelse av arkitekt Frithjof Stoud Platou. Bygget ble ferdigstilt i 1974. Det er endret ved en påbygging mot Linaaes gate i 1990 og arkitekten bak dette var Jan Digerud.

Bygget eies av KLP Eiendom.

Referanser
----------

1. 1 2 3 4  Knut Are Tvedt side 123
2. ↑  GlasMagasinet - historie Arkivert 2. oktober 2012 hos Wayback Machine.
3. 1 2  Simonsen på Torvet, Stortorvet 9 Geir Tandberg Steigan / Artemisia
4. ↑  Harald Olsen (1851-1910) Geir Tandberg Steigan / Artemisia
5. ↑  Knut Are Tvedt side 151
6. 1 2  Byantikvarens Gule liste
7. ↑  F.S. Platou fra Norsk biografisk leksikon
8. ↑  Jan Digerud fra Norsk biografisk leksikon

Litteratur
----------

* Knut Are Tvedt (red): *Oslo byleksikon*, Kunnskapsforlaget 2010, ISBN 978-82-573-1760-7

Eksterne lenker
---------------

* (en) GlasMagasinet – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* GlasMagasinet
* «GlasMagasinet». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** VIAF **·** Riksantikvaren kulturminne
 |
**Mimi Hviid** 
(født 7. november 1874 i Christiania,
død 12. september 1962 i Oslo)
var en norsk operasanger (sopran) og sangpedagog.

Mimi Hviid var utdannet hos Olefine Moe i hjembyen, og hos D. Møller ved Operahögskolan i Stockholm samt tre år i Berlin. Hun er trolig identisk med den *Mimi Olsen* som i 1904 opptrådte ved en skandinavisk selskapsaften i Berlin, med blant annet sanger av Agathe Backer Grøndahl. Mimi Hviid hadde en eldre søster ved navn Anna Olsen.

I fødebyen Kristiania debuterte hun på Fahlstrøms Theater i 1905 som *Mimi* i operaen *La Bohème*. I Kristiania var hun dessuten tilknyttet Centralteatret og Nationaltheatret (1906), som *Santuzza* i *Cavalleria rusticana* og *Nedda* i *Pagliacci*.
Etter 1910 var hun i hovedsak sangpedagog for en lang rekke av våre kjente operasangere, deriblant
Unni Bugge-Hansen,
Rita Drangsholt,
Ruth Stephansen-Smith,
Harriet Weidemann Ørn,
Kari Frisell,
Gunvor Mjelva,
Signe Amundsen,
Kari Frisell.

Mimi Hviid var bosatt i Kristiania og Bærum.

Roller i utvalg
---------------

* *Mimi* i *La Bohème* av Giacomo Puccini (Fahlstrøms Theater, 1905)
* *Santuzza* i *Cavalleria rusticana* av Pietro Mascagni (Nationaltheatret, 1906)
* *Nedda* i *Pagliacci* av Ruggiero Leoncavallo (Nationaltheatret, 1906)

Referanser
----------

1. ↑  Gurvin, Olav (1959). *Musikkleksikon*. Oslo: Dreyer.
2. ↑  *Morgenbladet 1904.03.30*. Norge, Oslo. 1904. s. 2.
3. ↑  Folketelling 1910 for 0301 Kristiania kjøpstad: Bosted by: 0002 Kronprinsensgate 2
4. ↑  omtale[*død lenke*] fra Norsk Musikkhistorisk arkiv

Kirlder
-------

* Jensson, Liv (1981). *Biografisk skuespillerleksikon*. Universitetsforl. s. 80. ISBN 8200056228.
Kart over laogaileirer i Kina. Basert på Harry Wu og Fang Lizhi; *Laogai--The Chinese Gulag*, 1992
**Laogai** (kinesisk: 勞改, pinyin: *Láo găi*, forkortelse av ***Lao**dong **Gai**zao* 勞動改造), som betyr «reform gjennom arbeid», er et slagord i det kinesiske strafferettssystem, og benyttes som en henvisning til Folkerepublikken Kinas tvangsarbeidsleirer for straffanger. Det blir til tider feilaktig sammenblandet med omskolering gjennom arbeid, som hører hjemme i Folkerepublikkens system for administrativ forvaring. 

Systemet ble introdusert i 1957 av Mao Zedong, for å ta seg av «høyreavvikere» og liberale intellektuelle. Det skulle da være mulig å holde dem i reformfangenskap i fire år. I 1960-årene holdt det kinesiske fengselsvesen et stort antall personer som ble ansett som å være for kritiske til regjeringen, eller «kontrarevolusjonære». Fengsler ble organisert som fabrikker. 

Mange av dem som var blitt arrestert av politiske eller religionsfiendtlige grunner ble imidlertid løslatt sent i 1970-årene da Deng Xiaoping startet sitt reformarbeid. 

I 2003 ble ordet «laogai» oppført i Oxford English Dictionary.

Systemet består fremdeles. Høsten 2007 sendte en gruppe på 69 kinesiske akademikere et åpent brev til regjeringen og den nasjonmale folkekongress der de oppfordret til at *laogai*fengsling opphørte umiddelbart ettersom det var lovstridig. Blant undertegnerne var økonomiprofessoren Mao Yushi, som selv ble fordømt som «høyreorientert» i 1950-årene. 

Systemet utløste heftig debatt i september 2007, da det ble kjent at en bonde i Henan ble sendt til en *laogai* i to år selv om påtalemyndigheten hadde frafalt anklagene mot ham for vandalisme. 

Økonomiprofessor Hu Xingdou ved Beijings tekniske universitet, også en av undertegnerne, sa i et intervju at «der rettssamfunnet ikke fungerer, kan det ikke blomstre opp noen sosial stabilitet» eller oppnås noe «harmonisk samfunn».

