recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Reinhold von Sydow** (født 14. januar 1851 i Berlin, død 16. januar 1943 samme sted) var en tysk jurist og politiker. Han var sitt lands finansminister (statssekretær i *Reichsschatzamt*) fra 1908 til 1909. Reinhold Sydow ble adlet til von Sydow i 1918.

Utdannelse og karrière
----------------------

Reinhold Sydow gikk på gymnaset i Berlin, og studerte jus i Berlin og Heidelberg. Han gikk etter endt utdannelse inn i justisvesenet, og var dommer i Berlin. Senere arbeidet han ved Riksdagen, fikk nye dommerstillinger og gjorde fra 1879 karrière i postvesenet, til han i 1887 ble direktør i rikspostkontoret (Reichspostamt). Sydow gjorde i 1898 reiser i Østerrike-Ungarn, Romania og Det osmanske riket. I 1901 ble han understatssekretær i rikspostkontoret, i 1908 Tysklands finansminister og fra 1909 Preussens handelsminister til han gikk av med pensjon i 1918. Han ble adlet i 1918 og kunne deretter kalle seg *von* Sydow. 

Sydow regnes blant keiserrikets mest fremtredende sosialpolitikere og interesserte seg særlig for sikkerheten til gruvearbeiderne. Han engasjerte seg også i spørsmålet om etterutdannelse for fagarbeidere.

Referanser
----------

1. 1 2   Gemeinsame Normdatei, besøkt 7. mai 2014[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 20. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
4. 1 2 3 4  «Sozialpolitiker im Deutschen Kaiserreich» (PDF). *Biographisches Lexikon zur Geschichte der deutschen sozialpolitik 1871 - 1945*. Kassel University Press. Besøkt 2. juni 2015.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Deutsche Biographie **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** CiNii
 |

Portal: Tyskland
**Grahanandan Singh** (født 18. februar 1926, død 7. desember 2014) var en indisk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.

Singh ble olympisk mester i landhockey under OL 1948 i London. Han var med på det indiske laget som vant landhockeyturneringen. Det var tretten lag med i turneringen og India vant sine tre kamper i gruppespillet med sammenlagt 19-1. I semifinalen slo de Nederland med 2-1 og i finalen Storbritannia med 4-0.

Fire år senere, under OL 1952 i Helsingfors, vant han sin andre olympiske gullmedalje i landhockey. India vant semifinalen med 3-1 over Storbritannia og i finalen beseiret de Nederland med 6-1.

OL-medaljer
-----------

* 1948 Storbritannias flagg London - Gull **Gull** i landhockey Indias flagg India
* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Gull **Gull** i landhockey Indias flagg India

Eksterne lenker
---------------

* (en) Grahanandan Singh – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Grahanandan Singh – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Grahanandan Singh – databaseOlympics.com (arkivert) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**Historisk lingvistikk**, også kalt **historisk språkvitenskap**, **språkhistorie**, **diakronisk språkvitenskap**, **diakron lingvistikk**, **sammenlignende lingvistikk** og **komparativ lingvistikk**, er den gren av lingvistikken som studerer hvordan språk forandrer seg over tid. Den skiller seg fra den deskriptive og synkrone lingvistikk som studerer språk ved et gitt, bestemt tidspunkt.

Den historiske lingvistikkens fremste verktøy er analyse av historiske dokumenter og sammenligninger av interne trekk som ordforråd, orddannelser og syntaks av dagens og utdødde språk. Hensikten med denne forskningen er å kartlegge utviklingen og slektskapsforholdene mellom verdens språk og på den måten forså prinsippene bak språkutviklingen. Inndelingen av verdens språk i språkfamilier er både et av den historiske lingvistikkens fremste bidrag og et nødvendig redskap for ytterligere forskning på dette området. Det finnes et stort antall språkfamilier hvor det eksisterer konsensus eller enighet blant språkforskerne, se Liste over språkfamilier. Det finnes også et mangfold av kontroversielle hypoteser om mer fjerne slektskap mellom språkfamilier.

Den moderne historiske lingvistikken har vokst fram fra det eldre akademiske faget filologi, forskningen av eldre tekster og dokument. I løpet av de første årene arbeidet historisk lingvistikk nesten utelukkende med de velkjente indoeuropeiske språkene, men deretter har det skjedd betydelig forskningen innenfor de uralske språk og ulike språkfamilier innenfor blant de opprinnelige indianerspråkene i Amerika. Vesentlig arbeid er også rekonstruksjon av utdøde urspråk som blant annet urindoeuropeiske språk, herunder urgermansk og urkeltisk.

