recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Utetheisa pulchelloides***  er en bjørnespinner (Arctiidae).

Utseende
--------

Enkelte arter bjørnespinnere i delgruppen Arctiinae kan kanskje forveksles med andre sommerfugler, kanskje særlig andre arter i gruppen Noctuoidea. Men de kan skilles fra disse ved de to duftkjertlene hunnene har like ved eggleggingsåpningen, helt bakerst på bakkroppen. Samt at mange av artene har en bakkropp i rødt eller orange med mørke flekker. Mens høreorgan (Tympanalorgan) på siden av brystet (metathorax) er felles for gruppen Noctuoidea.

Levevis
-------

*Utetheisa pulchelloides* tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er ofte radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der bjørnespinnerens indre og ytre organer endres. I hvilestadiet ligger puppen i en kokong larven har spunnet. Kokongen er ofte delvis gjennomskinnelig spunnet og består også ofte av noe av larvens hårbekledning.

Utbredelse
----------

*Utetheisa pulchelloides* finnes ikke i Europa.

*Utetheisa pulchella*, fra samme slekt, er funnet i Danmark noen få ganger. Men denne vakre bjørnespinneren er en migrant fra Afrika, som mer tilfeldig finnes så langt nord i Europa.

Navnet
------

Det latinske navnet *Utetheisa* betyr *såret*, og slekten har trolig fått navnet fordi framvingene har blodrøde flekker.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* sommerfugler (Lepidoptera)
	+ gruppe **Apoditrysia**
		- gruppe **storsommerfugler**
			* gruppe / overfamilie **Noctuoidea**
				+ familie **bjørnespinnere** (Arctiidae)
					- delgruppe Arctiinae
						* ***Utetheisa pulchelloides***

Kilder
------

* Hydén, N. Jilg, K. & Östman, T. 2006. Nationalnyckeln till Sveriges flora och fauna. *Fjärilar: Ädelspinnare-toftsspinnare. Lepidoptera: Lasiocampidae-Lymantriidae.* ArtDatabanken, SLU, Uppsala. ISBN 91-88506-59-2

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Utetheisa pulchelloides* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (en) *Utetheisa pulchelloides* hos ITIS Rediger på Wikidata

* (en) *Utetheisa pulchelloides* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Utetheisa pulchelloides* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* (en) *Utetheisa pulchelloides* – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata

* *Utetheisa pulchelloides* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
* www.nhm.uio.no/fakta/zoologi/insekter/norlep/ Norges sommerfugler – Et norskspråklig nettsted om norske sommerfugler.
* Norsk Entomologisk forening – for deg som vil lære mer om insekter.
Florø kirke
**Kinn prestegjeld** var et prestegjeld tilhørende Sunnfjord prosti. Det omfattet sogn i tidligere Flora kommune i Sogn og Fjordane fylke, og hovedkirken var Florø kirke.

Kinns kirkesogn er nå en del av Kinn kirkelige fellesråd, og underlagt Sunnfjord prosti i Bjørgvin bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

*Kinnar sókn* (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Kinn prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden, og besto fra denne tiden av hovedsognet Kinn med Svanøy og Bremanger annekssogn.

Kinn prestegjeld dannet grunnlaget for Kinn formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837.ref name="nou1992:15">*Kommune- og fylkesinndelingen i et Norge i forandring*. no#: Statens forvaltningstjeneste, Seksjon Statens trykking. 1992. s. 364-70. ISBN 8258302612. </ref>

Ved kgl.res. av 28. mars 1863 ble prestegjeldet delt ved at Bremanger sogn ble utskilt som et eget sognekall. Eikefjord kirke ble oppført i 1812 og ble eget kirkesogn i 1889. Navneskifte fra Svanøy sogn til Bru i 1922. Nordal ble skilt ut fra Bru som eget kirkesogn 1. januar 1998.

Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.

Kirkesogn
---------

Prestegjeldet hadde ved sin avvikling følgende sogn og kirker:

* Kinn
* Bru
* Eikefjord
* Nordal

Referanser
----------

1. 1 2  Rygh, O. (Oluf) (1919). *Norske Gaardnavne*. xx: Fabritius. s. 352,359.
2. ↑  Dietrichson, L. (Lorentz) (1888). *Sammenlignende Fortegnelse over Norges Kirkebygninger i Middelalderen og Nutiden*. Malling. s. 90.
3. ↑  Hole, Ivar (1950). *Hosanger kyrkje og Hosanger prestegjeld gjennom 200 år*. s. 18-19.
4. 1 2  Prestegjeld og sogn i Sogn og Fjordane, arkivverket.no
5. ↑  *På kyrkjeferd i Sogn og Fjordane*. Selja forl. 2000. s. 199. ISBN 8291722137.
6. ↑  Midtbø, Jostein (1998). *Nordal kyrkje 100 år*. Nordal sokneråd. s. 51. ISBN 8299478618.
7. ↑  Fornyings-, administrasjons-og kirkedepartementet (20. desember 2011). «Endringer i gravferdsloven og kirkeloven». *Regjeringen.no* **(norsk)**. Besøkt 5. mars 2023.
8. ↑  «Kirkelig enheter og endringer i prosti og menigheter». *docplayer.me*. Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste AS. 2009. Besøkt 5. mars 2023.
Hospitalskirken
**St. Jørgens prestegjeld**, også benevnt **Bergen Hospital**, var et prestegjeld tilhørende Bergen domprosti. Det omfattet sogn i Bergen kommune i Hordaland fylke, og hovedkirken var St. Jørgens Hospital.

St. Jørgens kirkesogn er nå en del av Bergen kirkelige fellesråd, og underlagt Bergen domprosti i Bjørgvin bispedømme i Den norske kirke.

Historikk
---------

Det er høyst usikkert når St. Jørgen ble et eget prestegjeld, men i 1572 avtalte sognepresten i domkirkens Absalon Pederssøn Beyer med den aldrende presten Gustaff Olsen at han fikk legge seg inn på St. Jørgen prestegjeld mot å stå for pasientenes sjelesorg.

Da Årstad på 1600-tallet ble uten kirke, kom først en bestemmelse i 1667 at menigheten skulle sogne til St. Jørgens Hospital, men dette ble omstøtt allerede to år senere; Årstad menighet skulle fra da av sogne til Birkeland kirke i Fana prestegjeld. På slutten av 1740-årene kom det imidlertid til strid om sogneinndelingen. En del bønder i Årstad, som hadde ryddet utmarksområder øst i sognet til gårdsbruk, nektet nå å reise den lange veien til Birkeland kirke, og bad om at deres gårder måtte bli skilt ut fra Birkeland sogn og legges under St. Jørgens, ettersom den lå atskillig nærmere og derved var lettere tilgjengelig. Ved kgl.res. av 25. april 1749 besluttet kong Fredrik V at *Aarstad sogn bestandig skal være forened med Hospital-kaldet.* Dette skapte imidlertid strid og protester fra befolkningen syd i dette distriktet, så lenge de ikke fikk egen sognekirke, ville de ikke skilles fra Birkeland sogn. Resultatet ble at et betydelig redusert Aarstad sogn ble overført fra Fana prestegjeld og lagt som anneks til St. Jørgens etter tingmøte på Møllendal den 7. mars 1752. Aarstad sogn ble skilt ut fra St. Jørgens Hospital den 14. januar 1886.

