recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Beregning av lydretning** er evnen til å høre hvilken retning lyd kommer ifra, og er en evne både mennesker og dyr innehar.

Menneskets høresans bruker forskjellige måter å beregne retningen til på; tids-og volumforskjell mellom ørene, mønstergjenkjenning, tidsanalyse, korrelasjon og spektralanalyse. Dette gjør at ørene er veldig robuste og gode ved beregning av retningen til en lyd, men hos de fleste mennesker er denne sansen lite utviklet siden vi heller bruker øynene når det er ting vi kan se, denne evnen har blitt forsterket hos noen dyr da de kan vri på ørene. Med dagens teknologi kan vi lære av menneskeøret og bruke samme algoritmer til å utvikle systemer som med høy presisjon kan beregne retning for lyd.

Tidsforskjell
-------------

Tidsforskjell mellom ørene er en algoritme som tar utgangspunkt i lydhastigheten og tidspunktet da mikrofonene tar opp lyden. Lydhastigheten ved havnivå er på 340,29m/s. Hvis man da vet avstanden mellom mikrofonene kan man ved geometriske likninger (avhengig av antall mikrofoner man bruker) beregne hvor lyden kommer fra.

Eksempel: Et enkelt system med kun to mikrofoner plassert med en kjent avstand fra hverandre kan beregne retningen til en lyd innenfor 180 grader. Når en lydkilde avgir en lyd vil den ene mikrofonen ta opp lyden først (med mindre lydkilden står rett foran systemet). Tidsforsinkelsen mellom mikrofonene bruker man til å beregne avstandsforskjellen fra mikrofon A til lydkilden og fra mikrofon B til lydkilden. Når man har klart å beregne denne avstands-forskjellen har man alle dataene man trenger for å beregne retningen. For et system med to mikrofoner kan man bruke likningen "v = arcsin(x / d)" der "v" er vinkelen "x" er avstandsforskjelen og "d" er avstanden mellom mikrofonene. Ut i fra formelen ser man at når "x" = 0 (ingen tidsforsinkelse mellom mikrofonene) vil lykilden stå rett foran systemet, hvis "x" = "d" så vil lydkilden stå rett ved siden av systemet.

Mønstergjenkjenning
-------------------

Mønstergjenkjenning er en fremgangsmåte der lydkilden kan eksempelvis være en bil, et menneske, eller noe annet som generer både hørbar, og ikke-hørbar lyd. Algoritmen analyserer signalet med hensyn på tid og frekvens, for deretter å trekke ut viktige akustiske parametre, man kan trene opp et system til å kjenne igjen spesielle lyder (signaler) eller egenskaper.

Korrelasjon
-----------

Korrelasjon er en algoritme som måler likheten mellom to signaler, man likheten måles på en skala fra -1 til 1:

* Korrelasjonskoeffisient = +1 - Perfekt linær samvariasjon
* Korrelasjonskoeffisient = 0 - Ingen linær sammenheng
* Korrelasjonskoeffisient = - 1 - Perfekt negativ samvariasjon

Hvis man har to like sinussignaler med lik amplitude og ingen faseforsyvning er korrelasjonskoeffisienten på 0, jo mer signalene blir faseforskjøvet og amplituden forandret i forhold til hverandre jo nærmere 1/-1 vil korrelasjonskoeffisienten nærme seg. Når korrelasjonskoeffisienten er lik 1 er signalene så ulike hverandre som de kan få blitt.
Kart over Ørland viser øyenes beliggenhet. Kartet er fra før 2003, og viser ikke nybrua
**Storfosna** er en øy i Ørland kommune. Øya har om lag 100 innbyggere.

Storfosna, med den karakteristiske **vågen** midt i bildet
Herregården Storfosen gods, som er den dominerende jordeiendommen, er kjent siden 1300-tallet, også som krongods. En rikt utstyrt kvinnegrav fra 600-tallet er funnet på gården Steinan, og tyder på at øya kan ha vært et maktsenter også tidligere.

I en tid da sjøveien var hovedveien i Norge, lå Storfosna sentralt til. Navnegranskerne antar at ordet *Fosen* kommer av det gammeltnorske *folskn* (*skjulested*), som viser til at Vågen (*se flyfoto*) var et sted hvor skip kunne ligge i le for vær og fiender. Denne naturhavna er således trolig opphav til navnet Fosen. Litt lenger sør i skipsleia lå en noe mindre havn av samme type; kalt Lille-Fosen, som i 1742 skiftet navn til Kristiansund. Den arkeologiske periodebetegnelsen *Fosnakulturen* er knyttet til området rundt Kristiansund, ikke til Storfosna.

Øya hadde egen barne- og ungdomsskole inntil 2008. Det er 12 daglige ferjeavganger mellom Storfosna og Garten, som har bro til fastlandet. Siden 2003 går Kråkvågbrua mellom Storfosna og Kråkvåg.
Poståpneriet ble opprettet i 1892, med godseier Fredrik C. Hagen som den første poståpner.

Referanser
----------

1. ↑  storfosengods.no
2. ↑
3. ↑  Jon Bakken, mfl. *Posten 350 år, historisk utvikling i kommunene Ørland, Bjugn, Rissa*. Trondheim, 1997.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Sentralt stedsnavnregister
 |
William H. Councill (i midten) tok initiativ til oprpettelsen av "Colored Normal School at Huntsville".
 **Alabama Agricultural and Mechanical University**  er et delstateid universitet i Huntsville i delstaten Alabama, USA. Det ble opprettet i 1875 som *Colored Normal School at Huntsville* – et historisk svart college, og ble et land-grant-college fra 1891. 

Initiativtaker til grunnleggelsen var den svarte juristen William Hooper Councill. Det ble tidlig utviklet kooperativt formidlingssenter under Smith-Lever Act, og industrielle og landbruksvitenskapelige fag var lenge enerådende. Collegestatusen og -navnet ble gitt i 1949, og universitetsstatus i 1969. 

Ved universitetet var det 6.076 studenter og 391 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 3.900 for studenter folkeregistrert i Alabama. Studiene gis opp til doktorgradsnivå.

Referanser
----------

1. 1 2   *Integrated Postsecondary Education Data System*, Wikidata Q6042926,

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Alabama A&M University – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Alabama Agricultural and Mechanical University på Twitter Rediger på Wikidata

* Alabama Agricultural and Mechanical University på Facebook Rediger på Wikidata

* Alabama Agricultural and Mechanical University på YouTube Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** GeoNames
 |
Språkkart
Alsace Lorraine innenfor det tyske keiserriket

**Alsace-Lorraine** (tysk: **Elsass-Lothringen**) er et historisk område øst i Frankrike, som består av landskapene Alsace og deler av Lorraine og utgjør dagens Alsace-Moselle. I 1905 hadde det en befolkning på 1 815 000 og et areal på 14 522 km².

