recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
***Frankenstein og helvetesmonsteret*** er en britisk film fra 1974, regissert av Jimmy Sangster, fra produksjonsselskapet Hammer Horror. Filmen inngår i en serie, og er etterfølgeren til *Frankenstein*. Filmen er den siste i serien fra Hammer Horror.

Handling
--------

Baron Victor Frankenstein havner på et mentalsykehus hvor han blir kirurg og får en rekke privilegier, fordi han sitter på hemmelig informasjon om Adolf Klauss - sykehusets korrupte direktør. Frankenstein, under alias som Dr. Carl Victor, bruker sin nye posisjon for å fortsette sine eksperimenter og skape det perfekte mennesket. Når Simon Helder, en ung doktor og en beundrer av Frankensteins arbeid, ankommer som en ny innsatt blir Frankenstein imponert over Helders talenter og tar ham inn som lærling.

Sammen planlegger de en ny skapning. Det Simon ikke vet, er at Frankenstein får tak i kroppsdeler ved å drepe pasientene ved sykehuset. Frankensteins nye eksperiment er den ape-lignende Herr Schneider, en drapsmann som han har holdt i live etter et selvmordsforsøk. Sarah, en vakker stum jente forsøker også å hjelpe Frankenstein, som avslører at Sarah er datteren til Klauss og har vært stum helt siden han forsøkte å voldta henne. Snart får skapningen nye øyne, og en ny hjerne.

Men denne skapningen dreper flere individer ved sykehuset, inkludert Adolf Klauss, før skapningen blir fullstendig overveldet og ødelagt av en en rekke innsatte. Men Dr. Frankenstein føler imidlertid at dette var det beste som kunne ha skjedd med en slik skapning, og han vurderer allerede et nytt eksperiment med andre ufrivillige givere av forskjellige kroppsdeler.

Rolleliste
----------

| Rolle | Skuespiller |
| --- | --- |
| Baron Frankenstein | Peter Cushing |
| Simon Helder | Shane Briant |
| Sarah | Madeline Smith |
| Monsteret | David Prowse |
| Asyldirektør | John Stratton |
| Prof. Durendel | Charles Lloyd Pack |
| Tarmud | Bernard Lee |
| Likrøver | Patrick Troughton |
| Muller | Sydney Bromley |
| Chatter | Janet Hargreaves |
| Ernst | Philip Voss |

Filmer i serien
---------------

* *The Curse of Frankenstein* (1957)
* *Frankensteins hevn* (1958)
* *The Evil of Frankenstein* (1964)
* *Udyret Frankenstein* (1967)
* *Frankenstein Must Be Destroyed* (1969)
* *Frankenstein* (1970)
* *Frankenstein og Helvetesmonsteret* (1973)

Se også
-------

* Liste over Frankenstein-filmer

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Frankenstein og helvetesmonsteret* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Frankenstein og helvetesmonsteret* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (en) *Frankenstein og helvetesmonsteret* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Frankenstein og helvetesmonsteret* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Frankenstein og helvetesmonsteret* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Frankenstein og helvetesmonsteret* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Frankenstein og helvetesmonsteret* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Herbert Simoleit** (født 22. mai 1908 i Steglitz ved Berlin i Preussen i Det tyske rike; henrettet 13. november 1944 i tukthuset i Halle) var en tysk katolsk prest som ble henrettet for sin motstand mot nasjonalsosialismen.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Herbert Simolaists foreldre var konfesjonsforskjellige; moren oppdro ham katolsk, mot farens vilje. Etter en barndom i materiell nød begynte Herbert Simoleit som 25-åring ved det katolske presteseminar i Fulda.

### Prest

Han ble presteviet av biskop Konrad von Preysing den 25. mars 1939. Han virket deretter som kapellan først i Greifswald og fra 1941 i Stettin. Han var en populær ungdomssjelesorger. Han hadde også sjelesorg blent de soldater som var forlagt i Stettin, og hadde innrettet ukentlige samtalekrestser blant dem. Der ble han utspionert av Gestapo som blant annet fikk det de etter eget syn mente de trengte av anti-nazistiske ytringer til å straffeforfølge ham, for under samtalene kom presten også inn på politiske temaer og snakket om SS og deres fremferd mot jødene. Han ble arrestert natten 4. til 5. februar 1943 («Fall Stettin»).

### Arrestasjon, rettssak, dom, henrettelse

Arrestasjonen var del av en større «opprulling», minst 40 arrestasjoner hvorav elleve katolske prester, til resulterte til slutt i syv fullbyrdede dødsdommer. 

Med begrunnelsene «Zersetzung der Wehrkraft» (skade mot krigsinnsatsen) og «Rundfunkverbrechen» (rdioforbrutele - som lytting til fiendtlig radiosending) og et tilfelle av «Feindbegünstigung» (fiendebegunstigelse) ble han dødsdømt 4. september 1944. Dommen ville nok ha blitt felt i juli 1944 hvis det ikke var for at hoveddommeren, Werner Lueben, antagelig ut fra samvittighetskvaler, begikk selvmord om morgenen før den berammede rettsforhandlingen.

Han ble henrettet sammen med provikar Carl Lampert og pater Friedrich Lorenz i tukthuset i Halle den 13. november 1944.

Referanser
----------

1. ↑  Auch zum Folgenden Wolfgang Knauft: „Fall Stettin" ferngesteuert. Herausgeber Bischöfliches Ordinariat, Berlin 1994, s. 52.
2. ↑  Norbert Haase: *Generalstabsrichter Werner Lueben.* I: Gerd R. Ueberschär (utg.): *Hitlers militärische Elite. 68 Lebensläufe*. Darmstadt 2011, d. 404.
3. ↑  Manfred Messerschmidt: *Die Wehrmachtjustiz 1933–1945*. Schöningh, Paderborn 2005, ISBN 3-506-71349-3, S. 128.

Litteratur
----------

* Heinz Kühn. *Blutzeugen des Bistums Berlin. Klausener, Lichtenberg, Lampert, Lorenz, Simoleit, Mandrella, Hirsch, Wachsmann, Metzger, Schäfer, Willimsky, Lenzel, Froehlich*. Berlin: Morus-Verlag.
* Benedicta Maria Kempner. *Priester vor Hitlers Tribunalen*. München: Bertelsmann.

* Helmut Moll, (im Auftrag der Deutschen Bischofskonferenz): *Zeugen für Christus. Das deutsche Martyrologium des 20. Jahrhunderts.* Paderborn u. a. 1999, 7. überarbeitete und aktualisierte Auflage 2019, ISBN 978-3-506-78012-6, Band I, S. 138–141.