Litteratur
----------

* Harry Wu: *Laogai: The Chinese Gulag*, 1991
* James Seymour og Richard Anderson: *New Ghosts, Old Ghosts, Prisons and Labor Reform Camps in China*, 1999

Eksterne lenker
---------------

* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Den hellige synodes hovedkvarter i St. Petersburg.
Synoden i 1917, umiddelbart etter valget av den nye patriark, Tikhon.
**Den hellige synode** (russisk: Святейший синод – *Svjatejtsyj sinod*, også **Den hellige dirigerende synode**; *Святейший Правительствующий Синод*) var den høyeste ledelsen for den administrative kirkelige makten i Russland mellom 1721 og 1917. Den ble opprettet av Peter den store etter at han først hadde avskaffet det tidigere patriarkatet. Den hellige synode ble styrt av en keiserlig overprokurator.

Den helliga synode ble opprettet for å styre kirkens forvaltning, på samme måte som senatet stelte med statsforvaltningen, og trådte inn i det av Peter avskaffede patriarkembedet. Ingen ny patriark var blitt utnevnt siden patriark Adrian av Moskvas død i 1700.

Synoden var et kollegium, bestående av metropolittene samt de erkebiskoper og biskoper, som keiseren innkalt, i alt syv ordinære representanter. Ved tilfelle kunne også andre biskoper innkalles. Ordførende var metropolitten i Sankt Petersburg.

Til synoden hørte alle anliggender som kunne angå den russisk-ortodokse kirke, blant annet trones beskyttelse, tiltak mot skismaer
og sektvesen, valg av høyere kirkefunksjonærer samt det kirkelige undervisningsvesenet. I kirkelige logstiftelsesspørsmål hadde synoden rådgivende stemme. Som overvåkende representant for staten og som mellommann mellom kirken og staten stod en av keiseren utnevnt verldslig embetsmann, overprokuratoren i den hellige synode, som hadde ministers rang og som var leder for synodens kanselli og dermed bestemmende for hele dens arbeidsordning. Ved siden av ham hadde synoden tapt nesten all betydning omkring 1917. Gjennom ham virket det absolutte enevelde på det kirkelige område.

Litteratur
----------

* Statesman's handbook for Russia. 1896.
* Cracraft, James. "Diplomatic and Bureaucratic Revolutions, Revolutions and Resistance." The Revolution of Peter the Great. Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 2003. 60-65, 120-130. Print.
* Cracraft, James. The Church Reform of Peter the Great. Stanford, CA: Stanford UP, 1971. Print.
* Krindatch, Alexey. "Changing relationships between Religion, the State, and Society in Russia." GeoJournal 67.4 (2006): 267-282. Print.
* Riasanovsky, Nicholas Valentine, and Mark D. Steinberg. "The Reign of Peter the Great." A History of Russia. Vol. I. New York: Oxord UP, 2011. 211-29. Print.
* The Catholic Encyclopedia volume 7, entry by Adrian Fortescue, publisher: Robert Appleton Company, 1910.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF
 |
**Marie François Joseph de Miribel** (født 14. september 1831 i Monbonnot i departementet Isère i Frankrike, død 12. september 1893 på sitt landsted Chatelard i Hauterives i Drôme) var en fransk general.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han var det fjerde barn av en søskenflokk på fem. Faren var Artus de Miribel (1785-1853), borgermester i Grenoble fra 1842 til 1845, og moren var Alexandrine de Valori (1790-1868).

### Offiser

de Miribel deltok som offiser ved artilleriet ved Krimkrigen og utmerket seg i 1859 i slagene ved Magenta og Solferino.[] I 1862 deltok han i marskalk Élie-Frédéric Foreys ekspedisjonskorps til Mexico. Der overtok han kommandoen over artilleriet utenfor Puebla. I1865 vendte Miribel tilbake til Frankrike og overtok i 1868 vedvet som fransk militærattasjé i St. Petersburg. 

I den tysk-franske krig 1870/1871 deltok Miribel på kampene under utfallene fra Paris. Han ble deretter forfremmet til oberst. I april 1871 ble han sendt til Cherbourg for å organisere en artilleripark.[] Deretter kommanderte han en del av beleiringsarmeen mot Pariskommunen. 

Etter at Miribel overtok ledelsen av det 8. artilleriregiment og i 1875 ble forfremmet til generalmajor, kommanderte han fra 1875 artilleriet for 6. armékorps, og ble i 1877 stilt i spissen for dwn franske generalstab. I januar 1879 trådte han tilbake fra den stillingen, og ble artillerikommandør i 5. armékorps. 

I 1880 fikk han rang som divisjonsgeneral og overtok kommandoen over 28. divisjon, men ble allerede i 1881, ved dannelsen av Léon Gambettas ministerium på nytt sjef for hærens generalstab. Etter regjeringen Gambettas fall i januar 1882 ble Miribel medlem av artillerikommisjonen og overtok i 1888 befalet over det 6. korps. 

Den 6. mai 1890 ble de Miribel nok en gang generalstabssjef og president for jernbanekomiteen og bedlem av det øverske krigsråd (*Conseil supérieur de la guerre*).

de Miribel døde 12. september 1893 på landstedet sitt i departementet Drôme.

Referanser
----------

1. 1 2   annuaire prosopographique: la France savante, CTHS person-ID 103821, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   GeneaStar, oppført som Joseph De Miribel, GeneaStar person-ID copinmarie[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
Den gamle sørlige buport (*Nanmen*) i Lanxi
**Lanxi** (kinesisk: 兰溪; pinyin: *Lánxī*) er et byfylke i byprefekturet Jinhua i provinsen Zhejiang i Folkerepublikken Kina. I 1999 var folketallet på 660 524 innbyggere.

Selve byen Lanxi har en attraktig indre by med tradisajonelle kinesiske hus, og en vakker øy i elven.

Kulturminner
------------

De gamle landsbyene Zhuge og Changle (*Zhuge, Changle cun minju*, 诸葛、长乐村民居) og den tradisjonelle arkitektur i landsbyen Zhiyan (*Zhiyan cun jianzhuqun*, 芝堰村建筑群) ble i 1996 henholdsvis i 2006 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.