Provinsene har vært tyske og franske om hverandre i løpet av historien. Lothringen var en del av det tysk-romerske rike gjennom omkring tusen år frem til 1648, da den ble avstått til Frankrike ved freden i Westfalen. Etter den fransk-prøyssiske krig i 1871, som Frankrike tapte, ble Alsace og Lorraine avstått til det nye tyske keiserriket. Grunnen til dette var at mesteparten av befolkningen var tyskspråklig. Frankrikes ønske om å gjenerobre den tapte provinsen var en utløsende årsak til fransk revansjisme og til alliansesystemet som førte til utbruddet av første verdenskrig. Provinsen ble i pakt med våpenstillstanden i Compiègneskogens betingelser igjen fransk etter denne krigen, var tysk 1940–1945 og etter 1945 igjen fransk. Under både tysk og fransk styre forsøkte myndighetene å undertrykke det andre språket.

I det tyske rike 1871–1918 utgjorde territoriet et autonomt riksland (*Reichsland*) eller den keiserlige provinsen Elsass-Lothringen, som hadde stor grad av uavhengighet under den tyske føderasjonen, med sitt eget parlament og lover (forøvrig i likhet med andre tyske delstater). Da området ble overført til Frankrike (som er en sentralstat, ikke en føderasjon), ble disse privilegiene delvis tapt. Men på enkelte områder har dagens Alsace-Moselle fremdeles lover som er annerledes enn i resten av Frankrike.

I Alsace og Lorraine snakkes også et eget blandingsspråk basert på tysk, men med mange franske ord, og det er vanlig å gi barn dobbeltnavn av tyske og franske navn.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Alsace-Lorraine – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* «Alsace-Lorraine – historie», fra *Store norske leksikon*

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** NKC
 |

Portal: Tyskland
**Ryger** var navnet på en folkegruppe eller stamme i folkevandringstiden og vikingtiden i Norge. Rygene var folket i det sørlige Vestlandet, omtrent tilsvarende dagens Rogaland. Det er rygene som er opphavet til landskapsnavnet Rogaland. Rygene nevnes så langt tilbake som på 500-tallet, hos den gotiske historieskriveren Jordanes. Rygene er også omtalt i Snorres kongesagaer. I Harald Hårfagres saga forteller Snorre om slaget i Hafrsfjord, der Harald Hårfagre skal ha kjempet mot blant annet horder, *ryger*, egder og teler. I Olav den helliges saga nevnes rygene som en av gruppene som kjempet mot Olav den hellige i slaget på Stiklestad.

I 2017 startet byggingen av et nytt bryggeri i Kverneland på Jæren, bryggeriet har latt seg inspirere av rygerne og valgt det kortere navnet RYGR Brygghus.

Båtene til rederiet Rødne har navn som alle starter med «Ryger».

Referanser
----------

1. ↑  Krag (2005): 69
2. ↑  Jordanes (1932): 35
3. ↑  Snorre: Harald Hårfagres saga, kap. 18
4. ↑  Snorre: Olav den helliges saga, kap. 221

Litteratur
----------

* Jordanes: *Jordanis Gotesoga*, oversatt av Sigmund Skard, Det norske samlaget, Oslo 1932
* Krag, Claus: *Vikingtid og rikssamling. Aschehougs Norgeshistorie*, Aschehoug, Oslo 2005
* Snorre: *Norges Kongesagaer*, oversatt av Anne Holtsmark. Gyldendal, Oslo 1979
***Lygelater*** er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).

Utseende
--------

Middelsstore (ca. 25-30 millimeter), noe brede, rødbrune smellere, pronotum sider ofte lysere. Oversiden er fint hårete. Fasettøynene er velutviklede. Antennene er noe lengre enn hode + thorax. Pronotum er noe lengre enn bredt, rundet, kraftig punktert, med små, noen ganger utydelige lysorganer ved bakhjørnene, som er spisst uttrukne. Dekkvingene har fine punktstriper. Denne slekten har også små lysorganer på bakkroppen.

**Larvene** er slanke, litt flate, glatte med en voksaktige overflate og nokså lange hår på sidene, gulaktige på farge bortsett fra hodet som er mørkt. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.

Levevis
-------

Smellernes larver lever i jorda eller i død ved. Larvene i denne slekten er trolig rovdyr. Disse artene har lysorganer og kan lyse i mørket.

Utbredelse
----------

Artene er utbredt i Sør- og Mellom-Amerika, fra det sørlige Mexico i nord til Bolivia i sør.

Systematisk inndeling
---------------------

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien smellere, Elateroidea
			* Familien smellere, Elateridae
				+ Underfamilien skjellsmellere, Agrypninae Candéze, 1857
					- Stammen Pyrophorini Candéze, 1859
						* Slekten ***Lygelater*** Costa, 1975
							+ *Lygelater bifossulatus* (Candèze, 1865)
							+ *Lygelater fulgidus* (Germar, 1841)
							+ *Lygelater ignitus* (Fabricius, 1787)
							+ *Lygelater indicus* (Herbst, 1783)
							+ *Lygelater piceus* (Schwarz, 1902)
							+ *Lygelater succinum* Costa, 1980
							+ *Lygelater torridus* Costa, 1980

Referanser
----------

1. ↑  Cleide Costa (1975) Systematics and evolution of the tribes Pyrophorini and Heligmini, with description of Campyloxeninae, new subfamily (Coleoptera, Elateridae). *Arquivos de Zoologia, São Paulo* 26(2): 49-190.

Eksterne lenker
---------------

* Bilder av *Lygelater ignitus*
* (en) *Lygelater* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata
**Brennemerking** er en straffemetode som kombinerer fysisk avstraffelse, permanent merking av dømte og ofte også offentlig ydmykelse. Metoden har blitt brukt i svært mange europeiske land og i deres kolonier. Den ble utført ved at et rødglødende brennjern ble presset mot huden. 

Ved brennemerkingen kunne alle dømte bli gitt samme symbol, slik det var vanlig i for eksempel Frankrike, eller det kunne bli brukt bokstaver som viste hva forbrytelsen bestod av, som i for eksempel Storbritannia. Det varierte også hvor man plasserte merket, fra steder hvor den kunne skjules, som i armhulen, til steder som var svært synlige, som kinn eller panne. 