Eksterne lenker
---------------

* (de) Kortbiografi på Gedenkstätte Deutscher Widerstand
* Eintrag bei der Arbeitsstelle für das deutsche Martyrologium des 20. Jahrhunderts Arkivert 23. april 2019 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
**Senter for seniorpolitikk** ble etablert i 1969 under navnet «Fellesutvalget for forberedelse til pensjonsalderen». Målsettingen var å bidra til at flest mulig skulle planlegge sitt pensjonistliv. Fra 1990 ble arbeidsområdet utvidet og oppmerksomheten rettet mot seniorpolitikk. Hovedvekten ble lagt på forskning og praktiske utviklingsprosjekter. Virksomhetene skulle stimuleres til å legge et mer utviklingsorientert løp for sine middelaldrende og eldre arbeidstakere. 

Tidlig på nittitallet ble målgruppen utvidet til 45+. Organisasjonen skiftet navn til Senter for Senior Planlegging i 1994 og til Senter for seniorpolitikk i 2001. Bak SSP står 29 organisasjoner, departementer og instanser, deriblant alle de store arbeidslivsorganisasjonene. Årsmøtet der én representant for hver av de tilsluttede organisasjonene/instansene møter, velger styret. 

SSP arbeider med å:

* Synliggjøre eldres ressurser og utviklingsmuligheter.
* Utvikle et inkluderende og godt arbeidsmiljø for alle arbeidstakere i virksomhetene.
* Etablere et utvidet samarbeid om seniorpolitikk mellom arbeidslivets organisasjoner og mellom organisasjonene og myndighetene.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Omar Bakri Mohammad**, arabisk: **عمر بکری محمد** (født 1958 i Syria) er en muslimsk geistlig leder knyttet til flere fundamentalistiske islamistisk organisasjoner, deriblant Det muslimske broderskap. Han flyttet til Storbritannia i 1985 og fikk der innvilget politisk asyl. Etter 9. september 2001 har han vært mye i britisk offentlighet i forbindelse med islamistisk terror. Han forutså bombeattentatet i London i 2005 ett år i forveien. 12. august 2005 ble han nektet innreise til Storbritannia etter å ha vært utenlands, etter initiativ fra den britiske innenriksminister Charles Clarke, fordi Mohammads tilstedeværelse i Storbritannia var "not conducive to the public good".

I februar 2006 tok han til orde for at tegnerne som hadde laget satiriske tegninger om profeten Muhammed som ble trykket opprinnelig i danske Jyllands-Posten, bør henrettes.

Referanser
----------

1. ↑   Gemeinsame Normdatei, GND-ID 13063896X, besøkt 16. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Vil henrette tegnerne

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC
 |
**Senter for profesjonsstudier** (**SPS**) er et tverrfaglig forskningssenter ved Oslomet – storbyuniversitetet der det drives forskning, undervisning og ph.d.-veiledning. Senteret ble åpnet høsten 1999 ved den daværende Høgskolen i Oslo for å stimulere til forskning og kritisk refleksjon innen profesjonsstudier. Senteret har det eldste doktorgradsprogrammet, profesjonsstudier, ved Oslomet.

SPS har et bredt sammensatt forskningsmiljø som studerer profesjoner, profesjonsutøvelse, profesjonsarbeidsmarkeder og profesjonskvalifisering.

Forskningsgrupper
-----------------

Forskere ved Senter for profesjonsstudier er organisert i fem forskningsgrupper:

* Lærerprofesjon, lærerutdanning og utdanningspolitikk (TEPEE)
* Profesjonsetikk
* Profesjon, profesjonsutøvelse og styring
* Profesjonsarbeidsmarked og profesjonelles karriere
* Profesjonskunnskap og kvalifisering

Senter for profesjonsstudier er i gang med å bygge opp et bredt forskningsmiljø for studier innen yrkesutøvelse og profesjonskvalifisering, der studier av etiske og moralske spørsmål står sentralt.

Aktiviteter
-----------

Senter for profesjonsstudier har og deltar i en rekke prosjekter og aktiviteter, blant annet:

* Ph.d.-programmet Profesjonsstudier og flere ph.d.-emner
* StudData – database for studier av rekruttering og kvalifisering til velferdsstatens yrker. Den største undersøkelsen i Norden av sitt slag der studenter fra mer enn 20 profesjonsutdanninger følges fra studiestart, gjennom utdanningen og ut i arbeidslivet
* Meritteringsordning ved OsloMet
* Universitets- og høgskolepedagogisk basiskompetanse (UHPED)
* Forum for yrkes- og profesjonshistorisk forskning

Det er i overkant av 40 ansatte, herunder forskere, stipendiater og administrativt ansatte, ved senteret. SPS gir ut det nettbaserte tidsskriftet *Professions and Professionalism*.

Referanser
----------

1. ↑  «Profesjonsstudier PH.d.». Besøkt 10. desember 2019.

Eksterne lenker
---------------

* Senter for profesjonsstudier (SPS), OsloMet
* StudData Arkivert 10. desember 2019 hos Wayback Machine.

Portal: Oslo
Kansas' flagg
**Kansas' flagg** er blått og har delstatens segl midt i duken. Over seglet er delstatens heraldiske hjelmtegn plassert og under står delstatens navn med store bokstaver. I sin nåværende versjon ble flagget innført 30. juni 1963. Flagget ble opprinnelig innført 23. mars 1927, men da uten delstatsnavnet.

Hjelmtegnet i flagget viser en solsikke plassert på en vulst i delstatens blå og gule farger. Solsikken er delstatens offisielle blomst, vedtatt i 1903. Kansas har også et offisielt banner, innført 30. juni 1953, der solsikken forekommer. Banneret er blått med en solsikke i midten. En tidligere versjon, innført 27. februar 1925, besto av delstatsseglet og med navnet i en bue over, det hele på blå bakgrunn. Banneret benyttes i begrenset grad, da mest i offisielle militære sammenhenger. 

Delstatsseglet viser en detaljert scene som skal symbolisere delstaten Kansas og dens historie. Seglet inneholder 34 stjerner, en henvisning til statens nummer i unionen, og mottoet "Ad Astra per Aspera".

Litteratur
----------

* Whitney Smith: *The Flag Book of the United States — The Story of the Stars and Stripes and the Flags of the Fifty States*, 1970

Eksterne lenker
---------------

* Kansas State Flag fra Kansas Historical Society

  


|  |
| --- |
| **USAs delstatsflagg** |
| Alabama |
Alaska |
Arizona |
Arkansas |
California |
Colorado |
Connecticut |
Delaware |
Florida |
Georgia |
Hawaii |
Idaho |
Illinois |
Indiana |
Iowa | 
Kansas | 
Kentucky |
Louisiana |
Maine |
Maryland |
Massachusetts |
Michigan |
Minnesota |
Mississippi |
Missouri |
Montana |
Nebraska |
Nevada |
New Hampshire |
New Jersey | 
New Mexico |
New York |
Nord-Carolina |
Nord-Dakota |
Ohio | 
Oklahoma |
Oregon |
Pennsylvania |
Rhode Island |
Sør-Carolina |
Sør-Dakota |
Tennessee |
Texas | 
Utah | 
Vermont |
Vest-Virginia |
Virginia |
Washington |
Wisconsin |
Wyoming |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica
 |
**Omar Metwally** (født 1975 i Queens i New York City) er en amerikansk skuespiller og regissør.