Samferdsel
----------

Kinas riksvei 330 løper gjennom området. Den fører nordvestover fra Wenzhou i Zhejiang til Shouchang i Jiande i samme provins.

Referanser
----------

1. ↑  National Population Statistics Materials by County and City – 1999 Period, *i* China County & City Population 1999, Harvard China Historical GIS

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Lanxi, Zhejiang – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Marina Svensson: In the Ancestors' Shadow: Cultural Heritage Contestations in Chinese Villages[*død lenke*] (PDF; 924 kB)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** GeoNames
 |
**Marie Kjølseth** (født 11. desember 1870 på Østre Toten, død 13. mars 1923 i Kristiania) var en norsk lege, forsker, kvinnesaksforkjemper og venstrepolitiker. Hun var en av Norges første kvinnelige leger.

Karriere
--------

Hun tok artium i 1890, og ble cand.med. ved Universitetet i Oslo i 1897. Hun var spesialist i kvinnesykdommer, og en sentral forsker på dette feltet i Norge med en rekke faglige publikasjoner. Hun holdt også en stor foredragsaktivitet om kvinnehelse og annen helseopplysning.

Hun var aktivt engasjert i politikken og kvinnebevegelsen. Hun var styremedlem i Landskvindestemmeretsforeningen (1904–1907, 1909–1923), leder av Kristianialaget i Landskvindestemmeretsforeningen og sentralstyremedlem i Norsk Kvinnesaksforening (1913–1920). Hun representerte Venstre som suppleant i Kristiania bystyre og var stortingskandidat for partiet. Hun var også medlem av en rekke offentlige utvalg.

For sitt faglige arbeid mottok hun Schjelderups gullmedalje (1911) og Voss' legat i rettsmedisin (1906, 1913).

Referanser
----------

1. ↑  Dagny Bang (1932). «Doktor Marie Kjølseth». *Kvinnelige studenter 1882-1932*. Oslo: Gyldendal. s. 19-22.
2. ↑  *Kvindelige studenters jubilæumsskrift*. Brydes bogtrykkeri. 1907.
3. ↑  *Studentene fra 1890*. no#: (Grøndahl). 1942.
4. ↑  Kobro, I. (1908). *Norges læger*. Centraltrykkeriet. s. 643.
5. ↑  Cecilie Arentz-Hansen (2018). *"Kvinder med begavelse for lægevirksomhed"*. Cappelen Damm. s. 369–372. ISBN 9788202503291.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki
 |
**Villedelse** betyr å føre på villspor, lure eller lede noen til å tro noe som ikke er i samsvar med virkeligheten. Militær villedelse er som regel førsøk på å få fienden på villspor i forhold til den virkelige taktiske eller strategiske situasjonen. Den beste måten å få dette til på, er å forsterke de forestillinger som man tror fienden allerede har om situasjonen. Det er en form for strategisk bruk av informasjon (desinformasjon), og overlapper med Psykologisk krigføring, Informasjonskrigføring og Desinformasjon. En krigførende part som faller for fiendens villedelse, vil tape tillit til egen ledelse så snart virkeligheten erkjennes, og det oppstår mulighet for nøling og manglende besluttsomhet hos ledelsen. 
Det finnes også mange sivile eksempler på villedelse.

Eksempler på militær villedelse
-------------------------------

### Strategisk nivå

Under forberedelsene til invasjonen i Normandie i 1944, utførte de allierte en av de største villedelsesoperasjoner i historien, Operasjon Bodyguard, noe som hjalp til med å oppnå strategisk overraskelse.

### Taktisk nivå

* Falsk rullebane med falske flyFalsk rullebane med falske fly
* Falsk SS-21 taktisk missilFalsk SS-21 taktisk missil
* Falsk T-72 stridsvognFalsk T-72 stridsvogn
* Falske luftvernmissilFalske luftvernmissil
* Klargjøring av en fly-imitasjonKlargjøring av en fly-imitasjon

Se også
-------

* Kamuflasje

Referanser
----------

1. ↑  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 16. desember 2019. Besøkt 16. desember 2019.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑

### Kilder

* Lars Ulfving: Den stora maskeraden - sovjetrysk militär vilseledning, Försvarshögskolan, Stockholm 2000. ISBN 91-87136-63-5, ISSN 1403-2120.
Den hvite Nil og Den blå Nil.
Fiskere på Albertnilen (Den hvite Nil) i Uganda.
**Den hvite Nil** er en av to store elver som sammen utgjør Nilen. De renner til slutt sammen i Khartoum i Sudan. Den andre kalles Den blå Nil. Den hvite Nil har, ifølge den vanligste definisjonen, sin kilde i Victoriasjøen.

I den snevre definisjonen omtales Den hvite Nil som elven som blir dannet ved utløpet av Nosjøen i Sør-Sudan, og som flyter til Khartoum i Sudan. Strekkene oppstrøms blir kalt «Victorianilen» (fra Victoriasjøen via Kyogasjøen til Albertsjøen), «Albertnilen» (Fra Albertsjøen til Sør-Sudans grense) og deretter «Fjellnilen» eller *Bahr al Jabal* (ned til Nosjøen).

I den bredere definisjonen er Den Hvite Nil alle strekkene av elven, helt fra Victoriasjøen til samløpet med Den blå Nil.

I en enda videre definisjon kan Den hvite Nil noen ganger også inkludere kildeelvene til Victoriasjøen, hvorav de fjerneste er 2 300 kilometer fra Den blå Nil.

Referanser
----------

1. 1 2  «White Nile - Dictionary definition of White Nile | Encyclopedia.com: FREE online dictionary». *www.encyclopedia.com* **(engelsk)**. Besøkt 30. november 2017.