I 1819 ble Askøy annekssogn under Fjeld prestegjeld lagt til St. Jørgens Hospital i Bergen. Askøy sogn ble ført sammen med Fjeld igjen i 1842.

I 1707 ble Enkefattighuset, St. Catharina ("tyske") Fattighus og Stranges Fattighus lagt under St. Jørgens, og Danckert D. Krohns stiftelse ble innlemmet 1785. Lungegaardshospitalet ble tatt i bruk for spedalske lemmer 1849. Sander Kaaes stiftelse ble overført fra Domkirkens residerende kapellani og innlemmet 1876. Pleiestiftelsen nr. 1 for Spedalske ble innlemmet 1886. St. Catharina Fattighus ble nedlagt i 1771. I 1841 fikk Tukthuset og Bergenhus Festning fikk egne prester. Lungegaardshospitalet ble nedlagt som spedalsk hospital 1894 og Pleiestiftelsen nr. 1 for spedalske ble lagt ned 1958. Det antas at St. Jørgen prestegjeld inngikk i Domkirken prestegjeld etter dette.

Referanser
----------

1. 1 2  Prestegjeld og sogn i Bergen, arkivverket.no
2. ↑  Skeie, Arne (1980). *Storetveit kirke*. Storetveit menighetsråd. s. 12. ISBN 8271280414.
3. 1 2  *Årstad kirke 100 år*. no#: Menighetsrådet. 1990. s. 13,22-30.
4. ↑  Bing, Just (1922). *Aarstads historie*. [s.n.] s. 62,134.
5. ↑  Skeie, Arne (1964). *Kyrkjehus og kyrkjeliv på Askøy*. soknerådet. s. 12.
**South Improvement Company** var et selskap basert i Pennsylvania, som eksisterte i perioden 1871-1872. Det ble skapt av store jernbane interesser, men ble av mange sett som en del av John D. Rockefellers tidlige innsats for å organisere og kontrollere olje og naturgass-industrien i USA som til slutt ble til Standard Oil. Selv om selskapet eksisterte i mindre enn et år og aldri levert noe olje, forårsaket ordningen stor oppmerksomhet om forholdet mellom jernbanen (som var offentlig infrastruktur som hadde lovet å tjene alle) og store bedrifter som ønsket og krevde gunstig behandling.

Thomas A. Scott, president i Pennsylvania Railroad startet opp i South Improvement Company høsten 1871. Ordningen var ment å gagne både jernbanen og store raffinerier, spesielt de som ble kontrollert av Rockefeller gjennom hemmelige rabatter.

Rockefeller hadde tidligere slått sammen flere raffinerier i Cleveland-området i form av utpressing og utstedte 2.000 aksjer, hvorav 900 ble kontrollert av Rockefeller og hans partnere. Rockefeller begynte da forhandlinger for å konspirere med de tre store jernbanen som opererte i Cleveland: Erie, Pennsylvania Railroad og New York Central. 
Resultatet av disse hemmelige forhandlingene var som følger: 

* (1) Den offisielle prisen per fat fra Cleveland til New York skulle være $ 2,56, men South Improvement Company skulle motta en $ 1,06 rabatt.
* (2) Jernbanen skulle også betale South Improvement Company $ 1.06 per fat olje levert, som ikke ble produsert av SIC.
* (3) Jernbanen skulle også gi rapporter om shipping destinasjoner, kostnader og datoer for alle SICs konkurrenter.
* (4) Handelen vil bli fordelt likt mellom jernbanen, med en dobbel fortjeneste til Pennsylvania Railroad.
* (5) South Improvement Company skulle stille med tankbiler og lasteanlegg.

De hemmelige innrømmelsene ville ha hjulpet minske "usunde" konkurransen blant jernbaneselskapene ved å gi en jevn, standardisert flyt i handelen.

Ordene begynte å lekke ut av South Improvement Scheme, og den foreslåtte 100% økning i jernbanefrakt-prisene irriterte de uavhengige produsentene og mange mindre raffinerier. Etter et toppmøte og muntlig protest av de uavhengige oljeprodusenter og raffineriene ledet av Henry Huttleston Rogers og Charles Pratt and Company-raffineriene fra Brooklyn, som var nær ved å utløse en væpnet konflikt i vestlige Pennsylvania i mars 1872 (og som ble kjent som "Oil War"), ble de enige om at jernbanen skulle trekke seg.

Se også
-------

* John D. Rockefeller
* Standard Oil
* Charles Pratt
* Henry H. Rogers
* Charles Pratt and Company
* Ida M. Tarbell

Eksterne lenker
---------------

* Public Broadcasting Service (PBS) *American Experience* series, webpage on the Rockefellers, South Improvement Company
**Eilif Due** (født 11. august 1893 i Oslo, død 30. juni 1964 i Oslo) var en norsk banksjef.

Han var sønn av børskommissær Reidar Due og Thora Jelstrup. Han giftet seg i 1917 med Katrine «Katy» Didrichsen, datter av grossist og hvaloljefabrikant Johan Didrichsen. Eilif og Katy Due var foreldre til ordfører og stortingsrepresentant Reidar Due. Katy Due ledet Høyrekvinnene i Oslo og satt i Oslo bystyre og skolestyre.

Etter studentereksamen og avtjent verneplikt ble han i 1912 ansatt som assistent i Norges Bank. Han hadde flere utenlandsopphold, og ble inkassosjef og valutasjef før han gikk til Christiania Bank og Kreditkasse i 1921. Due var bankens administrerende direktør 1936–1958 og styreformann 1958–1964.

Referanser
----------

1. 1 2  Steenstrup, Bjørn (red.) (1948). *Hvem er Hvem?*. Oslo: Aschehoug. s. 122.
2. ↑  «Due, Reidar (1922–)». Stortinget. Besøkt 28. februar 2016.
3. ↑  Brevig, Sverre (1959). *Oslo Høyre 1934–1959*. Oslo. s. 58 og 134.
4. ↑  *Christiania Bank og Kreditkasse 125 år 1848–1973*. Oslo. 1973. s. 33.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Historisk befolkningsregister **·** Geni
 |
***A Perfect Murder*** er en amerikansk thriller fra 1998 regissert av Andrew Davis. Hovedrollene spilles av Michael Douglas, Gwyneth Paltrow og Viggo Mortensen.