Metwally ble født i Queens i New York til en egyptisk far og en nederlandsk mor. Metwally fikk en bachelor i historie fra University of California, Berkeley og senere gikk han på teaterskole i San Francisco.

Metwally sine filmroller inkluderer regissør Gavin Hoods sin film Antatt skyldig med skuespiller Reese Witherspoon og Steven Spielbergs film München. Han arbeidet også med James Ivorys film City of Your Final Destination som etter planen skal publiseres i løpet av 2010.

Metwally flyttet til New York i januar 2000 og begynte å arbeide der, og i 2004 ble han tildelt en Tony Award-nominasjon for sitt arbeid med filmen Sixteen Wounded. Hans skuespiller-prestasjoner angående TV-serier innbefatter blant annet The Unit og Grey's Anatomy. Han debuterte som skuespiller med filmen New Americans fra 2002.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Omar Metwally på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (sv) Omar Metwally i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) Omar Metwally på Scope Rediger på Wikidata

* (fr) Omar Metwally på Allociné Rediger på Wikidata

* (en) Omar Metwally på AllMovie Rediger på Wikidata

* (en) Omar Metwally hos The Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) Omar Metwally hos Internet Broadway Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
***The Beloved Cheater*** er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Christy Cabanne.

Handling
--------

Den unge Eulalie Morgan tilhører en merkelig gruppe kalt "The Anti-Kiss Cult" og nekter å kysse forloveden sin - Kingdon Challoner. I løpet av et middagsselskap en kveld spør Kingdon vennen sin, ungkaren Bruce Sands, om råd. Sands foreslår at han burde stjele et kyss fra Eulalie i mørket og deretter raskt forsvinne, for å bli erstattet av Kingdon - som Eulalie vil tro nettopp har kysset henne.

Dette går imidlertid raskt galt når Eulalie oppdager at det ikke var Kingdon, men Bruce som hadde kysset henne. Hun kunngjør deretter at hun har forelsket seg i Bruce, og slår opp med Kingdon. Det oppstår derfor en rekke komplikasjoner.

Skuespillere
------------

* Lew Cody som Bruce Sands
* Doris Pawn som Dorothy Sands
* Eileen Percy som Eulalie Morgan
* Jack Mower som Kingdon Challoner
* Alice Fleming som Mrs. Thorndyke-Brook
* Frederick Vroom som Mr. Challoner
* Andrew Robson som Mr. Morgan

Referanser
----------

1. ↑  THE BELOVED CHEATER

Eksterne lenker
---------------

* (en) *The Beloved Cheater* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *The Beloved Cheater* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *The Beloved Cheater* på American Film Institute Rediger på Wikidata
Kart fra 1856 som viser slavestater (grå), frie stater (rosa), territoriene (grønn) og Kansas i midten (hvit)
**Kansas-Nebraska-loven** ble vedtatt i 1854 i USA mens Franklin Pierce var president.

Loven ble fremmet av Stephen A. Douglas fra demokratene i Illinois, og denne sørget for at deler av Great Plains-territoriet ble organisert i to nye territorier: Kansas-territoriet og Nebraska-territoriet. Disse områdene ble da åpnet for nybyggere, noe som førte til at både Kansas og Nebraska fikk nok innbyggere til å ble tatt opp som delstater i unionen. I tråd med tenkningen i folkesuverenitetsprinsippet bestemte loven at innbyggerne disse territoriene kunne innføre slavehold om den frie befolkningen ønsket det. Dette brøt således med Missouri-kompromisset av 1820, og i realiteten opphevet dette.

Det ble imidlertid et problem da folkesuvereniteten var skrevet inn i lovforslaget, slik at de som var valgere på dette tidspunktet skulle stemme over om en skulle tillate slaveriet eller ei. Dette førte til at både slaveri-tilhengere og abolisjonister stømmet inn i staten for å påvirke avstemningsresultatet, noe som førte til Bleeding Kansas.

Referanser
----------

1. ↑  *Transcript of Kansas–Nebraska Act (1854)* Den opprinnelige folkeavstemmingen var begrensen til mannlige settlere: «alle frie hvite mannlige innbyggere over 21 år, som skal være innbygger i det aktuele territoriet, som møter de nedenfornevnte kvalifikasjonskrav, skal kunne ha anledning til å stemme i det første valget» («every free white male inhabitant above the age of twenty-one years, who shall be an actual resident of said Territory, and shall possess the qualifications hereinafter prescribed, shall be entitled to vote at the first election»)
2. ↑  Nicole Etcheson, *Bleeding Kansas: Contested Liberty in the Civil War Era* (2006) ch 1

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** LCCN
 |
**Carl Herbert Lindström** (født 16. mars 1886, død 26. oktober 1951) var en svensk sportsutøver som deltok i tautrekking under OL 1912 i Stockholm.

Lindström ble olympisk mester i tautrekking under OL 1912 i Stockholm. Han var med på det svenske laget *Stockholm politiet* som beseiret det britiske laget *City of London Police* i finalen som ble avviklet 8. juli 1912. Det svenske laget besto av Lindström, Adolf Bergman, Arvid Andersson, Johan Edman, Erik Fredriksson, Carl Jonsson, Erik Larsson og August Gustafsson. Opprinnelig skulle det vært fem lag i tautekkingkonkurransen men kun Sverige og Storbritannia stilte med hvert sitt lag.

OL-medaljer
-----------

* 1912 Sveriges flagg Stockholm - Gull **Gull** i tautrekking (Sverige)

Referanser
----------

1. ↑   sok.se[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Herbert Lindström – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Herbert Lindström – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Herbert Lindström – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

* (sv) Herbert Lindström – Sveriges olympiske komité Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**«The Bells of St. Mary's»** er en amerikansk populærmusikksang med melodi av A. Emmett Adams og tekst av Douglas Farber etter et besøk til St. Mary's Church, Southampton, England. Sangen ble publisert i 1917.

Den fikk nytt liv i 1945 i Hollywood-filmen med samme navn av Bing Crosby og Ingrid Bergman.

Den 14. juni 1962 ble den spilt inn av Perry Como, men ble utelatt på det utgitte albumet.