Eksterne lenker
---------------

* (en) White Nile – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND
 |
Vestre Gausdal prestegård Foto: Jan-Tore Egge 
**Vestre Gausdal prestegård** het opprinnelig Øvre Forset gård. Den ligger noen hundre meter nord for fylkesvei 255, mens Vestre Gausdal kirke ligger på sørsiden ned mot Jøra.

Gården ble innkjøpt som kapellangård i 1866 og ble prestegård da Gausdal prestegjeld ble delt i 1878.

Hovedbygningen (våningshuset) er et laftebygg i to etasjer med stående panel utvendig. Vestre del går for å være eldst, oppført tidlig på 1800-tallet, mens østre del er fra rundt 1866. Huset fremstår som relativt enhetlig i empirestil. Denne er ifølge Opplysningsvesenets fond fredet sammen med fire andre bygninger: «Jegerhuset» (trolig fra 1700-tallet), stabburet, en stall/løe/vedskåle og en utedo.

OVF, som eier de fleste prestegårdene i Norge, har over en viss tid vurdert salg av en rekke gårder. Da prestenes boplikt ble opphevet i 2015, meldte NRK at Vestre Gausdal prestegård var en av gårdene som skulle selges. I 2021 meldte lokalavisen GD at gården var solgt.

Referanser
----------

1. ↑  Engen (1988), s. 101, jf. Opplysningsvesenets fond.
2. ↑  Nå kan du kjøpe deg din egen prestegård (NRK Hedmark og Oppland, 11. september 2015)
3. ↑  «Vestre Gausdal prestegard er solgt – Ikke noe du kjøper i affekt». *GD*. 19. juni 2021. Besøkt 16. august 2021.

Kilder
------

* Opplysningsvesenets fond om prestegården Arkivert 16. september 2018 hos Wayback Machine.
* Arnfinn Engen (1988). *Gausdal bygdehistorie, bind 4: Endring og oppbrot 1830–1914*. Gausdal kommune. s. 101, 103. ISBN 82-90439-29-6.

Eksterne lenker
---------------

* «Vestre Gausdal prestegård». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Riksantikvaren kulturminne
 |
**Øresus** var et punk/nyveiv-band fra Skien som eksisterte mellom 1979 og 1983. Bandet startet under navnet Mikey Mads Band og ga i løpet av sin levetid ut to 7" og 1 LP. I 2003 ble bandets diskografi gitt ut på CD. Øresus besto av Ragnar Køhn (trommer), Pål Lillefjære (gitar), Jan Ove Lorentzen (sang, gitar) og Frode Wara (bass).

Bandets første firespors 7" fikk en viss oppmerksomhet, ikke minst på grunn av sangen «Kåre (har du det godt med deg sjæl)» om kommende statsminister Kåre Willoch. Denne ble fulgt opp av singelen «Mannen i badekaret», før LP-en *Ansikt til ansikt* kom i 1983. Alle ble gitt ut på bandets eget plateselskap. Musikalsk utviklet bandet seg fra ska-inspirert punk via mer aggressiv punkt til dyster nyveiv inspirert av Joy Division. 

Bandet ble oppløst sommeren 1983 da Lorentzen flyttet til Bergen, der han blant annet var med i Radiofantomene. Resten av medlemmene har alle vært å finne i flere band, deriblant har Frode Wara spilt i Electric Gangsters, Fructdrops, Tracemen, Svarte Faen, og Ragnar Køhn i Paal & Paal Band. 

Øresus er ett av meget få band fra perioden som har reunion og spiller konserter i dag. De er også representert på samleplaten Anarki og Kaos vol. 2 (Voices of Wonder 2007) med låten «Galt et sted».

Diskografi
----------

* *Galt et sted* (1981)
* *Ansikt til ansikt* (1983)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
Cagayan-elven, som folkets navn knytter an til
**Ibanag** er et folk på Filippinene og dessuten dette folkets språk.

Folk
----

Med noe over 500.000 mennesker ibanagene en av de større etniske minoriteter på Filippinene. Folket lever på øya Luzon, hovedsakelig i provinsene Cagayan, Isabela og Nueva Vizcaya.

Identiteten som eget folk står muligens sterkere i den filippinske diaspora - blant ibanager i utlandet - enn den er i hjemlandet, der folket gradvis assimileres. 

Navnet består av leddene «i» for *folk* og «bannag» for elv. Skrivevarianter er **ybanag**, **ybanak** og **ibanak**.

Språk
-----

Områder der språket dominerer
Språket ble avskaffet som undervisningsspråk i skolene, noe som skyldes dels den filippinske regjeringens tidligere intensjon å fortrenge mindre språk til fordel for tagalog (kalt *pilipino*), dels at det meste av området er stadig mer dominert av det viktigere regionale språket ilokano, hele landsdelens *lingua franca*. Senere (fra 2012) er imidlertid språket blitt reintrodusert i skolene.

Språkes kan høres særlig i Tuguegarao City, Solana, Cabagan, San Pablo, Isabela, Tumauini, Isabela, Sta. Maria, Isabela, Sto. Tomas Isabela, Ilagan, Gamu, Naguilian og Reina Mercedes. Det er også mange som bruker språket i Abulug, Aparri, Camalaniugan, Lal-lo og Tuao. De fleste av dem taler dessuten ilokano. 

Ibanag er nær beslektet med gaddang, itawis, agta, atta, yogad, isneg og malaweg.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN
 |
**Galyna Kolotnytska** (ukrainsk: Галина Колотницька, engelsk gjengivelse, *Halyna Kolotnytska*; født i 1972 i Brovary ved Kiev i Ukraina) er en ukrainsk sykepleier og tidligere medlem av sitt hjemlands forskningsstasjon Akademik Vernadskij i Antarktis. Hun er best kjent for sin nære tilknytning til den libyske lederen Muammar al-Gaddafi som en av hans personlige sykepleiere, og deretter for å søke asyl i Norge da Gaddafis regime falt sammen.