I oldkirken ble prester som ble avsatt fra sitt embete ofte brennemerket i hendene, slik at de ikke kunne utføre liturgiske handlinger uten at menigheten så at de var avsatt.

I Storbritannia brukte man i en del tilfeller en spesiell metode, kalt «merking med kaldt jern». Jernet ble da kjølt ned i vann, normalt uten at den dømte visste om det, før det ble presset mot huden. Dette ble brukt som en siste advarsel i tilfeller hvor man av spesielle årsaker ønsket å vise nåde, slik som i saker hvor den dømte var svært ung.

Det er i dag ingen land som offisielt bruker brennemerking som straff, men uoffisielt kan det inngå blant torturmetoder. Det brukes da også elektriske brennjern og gassbrennere.

Liknende straffemetoder og merking
----------------------------------

Sosial stigmatisering av grupper og individer har i historien også foregått gjennom konkret merking på kropp og klær hos personer som et samfunn har villet advare mot eller gi en vanærende skamstraff. Eksempler på slike stigma er i tillegg til brennmerking påbud om jødedrakter i middelalderen og jødestjerner under andre verdenskrig, indianernes skalpering av fiender, skamklipping av tyskertøser, oppsiktsvekkende fangedrakter, bruk av dumrianhatter i skolen, hånende plakater i inkvisisjonen og under kulturrevolusjonen og tatovering, amputasjon og lemlesting av dømte. Også stempler i pass og annet har hatt samme funksjon. I tillegg kan grupper få nedsettende navn og betegnelser.

Brennemerking og tatoveringer har også blitt brukt som frivillig, internt kroppssymbol for eksempel av soldater og medlemmer av visse grupper. I moderne tid har enkelte også fått dekorert kroppen med brennemerker som en type kroppsmodifikasjon.

Se også
-------

* Æresstraff, skamstraff
* Stigmatisering
* Kroppsmodifikasjon

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
Åkrestrømmen bru og utløpet av Mistra sett fra åsen på vestsiden av Rena.  Foto: Mittet; ca 1935–55 
**Åkrestrømmen** er et tettbebygd sted i Rendalen kommune i Innlandet fylke. Det ligger i nordenden av Storsjøen der elvene Mistra og Rena møtes. 

Åkrestrømmen er det av stedene i kommunen som har hatt størst vekst de siste årene, både i bosetting og næringsliv. Dette skyldes i hovedsak turisme, i form av hyttebygging og alpinanlegg i nærområdet, samt at stedet er «porten til Rendalen», og i en viss grad til Femunden, for reisende sørfra.

Om høsten foregår det tradisjonelle hovfisket etter sik i Åkrestrømmen.

Hovfiske etter sik i Åkrestrømmen
Forbi Åkrestrømmen går 

* Fylkesvei 30 nord-sør mellom Koppang i Stor-Elvdal og Tynset
* Fylkesvei 217 nordøstover til Isterfossen i Engerdal
* Fylkesvei sørøstover til Rena i Åmot kommune, går sammen med fylkesvei 215 nord for Rena.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Åkrestrømmen – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
Jern som brukes til brennmerking
Prosedyre
**Brennmerke** brukes for å kjennetegne hest og storfe.

Metode og bruk
--------------

Dagens metode for brennmerking utføres ved bruk av et glødende jern eller ved hjelp av et med flytende nitrogen til ca −80 ° C avkjølt jern. Jernet brenner et symbol i det øvre lag av huden, noe som ødelegger pigmenter i cellene. Gjennom disse ødelagte cellene kan bare hvitt pels vokse på disse stedene, det vil si brennmerke blir synlig.

I dag finnes brennmerking oftest ved rasehest, som tildeles av en avlsforening. Disse er ofte supplert et nummer, som brukes for identifisering. Dessuten finnes det brennmerker som brukes til registrering i avlsregister. Ved noen avlinger markeres alle dyr med et oppdretterbrennmerke. Noen stutteri bruker også eget brennmerke. I noen raser er alle dyr av en oppdrettere markert med en oppdretter merke. Fire tegn, som identifiserer eieren, ble brukt i frittgående besetninger (storfe, for eksempel, i vest av USA).

Brennmerker plasseres på venstre bakbein (rasebrennmerke), stutterier bruker som regel det høyre bakbeinet. Ellers er plasseringer ved sadel (nummer brennmerke), hals (registreringsbrennmerke) eller på underkjeve (Lipizzaner).

Lovverk
-------

Lov om dyrevelferd er veldig generell og fastsetter kun at "Ved merking av dyr skal det benyttes forsvarlige metoder som ikke påfører dyret atferdsmessige begrensninger eller unødige påkjenninger og belastninger.
Siden innføringen av mikrobrikker for identifisering av hester, blir brennmerking mer omdiskutert. Sannsynligvis på grunn av resultatene av en studie ved universitetet i København, som vurderer brennmerking av dyrene mer smertefull enn injeksjon av en mikrobrikke, og derfor prefererer identifisering gjennom mikrobrikke. I mars 2010 vedtok derfor Danmarks justisdepartementet totalforbud mot å brennmerke fra og med 1. mars 2010. Overtredelser kan bli straffet med opp til fire måneder i fengsel.

Eksempler av brennmerker i hesteavl
-----------------------------------

* Anglo-Araber Dobbel-A i våpenskjoldAnglo-Araber   
Dobbel-A i våpenskjold
* Arabisk VarmblodArabisk Varmblod
* Bayersk VarmblodBayersk Varmblod
* HannoveranerHannoveraner
* HolsteinerHolsteiner
* Tung Varmblod i Zuchtverband Sachsen-Thüringen]Tung Varmblod i Zuchtverband Sachsen-Thüringen]
* TrakehnerTrakehner
* Frysebrann på veddeløpshestFrysebrann på veddeløpshest

Referanser
----------

1. ↑  – Lov om dyrevelferd, § 10. Merking av dyr
2. ↑  *Cavallo*, april 2010, side 8, »Dänemark verbietet das Brennen von Pferden«

Eksterne lenker
---------------

* (en) Livestock branding – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Brennmerker av ponni og hest i Tyskland
* Brennmerker av avlsforeninger Arkivert 25. november 2010 hos Wayback Machine.
* Norsk Varmblod
**Maki** (מק"י) er et israelsk kommunistparti. Navnet er et akronym for Ha'Miflaga Ha'Komunistit Ha'Ysraelit, og partiet ble dannet i 1948 av restene av Det palestinske kommunistpartiet innenfor grensene av den nye staten Israel. Partiet var ikke sionistisk, men det anerkjente Israel. Det mente også at de palestinske araberne hadde rett til å opprette sin egen stat, i samsvar med FNs forslag om deling av landet. Partiet tilhøyrte Den kommunistiske verdensbevegelsen og støttet Sovjetunionen. Maki fikk mellom tre og seks plasser i det israelske parlamentet Knesset fra starten til 1965. 