På grunn av inkluderingen av en scene med et julespill i filmen fra 1945 har både filmen og sangen kommet til å bli assosiert med juletiden, selv om sistnevnte ikke har noen direkte tekstmessig forbindelse med denne høytiden (og, faktisk, refererer til høstens *«røde løv»* i refrenget). Mange sangere har likevel tatt med en coverversjon av «The Bells of St. Mary's» på sine julealbum.

Sangen er med i en episode av *Monty Python's Flying Circus*. I en sketsj kalt «Musical mice» («Musikalske mus») hevder Ken Ewing (Terry Jones) at han har trent opp mus til å skrike til spesifikke tonehøyder, nødvendige for å spille sangen (som han demonstrerer med diskutabel suksess).

Versjonen til The Drifters er med i spillefilmen *Mafiabrødre* (*Goodfellas*), i juleaftenscenen med Henry Hill og familien samt i den påfølgende scenen hvor Stacks (Samuel L. Jackson) blir skutt og drept av Tommy Devito (Joe Pesci).

Innspilte versjoner
-------------------

* Frances Alda (1920)
* Chet Atkins
* Bob B. Soxx & the Blue Jeans (1963)
* Webster Booth (1947)
* Mother Maybelle Carter
* Bing Crosby (1945, filmsoundtrack)
* Vic Damone
* The Drifters (1956)
* Connie Francis (1959)
* Ted Heath and his Orchestra
* Wendy Lewis
* Vera Lynn
* Raymond W. McLean
* Aaron Neville (1993)
* Jimmy Preston
* Nat Shilkret and the Victor Orchestra (1928)
* Sister Rosetta Tharpe
* Andy Williams (1965)
* Taylor Winwood and The Peachettes
* Sheryl Crow (2008)

Norsk versjon
-------------

Juul Hansen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Klokkene i St. Mary». Olav Werner med Columbia Danseorkester utgav den på 78-platen Columbia GN 959 i 1946.

Referanser
----------

1. ↑  Hooper, Brian og Henry, Jeff:The Bells of St. Mary's Arkivert 7. april 2010 hos Wayback Machine.
2. ↑  Internet Movie Database – The Bells of St. Mary's (1945) – Soundtracks
3. ↑  The Bells of St. Mary's
4. ↑  Man with two noses / Musical Mice Arkivert 22. september 2007 hos Wayback Machine.
5. ↑  Internet Movie Database – Goodfellas (1990) – Soundtracks
6. ↑  Se plateetiketten
Åsenparken - utsiktspunktet St.Hansplassen sommeren 2020 Foto: Vidar Aas 
Utsikt over Galtesund fra Åsenparken sommeren 2020 Foto: Vidar Aas 
**Åsenparken** i Arendal var opprinnelig vestre del av parkanlegget til Margaretestiftelsen, som nærmest ble delt i to da aldershjemmet ble bygget i 1955. Åsen er et gammelt navn på området og de nærmeste eiendommene, som alle hørte til Nedre Barbugård. 

Navnet Åsenparken ble lansert av journalist Eyvind Øyraas i *Arendals Tidende* i 2007. Han skrev et kritisk innlegg og mente det var på tide at denne lille flotte, men forsømte parken ble rustet opp. Barbu Vel tok opp hansken. Sammen med kommunen ryddet de parken og i 2014 fikk velforeningen midler fra Gjensidigestiftelsen til å anlegge en såkalt Tuftepark med ulike treningsinstallasjoner på området. 

Den nye parken stod ferdig sommeren 2015. På toppen av parken er det et lite platå med en utsikt over Galtesund og innseilingen til Arendal. Det kalles St.Hansplassen, fordi folk samlet seg her på St. Hans for å se på alle bålene og båtlivet på sjøen. Her var det også en flaggstang i gamle dager, men den er erstattet av en informasjonstavle.

Eksterne lenker
---------------

* Åsenparken på Facebook
Håndtegnet sjøkart over Strindfjorden og Åsenfjorden, ukjent datering.  Kart: Statens kartverk 
**Åsenfjorden** er en fjordarm av Trondheimsfjorden i Trøndelag. Åsenfjorden løper fra Strindfjorden mellom Rykkjasskjæret på Skatval og Gullberget på Frosta, og videre nordøstover til fjordbotnen ved Hopla i Åsen. Fjorden deler seg flere steder i mindre viker og fjordarmer, så som Fættenfjorden, Åvikfjorden, Lofjorden og Leangsfjorden. Stjørdal, Frosta og Levanger kommuner grenser til hverandre i sjøen i Åsenfjorden. Fjorden er nokså grunn, og det ligger flere øyer, holmer og skjær her, deriblant Steinvikholmen. Fjorden har tradisjonelt hatt viktige fiskefelt.

Referanser
----------

1. ↑  Åsenfjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  Aune, Tormod og Johansen, Steinar (1995). *Hilsen Nord-Trøndelag*. Namsos: Trønderbok. s. 103. ISBN 82-993613-0-3. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
Dr. **Thor Thommesen** (født 17. august 1873, død 2. februar 1947) var en norsk kjemiker, direktør og skipsreder fra Arendal.

Utdannelse
----------

Han var eldste sønn til Jens T. Thommesen og Gunhild Birgithe (Gitta) Jensen (1845–1937). Han tok artium i Latin i Arendal i 1882, og i perioden 1893 til 1895 studerte han kjemi ved den tekniske høyskolen i Berlin, og senere ved Technische Universität Berlin og deretter ved Université de Fribourg i Sveits, hvor han tok doktorgraden i kjemi (dr. philos) 25. januar 1898.

Arbeid
------

Etter at faren døde i 1897 reiste han hjem til Norge, hvor han arbeidet i familieselskapet Handelshuset Thommesen – Smith, først i T. Thommesen & Søn, så ble han sjef for de to nystartede aksjeselskapene Smith & Thommesen AS og AS Rygene Træmassefabrikker. De to siste er senere slått sammen til Rygene - Smith & Thommesen. Thor Thommesen drev firmaene sammen med broren Olaf Thommesen og Mads Henrik Smith. I 1916 besto styret av Olaf Thommesen, Mads Henrik Smith og Nicolai B. Herlofson. Suppleanter (vara) til styre var Julius Stephansen og Julius M. Smith. Den første kvinnen i styret var Gunhild Birgithe Thommesen (Gitta) som var styremedlem fra 1923, da Olaf Thommesen døde, til 1926, da Thor Thommesens sønn, Jens T. Thommesen trådte inn i styret.

Ekteskap og barn
----------------

Thor Thommesen giftet seg 29. september 1900 med kjøpmann- og skipsrederdatter Birgithe (Bibi) Christensen (1877–1941). De bodde i Kirkegaten 5, men hadde sommerbolig på Hisøy. Sammen fikk de barna: Jens Thomas (f. 1902), Gudrun (f. 1905) og Hanne (f. 1909).