Liv og virke
------------

Kolotnytska flyttet til Libya i 2001, med hjelp fra en medisinsk kontor som søkte medarbeidere utenlands. Hun arbeidet først ved et sykehus før hun fikk arbeide direkte for Gaddafi. På denne tiden var Libya et populært mål for ukrainske leger og medisinsk personell ettersom betalingen var langt høyere enn i hjemlandet. I henhold til ulike beregninger var det rundt regnet 500 ukrainske leger og sykepleiere i Libya tidlig i 2011. Det er rapportert at Gaddafi ansatte fire sykepleiere fra Ukraina. Kolotnytska ble beskrevet av Gene Cretz, den amerikanske ambassadøren i Libya, som «den vellystige blondinen» og som Gaddafi aldri reiste foruten.

Kolotnytska forlot Libya midt under den libyske borgerkrigen. Hun ble evakuert av forsvarsdepartementet i Ukraina og ankom landets hovedstad Kiev den 27. februar 2011.

Hun søkte asyl i Norge tidlig i mai 2011. Ifølge den russiske avisen *Komsomolskaja Pravda* våget hun ikke å bosette seg i hjembyen i frykt for å bli forfulgt av journalister. De norske myndighetene var raske med å avslå anmodningen om asyl. Søknaden skal ha blitt behandlet etter den såkalte 48-timers-regelen, ettersom det kommer mange «åpenbart grunnløse» asylsøkere fra Ukraina.

Referanser
----------

1. ↑  «Du kan se hvem som jobber for Gaddafi på gullklokken», *NRK*, 7. mai 2011
2. ↑   Донька української медсестри Каддафі розповіла про стосунки між ними (ФОТО), *Gazeta.ua*, 30. november 2010 (ukransk)
3. 1 2   В Украину вернулась личная медсестра Каддафи Arkivert 2. mars 2011 hos Wayback Machine. *DELO*, 27. februar 2011 (russisk)
4. ↑   «Gaddafi's Ukrainian nurse planning to return home, says daughter», *Kyiv Post*, 26. februar 2011.
5. ↑  Originalbetegnelse: «voluptuous blonde», jf. «All the Hottest Diplomatic Gossip From the Latest Wikileak» Arkivert 3. desember 2010 hos Wayback Machine.. *Gawker*.
6. ↑   «Muammar Gaddafi's nurse flees Libya for Ukraine», *The Guardian.co.uk*, 27. februar 2011
7. ↑   «'Voluptuous' Gaddafi nurse returns to Ukraine», *BBC News*, 28. februar 2011
8. 1 2 3   «Derfor kom Gaddafi-sykepleieren til Norge», *VG*, 6. mai 2011
9. ↑   «Gaddafi-sykepleier fikk avslag på asylsøknaden ...men skal fortsatt befinne seg i Norge», *VG*, 10. mai 2011
***War and the Woman*** er en amerikansk stumfilm fra 1917, regissert av Ernest C. Warde.

Handling
--------

Etter å ha oppdaget at ste-faren hennes, John Braun, er en spion, forlater Ruth ham. På sine reiser ser hun et fly krasjlande, og hun skynder seg for å hjelpe piloten: John Barker. De to forelsker seg, og blir gift kort tid senere. Men i løpet av bryllupsreisen deres bryter det ut krig, og John blir kalt til sin stilling. Dette etterlater Ruth alene, med bare tjenerne der for å beskytte henne.

I mennenes fravær invaderer fientlige soldater landsbygda. De tar snart kontroll over Barker-hjemmet og fengsler Ruth på værelset hennes. I mellomtiden tar John permisjon fra militæret, for å lete etter sin kone. Han klarer å komme seg gjennom fiendens linjer, og ankommer hjemmet sitt akkurat i det Ruth - rasende over inntrengernes handlinger - bruker dynamitt for å ødelegge hele huset. Samtidig som bygningen eksploderer, kommer Ruth og John seg unna med flyet hans.

Skuespillere
------------

* Florence La Badie som Ruth Norton
* Ernest C. Warde som Løytnant Fredericks
* Tom Brooke som John Braun
* Wayne Arey som John Barker
* Grace Henderson som Barkers mor
* Arthur Bauer som kommandør for de invanderende soldatene
* Ralph Faulkner

Referanser
----------

1. ↑  WAR AND THE WOMAN

Eksterne lenker
---------------

* (en) *War and the Woman* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *War and the Woman* på American Film Institute Rediger på Wikidata
**Galápagospelssel** (*Arctocephalus galapagoensis*) er en øresel. Den er endemisk for Galápagosøyene i Stillehavet.

Beskrivelse
-----------

Galápagospelsselen er den minste av øreselene. Den har gråbrun pels. Voksne hanner er ca 1,5 meter lang og veier rundt 64 kg. Hunnene er ca 1,2 meter lange og veier rundt 28 kg. Galápagosselene er de selene som bruker minst tid i vannet, rundt 70 prosent av tiden er de på land.

Utbredelse
----------

Galápagospelsselene er endemisk for Galápogosøyene, og forekommer på de steinete kystområdene på øyene, hvor de lever i store kolonier.

Atferd
------

### Reproduksjon

Hunnselene lager egne territorier i koloniene i paringstiden, som foregår mellom august og november, hvor de senere oppdrar ungene sine.

Galápagosselen er den selen som bruker lengst tid på å oppdra ungene sine. Hunnene får bare en unge, og først etter en uke drar hun ut for å skaffe mat. Så drar hun tilbake til ungen periodevis for å die den i noen få dager, før hun deretter drar for å skaffe mat igjen. Hunner kjenner igjen ungen sine på lukten og lyden deres, og ungene kjenner igjen moren sin på hennes tiltrekningsrop.