Handling
--------

Steven Taylor er en finansmannen på Wall Street, og er gift med den mye yngre Emily. Når hans risikable personlige investeringer gjør at han taper penger, planlegger han å skaffe tilgang til Emilys formue på 100 millioner dollar for å dekke sine egne økonomiske tap. I mellomtiden vurderer Emily å forlate Steven, samtidig som hun har en affære med artisten David Shaw. Steven kommer til Davids studio dagen etter. Han avslører at han vet om affæren deres, og har avdekket Davids virkelige identitet som Winston Lagrange - en tidligere straffedømt som forsøker å narre velstående kvinner for penger. Steven presser derfor David til å myrde Emily, og lover å gi ham 500 000 dollar.

David skal komme seg inn i leiligheten deres på Manhattan, drepe Emily, og få dette til å se ut som et ran. Samtidig som Steven skaffer seg et alibi, er Emily hjemme og blir angrepet av en maskert overfallsmann - som hun stikker i nakken. Når Steven kommer hjem den kvelden, forventer han at Emily skal være død. I stedet oppdager han overfallsmannens kropp. Når politiet dukker opp, ledet av detektiv Moe Karaman, fjerner de overfallsmannens maske - og det viser seg at personen ikke er David likevel.

Steven fortsetter å tape penger på investeringene men får en telefon fra David, som spiller av et lydbånd av de to som tidligere diskuterte planene deres om å myrde Emily. De blir enige om å møtes ved en lokal forretning, hvor David krever å få de 500 000 dollar de ble enige om - ellers kommer han til å avsløre hva Steven har gjort. Steven dreper ham, men en døende David avslører at han allerede har sendt en kopi av lydbåndet til Emily. Steven skynder seg derfor hjem og får tak i lydbåndet før Emily kommer. Men hun avslører at hun likevel vet om planene hans, så Steven angriper henne også. En konflikt oppstår, som ender med at Emily skyter og dreper Steven.

Skuespillere
------------

* Michael Douglas som Steven Taylor
* Gwyneth Paltrow som Emily Bradford Taylor
* Viggo Mortensen som David Shaw
* David Suchet som detektiv Mohamed "Moe" Karaman
* Sarita Choudhury som Raquel Martinez
* Constance Towers som Sandra Bradford
* Novella Nelson som ambassadør Alice Wills
* Michael P. Moran som Bobby Fain
* Gerry Becker som Roger Brill
* Will Lyman som Jason Gates
* David Eigenberg som Stein

Eksterne lenker
---------------

* Internet Movie Data Base
* MetaCritic.com
* Box Office Mojo
* Rotten Tomatoes
**Ny PSI** eller **Nuovo Partito Socialista Italiano** (NPSI) er et lite italiensk politisk parti som anser seg for å være etterfølgeren til det gamle Partito Socialista Italiano som ble oppløst etter korrupsjonsskandalene i kjølvannet av Mani pulite-etterforskningen. 

Partiets medlemmer er i stor grad personer som hadde en nær tilknytning til Bettino Craxi, som de ofte anser som et offer for politisk forfølgelse. Partiets leder er Stefano Caldoro.

Historie
--------

Partiet ble dannet i 2001 ved en sammenslåing av Gianni De Michelis Partito Socialista, Lega Socialista med Claudio Martelli og Bobo Craxi (sønn av Bettino), som hadde vært medlemmer av Socialisti Democratici Italiani siden 1998, samt tidligere medlemmer av Partito Socialista Democratico Italiano. 

### Parlamentsvalget i 2001

Tross at partiet hevdet å være sosialdemokratisk, ble det raskt avgjort at partiet skulle slutte seg til sentrum-høyre-alliansen Casa delle Libertà, ledet av Silvio Berlusconi, som hadde hatt nære bånd med Bettino Craxi. 

Casa delle Libertà vant valget og Silvio Berlusconi dannet en ny regjering. Partiet fikk tre deputerte og en senator. 

### Splittelse mellom De Michelis og Craxi

Den 21.-23. oktober 2005 ble det holdt et landsmøte i Roma. Landsmøtet ble dominert av diskusjon om partiet skulle forlate Casa delle Libertà  og slutte seg til l'Unione. 

Bobo Craxi ønsket at partiet umiddelbart skulle trekke seg fra Berlusconis regjering og slutte seg til l'Unione utfordet partiets leder Gianni De Michelis, som på sin side ba landsmøtet om å utsette avgjørelsen. 

Partiledelsen gikk av med seieren og fraksjonen rundt Bobo Craxi sluttet seg til l'Unione og organiserte seg i I Socialisti Italiani.

### Parlamentsvalget i 2006

NPSI dannet nå en allianse med Democrazia Cristiana per le Autonomie. De to partiene, som begge gjør krav på kontinuitet fra den første republikk, dannet denne listen for å gjenopplive fortidens politiske kultur. Denne felleslisten fikk fire deputert ved parlamentsvalget i 2006. 

### Splittelse mellom Caldoro og De Michelis

I juni 2007 ble partiet igjen splittet, denne gangen mellom de som ønsket å delta i dannelsen av Partito Socialista sammen med Enrico Bosellis Socialisti Democratici Italiani, Bobo Craxis I Socialisti Italiani og Lanfranco Turcis Associazione per la Rosa nel Pugno på den ene siden, og på den andre de som ønsket å fortsette i alliansen Casa delle Libertà. Den første gruppen ble ledet av Gianni De Michelis, den andre av Stefano Caldoro.

Eksterne lenker
---------------

* (it) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**Alleanza Democratica** («Demokratisk Allianse», AD) var et sosialliberalt italiensk politisk parti, grunnlagt våren 1993, i den hensikt å samle progressive krefter på sentrum-venstre-siden i italiensk politikk, men som samtidig nektet adgang til partier som 'apparater' i sin eksisterende form. Prosjektet lyktes imidlertid ikke og partiet forble lite, bestående hovedsakelig av tidligere republikanere og tidligere kommunister. Partiets leder var Willer Bordon. 

AD hadde som mål å samle sentrum-venstre, med både Patto Segni og det post-kommunistiske Partito Democratico della Sinistra og å skape et "Italias demokratiske parti", inspirert av Det demokratiske parti i USA. Partiet gikk inn for økonomisk liberalisme, endringer i det italienske politiske systemet og var kritisk til venstresidens statsorientering. Likevel var partiet ved valget i 1994 en del av valgalliansen Alleanza dei Progressisti.