Medlemskap, verv og interesser
------------------------------

Thommesen hadde mange interesser, og var medlem av:

* Arendal bystyre (1902–1922)
* Arendal formannskap (1905–1922)
* Reguleringskommisjonen (1911–1917)
* Arendal havnestyre (1917–1922)
* Direksjonen for Arendal Sparebank (1903–1908)
* Arendal Træplantningsselskab
* Arendals Vasdrags Fællesfløtnings Forening (formann)
* Brugseierforeningen (viseformann)
* Norges Industriforbund (hovedstyret)
* Norges Trælastforbund (styret)
* Arendal Turnforening (styret og æresmedlem)

I tillegg var han interessert i blomsterdyrking, fotografering og motorsport.

Referanser
----------

1. 1 2   Folketellingen i Norge i 1920, www.digitalarkivet.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Vestlandske Tidende, utgitt 11. februar 1947[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* Aalholm, Olav Anton & Vevstad, Andreas: *Handelshuset Thommesen-Smith, Rygene Træmassefabrikker*, 1983

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister **·** KulturNav
 |
**Vestre strete** var en av Middelalderbyen Oslos viktigste gateløp. Den hadde sitt utspring fra vestenden av Oslo torg (dagens kryss Bispegata-Oslo gate) og løp sør/sørvestover til Øra der Alnaelva hadde sitt utos fram til 1922. I middelalderen lå bygårdene tett i tett langs Vestre Strete. Forøvrig lå Klemetskirka like sørøst for krysset Vestre strete – Klemetsallmenningen. Lengst sør lå Kongsgården og Marikirka, også disse øst for strete. De tre nevnte monumentalbyggene ligger i dag som ruiner på Sørenga.

På nordsida av Oslo torg fortsatte gateløpet som *Nordre strete*. (Dagens Oslo gate nord for Oslo torg følger Nordre stretes gateløp.) Gateløpene Vestre strete – Nordre strete betegnes samlet som *Langstrete* i middelalderkilder.

Vestre strete er ikke bevart i dagens gatenett. Den ble tildekket med jord etter den store bybrannen i 1624, og ble dermed liggende under Oslo ladegårds søndre eng (Sørenga). Imidlertid er deler av gateløpet markert i terrenget som gangvei. I flg. reguleringsplan S-4099 skal hele gateløpet markeres så vidt mulig som del av Middelalderparkområdet. Deler av Vestre strete ligger under Vys togstall reist på 1880-tallet. Det foreligger ideer for å markere gateløpet gjennom lokmotivstallen.

Like vest for Vestre stretes utløp fra Oslo torg ligger i dag *Treruinparken* som viser rekonstruerte ruiner av en middelalderbygård fra rundt år 1300. På østsida av strete ligger adressen Oslogate 15.

Portal: Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Oslo Byleksikon **·** Lokalhistoriewiki
 |
**Pålbreen** inklusive **Pålsjöbreen** er en isbre på Spitsbergen, Svalbard, mellom Reindalen og Braganzavågen, i det sørøstre Nordenskiöld Land. Breen ligger 20 km fra tettstedet Sveagruva. Den er en ca. 3,5 km lang bre som starter litt øst for Gruvfonna og sør for Vegbreen. Den går norøst om fjellene Høgflaket (969 m) og Trollslegga (912 m), og svinger sørøstover under navnet *Pålsjöbreen* ved Mefarfjellet (837 m). Her for den tilsig fra øst av den store Stakkbreen. Armen Pålsjöbreen har også en kilde øst for Mefarfjellet hvor den starter på høyden hvor Kvitryggfonna løper nordover mot Reindalen. 

Sammen med Vegbreen i nord henger to breene henger sammen og danner en mye brukt hundespann- og scooterløype fra Reindalen i nord til Kjellströmdalen i sør. 

Nederst får breen så en østlig sidebre i Murbreen, men denne er ikke forbundet på grunn av morenemasser som stenger mot Pålsjöbreen. I sør reiser fjellet Trollsteet (932 m) seg. Denne breen har to meget små sidebreer ikke er navngitt. Pålbreen går sørøstover til den munner ut langt nede i Kjellströmdalen noe ovenfor Braganzavågen – nordøst for Svea. Den har avsatt en drøyt 500 meter bred morenemasse sammen med Helsingborgbreen.

Breen er oppkalt etter navnet Pål i Pålsjöbreen.

Referanser
----------

1. ↑  Pålbreen *Stadnamn i norske polarområde*, Norsk polarinstitutt. Besøkt 11. mars 2013

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |
**Kreis Bischofswerda** var en Landkreis som eksisterte i Bezirk Dresden i Den tyske demokratiske republikk (DDR) fra 1952 til 1990, med hovedsete i Bischofswerda.

Etter Tysklands gjenforening fortsatte den å eksistere fra 1990 til 1994 innenfor Fristaten Sachsen som **Landkreis Bischofswerda**. Den 1. august 1994 ble den største delen av kretsen slått sammen med Kreis Bautzen og enkelte kommuner i Landkreis Löbau til den nye kretsen Landkreis Bautzen. Bare 6 kommuner ble tilsluttet Landkreis Kamenz, mens kommunen Lauterbach ble slått sammen med byen Stolpen i Landkreis Sächsische Schweiz. Ved en ny reform i august 2008 ble Landkreis Bautzen og Landkreis Kamenz slått sammen til den nye Landkreis Bautzen, som hele den nåværende Kreis Bischofswerda (uten Lauterbach) nå tilhører.

Byer og kommuner
----------------

Den 3. oktober 1990 bestod kretsen av 29 kommuner, herunder 3 byer:

| **#** | **Byer** |
| --- | --- |
| 1 | Bischofswerda |
| 2 | Großröhrsdorf |
| 3 | Pulsnitz |

| **#** | **Kommuner** |
| --- | --- |
| 4 | Bretnig-Hauswalde |
| 5 | Bühlau |
| 6 | Burkau |
| 7 | Demitz-Thumitz |
| 8 | Frankenthal |
| 9 | Goldbach |
| 10 | Großdrebnitz |
| 11 | Großharthau |
| 12 | Lauterbach |
| 13 | Lichtenberg |
| 14 | Naundorf |
| 15 | Neukirch/Lausitz |
| 16 | Ohorn |
| 17 | Pohla-Stacha |
| 18 | Putzkau |
| 19 | Rammenau |
| 20 | Ringenhain |
| 21 | Rothnaußlitz |
| 22 | Schmiedefeld |
| 23 | Schmölln/OL |
| 24 | Schönbrunn |
| 25 | Seeligstadt |
| 26 | Steinigtwolmsdorf |
| 27 | Tröbigau |
| 28 | Uhyst am Taucher |
| 29 | Wifa |