På grunn av de stalinistiske rettssakene mot jødiske kommunister i Tsjekkoslovakia, brøt det prosovjetiske venstresionistiske arbeiderpartiet Mapam med Sovjetunionen i 1953. Da gikk noen Mapam-medlemmer over til Maki, med Moshe Sneh i spissen. I 1965 delte Maki seg mellom en i hovedsak jødisk gruppe ledet av Sneh, som var kritisk til den stadig mer fiendtlige sovjetiske politikken overfor Israel, og en gruppe som i hovedsak besto av israelske arabere, som gikk ut og opprettet Rakah, Den nye kommunistlista. Rakah ble anerkjent av Sovjetunionen som det «offisielle» israelske kommunistpartiet. 

Etter dette ble Maki svekket, og hangla videre til det gikk inn i venstrepartiet Ratz i 1984. Dette gikk i sin tur sammen med to andre venstreparti og grunnla Meretz noen år senere. 

Rakah ble sett på som et «arabisk» parti selv om det helt frem til slutten av 1980-åra ble ledet av jødiske Meir Vilner. I 1977 dannet partiet valgalliansen Hadash, Den demokratiske fronten for fred og likhet, sammen andre ikke-sionister. I 1989 endret Rakah offisielt navnet sitt tilbake til Maki og er fremdeles den ledende krafta i Hadash, som regelmessig vant mellom tre og seks seter ved valg til Knesset.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (he) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Erviken hovedbygning** er en tidligere lystgård fra 1732 som ligger i Øvre Ervik i Åsane bydel i Bergen.

Historie
--------

I 1811 ble Erviken skilt ut og kjøpt av Bergenskjøpmannen Christian Jürgens. Gården ble trolig brukt som lyststed den første tiden, men på slutten av 1800-tallet ble stedet helårsbolig for eierne. Gården ble overtatt av døtrene til Christian Jürgens i 1853. Gjennom arv overtok deretter familien Wallem eiendommen. Skipsreder og mesen Haakon Wallem ble eier fra 1910. Han kjøpte også opp flere eiendommer i området. Familieeiendommen forvaltes fremdeles av slekten, både gjennom enkeltpersoner og aksjeselskapet Wallem Steckmest & Co.

Restaureringen av hovedhuset
----------------------------

På oppdrag fra Haakon Wallem ble hovedbygningen «restaurert» av arkitekt Ole Landmark årene 1916-1920. Restaureringen var en tilbakeføring til en tenkt tilstand, en stilgjendiktning i rokokko, Louis-seize-stil og lokale forbilder.

Hageanlegget
------------

Haakon Wallem fikk i årene 1913–1918 også restaurert hageanlegget etter anleggsgartner og hagearkitekt Ingolf Eides planer, senere Torborg Zimmer Frølich. Parken og naturtomten er på rundt 40 mål og var antakelig Vestlandets rikeste privatborgerlige anlegg fra denne perioden. Hagen er i engelsk inspirert stil med buktende grusveier, grønne plener og en rik vegetasjon. Hagen er utstyrt med saluttbatterier, skulpturer og lysthus. Skulpturen *Havmann og Havfru* er utført av den svenske skulptøren Carl Milles. «Stabbur» og «hønsehus» er oppført i en humoristisk sveitserstil. Badehus og paviljong ble av Ole Landmark holdt i klassiserende stil.

Fredning
--------

Erviken hovedbygning ble fredet av Riksantikvaren i 1923. Nedre delen av hagen og området rundt viken ble regulert til område av antikvarisk og kulturell verdi 1970. Resten av hagen ovenfor ble regulert til bevaring 1991.

Annet
-----

I 1921 fikk Haakon Wallem bygget DS «Erviken» på 10 800 dvt. I konvoi fra Tampa til Liverpool ble skipet senket den 16. oktober 1941. Viken shipping AS sin oljetanker MT «Erviken» (2004) på 151 000 dvt er også oppkalt etter stedet.

Litteratur
----------

* Rommetveit, Knut; *Det signerte huset : Ole Landmarks arkitektur i Bergen og Haugesund, 1914-1924* , Hovedoppgave i kunsthistorie – Universitetet i Bergen, 2003.

Eksterne lenker
---------------

* Bergen byleksikon på nett, om Erviken hovedbygning
* Bergen byleksikon på nett, om Erviken (Øvre Ervik)
* Digitalt fortalt Erviken Gård
* Viken Shipping og Wallem Steckmest & Co Arkivert 6. januar 2014 hos Wayback Machine.
* BA
* DS «Erviken» Arkivert 7. januar 2014 hos Wayback Machine.
* MT «Erviken» Arkivert 6. januar 2014 hos Wayback Machine.
* «Erviken (Øvre Ervik)». *Kulturminnesøk*. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning.
**Tolvan Big Band** (etablert i Malmö, 1979) er et svensk jazzorkester, et av Europas mest anerkjente sådan.

Allerede i 1983 ledet initiativtaker Helge Albin bandet til internasjonale konserter og utgivelser; Montreaux Jazz Festival avstedkom utgivelsen *Montreaux and More* (Dragon, 1983) som endatil fikk Gyllene Skivan samme året; fra festival i Wien laget man dokumentarprogram for riksdekkende fjernsyn. Samarbeid med Dizzy Gillespie og Michael Brecker ble også gjennomført.