I 1996 utviklet partiet seg til Unione Democratica (som i 1999 ble en de av I Democratici) i det andre republikanere, som Antonio Maccanico, og noen sosialister, som Giorgio Benvenuto, sluttet seg til partiet.
Denne artikkelen mangler kildehenvisninger, og opplysningene i den kan dermed være vanskelige å verifisere. Kildeløst materiale kan bli fjernet. Helt uten kilder. *(10. okt. 2015)*

**Movimento per la Democrazia – La Rete** (**Bevegelsen for demokrati – Nettet**) var et italiensk politisk parti ledet av Leoluca Orlando. Ideolgien var basert på en blanding av det kristne venstre og sosialliberalisme. 

Partiet ble dannet av Orlando den 24. januar 1991 mens han var borgermester i Palermo og var særlig opptatt av kampen mot mafiaen. Partiet brøt ut av Democrazia Cristiana på grunn av dette partiets bånd til mafiaen. Sentrale mål for partiet var avskaffelse av den parlamentariske immuniteten, en reduksjon i antallet parlamentarikere, samt større makt til domstolene i kampen mot mafiaen. 

Partiet lyktes blant annet i å beholde borgermesterposisjonen i Palermo i 1993. Ved parlamentsvalget i 1994 deltok partiet i valgalliansen Alleanza dei Progressisti (som i tillegg til La Rete inkluderte partiene Partito Democratico della Sinistra, Partito della Rifondazione Comunista, Partito Socialista Italiano, Federazione dei Verdi, Alleanza Democratica, Cristiano Sociali og Rinascita Socialista), som uten å lyktes stilte til valg mot høyrealliansen Polo delle Libertà/Polo del Buon Governo, ledet av Silvio Berlusconi.

Partiet endret navn til **La Rete per il Partito Democratico** (**Nettet for det demokratiske parti**) før det i 1999 ble en del av Romano Prodis I Democratici. 

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Brita Cappelen Møystad Engseth** (også **Brita Cappelen Møystad**; født 26. april 1966 i Elverum) er en norsk programleder og filmkritiker. 

Møystad kom til NRK på slutten av 1990-tallet og var dommer i TV-quizen *Tatt av filmen*. Senere ble hun en av programlederne i *Filmredaksjonen* på NRK (sammen med Pål Bang-Hansen). Etter de var hun filmanmelder i *Absolutt underholdning* på TV 2 og *Oslo TV* på TVNorge. Senere var hun i en del år programleder i radiokanalen Kanal 24. I 2005 og 2006 ledet hun realityprogrammet *Big Brother* på TVNorge. 

Tidlig i karrieren skrev hun for gratisavisa *Urban*. På slutten av 1990-tallet ble hun hentet til *Tique* og i 2001 ble hun ansatt som leder for *Dagsavisens* kultur- og featureavdeling.

Våren 2007 ledet hun sitt eget talkshow, *Bare Brita Show*, på TVNorge, men programmet ble stoppet etter bare to sendinger. I 2014 var hun en av deltakerne i TV 2-programmet *Det sterkeste kjønn*.

Referanser
----------

1. ↑  «Brita Møystad Engseth». *Dagbladet.no* **(norsk)**. 27. mai 1999. Besøkt 7. januar 2018.
2. ↑  Isaksen, Marita (17. april 2001). «Fra NRK til Dagsavisen». *P4*. Besøkt 7. januar 2018.
3. ↑  HVIDSTEN, SIGRID (7. mars 2007). ««Bare Brita Show» kanselleres». *dagbladet.no* **(norsk)**. Besøkt 3. oktober 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Brita Cappelen Møystad – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Brita Cappelen Møystad på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

 Wikiquote: Brita Møystad Engseth – sitater
**Flytting:** Det er foreslått at denne siden blir flyttet til artikkelnavnet **Jorddekke**.*Begrunnelse*: Se diskusjonsside (Diskusjon).
Barnåler brukt som mulch.
**Mulch** (uttales *møltsj*) er en betegnelse på stoff brukt for tekning rundt planter. Det tilsvarende verbet, **mulching**, betyr følgelig å påføre dette jorddekket rundt vekster. Ordet er av engelsk opprinnelse, og kan spenne flere norske ord som dekke, kompost og strø.

Mulch kan tjene en rekke hensikter. Det kan brukes i områder hvor nedfall, som løv og annet organisk materiale, jevnlig ryddes vekk – eksempelvis i parker. Her kompenserer mulchen for fjerningen av naturlig biomasse og næring; ved at mikroorganismer bryter ned innholdet i mulchen, får jorda bedre struktur, luftinnhold og aktivitet. Samtidig fungerer mulch også som en beskyttende avgrensning for røtter og stammer, fra både gressklippere og skadelig nedtramping. Mulching kan også fungerende som et isolerende lag mot både kulde, varme og solstråler, samt hindre at fordampning tørker ut jorden rundt røttene.

For å hindre at fremmede og uønskede insekter, vekster eller sykdom overføres via mulchen, kan det brukes varmebehandling; mulch laget av lokale materialer er som regel uproblematisk.

Referanser
----------

1. ↑  «Mulch» og «Mulche» hos Det Norske Akademis ordbok. Hentet 19. januar 2021.
2. 1 2 3 4  *Mulch*. Naturhistorisk museum, Universitetet i Oslo. Hentet 19. januar 2021 fra .

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen mangler oppslag i Wikidata*
**Mads Dahlby Fremstad** (født 1994 på Gjøvik) er en norsk tidligere journalist og håndballdommer.

Dommerkarriere
--------------

Fremstad begynte tidlig som håndballdommer. Han dømte den norske cupfinalen for herrer i 2017, og fikk internasjonal lisens med EHF-status i 2018. I oktober og november samme år fikk han sin debut i europacupen, og per desember 2018 hadde han dømt tre europacupkamper for kvinner.

Journalistikk
-------------

Fremstad har i tillegg til håndballdømmingen, bachelor i journalistikk fra Oslomet – storbyuniversitetet og studier i statsvitenskap fra Universitetet i Oslo. Han startet sin karriere som journalist i Oppland Arbeiderblad, før han ble ansatt i ABC Nyheter. I desember 2018 startet han som journalist i TV 2. Fremstad har i hele sin karriere arbeidet særlig med politisk journalistikk.

I april 2021 ble det kjent at Fremstad hadde sluttet i TV 2.