### Ernæring

Galápagosselen lever for det meste av fisk, blekksprut og skalldyr. De fanger maten sin nær kysten, og som regel også på overflaten av vannet. Likevel er det sett at de har dykket ned til 169 meter. De fanger som regel maten om natten, for da det er enklere å fange dyrene i vannet.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Galápagospelssel* – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen Rediger på Wikidata

* (en) *Galápagospelssel* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Galápagospelssel* hos Fossilworks Rediger på Wikidata

* (en) *Galápagospelssel* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Galápagospelssel* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Arctocephalus galapagoensis* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Arctocephalus galapagoensis* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Arctocephalus galapagoensis* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Camden Town**, jevnlig forkortet til kun Camden, er et område i bydelen Camden i nordvestlige London. Camden Town ligger ved Grand Union Canal (Regent's Canal) nord for Euston stasjon. Det er lokalisert 3,9 km nord for Charing Cross. Det administrative senter er London Borough of Camden, og er identifisert i London-planen som en av 35 betydelige sentre i Stor-London. I henhold til folketellingen i 2011 hadde Camden Town (med valgkretsene Primrose Hill og Cantelowes) en befolkning på 24 538 innbyggere.

Historie
--------

Camden har navn etter Charles Pratt, 1. jarl Camden (1714-1794), som eide jord i området og som på slutten av 1700-tallet solgte tomter langs det som i dag er Camden High Street. Hans jarldømme hadde navn etter hans eiendom Camden Place i nærheten av Chislehurst i Kent (i dag i Londons bydel Bromley), tidligere eid av historikeren William Camden (1551-1623). Stedsnavnet, som opptrådte på kartet til Ordnance Survey i 1822, ble senere benyttet kunstnergruppen Camden Town Group og kommunen (*borough*) Camden som ble opprettet i 1965.

Den gang sto det bare to hus i området; vertshusene Black Cap (der undergrunnsstasjonen ligger i dag) og Old Mother Red Cap. Tidlig på 1800-tallet ble London and Birmingham Railway anlagt gjennom Camden, men til forskjell fra andre steder i nordlige London som fikk jernbane/forstadsbane til bysentrum, ble det ikke lagt inn noe togstopp i Camden. Området ble derfor ikke kolonisert av middelklasse som ville bo landlig og pendle til byen, men av fattige irske immigranter, og Camden Town ble et typisk arbeiderklassestrøk med trange boliger av lav standard.

På 1960-tallet trakk de billige husleiene i det sentralt beliggende Camden Town til seg mange studenter, og i åras løp har stedet utvikla seg til å bli en bydel med et bredt tilbud av musikkscener, klubber og barer – i mange tilfeller med en avantgardistisk eller alternativ profil. Camden Town har flere utendørsmarkeder som trekker store menneskemengder – Camden Market, Camden Lock Market og Stables Market.

Bilder
------

* Camden High Street i juliCamden High Street i juli
* Camden TownCamden Town
* Regent's Canal ved Camden TownRegent's Canal ved Camden Town
* Camden High StreetCamden High Street
* Camden High Street og undergrunnstasjon med skilt for herretoalettCamden High Street og undergrunnstasjon med skilt for herretoalett

Referanser
----------

1. ↑  Census Information Scheme (2012): Census Information Scheme (2012). «2011 Census Ward Population Estimates» Arkivert 22. februar 2014 hos Wayback Machine..*Greater London Authority*.
2. ↑  Walford, Edward (1878): «Camden Town and Kentish Town», *British History Online*
3. ↑  Mills (2001), s. 37
4. ↑  Mills (2001), s. 38

Litteratur
----------

* Mills, Anthony David (2001): *Dictionary of London Place Names*, Oxford University Press, ISBN 0-19-280106-6

Eksterne lenker
---------------

* Camden Town online

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Vision of Britain **·** NKC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
Organisasjonens logo
**Irans atomenergiorganisasjon** (farsi: سازمان انرژي اتمي ايران) koordinerer og regulerer utviklingen av kjerneteknikk i Iran. Organisasjonen ble opprettet i 1973 og har sitt hovedkontor i Teheran. Organisasjonens viktigste arbeidsområde er utvikling av kjernekraft som et alternativ til kraftproduksjon basert på olje og gass, og dens kjernekraftverkavdeling er ansvarlig for drift av Irans foreløpig eneste kjernekraftverk, Bushehr. Andre avdelinger driver med forskning, regulering, kjernebrensel og informasjonsarbeid mot myndigheter og universiteter. Utover kjernekraft støtter organisasjonen også opp under forskning på kjerneteknikk i medisin, jordbruk og industri.

Referanser
----------

1. ↑  M. Ghannadi-Maragheh (2002). Atomic Energy Organization of Iran. *World Nuclear Association Annual Symposium* 4-6 September 2002 - London

Se også
-------

* Irans atomprogram


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
***Forbrytelse og straff*** , (originaltittel: *Rikos ja rangaistus*) er en finsk spillefilm fra 1983 regissert av Aki Kaurismäki, etter Fjodor Dostojevskijs roman av samme tittel.

Handling
--------

En slakteri-medarbeider, Antti Rahikainen, myrder en annen mann. En kvinne fra en catering-tjeneste som har kommet for å arrangere en sosial sammenkomst er det eneste vitnet til dette mordet. Hun velger å ikke kontakte politiet, men hun ber ham gå sin vei. Samtidig som politiet tar opp jakten på gjerningspersonen for dette mordet, lar Rahikainen være å komme på jobben. Han begynner i stedet å vandre rundt i Helsinki, og legger merke til en artikkel i avisen om drapet han hadde begått. Kollegaen hans (spilt av Matti Pellonpää) ber ham ta seg en uke fri fra jobben sin. Han finner igjen kvinnen som var vitne til drapet, Eeva Laakso. Han kommer deretter hjem, og oppdager at han har blitt stevnet for mordet.