Andre utgivelser er *Tommy Körberg & Tolvan Big Band* (1985), 
*David Liebman & Tolvan Big Band – guided dreams* (1985),
*Colours* (1989),
*Live in London* (1993),
*The touch* (1996),
*Tolvan Big Band plays the music of Helge Albin* (1997), og
*A walk in the centerpoint*. Flere av disse har inneholdt komposjoner av bandets medlemmer.
Besetningen i senere tid har inkludert

* trompetistene Roy Wall, Anders Gustavsson, Fredrik Davidsson, Christer Gustavsson og Anders Bergcrantz
* saksofonistene Helge Albin, Ronny Stensson, Cennet Jönsson, Inge Petterson og Bernt Sjunnesson
* trombonistene Vincent Nilsson, Ola Åkerman, Olle Tull, Ola Nordqvist og Björn Hängsel
* Anders Lindvall gitar, Jörgen Emborg piano, Lars Danielsson bass, og Lennart Gruvstedt, trommer.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Tolvan Big Band på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) Tolvan Big Band på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) Tolvan Big Band på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) Tolvan Big Band på AllMusic Rediger på Wikidata
* (en) Tolvan Big Band

Portal: Jazz

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic
 |
*Deutsche Sammlung von Briefmustern für die Jugend* utkom i 1775*.* Den ble senere utgitt som *Muster von Briefen.*
**Franz Xaver Riedel** (født 15. oktober 1738 i Mautern an der Donau eller Krems, død 30. oktober 1773 (eller 1775) i Güns (Ungarn)) var en østerriksk jesuitt, lærer og forfatter.

Riedel fikk en bred utdannelse etter at han 16 år gammel ble tatt opp som novise i jesuittordenen. Etter klosterløftet arbeidet han som lærer i klassiske språk og litteratur, poesi og byggekunst, ved de jesuittiske gymnasiene i Graz og Linz, og til slutt også ved Theresianum i Wien. Ved Theresianum underviste han i retorikk, poetikk og arkitektur. Da jesuittordenen ble oppløst i 1773, reiste han til daværende Güns i Ungarn, der han samme år døde, i en alder av 35 år.

Riedel var bekjent av forfatteren Michael Denis. Som Denis ga han betydelige bidrag til den tyske litteratur i Østerrike. Riedels diktning var influert av Friedrich Gottlieb Klopstock, og han både skrev og oversatte religiøse tekster.

Størst betydning av Riedels skrifter fikk hans gjendiktning av latinske hymner, i verket *Lieder der Kirche aus den römischen Tagzeiten und dem Meßbuche übersetzt* (1773). I samlingen forekommer tidebønnen (tysk: Tagzeit) *Sehet, die nacht mit ihren Schatten sinket! Sehet, das Licht der Morgenröte blinket,* som blant annet ble brukt av Johannes Haarklou i hans Hymne (Sehet die Nacht), verk 21.

De fleste av hans verker kom ut etter hans død. Det gjaldt blant annet *Deutsche Sammlung von Briefmustern für die Jugend,* *Der Wiener Secretär auf alltägliche Fälle für das gemeine Leben,* Wien 1810, 1815, 1820, 1830, og *Das Buch Job in zwölf Gesängen,* Bratislava (Preßburg) 1779 og Augsburg 1781.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 15. mars 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Riedel, Franz Xaver (BLKÖ)[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2 3  Vierhaus, Rudolf (1. januar 2005). *Deutsche biographische Enzyklopädie: (DBE)* **(tysk)**. Walter de Gruyter. ISBN 9783598250385.
4. 1 2  Meusel, Johann Georg (1. januar 1811). *Lexikon der vom Jahr 1750 bis 1800 verstorbenen teutschen Schriftsteller* **(tysk)**. G. Fleischer, der Jüngere.
5. 1 2  Guido Maria Dreves (1889). «ADB:Riedel, Franz Xaver – Wikisource». *de.wikisource.org* **(tysk)**. Historischen Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, bind 28 (1889). Besøkt 10. april 2017.
6. ↑  «Archiv für die Theologie und ihre neuste Literatur, herausg. von E.G. Bengel». «Das hat Dr. Hambach getan. Er hat seine beigegebenen Übersetzungen meist genommen (S. 28) aus Den Liedern der Kirche, aus den römischen Tagzeiten und Meßbuche übersetzt, Wien bei Augustin Bernhardi 1773. - eine Sammlung guter zum Theil trefflich gearbeiteter Verdeutschungen deren Verfasser Franz Xaver Riedel ist.»
7. ↑  Benestad, Finn (1929-2012) (1961). *Johannes Haarklou: mannen og verket*. Oslo: Universitetsforlaget. s. 107.
8. ↑  *Lieder der Kirche aus den römischen Tagzeiten, und Meßbuche übersetzt* **(tysk)**. Bernardi. 1. januar 1773.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** NKC
 |
«Messe» har flere betydninger.
**Messen** er Den katolske kirkes viktigste form for gudstjeneste. Den inkluderer i motsetning til andre gudstjenesteformer feiring av nattverden. Det er variasjoner i oppbygning og liturgi mellom de forskjellige særkirker og mellom messer for forskjellige formål.

Den romerske messen
-------------------

Den romerske messen, også kjent som den latinske messen ettersom den tidligere bare ble feiret på latin, er Den romersk-katolske kirkes grunnleggede form for messe. Den består av to hoveddeler: Ordets liturgi og nattverdens liturgi. Den første delen består av lesninger fra Bibelen, salmer, preken og foreskrevne bønner, mens den andre delen består av nattverdsfeiringen. Under messer ved f.eks. bryllup og begravelser, legges elementene som er spesielle for denne typen feiring inn i den første delen. 

Fram til 1969 ble messen feiret på latin, men etter det andre Vatikankonsil ble det åpnet for messer på det lokale språket. Dette har nå blitt den helt dominerende formen, selv om det fortsatt er en del kirker hvor man feirer messe på latin. Det er også mange steder vanlig å framsi eller synge visse elementer, som trosbekjennelsen og Fadervår, på latin mens resten av tekstene er på folkespråket.

### Messens faste ledd

Messen har en del faste ledd som alltid skal være med, selv om innholdet i disse varierer med den liturgiske kalender og andre omstendigheter.

Leddene som ikke varierer kalles *Ordinarium* (blant annet Kyrie, Gloria, Credo, Sanctus, Fadervår, Agnus Dei, utsendelse), mens tekster som veksler med den liturgiske kalenderen hører til *Proprium*.

En del elementer er forbeholdt messer på festdager og høytider, inkludert søndager. Det er også enkelte anledninger hvor man har flere elementer, som sekvenser og ekstra lesninger.