Referanser
----------

1. ↑  «EUSA». *results.eusa.eu*. Besøkt 17. oktober 2022.
2. ↑  «Spilte NM-finale for Elverum i 2013/14 – dømte Elverum i sluttspill onsdag». VG. 20. april 2017. Besøkt 13. desember 2018.
3. ↑  «Six pairs pass EHF Referee Candidate Course». *www.eurohandball.com* **(engelsk)**. Besøkt 23. oktober 2022.
4. ↑  «Mads Dahlby Fremstad (24) forlater ABC Nyheter. Blir politisk reporter hos TV 2». medier24.no. 20. september 2018. Besøkt 13. desember 2018.
5. ↑  Barka, Even Hye T. (21. april 2021). «Politisk journalist Mads Fremstad slutter i TV 2». *m24.no*. Besøkt 17. oktober 2022.
**Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku partija** («Latvias sosialdemokratiske arbeiderparti», *LSDSP*) er et sosialdemokratisk politisk parti i Latvia, med røtter tilbake til 1892. LSDSP var, ved siden av *Den latviske bondeunionen* (*LZS*), et av de to mest innflytelsesrike partiene i Latvia etter at landet blei uavhengig i kjølvannet av den russiske revolusjon. Partiet var størst i Saeima fram til Kārlis Ulmanis’ statskupp i 1934, da partiet blei forbudt. Under den sovjetiske okkupasjonen fortsatte partiet å være forbudt, da i likhet med andre ikke-kommunistiske partier. Partiet gjenopptok imidlertid sine aktiviteter blant latviere i eksil. 

Da Latvia ble uavhengig igjen i 1990 kom partiet tilbake til landet. Partiet hadde imidlertid problemer med å slå gjennom, da det måtte konkurrere med andre sosialdemokratiske partier, hvorav ett av dem hadde sin opprinnelse i det gamle kommunistpartiet. Ved parlamentsvalget i 1995 stilte disse to partiene, samt et annet sosialdemokratisk parti sammen i en valgallianse, men de lyktes først å komme inn i Saeima etter parlamentsvalget i 1998. I 1999 blei LSDSP slått sammen med det eks-kommunistiske partiet under det tradisjonsrike navnet til LSDSP, men partiet falt likevel ut igjen av Saeima etter valget i 2002 og klarte heller ikke i 2002 å sikre seg representasjon. Partiet ble imidlertid det største partiet ved lokalvalgene i Riga i 1997 og 2001 og etter 2001-valget fikk partiet, med *en* stemmes overvekt i bystyret, borgermesteren i Riga. Etter 2005 har det imidlertid gått tilbake med partiet og det sitter nå bare med viseborgermesteren.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Unity Party** (**UP**, *Enhetspartiet*) er et politisk parti i Liberia grunnlagt i 1984 av Edward B. Kesselly. Partiet deltok i presidentvalget i 1985, det første valget etter militærkuppet i 1980. I valget fikk Edward Kesselly 57 443 stemmer, eller 11.07 %. Ved det neste valget i 1997 stilte Ellen Johnson Sirleaf som partiets presidentkandidat og oppnådde 9,58 % av stemmene. Partiet fikk 7 av 64 plasser i Representantenes hus, og 3 av 26 i Senatet.

1. april 2009 fusjonerte partiet med Liberia Unification Party og Liberian Action Party.

Valget i 2005
-------------

Ved valget i 2005 fikk Ellen Johnson Sirleaf 19,8 % av stemmene i første runde, men hele 59.4 % i andre runde, og ble landets president. I Representantenes hus fikk imidlertid partiet bare 8 av 64 plasser, like mange som Coalition for the Transformation of Liberia, og færre enn Liberty Party og Congress for Democratic Change. I Senatet fikk partiet 4 av 30 plasser, og ble det nest største partiet etter Coalition for the Transformation of Liberia.

Referanser
----------

1. ↑  
«National Tally Center Results Report for the Election of the President, Vice-President, Senate, and House of Representatives on 11 October 2005» (PDF). Republic of Liberia : National Elections Commission. 23. november 2005. Arkivert fra originalen (PDF) 18. oktober 2011. Besøkt 7. oktober 2011.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Azawad og tuaregopprøret i Mali i 2012.
**Ançar Dine** (الدين‎ أنصار DIN: *Anṣār ad-Dīn*; «Troens beskyttere»), også stavet **Ansar Dine** med variasjoner, er en islamistisk gruppe aktiv i Mali og det ikke-anerkjente landet Azawad, ledet av tuaregen Iyad Ag Ghaly. Gruppas første handlinger fant sted i mars 2012. Ag Ghaly var en av lederne for tuaregopprøret i 1990-95 i Mali og Niger, og han har blitt anklaget for å ha forbindelser med al-Qāʿidah i det islamske Maġrib og andre islamistiske grupper, hvorav en annen fraksjon ledes av Iyads fetter Hamada Ag Hama. Ançar Dine ønsker å innføre *sharia*-lovgivning i hele Mali, og motsetter seg Azawads uavhengighet. 

I 2017 sluttet gruppen seg sammen med Katiba Macina, AQIMs Sahara-avdeling og Al-Mourabitoun i Jama’at Nasr al-Islam wal Muslimin (JNIM) med Iyad Ag Ghaly som leder. JNIM ble i 2018 designert som terrororganisasjon av USAs utenriksdepartement.

Referanser
----------

1. ↑  «Jama’at Nasr al-Islam wal Muslimin (JNIM)». CSIS. 2018. Besøkt 26. september 2023.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Anna Sophie Magdalene Frederikke Ulrikke** (død 22. januar 1805 i Stege på Møn) var en dansk kvinne som i 1766 krevde en pensjon av det danske kongehuset, fordi hun hevdet å være datter av kong Christian VI og hans svigerinne, Sophie Caroline av Brandenburg-Kulmbach, enkefyrstinne av Ostfriesland.

Hun kom til København i 1761 sammen med en norsk student, Kirchhof, som hun bodde sammen med. I 1767 krevde hun offentlig sin rett som barn av Christian VI og enkefyrstinnen. I samtiden gikk det rykter om at Christian VI virkelig hadde et forhold til sin svigerinne, og da ryktet ikke ville dø, ble det i 1770 nedsatt en statlig kommisjon for å undersøge saken.

Det kom frem at Anna Sophie hadde vært prostituert i Amsterdam, og senere var blitt behandlet for veneriske sykdommer i Oldenborg. Hun ble heretter satt i Møns tukthus på livstid, men ble senere fritatt for arbeide. Hun mottok årlig penger fra kongehuset til bedre pleie. Ved hennes død i 1805, omtaltes hun som «Frøken».

Referanser
----------

1. ↑   Dansk biografisk leksikon, Dansk Biografisk Leksikon-ID Anna\_Sophie\_Magdalene\_Frederikke\_Ulrikke[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Bregnsbo, Michael: *Til venstre hånd: Danske kongers elskerinder*, Gyldendal, 2010. Besøkt 27. mars 2016
3. ↑  *Anna Sophie Magdalene Frederikke Ulrikke*, Dansk biografisk Lexikon. Besøkt 27. mars 2016

Portal: Danmark

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dansk biografisk leksikon
 |
**Johan Pehr Lindh** (også Per, Peter, født 21. august 1757 i Örebro, død 30. april 1820 i Stockholm) var en svensk boktrykker. 