Språk
-----

Deler av Kreis Bischofswerda tilhørte grenseområdet (men ikke hovedområdet) til sorberne. Kretsen var i areal også nesten identisk med området som omfatter *Westlausitzer*-dialekten; i den sørøstlige delen av kretsen gikk denne over til *Osterlausitzer*-dialekten.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF
 |
**Pålandsvind** oppstår ved at bakken på en varm sommerdag blir varmet opp hurtigere enn havet. Når bakken varmes opp, blir luften over bakken også varmet opp, og den stiger til værs. Det blir da et svakt lavtrykk over land. Vannet er da kjøligere enn landjorda, og her synker luft ned. Resultatet er en luftstrøm mot det lokale lavtrykket. På dager med slik vind, vil en ofte oppleve en periode med vindstille etterhvert som solhøyden over horisonten gir mindre landoppvarming.

Pålandsvind kan også forekomme som en del av de store lavtrykksbevegelsene, når lavtrykkssenteret befinner seg i en passe stilling til at vindretningen blir slik. Denne vinden har lite eller ingenting med temperaturforholdene mellom land og sjø å gjøre, men er avhengig av langt sterkere påvirkninger over lengre tid.

I Vestindia er dette fenomenet kjent som tradewinds *(ikke å forveksle med det kjente seilskipsfenomenet Trade wind),* der pålandsvinden blir avløst av en tilsvarende fralandsvind etter solnedgang (Varmen på land forsvinner, men havtemperaturen forblir den samme og lavtrykket flyttes til havs).
Ferjeleiet i Halsa ved Halsafjorden
**Halsafjorden** er ei fjordarm av Vinjefjorden i Tingvoll og Surnadal kommuner på Nordmøre og Heim kommune i Trøndelag. Fjorden har innløp mellom Magnhildberget i vest og Volungøya i øst og strekker seg 16 kilometer sørover. Videre innover strekker fjordsystemet seg via flere fjorder til botn av Todalsfjorden, ei total lengde på 45 kilometer.

Et stykke inn i fjorden ligger tettstedet Halsa på østsida av fjorden. Fra her går det ferje over til Kanestraum på andre sida, som en del av E39. Fjorden går videre sørøstover til Heggemsneset og Vikavollen der fjorden går over i Trongfjorden. Her går også Bøfjorden inn mot nordøst. 

Fv351 går langs deler av østsida av fjorden, mens Fv298 går langs vestsida fra Kanestraum og nordover. En bru på 2–3 km over Halsafjorden planlegges for vei E39. Dybden er omtrent 490 meter, så et tårn på flytende fundament planlegges.

Referanser
----------

1. ↑  Halsafjorden på Norgeskart.no fra Statens kartverk
2. ↑  E39 Halsafjorden, fjordkryssing
3. ↑  «Flerspenns hengebru på flytende fundament Halsafjorden» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 4. februar 2017. Besøkt 3. februar 2017.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames
 |
**Slaget om Bir Hakeim** ble utkjempet i perioden mellom 26. mai og 11. juni 1942, ved Bir Hakeim i Italiensk Libya, som en del av slaget ved Gazala.

Den franske styrken bestod av 3 700 soldater fra den 1. frie franske brigade, og sto under ledelse av Marie-Pierre Kœnig. De fleste soldatene var fremmedlegionærer, marineinfanterister eller soldater fra det franske koloniriket i Afrika. De kjempet mot 37 000 tyske og italienske soldater fra Panzerarmee Afrika under ledelse av generaloberst Erwin Rommel.

Under slaget forsvarte franske styrker sine posisjoner i ti dager mot de tallmessig overlegne tyske og italienske styrkene. Rommels mål om å innta Tobruk på slagets andre dag ble dermed kraftig forsinket. Den franske motstanden førte til at aksemaktenes mål om å innta Tobruk ble forsinket med flere dager. Dette gjorde det mulig for britene å trekke tilbake styrker fra byen, noe som i sin tur var med å legge grunnlaget for den allierte seieren ved El Alamein en måned senere.

Til tross for at de franske styrkene til slutt måtte trekke seg tilbake, var slaget også en viktig moralsk seier for De frie franske styrker, da det var det første store sammenstøtet mellom franske og tyske tropper siden Frankrikes fall i 1940. Det løftet også omdømmet til franske soldater, som hadde blitt kraftig svekket etter nederlaget i 1940.

I en samtale med general Charles de Gaulle sa den britiske statsministeren Winston Churchill at slaget ved Bir Hakeim var en av de beste prestasjonene i krigen (eng: «*One of the finest feats of arms in this war*»).

Referanser
----------

1. ↑  «Forgotten Fights: The Free French at Bir Hacheim, May 1942». *The National WWII Museum | New Orleans* **(engelsk)**. Besøkt 6. april 2021.
2. ↑  Churchill, Winston (1951). «Rommel går til angrep». *Den annen verdenskrig, bind 7*. Oslo: J.W Cappelens forlag. s. 326. «Vi vet nå at Rommel hadde håpet å kunne ta Tobruk i løpet av den andre angrepsdagen»
3. ↑  «Forgotten Fights: The Free French at Bir Hacheim, May 1942». *The National WWII Museum | New Orleans* **(engelsk)**. Besøkt 6. april 2021.
4. ↑  Cobb, Matthew (2009). *The Resistance - The French fight against the Nazis*. London: Simon & Schuster UK Ltd. s. 349. ISBN 978-1-84739-156-8.
5. ↑  Cobb, Matthew (2009). «5». *The Resistance - The French fight against the Nazis*. London: Simon & Schuster UK Ltd. s. 138. ISBN 978-1-84739-156-8. «In private conversation with de Gaulle he said Bir Hakeim was "one of the finest feats of arms in this war".»
**Slesvigske Musikkorps** (**SMUK**) er et av det danske Forsvarets tre fulltidsprofesjonelle musikkorps og består av 16 musikere (messingblåsere og slagverkinstrumenter). Musikkorpset ledes av dirigent René Bjerregaard Nielsen.

Slesvigske Musikkorps hører formelt under Telegrafregimentet i Fredericia og har siden 1953 hørt hjemme på Haderslev kaserne. I november 2008 rykket Slesvigske Musikkorps inn i et nyoppført musikkhus, kalt Slesvigske Musikhus.

Musikkorpset er kjent for sin store musikalske bredde, og repertoaret spenner fra militære marsjer over kirkemusikk, operettemusikk og lettere klassiske ouverturer til underholdnings- og bigbandmusikk.