**Innledende riter**

* Åpningsbønn
* Korstegn
* Syndsbekjennelse
* Kyrie eleison
* Gloria in excelsis (fest og høytid)
* Kirkebønn

**Ordets liturgi**

* Første lesning
* Salme
* Annen lesning (fest og høytid)
* Hallelujavers (i fastetiden: Evangelievers)
* Evangelielesning
* Preken
* Credo
* Forbønner

**Nattverdens liturgi**

* Offertorium
* Eukaristisk bønn
* Fadervår
* Fredshilsen
* Kommunion
* Avslutningsbønn
* Evt. kunngjøringer
* Velsignelse
* Utsendelse *(Ite, missa est)*

Brudemesse
----------

Brudemesser er bryllup hvor det feires gudstjeneste med nattverd. Dette er den vanligste formen for vigselsseremoni i Den katolske kirke, men det er også mange som velger en vigsel uten messe. Dette er spesielt vanlig ved blandede ekteskap, der den ene parten ikke kan motta nattverd.

Rekviemmesse
------------

En rekviemmesse er en begravelsesseremoni med nattverdsfeiring. Dette er en meget vanlig form for begravelsesseremoni i katolsk tradisjon, men det er også mulig å gjennomføre begravelser uten nattverd.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Mass (liturgy) – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Mass (liturgy) – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Messens enkelte deler

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** BNE
 |
***Pervyje na Lune*** (originaltittel: *Первые на Луне*) er en russisk film fra 2005, regissert av Aleksej Fedortsjenko.

Handling
--------

En gruppe journalister undersøker et svært hemmelig dokument, og de avdekker en oppsiktsvekkende historie: I årene før andre verdenskrig, i 1938, ble den første raketten oppfunnet i Sovjetunionen - og en gruppe sovjetiske forskere planlegger å sende raketter i bane rundt Månen og tilbake. Filmen følger også utvelgelsen, og opptreningen, av en liten gruppe kosmonauter. Kaptein Ivan Sergeyevich Kharlamov er en av dem, og raketten med ham om bord reiser snart mot Månen - men kontakten med den går snart tapt. Men rom-programmet fra 1930-tallet ser ut til å ha blitt oppløst umiddelbart etter dette.

Årsaken til oppløsningen kan være Stalins utrenskninger under Moskvaprosessene, eller utbruddet av andre verdenskrig. Det blir antydet at Kharlamov kom seg tilbake til jordkloden, men tilsynelatende uten hjelp fra rom-programmet. En rekke menn blir vist er mistenkte for å være Kharlamov. NKVD ser ut til å gjennomføre en etterforskning av programmet - men det antydes at alle de involverte, inkludert Kharlamov selv, deretter levde i skjul.

Det ser ut til at kapselen med Kharlamov returnerte til jordkloden og landet i Chile, og at Kharlamov reiste til det russiske fjerne østen via Polynesia og Kina - men fryktet å bli arrestert når han kom tilbake. Kharlamov blir senere oppdaget igjen på de mongolske steppene etter Slaget om Khalkhin Gol, etter å ha fått en alvorlig traumatisk hjerne-skade. Etter å ha gjennomgått psykiatrisk behandling ved et sanatorium i Chita, forsvinner han. Hans kone gifter seg senere på nytt med en annen mann.

Skuespillere
------------

* Boris Vlasov som Ivan Kharlamov
* Andrej Osipov som Fjodor Suprun
* Viktorija Ilinskaja som Nadezjda Svetlaja
* Viktor Kotov som Mikhail Rosjjin
* Aleksej Slavnin som Khanif Fattakhov

Referanser
----------

1. ↑  ; besøksdato: 16. april 2016.
2. 1 2  .
3. ↑  Приз за лучшую режиссуру на ММКФ присудили Алексею Федорченко
4. ↑  Первые на Луне (2005)

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Pervyje na Lune* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) *Pervyje na Lune* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (en) *Pervyje na Lune* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Pervyje na Lune* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Pervyje na Lune* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Pervyje na Lune* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata
**Franzensfeste** (tysk) eller **Fortezza** (italiensk) er en festning, et tettsted og en kommune i Syd-Tirol rett nord for Brixen. Franzensfeste ligger ved elven Eisack og ved inngangen til Pustertal i øst. Den regnes som sydligste kommune i Wipptal. Dalen nedenfor Franzensfeste omtales således som *Eisacktal*, ikke som *Wipptal*.

Festningen, oppkalt etter keiser Franz I, ble påbegynt i 1833, men aldri ferdigstilt. Den var ment å bevokte den strategisk viktige møteplassen mellom ulike transportårer: nord–syd-forbindelsen mellom Innsbruck og Bozen via Brennerpasset, og østforbindelsen via Pustertal og Øst-Tirol til Kärnten, Steiermark og Wien.

Kommunen har tre *fraksjoner* (tettsteder: *Franzensfeste*, *Grasstein* og *Mittewald*; italiensk hhv. *Fortezza*, *Le Cave* og *Mezzaselva*) og i underkant av 1000 innbyggere. Med 41 % ligger andelen av italienskspråklige innbyggere langt over provinsens gjennomsnitt. 58 % taler tysk.

Referanser
----------

1. ↑  «Superficie di Comuni Province e Regioni italiane al 9 ottobre 2011». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.
2. ↑  «Popolazione Residente al 1° Gennaio 2018». Istituto nazionale di statistica. Besøkt 16. mars 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Franzensfeste – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Franzensfeste – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Durango** er en av Mexicos 31 delstater. Den er en stor delstat og ligger nord i landet. Den grenser mot Chihuahua i nord, mot Coahuila i nordøst, mot Zacatecas i sørøst, mot Nayarit i sør og i vest mot Sinaloa. Delstaten er svært stor, 123 451 km², omtrent som Nord-Norge og Nord-Trøndelag til sammen, og befolkningstallet ligger på 1,6 millioner innbyggere. Hovedstaden heter Victoria de Durango.

Navnet
------

Byen og delstaten Durango er oppkalt etter Durango, en by i spansk Baskerland. «Victoria de Durango» er til ære for Mexicos første president, Guadalupe Victoria.

Geografi
--------

Fjellkjeden Sierra Madre Occidental fyller opp den vestre delen av delstaten, mens de midtre og østre delene utgjør en høyslette. Store deler av området er tørt og ørkenaktig, men noen elver kommer ned fra fjellene. Det finnes en del furuskog i fjellområdene. I en del områder er det jordbruk ved hjelp av irrigasjon, særlig i Laguna-området

Historie
--------

Katedralen i Victoria de Durango
Området var før den spanske erobringen bebodd av nomadestammer. De ytte sterk motstand mot spanjolene, og først i 1563 ble hovedstaden Durango grunnlagt av baskeren Francisco de Ibarra. Gjennom hele kolonitida var området preget av kvegdrift og gruvedrift.