Han var sønn av boktrykker Johan Lindh (1723–1783) og Anna Regina Dahlström. Etter farens død i 1784 overtok han trykkeret i Örebro, men solgte det allerede i 1798 til sin yngre bror Nils Magnus Lindh (1775–1835). I 1791 hadde Lindh kjøpt et trykkeri i Stockholm og startet et bokforlag der. Han utga blant annet Vetenskapsakademiens og Kungliga Vitterhets Historie og Antikvitets Akademiens publikasjoner. Dessuten utga han flere av datidens fremste forfattere som Kellgren, Lidner, Oxenstierna og Adlerbeth.

I 1814 kjøpte han av den dansk-norske boktrykkeren Sebastian Popp et skriftstøperi for 6500 riksbankdaler hvormed han i 1817 innrettet et skriftstøperi. Med to trykkerier og eget papirbruk var han på begynnelsen av 1800-tallet en av den svenske hovedestadens mest betydelige boktrykkere.

Etter Lindhs død kjøptes boktrykkeriet, skriftstøperiet, bokhandelen og deler av forlaget av P. A. Norstedt.

Referanser
----------

1. 1 2 3   «J Peter (Pehr) Lindh», Svensk biografisk leksikon-ID 10576, besøkt 12. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Svenskt biografiskt lexikon, oppført som J Peter (Pehr) Lindh, Svensk biografisk leksikon-ID 10576, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   LIBRIS, libris.kb.se, utgitt 8. februar 2016, besøkt 24. august 2018[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2  *Lindh, Johan Per*, Svenskt biografiskt handlexikon, 1906. Besøkt 12. april 2016
5. ↑  Ilsøe, Harald: *Bogtrykkerne i København ca. 1600-1810*, Museum Tusculanums Forlag, 1992, s. 196–197
6. ↑  Rinman, Sven: *J Peter (Pehr) Lindh*, Svenskt biografiskt lexikon. Besøkt 12. april 2016

  

Portal: Sverige

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** VIAF **·** GND **·** LIBRIS
 |
**Stjernholm** var en tidligere hovedgård som lå umiddelbart øst for Horsens i Jylland, men hvis grund nå er innlemmet i byen og bebygget. 

Stjernholm er oppstått av det tidligere Skt. Hans kloster ved Horsens som ved reformasjonen overgikk i kongens eie. I 1575 tilskjøtte Frederik II Holger Rosenkrantz (1517–1575) området med bygning, kirke og gods. Navnet Stjernholm skal gården ha fått etter eierens hustru Karen Gyldenstierne (1544–1613), som hadde den som sitt enkesete frem til 1613. 3 år senere solgte hennes sønn Otte Christoffer Rosenkrantz til Boller (1569–1621) Stjernholm til Christian IV. Kongens hustru til venstre hånd, Kirsten Munk, satt i husarrest her noen måneder i 1635.

I 1661 solgte Frederik III godset til Peder von Ufden fra Hamborg, og i 1670 kom det til slekten Bülow. Slottet besto da av et firefløyet anlegg i to stokkverk hvor det nordre hus hadde to karnapper og en vindeltrappe. Den forfalne slottsbygningen ble nå revet ned og stenene benyttet til gjenoppførelsen av det nærliggende Bygholm. Grunnen sammen med godset ble frasolgt. I 1829 ble staten eier av grunnen og solgte den til kammerjunker von Thienen, som oppførte et nytt Stjernholm. 

I dag gjenstår kun et gatenavn som minne om Stjernholm.

Referanser
----------

1. 1 2  *Stjernholm*, Salmonsens konversationsleksikon. Besøkt 13. april 2016
2. ↑  *Kirsten Munk*, Dansk kvindebiografisk leksikon. Besøkt 13. april 2016

Eksterne lenker
---------------

* Trap, J. P.: *Horsens*, i Kongeriget Danmark, 3. udgave. Besøkt 13. april 2016

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi
 |

Portal: Danmark
**Johan Carlberg** (født 22. september 1638 i Karlstad, død 15. juli 1701 i Gøteborg) var en svensk domprost og biskop i Gøteborgs stift, slottspredikant, magister i filosofi, samt dr. theol.

Biografi
--------

Johan Carlberg var sønn av brukseier Johan Börjesson Carlberg og Kristina Olofsdotter Spak samt bror til presten og salmedikteren Birger Carlberg. Han tok studenteksamen i 1650 i Uppsala, gjorde studiereiser 1662-1678 i Nederland, England og Tyskland der han 1665 ble magister i filosofi i Leipzig. Han ble utnevnt til Dr. theol 1677 i Giessen, der han også møtte sin blivende ektefelle. Da Carlberg i 1678 kom tilbake til Sverige, ble han utnevnt til domprost i Gøteborg, og ble i 1687 slottspredikant. hos dronning Ulrika. Den 27. desember 1689 ble Carlberg vigslet i Uppsala domkirke til biskop i Gøteborg av erkebiskop Olov Svebilius.

Johan Carlberg hadde som prest i 1683 fått Karl XIs tillatelse til å skaffe seg eiendomsretten til *Burgården* av Göteborg by, og fra 1689 til sin død 1701 var dette hans bolig. Burgården forble deretter i slekten Carlbergs eie frem til 1809.

Ekteskap og barn
----------------

Johan Carlberg var gift med Elisabeth Agnes, født Strohin (1660-1717). Han ble far til fjorten barn, hvorav seks overlevde ham, deriblant Johan Eberhard Carlberg (1683-1773) og Bengt Wilhelm Carlberg (1696-1778).

Referanser
----------

1. 1 2   Svenskt biografiskt lexikon, «Johan Carlberg», Svensk biografisk leksikon-ID 16384[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Hallands historia och beskrivning

Kilder
------

* *Det gamla Göteborg - staden i väster*, Första delen, C R A Fredberg (1921), Facsimile 1977, Sven Schånberg, Arvid Flygare, Bertil Nyberg, Walter Ekstrands Bokförlag 1977 ISBN 91-7408-015-6 s.859
* *Det gamla Göteborg - staden i söder, öster och norr*, Tredje delen, C R A Fredberg (1922), Facsimile 1977, Sven Schånberg, Arvid Flygare, Bertil Nyberg, Walter Ekstrands Bokförlag 1977 ISBN 91-7408-015-6 s.427-429 + s.954
* *Porträtt av biskopar i sin tid*, Anders Jarlert, Göteborgs stiftshistoriska sällskap, Tre Böcker Förlag, Göteborg 1997 ISBN 91-7029-337-6 s.20-21
* Johan Carlberg i *Nordisk familjebok* (1. utgave, 1880)

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** Geni
 |
**Reidar Kaas** (født 27. juli 1881 i Kristiania, død 18. mai 1952) var en norsk operasanger og skuespiller.