Slesvigske Musikkorps gir årlig ca. 125 konserter.

En av musikkorpset fornemmeste oppgaver er å være til rådighet for Kongehuset. Slesvigske Musikkorps deltar derutover ved militære parader samt markeringer av en lang rekke nasjonale merkedager. Endelig representerer Musikkorpset også Danmark ved militære og kulturelle arrangementer i utlandet.

Slesvigske Musikkorps er et ikon for danskheten i den sydlige del av landet, men korpset har også på landsplan oppnådd en synlighet og en popularitet som få andre danske ensembler.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Slesvigske Musikkorps – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Bernt August Nissen** (født 18. juli 1892 på Årnes, død 1970) var en norsk journalist.

Nissen var *cand. philol.* og begynte som utenriksmedarbeider i *Verdens Gang* i 1918. Fra 1921 til 1922 var han avisens korrespondent i Paris, før han i 1922 ble journalist i *Stavanger Aftenblad*. Fra 1923 var han ansatt i *Dagbladet*, fra 1928 som politisk redaktør. Fra 1931 var han leder for Statens filmkontroll, og i 1947 ble han formann i Statens filmråd.

Nissen skrev flere fremstillinger av nyere norsk historie: *1905* (1930), et bidrag til *Venstres historie* (1934), *1814* (1945) og var medarbeider i *Vårt folks historie*. I 1957 utga han en biografi om statsminister Gunnar Knudsen.

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Bernt\_A.\_Nissen[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Norsk biografisk leksikon, oppført som Bernt August Nissen, Norsk biografisk leksikon ID Bernt\_A\_Nissen, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* *Pressefolk*. Oslo: Norsk presseforbund, 1950

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Prabook **·** BIBSYS **·** VIAF **·** ISNI **·** SUDOC **·** Fangeregisteret

 |
**Steine** (Nærøystein) er ei bygd og et kirkested i Nærøysund kommune i Trøndelag. Bygda grenser til Ramstad i sør og Lauga i nord. Vest for Steine ligger Arnøyfjorden, og på østsida ligger Foldafjorden. 

Fv768, som går fra Sjånes i Lauga til Abelvær, går gjennom bygda fra Val i nord til Salin i sør (9 km). Fra Sjånes går Fv769 ca 11 km nordover til Sørli vegdele der den møter Fv770. Fra Sørli vegdele er det 7 km vestover til Rørvik, og 13 km østover til Kolvereid.

Sørvest i bygda ligger Steine kirke og den gamle bosetninga rundt Steinsbukta ved gammelbutikken på Stein.

Nærøsteine Poståpneri ble opprettet 01.01.1903 i Nærø herred. Fra 01.10.1921 ble navnet endret til Nærøysteine. Poståpneriet Nærøysteine ble nedlagt 01.06.1967

Midt i bygda på vestsida ligger grenda Hamland. På østsida av bygda vis a vis Hamland ligger Hamlandsvik.

Sør for Hamlandsvik på østsida av bygda ligger Hundhammarfjellet. Her ligger Hundhammarfjellet Vindmøllepark.

Val videregående skoleVal videregående skole
Lengst nord i bygda ligger Val videregående skole, som holder til på eiendommen Lilleval. Det meste av skolens område ligger langs Laugvågen, som danner grensa mellom Steine og Lauga.

Val videregående skole ble startet opp som privat landbruksskole i 1916. To år senere ble den overtatt av Nord-Trøndelag fylke. Da fylkeskommunen ønsket å avvikle driften i 1972, kjøpte Norsk Luthers Misjonssamband skolen, og de har drevet den siden. Skolen satser utelukkende på naturbruk, men i tillegg til å være en landbruksskole, har skolen også satset stort på utdanning innen akvakultur. Val var blant de første i landet som satset på dette og har vært helt i teten på utdanning til blå sektor i mange år. I tillegg til tradisjonell landbruksutdanning har skolen i mange år hatt en egen hestelinje. Fra høsten 2019 har Val også blitt utvidet med egen grunnskoleavdeling. Det er også en barnehage på området og en ny idrettshall som ble innviet i 2019.

Steine er også kjent for den berømte landskampen mot nabobygda i sør, Ramstad, som foregår hvert år.

**Steine – Val** er en grunnkrets i Nærøysund kommune. Val videregående skole er grunnkretsens største arbeidsplass. Grunnkretsen har 180 innbyggere pr. 1. januar 2021.

Referanser
----------

1. ↑   (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) 30. juli 2021. Besøkt 4. august 2021.  Manglende eller tom `|tittel=` (hjelp)
2. ↑  «04317: Grunnkretsenes befolkning (G) 1999 - 2021». *PX-Web SSB* **(norsk)**. Besøkt 22. juli 2021. [*død lenke*]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GeoNames
 |
**Bernt Øgrim Bull** (født 12. juli 1946) er seniorrådgiver i Helse- og omsorgsdepartementet. Han har arbeidet med samferdsel, og var statssekretær i Miljødepartementet under miljøvernminister Thorbjørn Berntsen fra 1994–97 og gruppesekretær for Arbeiderpartiets stortingsgruppe 1982–85. Bull har vært og er styremedlem i flere frivillige organisasjoner og institusjoner og utvalg, blant annet Oslo Havnestyre, Institutt for fredsforskning (PRIO), Selskabet for Oslo Byes Vel, Flyktninghjelpen og DIS-Norge.

Bull har vært generalsekretær i Avholdsfolkets landsråd og han var arkitekten bak Actis, som er paraplyorganisasjonen for det frivillige rusfeltet i Norge. I Actis var han også internasjonal rådgiver. Han var leder for det offentlig oppnevnte «Alkoholpolitisk utvalg» som i 1995 laget NOU 1995:24 *Alkoholpolitikken i endring? – hvordan norske myndigheter kan møte de nye utfordringer nasjonalt og internasjonalt* ISBN 82-583-0377-5.

Bernt Bull er sønn av tidligere ordfører for Arbeiderpartiet i Oslo, Brynjulf Bull. Han har også selv vært lokalpolitiker for Arbeiderpartiet i Oslo.

Hans morfar var kommandør Tobias Øgrim, som var leder for Frelsesarmeen i Norge i perioden 1945-48.