Noen forskere
-------------

* Evald Lidén

Litteratur
----------

* Schleicher, August: *Compendium der vergleichenden Grammatik der indogermanischen Sprachen*. (Kurzer Abriss der indogermanischen Ursprache, des Altindischen, Altiranischen, Altgriechischen, Altitalischen, Altkeltischen, Altslawischen, Litauischen und Altdeutschen.) (2 bind) Weimar, H. Boehlau (1861/62); opptrykk av Minerva GmbH, Wissenschaftlicher Verlag, ISBN 3-8102-1071-4
* Brugmann, Karl; Delbrück, Berthold (1886–1916): *Grundriss der vergleichenden Grammatik der indogermanischen Sprachen*
* Wiese, Harald (2007): *Eine Zeitreise zu den Ursprüngen unserer Sprache. Wie die Indogermanistik unsere Wörter erklärt*, Logos Verlag Berlin, ISBN 978-3-8325-1601-7.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Nationalencyklopedin **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** NKC **·** BNE
 |
**Silvretta** er en fjellkjede i grensetraktene mellom Østerrike og Sveits. En rekke topper når over 3000 moh.

Avgrensning
-----------

Silvretta begrenses

* i nord av dalene Montafon og Paznaun samt det mellomliggende Zeinispasset (mot Verwall),
* i øst av den øverste Inndalen (mot Ötztal-Alpene),
* i syd av Nedre Engadin (mot Sesvenna) og av Flüelapasset og Davos (mot Albula-Alpene),
* i vest av Prättigau, Schlappinpasset og Gargellental (mot Rätikon).

Topper, isbreer og pass
-----------------------

De høyeste fjelltoppene i Silvretta er:

* Piz Linard (3411 moh.)
* Fluchthorn (3399 moh.)
* Piz Buin (3312 moh.)
* Verstanklahorn (3297 moh.)
* Muttler (3293 moh.)

Silvretta har flere isbreer (f.eks. *Ochsentaler Gletscher*).

Det fins ingen veipass over Silvretta. Bielerhöhe (2037 moh.) ligger i Silvretta (litt syd for Zeinispasset), men forbinder Paznaun med Montafon (dvs. langs med fjellkjeden, ikke på tvers av den). En rekke fjelloverganger med fotstier har imidlertid blitt brukt i historisk tid, som Schlappinpasset (2202 moh.) mellom Montafon og Prättigau, og Futschöl- og Fengapasset (2768 resp. 2608 moh.) mellom Paznaun og Engadin.

Daler og videre inndeling
-------------------------

Ved siden av dalene som begrenser fjellmassivet er Samnaun den eneste bebodde dalen i Silvretta. Fjellene rundt Samnaun, dvs. den østligste delen av Silvretta (øst for Ischgl i Paznaun og Ramosch i Engadin), skilles ofte ut som en selvstendig fjellgruppe, *Samnaungruppa*.

Geologi
-------

Silvretta hører til Sentral-Alpene. Derfor dominerer krystalline bergarter som gneis.

Natur, kultur og historie
-------------------------

Silvretta var i den tidligere middelalderen tynt befolket. Dalene var bebodd av romanske bønder, som ofte brukte høyereliggende områder (delvis bakenfor fjellpassene) som fjellbeite. På 1400-tallet bosatte walserfolket seg i noen av de høytliggende dalene (både Davos, det øvre Prättigau, Montafon og Paznaun). I både Montafon og Paznaun var det mer handelskontakt sørover over fjellpassene enn nedover dalene mot resten av Østerrike. Befolkningen i Montafon eksporterte ost, smør og arbeidskraft over Schlappinpasset helt frem til 1800-tallet. Også på det kirkelige plan utgjorde Silvretta en enhet med Graubünden, siden hele området sognet til Chur bispedømme (frem til 1816).