Han tok sangleksjoner for Raimund von Zur Mühlen i London og Ernesto Volli i Milano. Kaas virket ved La Scala i Milano, Teatro Carlo Felice i Genova og operahus i Posen, Hamburg, London og Oslo.

Han spilte også et par filmroller og debuterte i 1916 i stumfilmen *Paria* i rollen som doktor Berner. I 1932 spilte Kaas sigøynerhøvding i lydfilmen *Fantegutten*, som ble hans siste filmrolle.

Kaas var sønn av grosserer Christian Oluf Andresen (1850–1890) og Aagot Theodosia Kaas (1854–1919). Han giftet seg i 1906 med Eli Tandberg (født 12. mars 1885), datter av godseier Gudbrand Tandberg og Caroline Kristine Cortsen. De fikk sønnen Gudbrand Kaas.

* 1916 - *Paria*
* 1932 - *Fantegutten*

Kuriosa
-------

Reidar Kaas' kjendisstatus i samtiden gjenspeiles blant annet i at Finn Bø i 1933 brukte hans navn i teksten til revyvisen *Reservebaronen*, da Bø ville fremheve hvilken virak tekstens hovedperson ble gjenstand for.

Referanser
----------

1. ↑   www.begravdeioslo.no[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2 3  «Reidar Kaas». *Hvem er hvem*. Projekt Runeberg. 1930. Besøkt 12. juni 2016.
3. ↑  «Reidar Kaas». Filmfront. Besøkt 12. juni 2016.
4. ↑  Bø, Finn; Klouman, Toralf (illustratør); Mauritz-Hansen, Ivar (illustratør) (1946). *Jeg tar mig den frihet*. Oslo: Jacob Dybwads forlag. s. 95.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Reidar Kaas på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) Reidar Kaas hos Sceneweb Rediger på Wikidata
**Heinrich Leonhard von Tschirschky und Bögendorff,** vanligvis **Heinrich von Tschirschky** (født 15. august 1858 i Hosterwitz i Dresden, død 15. november 1916 i Wien) var en tysk diplomat. Han var fra januar 1906 til oktober 1907 statssekretær, og dermed leder av utenriksdepartementet.

Liv og virke
------------

### Karriere

Heinrich ble født inn en adelig familie som sønn av Otto von Tschirschky und Bögendorff, generaldirektør for Königlich Sächsischen Staatseisenbahnen. Han gikk i 1881 inn i Sachsens justisvesen, men vekslet i 1883 over til det tyske keiserrikets diplomati. Tschirschky var fra 1885 til 1886 sekretær i keiserrikets utenriksdepartement under ledelse av  Herbert von Bismarck. Deretter ble han legasjonssekretær i ambassaden i Wien, og siden ved gesandtskapene i Athen og Bern. Han ble i 1893 legasjonsråd ved ambassaden i Konstantinopel og fikk tilsvarende stilling i Sankt Petersburg i 1895. Han ble i 1900 ministerresident i Luxemburg, i 1902 prøyssisk sendemann (Gesandter) i Mecklenburg og hansabyene. Fra 1900 fulgte han keiser Wilhelm II på reiser som representant for utenriksdepartementet.

### Utenriksminister

Utnevningen av Tschirschky som utenriksminister ble i samtiden mottatt med en viss forbauselse i det politiske miljø. Hans ettermæle er blant annet preget av at han hadde dårlige evner som deltaker i den parlamentariske debatt.

Tschirschky underskrev som utenriksminister i 1906, den såkalte Optant-konvensjonen med Danmark. Etter den dansk-slesvigske krig i 1864 hadde det vært mulig for slesvigerne å optere, det vil si å velge dansk statsborgerskap, og utvandre til Danmark. Senere fikk optantene bli i Slesvig på utlendingevilkår. Optantenes barn ble imidlertid statsløse, da barn født av utlendinger først fikk dansk statsborgerskap i 1898. Optantkonvensjonen gjorde det mulig for optantbarna å bli tyske statsborgere.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 31. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  «Tschirschky und Bögendorff». Meyers Konversations-Lexikon, gjengitt av Zeno.
3. ↑  «Tschirschky und Bögendorff». Nordisk familjebok.
4. ↑  «Optantkonventionen». Den Store Danske.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Oswald von Richthofen** | **Statssekretær for utenrikssaker**(1906–1907) | Etterfølger:**Wilhelm von Schoen** |

Portal: Tyskland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Godske Hans von Krogh** (født 11. november 1726 i Trondhjem, død 28. april 1808 i Haderslev) var en dansk-norsk godseier og stiftsamtmann. 

Han var sønn av generalløytnant Georg Frederik von Krogh og Hedevig Augusta Brügmann (1707–1740). I 1740 kom han til hoffet som pasje, ble kammerjunker i 1753 og kammerherre i 1760. Ifølge den samtidige foratterinne Charlotte Dorothea Biehl, var han en av deltakerne i kong Frederik Vs hyppige drikkelag. Kongen skal ved en av disse leiligheter i beruset tilstand ha kommet til å såre von Kroghs ene øye så betydelig, at han mistet synet på det. Da kongen ikke orket stadig å bli minnet om uhellet, ble von Krogh fjernet fra hoffet.

Stiftsamtmann
-------------

I 1764 ble han stiftsamtmann over Lolland–Falsters stift og amtmann over Aalholm, Halsted og Maribo amter. I 1782 overdro han med kongelig tillatelse embetet til baron Jens Krag-Juel-Vind mot en årlig avgift på 1000 riksdaler så lenge han levde.

Han eide Søholt på Lolland, men bodde i sine siste år på en gård i nærheten av Haderslev, hvor han døde 28. april 1808. Han hadde den 19. september 1760 giftet seg i Krønge kirke med Anna Magdalene Sophie von Lützow (1745–1782).

Referanser
----------

1. 1 2  *v. Krogh, Godske Hans*, Dansk biografisk Lexikon. Besøkt 12. august 2016
2. ↑  *Stamtavle over adelssægten von Krogh*, Kjøbenhavn, 1898, s. 22. Besøkt 12. august 2016

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |

Portal: Danmark
Husar ca. 1838 iført dolman (kort, snorbesatt uniformstrøye) og pelisse (skulderjakke i samme stil). Ved siden av står en sjako, en høy uniformslue, dekorert med fjær.
Dolmaner som damekapper i kashmirull, med frynser og hette 1871.
**Dolman**, også kalt **dolaman**, er betegnelse for ulike typer historiske frakker eller jakker av tyrkisk opprinnelse. Navnet er særlig blitt brukt om en uniformsjakke tett besatt med dekorative snorer over brystet, som var vanlig for husarer, opprinnelig ryttersoldater fra Ungarn. Slike husarjakker ble populære blant flere militære enheter over hele Europa. De utvklet seg til attilaer, en enklere, sidere variant, på 1800-tallet.