Bibliografi
-----------

* (no) Publikasjoner av Bernt Bull i BIBSYS

* *Sikkerhetspolitisk tenkning i en ny tid – fra enhet til mangfold* av Anders Kjølberg og Bernt Bull (red.). 1998 ISBN 82-91165-15-7
* *Et Nytt øst-vest skille i Europa?* Bernt Bull & Anders Kjølberg (red.) ISBN 82-91165-06-8 1992
* *Norge i det politiske kraftfeltet – Norden og USAs betydning for norsk politikk* av Bernt Bull og Anders Kjølberg (red.). 1993 ISBN 82-02-14286-5
* *Etter etterkrigstiden – Tanker og ideer for det nye Europa* 1992
* *Europa eller USA – må Norge velge i 80-årene?* Bernt Bull og Sverre Jervell (red.); med etterord av Willy Brandt og tegninger av Finn Graff 1982 ISBN 82-00-06062-4

Eksterne lenker
---------------

* (no) Bernt Bull hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Dødvann** er en fenomen knyttet til et skips fremdrift i stratifiserte (lagdelte) vannmasser.

Vannmasser er stratifiserte når et tettere lag ligger under et mindre tett lag slik at det dannes en grenseflate mellom de to lag. Dette tette lag kan f.eks. være atlanterhavsvann som er salt og relativ kaldt, med Østersjøvann som har lavt saltinnhold, eller elvevann (ferskvann) som er relativt varmt i et lag over. Hvis grenseflaten mellom de to vannmassene ligger i rett dybde ifht. et skip som beveger seg, vil skipet forårsake en bølge på grenseflaten, på samme måte som skipet også danner bølger på vannoverflaten (som er grenseflaten mellom vann og luft). Da denne indre bølge skapes av energi mister skipet energi (fart), og skipets fart vil da avta – derav navnet dødvann.

I seilskutetiden var dette et større problem enn i dag, da skipene kunne miste så mye fart at manøvrering ble vanskelig. Fenomenet er vanlig nær elvemunninger, der utstrømmende ferskvann blir liggende over saltvann. I saltvannet kan det da danne seg bølger som ikke er synlige på overflaten, men er store nok til å sinke skipene betydelig. I antikken la man skylden på sugefisk. I slaget ved Aktium stanset Marcus Antonius' flaggskip brått, og man fant en sugefisk festet til skroget. Det samme opplevde Caligula på vei fra Antium til Astura. I dag vet vi at fartøyene var havnet i dødvann, men Plinius den eldre forteller om fisken at den hindrer skip i å komme frem, og at en mikstur av sugefisk derfor ble benyttet til å dempe altfor heftig forelskelse, til å trekke juridiske prosesser i langdrag, og til å stoppe aldringen hos kvinner. Også Rabelais og Edmund Spenser omtaler fenomenet med sugefisk, når vi i dag vet at det i virkeligheten dreide seg om dødvann.

Den norske polfareren Fridtjof Nansen var den første som beskrev dødvann etter å ha vært utsatt for fenomenet under Framekspedisjonen i august 1893 ved Nordenskjoldøyene nær Tajmyrhalvøya.

Referanser
----------

1. ↑  Øystein Frøiland: «Fisk med overnaturlige krefter», *Bergens Tidende*, 25. januar 1975.

* Teknisk Ukeblad: Løste dødvannsmysterium Arkivert 6. desember 2008 hos Wayback Machine. Besøkt 3. november 2008

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica
 |
| Slaget om Caranalis |
| --- |
| Konflikt: Justinian den stores gjenerobring av vesten |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Dato | Høsten 533 |
| Sted | Caranalis (Cagliari) |
| Resultat | Overveldende vandalsk seier |

 |
| Stridende parter |
| Sardinia | Vandalene |
| Kommandanter og ledere |
| Godas† | Zano |
| Styrker |
| Ukjent | 5 000 menn |
| Tap |
| Ukjent | Ukjent, ikke betydelige |

| Justinian den stores gjenerobring av vesten |
| --- |
| Ad Decimum - Caranalis - Tricameron - Mammes - Bourgaon - Roma (537-538) - Mediolanum - Scalae Veteres - Ravenna - Mons Aurasium - Tebesta - Siccaveneria - Byzacium - Roma (547-549) - Busta Gallorum - Mons Lactarius - Volturnus- Hispania |

**Slaget om Caranalis** ble utkjempet mellom vandalerkongen Gelimers utsending, hans bror Zano, og den gotiske tyrannen Godas, som hadde utnevnt seg selv som konge over Sardinia.

Kong Gelimer så at hans kongerike var i ferd med å splitte seg opp, på grunn av den østromerske keiser Justinian den stores rike innflytelse over Gelimers vasaller. Gelimer sendte så sin bror med fem usen mann og hundre og tjue skip for å gjenvinne kontrollen før keiseren rakk å sende forsterkninger til Godas. Zano tok lett havnebyen Caranalis, Godas' hovedstad, og Godas og hans menn ble massakrerte.

Selv om ingen romerske soldater var involvert i kampene var slaget likevel betydelig for Justinians planer om å gjenerobre det tapte Vestromerriket. Zanos ekspedisjon gjorde så forsvarsstyrken rundt vandalenes hovedstad Karthago ble sterkt redusert, og var en av hovedgrunnene til Gelimers tap i slaget ved Ad Decimum.

Eksterne lenker
---------------

* 

|  |  |
| --- | --- |
| Wikisource | (en) History of the Wars/Book III#XXIV – originaltekster fra den engelskspråklige Wikikilden |
**Bernt Ancher** (født 1680, død 1724) var en norsk prest i Land (Oppland).

Han var sønn av svensken Erik Olufsen Anker (1644–99), en innflytter til Christiania i 1666, som der hadde slått seg opp som kjøpmann og giftet seg med Maren Lauritzdatter (1651–1725), datter av Lauritz Lauritzen (Lars Larsen). De bebodde gården Huseby. 

*Se Anker (slekt) for mer om efterslekten*
Etter artium fra Københavns universitet i 1697, tok han embetseksamen i faget teologi i 1701. Så bars det til Land (Oppland) og fra 23. juni 1703 være kapellan for presten Christopher Hansen Tanche (1641–1718), en nær slektning. Videre giftet han seg med Tanche's datter Karen. Bernt overtok som prest i 1718, men slapp å gifte seg med enken da han hadde giftet seg med dattera. Men, han arvet svigerfarens bibliotek som supplerte hans egen samling av bøker innen astronomi og andre naturvitenskaper fra tiden i København.

 
Sønnen Erik Anker (1709–85) ble jernverkseier Moss, Christian Ancher (1711–65) ble kjøpmann og justisråd.

Referanser
----------

1. ↑  Anker, Carsten (1947-) (1914). *Stamtavle over familien Anker*. Sandefjord: Richard Olsens Bogtrykkeri. s. 13.
2. ↑  Karen Christoffersdatter Tanche Arkivert 9. november 2022 hos Wayback Machine. fra onshus.no, slekter fra Ringebu og Gudbrandsdalen.
3. ↑  Anker, H.N. (1990). *Familien Anker: litt slektshistorie*. [S.l.]: [s.n.] s. 10–11.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** Geni **·** VIAF
 |