Ved en politistasjon dagen etter blir Antti avhørt om hvor han befant seg på tidspunktet for drapet, og forholdet til Kari Honkanen - forretningsmannen som ble myrdet. Det avsløres at tre år tidligere ble Rahikainens forlovede drept av Honkanen fordi han kjørte i alkohol-påvirket tilstand. Men han ble aldri straffet for dette dødsfallet, og Rahikainen sverget på å ta hevn. Eeva kommer deretter til stasjonen, men identifiserer ikke Rahikainen som morderen. Dette tvinger politiet til å løslate ham. Rahikainen og Eeva møtes på en ferge om natten, og de begynner å tilbringe mer tid sammen. Men en mann følger etter Eeva, og truer med å gå til politiet for å avsløre Rahikainen - med mindre Eeva går med på ekteskapsforslaget hans.

Eeva slipper unna ved å true ham med en pistol. Men når mannen i stedet går for å konfrontere Rahikainen, blir han truffet av en trikk og dør av skadene han pådrar seg. Politi-inspektør Pennanen (spilt av Esko Nikkari) fortsetter å mistenke Rahikainen for å stå bak forbrytelsen, men en annen mann tilstår mordet og blir siktet. I mellomtiden blir Rahikainen plaget av skyldfølelse etter mordet han har begått, og alle hendelsene de siste par dagene - og han er usikker på hva han egentlig burde gjøre.

Rolleliste
----------

* Markku Toikka som Antti Rahikainen
* Aino Seppo som Eeva Laakso
* Esko Nikkari som Insektør Pennanen
* Hannu Lauri som Heinonen
* Olli Tuominen som Detektiv Snellman
* Matti Pellonpää som Nikander

Referanser
----------

1. ↑  «filmen på filmweb.no» **(norsk)**. Besøkt 1. juni 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Forbrytelse og straff* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Forbrytelse og straff* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Forbrytelse og straff* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Forbrytelse og straff* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Forbrytelse og straff* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Forbrytelse og straff* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Forbrytelse og straff* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata

Portal: Film
**Hjalarljod** er en festouverture av Eivind Groven. Den ble skrevet til en konkurranse i anledning åpningen av det nye rådhuset i Oslo, som sto ferdig til 900-årsjubileet for Oslo by i 1950. Tre komponister utmerket seg og ble premiert og oppført: Ludvig Irgens-Jensen, Karl Andersen og Eivind Groven. Hjalarljod er det av de tre verkene som lever sterkest i ettertid, og kalles gjerne Rådhusmusikken. I juryen satt Odd Grüner Hegge, Øyvin Fjeldstad og Olav Kielland. Førsteoppførelsen fant sted i Nationaltheatret 15. mai 1950. Dirigent var Odd Grüner Hegge.

Tittelen er sammensatt av to ord, *hjale* og *ljod*: *Hjale* – som i hjaling, betyr «å synge så det gir gjenklang i skog og fjell», en slags blanding av sang og rop. Det er en måte å gi seg til kjenne på ute i naturen, brukt av folk med behov for å kommunisere over store avstander i friluft, jf. Laling. Ordet «ljod», betyr «lyd».

Tittelen betyr «lyd/klang av hjaling». *Hjalarljod* står i et dialogforhold til en folketone fra Gudbrandsdalen og er rik på farger og kontraster. Verket veksler mellom jubel og inderlighet. Oppbygningen er stram, og det gjøres mye bruk av blåsere. Den synkoperte Gangarrytmen ligger stadig under og bidrar til den ekstatiske framdriften. Musikken er opprinnelig skrevet for symfoniorkester. Hjalarljod finnes også for korps.

Referanser
----------

1. ↑  Leif Thingstad. «Musikk til et rådhus - komposisjonskonkurransen til åpningen av rådhuset». I: *Tobias - tidsskrift fra byarkivet*, nr 1, 2000. (pdf)
2. ↑  *"East of noise" Eivind Groven - composer, ethnomusicologist, researcher*. Redigert av Loe Dalaker, Kydland, Lopatowska Romsvik (red). Utgitt av Akademika 2013. ISBN 978-82-321-0261-7
3. ↑
***Cyclocephala unidentata*** er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).

Utseende
--------

En middelsstor (ca. 15 millimeter), ganske smal, blank, brungul hornbille. Arten utmerker seg særlig ved å ha en ganske lang "snute", partiet foran fasettøynene er omtrent så langt som bredt. Kroppsformen er noe flat, mindre hvelvet enn hos de fleste andre artene i slekten. Særlig hos hannen er leggene (tibiae) på forbeina påfallende brede, uten tenner på yttersiden. Hos hunnen ender for-leggen i en krum pigg. Pronotum kan ha litt utydelige, mørke tegninger, dekkvingene har en svart sømstripe. Den har ikke horn på hodet eller groper på pronotum, kjønnene kan skilles på at hannen er smalere enn hunnen og at føttene, og særlig kloleddet, på forbeina er fortykkede.

Levevis
-------

De voksne billene er nattaktive og kommer til lys. I alle fall noen arter besøker blomster (for eksempel på planter i myrkonglefamilien) og kan være viktige pollinatorer. Larvene er kjent bare for et fåtall av artene, disse lever i jorda og eter på gressrøtter.

Utbredelse
----------

Arten er utbredt i Venezuela.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
			* Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
				+ Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
					- Stammen Cyclocephalini
						* Slekten *Cyclocephala* Latreille, 1829
							+ ***Cyclocephala unidentata*** Endrödi, 1980

Kilder
------

* Generic Guide to New World Scarab Beetles - *Cyclocephala*

Eksterne lenker
---------------

* Dynastidae du monde- nettside om arten
* (en) *Cyclocephala unidentata* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *Cyclocephala unidentata* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Cyclocephala unidentata* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* (en) Cyclocephala – kategori av bilder, video eller lyd på Commons
Steinskulpturer på en marae på Marquesasøyene. En marae er en samlingsplass med både religiøse og sosiale funksjoner. **Polynesisk mytologi** er muntlige traderte myter. Det er betydelige likhetstrekk mellom myter fra de ulike øygruppene i Polynesia: Hawaii, New Zealand,Samoa, Tonga, Marquesasøyene, Påskeøya, Tahiti, Tuamotuøyene, Cookøyene, Tokelau, Salomonøyene og Fransk Polynesia.