Klesplagg
---------

### Tyrkisk kaftan

Dolman var opprinnelig en vid, sid, åpen kaftan med trange ermer som ble båret som del av den gammeltyrkiske nasjonaldrakta.

### Ungarsk folkedrakt

Navnet har også blitt brukt om en knelang, tettsittende jakke eller trøye tett besatt med snorer, pinner og stropper istedenfor knapper og knapphull, som ble båret i Ungarn der den etter hvert ble en slags nasjonaldrakt

### Militær husaruniform

En kortere variant av de snorbesatte jakkene ble brukt som uniformsplagg for husarer, det vil si lettbevæpnede ryttersoldater etter ungarsk forbilde, og andre kavalerister. Dolmanene ble da gjerne båret sammen med en pelisse, en tilsvarende, ofte pelsfôret jakke som hang åpen over den ene skulderen. Slike rikt dekorerte uniformsjakker var vanlig fram til omkring 1900, sist i en moderatere variant kalt attila. Den karakteristiske husarlua, en høy pelslue med flagrende luespiss av tekstil, ble kalt schackellue eller på tysk *Flügelmütze*. Tradisjonell husaruniform besto ellers av spesielle hussarstøvler med dusk, ungarske bukser med snorbesetning på sida og som ornament samt husarskjerf (knute- eller snorbelte).

### Kvinnekjole på Balkan

Dolman er dessuten betegnelse på en kaftanliknende kvinnekjole av tyrkisk type, brukt på Balkan

### Kvinnekappe på 1800-tallet

Dolman var også en kappe eller åpen jakke, ofte rikt dekorert, som ble båret som moteplagg av fornemme kvinner i Vest-Europa på 1870- og 1880-tallet.

Etymologi
---------

Ordet *dolman* har kommet til norsk via tysk og ungarsk *dolmány* som igjen har hentet det fra det tyrkiske *dolaman* eller *dolama*, «kappe». På svensk kan dolman også kalles *dolma*.

Se også
-------

* Attila, en variant av den korte husar- og rytterjakka dolman, men med færre snorer, oppkalt etter hunnerkongen Attila
* Røykejakke, herrejakke fra 1800-tallet pyntet med snorer, beregnet for hjemmebruk

Referanser
----------

1. ↑  «Dolman». *Salmonsens konversationsleksikon*. Prosjekt Runeberg. 1915. Besøkt 2. september 2016.
2. ↑  Weston Thomas, P. «Mantle, Mantelet and Epaulet Fashion History». Fashion-Era,com. Arkivert fra originalen 1. august 2016. Besøkt 2. september 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Dolmans – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Arnfinn Kolbjørn Heje** (født 26. oktober 1877 i Oslo, død 29. januar 1958 samme sted) var en norsk fabrikkeier og seiler som deltok i OL 1912 i Stockholm. 

Heje ble olympisk mester med den norske båten «Magda IX» som vant 12-metersklassen. Mannskapet besto av Heje, Nils Bertelsen, Johan Anker, Eilert Falch-Lund, Halfdan Hansen, Magnus Konow, Alfred Larsen, Petter Larsen, Christian Staib og Carl Thaulow. Det var tre båter i 12-metersklassen, en svensk, en finsk og en norsk. «Magda IX» vant begge seilasene som ble avviklet 20. og 21. juli utenfor kysten ved Nynäshamn. Den svenske båten «Erna Signe» kom på andreplass og den finske «Heatherbell» tok bronse etter å ha kommet sist i begge seilasene.

Han var sønn av direktør Knut Knutsen Heje og hustru Bertha Kjuus. Han giftet seg i 1943 med Elisa Sundt, søster av høyesterettsadvokat og stortingsmann Arthur Sundt. Etter Trondhjems tekniske læreanstalt var Heje administrerende og teknisk direktør ved Agra Margarinfabrikk i Oslo fra 1914.

OL-medaljer
-----------

* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Gull **Gull** i seiling, klasse 12 meter

Referanser
----------

1. ↑  Steenstrup, Bjørn (1948). «Heje, Arnfinn Kolbjørn». *Hvem er Hvem?*. Oslo: Aschehoug. s. 217.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Arnfinn Heje – Olympedia Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Arthur Sundt** (født 8. april 1899 i Bergen, død 19. august 1971) var en norsk høyesterettsadvokat og politiker (V). Han var stortingsrepresentant for Bergen 1945–1949 og 1954–1957.

Han var sønn av skipsfører Søren Gabriel Schiøtz Sundt og hustru Johanne Johannessen. Han giftet seg i 1933 med Gjertrud Reimers, datter av verkseier Henrik Reimers. Sundts søster var gift med fabrikkeier Arnfinn Heje.

Sundt hadde studentereksamen fra 1917, juridisk embedseksamen fra 1921 og møterett for Høyesterett fra 1935. Han var dommerfullmektig ved Sunnfjord sorenskriverembede 1922–1924, fra 1925 privatpraktiserende advokat i Bergen. Sundt var konstituert statsadvokat for Bergen og Hordaland 1945–1946 samt sorenskriver i Midthordland 1957–1966. Av verv i yrkesorganisasjoner kan nevnes viseformann i Den Norske Sakførerforening 1947–1949.

Sundt var innvalgt i Bergen bystyre 1929–1945 og 1952–1955, fra 1932 også som medlem av formannskapet, bare avbrutt av krigsårene. Han var Bergens varaordfører 1934–1940 og etter frigjøringen i 1945. Etter å ha vært vararepresentant siden 1934, var Sundt innvalgt på Stortinget fra Bergen 1945–1949 og 1954–1957, og satt som nestformann i Stortingets utenriks- og konstitusjonskomité i begge periodene. Sundt ledet Bergen venstrelag 1937–1940 og satt i landsstyret 1946–1962.

Referanser
----------

1. ↑   Stortinget og statsrådet : 1915–1945. B. 1 : Biografier, side(r) 683[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2  Steenstrup, Bjørn (1948). «Sundt, Arthur». *Hvem er Hvem?*. Oslo: Aschehoug. s. 516.
3. ↑  Sundt, Rolf (1953). *Skipsfører og kjøpmann i Farsund Lars Mortensen Sundts og hustru Karen Bing Drejer Sundts slekt*. Oslo. s. 200.
4. 1 2  «Sundt, Arthur (1899–1971)». Stortinget. Besøkt 10. oktober 2016.

Eksterne lenker
---------------

* (no) Arthur Sundt hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Arthur Sundt hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

* (en) Arthur Sundt hos Europarådets parlamentarikerforsamling Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Historisk befolkningsregister **·** Stortinget
 |