Økonomi
-------

Kvegdrift, skogsdrift og gruvedrift har tradisjonelt vært de viktigste næringene i Durango. I tillegg har jordbruk ved hjelp av kunstig vanning kommet til, og det dyrkes mais, hvete, bomull, tobakk og annet. En god del industri er også etablert i området Laguna og i delstatshovedstaden.

Interessant i Durango
---------------------

Delstatshovedstaden Durango er en ren, velstelt og vakker by, med en kjerne i kolonistil. Rundt byen ligger flere "westernbyer", bygd opp som filmkulisser for westerfilmer. Sierra Madre Occidental-fjellene byr på fossefall, dype skoger og urørt natur.

Se også
-------

* Liste over kommuner i delstaten Durango

  


| * v
* d
* r
Mexicos delstater |
| --- |
| *Mexicos føderale distrikt:* Distrito Federal |
| 
* Aguascalientes
* Baja California
* Baja California Sur
* Campeche
* Chiapas
* Chihuahua
* Coahuila
* Colima
* Durango
* Guanajuato
* Guerrero
* Hidalgo
* Jalisco
* México
* Michoacán
* Morelos
* Nayarit
* Nuevo León
* Oaxaca
* Puebla
* Querétaro
* Quintana Roo
* San Luis Potosí
* Sinaloa
* Sonora
* Tabasco
* Tamaulipas
* Tlaxcala
* Veracruz
* Yucatán
* Zacatecas

 | Mexicos flagg |
| ISO 3166-2:MX |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
Et marskland ved Atlanterhavet i Connecticut i USA.
Marskland med siv i Westerheversand, Schleswig-Holstein i Tyskland
Illustrasjon av marskland og tidevann
**Marskland** er ei slags myr i det litorale området mellom land og salt- eller brakkvann, område som ble tørrlagt når det er fjøre sjø. Området er dominert av saltplanter. Historisk har marskland vært regnet som «ødeland», i lag med andre våtmarksområde. Marskland er noe av de mest biologisk produktive leveområdene på jorda, nesten på nivå med tropiske regnskoger. Det daglige tidevannet fører med seg næringsstoffer, som legger seg til rundt planterøttene i marsklandet. Den naturlige kjemiske aktiviteten til saltvann (eller brakkvann) og tendensen algene har til å blomstre opp i det grunne, uskjermete vannet, fører også med seg stort biologisk mangfold. 

Marskland har vist seg nyttig som vern mot uvær. Tidligere ble store marsklandsområde tørrlagte og utnyttet til jordbruk og urban utvikling, men i USA og Europa blir disse områdene i dag vernet. Stadig flere marsklandsområde blir gjenopprettet slik de en gang var.

Nødvendige vilkår
-----------------

Marskland oppstår bare langs kysten, i bukter og estuar (elvemunninger) der tidevannsstrømmen er relativt svak, og der annen erosjon er liten slik at vegetasjonen klarer å slå rot. De er vanlige langs estuar, i lukkete bukter og fjorder.

Vegetasjon
----------

Plantemangfoldet er relativt lavt ettersom plantene må tåle salt, kunne være helt eller delvis dekket av vann og oksygenfattig gjørme. De mest vanlige marsklandsplantene er salturt og spartina, som finnes over hele verden. De er ofte de første plantene man finner på en slamflate og via økologisk rekkefølge flytter de seg inn på marsklandet. Skuddene deres flytter tidevannsstrømmen over slamflaten, mens røttene deres setter seg ned i gjørma og stabiliserer denne, samt at de fører oksygen ned i gjørma som andre planter kan nytte seg av senere. Planter som strandrisp, vassgro og forskjellige starr og siv vokser så snart de første plantene har slått seg ned.

Se også
-------

* Bayou
* Myr
* Mangrovesump
* Sjøgras
* Sump

Eksterne lenker
---------------

* «Salt Marsh Nature Center» Arkivert 22. august 2012 hos Wayback Machine. i Marine Park i Brooklyn i New York i USA
Pølser varmes opp med en solkoker  Foto: Erik Burton 
**Solkoker** er en innretning som bruker energien fra direkte lys fra Solen til å varme opp, koke eller pasteurisere drikke eller andre matvarer. Mange solkokere er relativt enkle, lavteknologiske innretning, mens noen er så kraftig eller kostbare som tradisjonelle ovner, og avanserte, stor-skala solkokere kan brukes for å lage mat til hundrevis av mennesker. Fordi de ikke bruker noe brennstoff og ikke koster noe i bruk, blir de anbefalt av mange hjelpeorganisasjoner for å redusere utgifter til brennstoff, unngå luftforurensing, og begrense avskoging og ørkenspredning.

Referanser
----------

1. ↑  «Solar Cookers: Varieties and Styles». CantinaWest. Besøkt 4. juni 2014.
2. ↑  «World's Largest 38500-meal Solar Kitchen in India». inhabitat. Arkivert fra originalen 30. mars 2019. Besøkt 4. juni 2014.

Eksterne lenker
---------------

* «Solar Cooking Wiki»

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Marsmåler** (*Apocheima pilosaria*) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere (Geometridae). Denne grå, litt lurvete måleren er en av de første sommerfuglene som er på vingene om våren, og kommer gjerne til utelys i mars. Som hos en del andre målere er det bare hannen som har vinger og kan fly, hunnen er praktisk talt helt vingeløs.

Utseende
--------

**Hannen** er en middelsstor (vingespenn 41 – 46 mm), ganske kraftig, lysgrå-spraglete måler. Vingene har oppstående skjell og virker derfor litt lurvete. Antennene er fjærformede, brystet kledt med oppstående, lysgrå hår. Forvingene er relativt store og avrundet trekantede. Bakvingene er ensfarget lysgrå. **Hunnen** er forholdsvis slank og langbeint sammenlignet med andre vingesløse målerhunner, kroppen er kledt med korte hår. Antennene er nesten så lange som kroppen. Vingene er redusert til knapt synlige stumper. Larven er slank, gråbrun, med spredte, oppstående, stive børster.

Levevis
-------

Hannene av denne målerarten er blant de første sommerfuglene på vingene om våren, og kan dukke opp alt i februar (januar lenger sør i Europa) om det er mildvær. Tallrikest er de i mars – april. De flyr om natten og kommer gjerne til lys. De finner hunnene ved hjelp av de fjærformede antennene som sanser feromoner som hunnene skiller ut. De voksne sommerfuglene tar ikke næring til seg. Larvene lever på mange ulike løvtrær og busker, forpupper seg om høsten og overvintrer som puppe.