En vanlig forestilling i Polynesia er at «noen typer språkhandlinger er ansett å ha en direkte virkning på verden. Ved å fremsi en besvergelse kan man endre været. Ved å resitere en slektslinje kan man påvirke nåtidige relasjoner mellom folk.». Et beslektet trekk er at mange egennavn i mytene har et symbolsk, meningsbærende innhold. Påskeøyas rongorongoskrift er den eneste skriftlige tradisjonsbæreren i Polynesia, ellers er alle mytene overlevert muntlig.

Gudene
------

Mange myter trekker linjene fra skapelsesberetninger, og fremstillinger av gudeverdenen helt frem til historiske, nålevende kongeslekter. På Tonga finnes en muntlig tradisjon som fører kongeslekten *Tui Tonga* tilbake til ca 950, hvor det begynner med halvguden Ahoeitu, sønn av skaperguden Tangaroa. Innbyggerne på Marquesasøyene regner seg som etterkommere etter den guddommelige forfaren Atea, som for 90 slektsledd siden kom fra Tonga. 

Skapelsesberetninger som består av union mellom det mannlige og kvinnelige er et vanlig trekk. Innbyggerne på Marquesasøyene forklarte verdens opprinnelse, og en rekke regler om tabu, sed og skikk i myten om «Kae og hvalen». På Tuamotu fortalte man om «Tiki, den første mannen», og på Cook-øyene om «Ina og ålen». 

I Hawaiis gudeverden finnes fire mannlige høyguder: fruktbarhetsguden Lono, solguden Ku (Tu eller Ru på andre øyer) som er månegudinnen Hinas partner, himmel- og skaperguden Kanaloa (Tangaloa på andre øyer) og Kane, som er hersker over et paradisisk øyrike ute i horisonten. 

Ikke bare kongeslektene, men også andre samfunnsklasser kan ha en mytologisk opprinnelse eller begrunnelse.

Maui
----

Helten Maui forekommer i fortellinger på flere av øyene. Han er både en luringgud som utfordrer øvrige guder, en kulturhelt som bringer ilden til menneskene, og han er medvirkende i skapelsen, eller i det minste i fremveksten av noen av øyene.

Havet og øyene
--------------

I polynesisk mytologi finnes flere fortellinger om landnåm: om mytisk-historiske personer som seiler ut, oppdager nye øyer og navngir dem. Maoriene på New Zealand forteller om «Kupes kanoferd»; på Påskeøya fortelles om «Hvordan Hotu Matua fant Rapa Nui»

Referanser
----------

1. ↑  Kilde for sitat og vurderinger er Ingjerd Hoëms innledning til *Polynesia*,2004

Norsk litteratur
----------------

* *Polynesia : myter og legender fra øyverdenen*. Utvalg, oversettelse og innledende essay av Ingjerd Hoëm. De norske bokklubbene, 2004 - XXXIX, 235 s. : kart. - (Verdens Hellige Skrifter; 28). ISBN 82-525-5197-1

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | NKC
 |
Barnard Castle
Strategisk lokalisert ved elven.
**Barnard Castle** er en slottsruin i byen Barnard Castle i Durham i England. Det er et Scheduled Ancient Monument og en vernet bygning (Grade I). Den ble bygd som et massivt festningsanlegg, og ble siden benyttet som et herskapsbolig inntil den ble oppgitt og deretter forfalt.

Historie
--------

Guy de Balliol, en av de normanniske erobrerne av England, reiste festningen i tiden mellom 1095 og 1125 som et forsterket forsvarsanlegg (ikke slott/herskapsbolig) på samme sted hvor det tidligere hadde vært en borg. Mellom 1125 og 1185 utvidet og utbygde hans nevø Bernard de Balliol og siden dennes sønn Bernard II.

Det var i slektens eie inntil 1296, da John Balliol ble avsatt som konge av Skottland. Biskopen av Durham tok over, og på 1400-tallet ble det gitt videre til Richard Neville, 16. jarl av Warwick. Det gikk så i arv til Rikard III gjennom hans kone Anne Neville. I løpet av de neste to århundrene ble det utvidet og forbedret av Nevilleslekten. Under Nord-Englands reisning ble festningen og byen tatt av opprørerne; en av lederne var Charles Neville, 6. jarl av Westmorland som tilhørte slekten som eide det. Etter at opprøret var slått ned ble det overtatt av kronen igjen.

I 1626 ble slottet solgt til Henry Vane den eldre. Han valgte Raby Castle i nærheten som sin hovedresidens, og Barnard Castle ble stående tomt. Det meste av interiøret og mye av steinen ble flyttet til Raby.

Ruinen forvaltes i dag av English Heritage, og er åpen for publikum. De mest interessante delene er ruinene av et sylindrisk tårn fra 1100-tallet og storhallen og storkammeret fra det 1300-tallet.

Referanser
----------

1. ↑  «Barnard Castle: ringwork, shell keep castle, chapel and dovecote» Arkivert 4. oktober 2012 hos Wayback Machine. The National Heritage List for England (English Heritage), 2011
2. ↑  «The Castle:Barnard Castle» Arkivert 4. oktober 2012 hos Wayback Machine. The National Heritage List for England (English Heritage), 2011
3. ↑  «Barnard Castle» Arkivert 27. september 2007 hos Wayback Machine.. SINE Project, University of Newcastle upon Tyne.

Litteratur
----------

* Austin, David (2007): *Acts of Perception, A study of Barnard Castles in Teesdale*, Architectural and Archaeological Society of Durham and Northumberland Research Report 6, ISBN 978-0-9510388-5-7

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Barnard Castle (castle) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* The Gatehouse Gazetteer
* Informasjon for lærere, English Heritage

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | LCCN **·** GeoNames
 |