Utbredelse
----------

Marsmåleren er en europeisk art som finnes over det meste av Europa. I Norge forekommer den nord til Møre og Romsdal.

Litteratur
----------

* Aarvik, Leif, Berggren, Kai, Hansen, Lars Ove. 2000. *Norges Sommerfugler. Catalogus Lepidopterorum Norwegiae.* Norsk entomologisk forening. 192 sider. ISBN 82-995095-1-3
* Aarvik, Leif, Hansen, Lars Ove, Vladimir Kononenko. 2009. *Norges Sommerfugler. Håndbok over Norges dagsommerfugler og nattsvermere.* Norsk entomologisk forening, Naturhistorisk museum, Universitetet i Oslo. 432 sider. ISBN 978-82-996923-2-8

Eksterne lenker
---------------

* (en) *marsmåler* i Encyclopedia of Life Rediger på Wikidata

* (en) *marsmåler* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* (no) *marsmåler* hos Artsdatabanken Rediger på Wikidata

* (sv) *marsmåler* hos Dyntaxa Rediger på Wikidata

* (en) *marsmåler* hos Fauna Europaea Rediger på Wikidata

* (en) *marsmåler* hos NCBI Rediger på Wikidata

* (en) *Kategori:Phigalia pilosaria* – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons Rediger på Wikidata
* Nettsiden *Svenska Fjärilar*, med bildegalleri
* www.nhm.uio.no/fakta/zoologi/insekter/norlep/ Norges sommerfugler – Et norskspråklig nettsted om norske sommerfugler.
* Lepidoptera.no: Marsmåler - Faktaark, bilder, observasjoner, flygetider og kart.
* Bilde av larven, fra Kimmo's Lep site Arkivert 29. desember 2014 hos Wayback Machine.
Timuridenes gravkammer i Gur-e Amir-mausoleet
**Gur-e Amir** (*Gūr-i Amīr*, *Go’ri Amir*) er et mausoleum i Samarkand i dagens Usbekistan. Det ble opprinnelig påbegynt i det 14. århundre som gravsted for den tyrkisk-mongolske erobreren og herskeren Timur Lenk som gjennom sine erobringer i siste halvdel av 1300-tallet grunnla Timuridriket og Timurid-dynastiet. Byggverket er et viktig arkitektonisk minne fra timuridenes tid og har inspirert senere mausoleer i Asia. Byggingen ble igangsatt av Timurs sønnesønn Muhammad Sultan Mirza mens Timur ennå styrte, men da Muhammad Sultan døde i 1403 ble det bygd som mausoleum for ham. Muhammad Sultan var utsett til Timurs etterfølger, og Timur beordret byggingen av et verdig gravsted for ham. Ifølge enkelte kilder skal det ha blitt fullført på ti dager.

Timur hadde i mellomtiden bygd et gravsted for seg selv i Shahrisabz, 80 km sør for Samarkand i nærheten av hans kolossale sommerpalass Ak Saray. Da Timur døde under et felttog mot Kina i 1405 ble han fraktet tilbake til Samarkand, men på grunn av vinterstormer kunne man ikke komme fram til Shahrisabz og Timur ble begravet i Gur-e Amir sammen sin sønnesønn Muhammad Sultan. Ulugh Beg, en annen sønnesønn av Timur, fullførte byggverket og gjorde det til familiegravsted for Timurid-dynastiet.

Det er i alt seks gravmonumentet. Foruten Timur Lenk selv er hans to sønner Miran Shah og Shah Rukh begravet her, sammen med de to sønnesønnene Mohammad Sultan og Ulugh Beg.
Timurs lærer Mir Said Baraka har også fått sin grav her.

Referanser
----------

1. ↑  Dmitriy Page
2. ↑  Prawdin 1952 s. 358

Kilder
------

* Dmitriy Page. «Gur Emir Mausoleum». Besøkt 12.08.2019.
* Michael Prawdin (1952). *Djingis Kán og det mongolske verdensrike*. Dreyers forlag.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** LCCN
 |
Solon
**Solon** (gresk: Σόλων, uttales *sŏ'lōn*; født ca. 638, død 558 f.Kr.) var en kjent athensk lovgiver og poet. For athenerne i antikken var han sett på som selve landsfaderen; en av Hellas' sju vise menn.

Med Solon preger også dikterens person lyrikken. Som poet skrev Solon både i elgier og epigrammer, og ikke minst kjærlighetselegien hvor han blant annet synger om sin elskede Nanno, en fløyteblåser fra Lydia. Han hyllet kjærlighet, ungdom og glede, men hadde kun avsky for alderdommen, skjønt viste også et positivt inntrykk til livet: *«For mens vi eldes, min venn, stadig vi lærer på ny.»*

Athen var preget av stor politisk uro i Solons tid. Pengehusholdning ga muligheter til å samle seg formuer. Jorden var mer og mer blitt samlet på få storgodseiere. De små gårdsbrukene hadde stadig vanskeligere for å klare seg. I økende grad måtte de pantsette jorden, og når de ikke klarte å betale for seg, krevde de strenge gjeldslovene at de endte som slaver. Da Solon ble valgt til arkont (øverste embetsmann) i 594 f.Kr. aktet han, til tross for at han selv tilhørte adelen, å skape en mer rettferdig samfunnsordning. Han innførte ikke ny oppdeling av jorden, men gjennomførte gjeldsavskrivning og la ned forbud med tilbakevirkende kraft mot lån med sikkerhet i låntakerens person. Han innførte også en myntreform og ny statsforvaltning der borgerne fikk innflytelse og privilegier etter den av de fire formueklassene de tilhørte; jf. Solon-lovene. Han ble snart en legendarisk skikkelse og ble ansett som det athenske demokratiets far. I hans egen tid var det dog langt igjen til noen egentlig folkemakt.

Han er kjent for å ha uttalt: «La ingen kalles lykkelig før han er død. Fram til da er han bare heldig.»

Referanser
----------

1. ↑  Beyer, Edvard et al, red. (1971): *Verdens litteraturhistorie. Oldtiden inntil år 500*, Oslo: Cappelens forlag, s. 260
2. ↑  Beyer, Edvard et al, red. (1971): *Verdens litteraturhistorie. Oldtiden inntil år 500*, Oslo: Cappelens forlag, s. 262-263

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** World History Encyclopedia **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Deutsche Biographie **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** BIBSYS **·** Geni **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND
 |