På Silvrettas sydøstside, dvs. i Nedre Engadin, er retoromansk fremdeles det dominerende språket. I Montafon, Paznaun og Prättigau ble retoromansken erstattet av tysk i løpet av 1500-tallet, i Samnaun 200 år senere. Også walserdialektene i den nordlige Silvretta har etterhvert veket for bairiske dialekter av tysk. Bare i Davos og Prättigau har walserkulturen til en viss grad overlevd.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Silvretta – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) Silvretta – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** NKC **·** GeoNames **·** GeoNames
 |
| Medaljeoversikt |
| --- |
| Konkurrerte for Italia Italias flagg |
| Langrenn menn |
| Verdensmesterskap |
| Bronse | 1937 Chamonix |  4 x 10 km |

**Silvio Confortola** (født 20. januar 1910) var en italiensk skiløper som konkurrerte på 1930-tallet.

Han deltok i Ski-VM 1937 og tok bronse på 4 x 10 km stafett for Italia sammen med Giulio Gerardi, Aristide Compagnoni og Vincenzo Demetz. Han deltok også i Vinter-OL 1948 i St. Moritz, hvor han individuelt ble nr. 18 på 50 km. Stafettlaget som besto da av Confortola, Vincenzo Perruchon, Rizzieri Rodeghiero og Severino Compagnoni endte på 6.-plass. Silvio var 38 år gammel da han debuterte i en olympisk konkurranse, noe som i hovedsak skyldtes at olympiadene i 1940 og 1944 ble avlyst som følge av andre verdenskrig.

I 1938 var han med på å vinne lagkonkurransen Trofeo Mezzalama som er et arrangement som foregår høyt i alpene og krever ikke bare ferdigheter i langrenn, men også i klatring, orientering og skikjøring i bratt fjellterreng. Med seg på laget hadde han Aristide Compagnoni og sin egen bror Severino Confortola.

Referanser
----------

1. ↑   www.olympedia.org[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  *Compagnoni Aristide, Severino e Ottavio* Arkivert 21. juni 2010 hos Wayback Machine. (Italiensk).

Eksterne lenker
---------------

* (en) Silvio Confortola – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Silvio Confortola – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Silvio Confortola – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Silvio Confortola – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata
* VM-resultater Tysklands flagg
* Intervju med Silvio Confortola Italias flagg
**Keith Eugene Woodall** (født 8. april 1926, død 17. mai 1981) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1956 i Cortina d'Ampezzo.

Woodall vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1956 i Cortina d'Ampezzo. Han var med på det canadiske ishockeylaget som kom på tredjeplass i turneringen bak Sovjetunionen og USA. Det var ti lag som deltok, etter gruppespillet spilte de seks beste lagen en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Canada vant tre og tapte to kamper i sluttspillsserien. Sovjetunionen vant alle fem kampene og vant serien med maksimale ti poeng foran USA med åtte og Canada med seks. OL-turneringen var også det 23. verdensmesterskapet i ishockey.

OL-medaljer
-----------

* 1956 Italias flagg Cortina d'Ampezzo - Bronse Bronse i ishockey Canadas flagg Canada

Referanser
----------

1. 1 2   Olympedia, www.olympedia.org, besøkt 26. desember 2020[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Keith Woodall – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Keith Woodall – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Keith Woodall – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Keith Woodall – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Keith Woodall – Hockeydb.com Rediger på Wikidata

* (en) Keith Woodall – Eliteprospects.com Rediger på Wikidata
***Black Is White*** er en amerikansk drama-stumfilm fra 1920, regissert av Charles Giblyn. Hovedrollen spilles av Dorothy Dalton. Filmen er basert på en roman fra 1914 skrevet av George Barr McCutcheon.

Handling
--------

Jim Broods vanvittige misunnelse driver hans kone Margaret vekk, men dette tvinger henne til å forlate sønnen Fred og flytte inn sammen med tvilling-søsteren sin Theresa - som er invalid. Kort tid etter at en velstående baron ønsker å adoptere Theresa som hans egen datter, dør Theresa og Margaret overtar deretter identiteten hennes.

Tjue år senere møtes Margaret og Jim igjen. Men Jim innser ikke at hun faktisk var hans første kone, og han frir til Margaret. Hun aksepter å gifte seg med ham, for å være i nærheten av sønnen hennes. Jims misunnelse vokser snart når han mistenker Margaret for å ha en affære med sønnen Fred, i hans raseri skyter han og skader sønnen sin. Men Jim oppdager snart Margarets virkelige identitet.

Skuespillere
------------

* Dorothy Dalton som Margaret Brood / Theresa / Yvonne Strakosch
* Holmes Herbert som Jim Brood
* Jack Crosby som Frederick Brood
* Clifford Bruce som Baron Demetrius Strakosch
* Claire Mersereau som Lyda Desmond
* Lillian Lawrence som Mrs. Desmond
* Joseph Granby som Ranjab
* Patrick Barrett som Daws
* Tom Cameron som Riggs

Referanser
----------

1. ↑  Black is White
2. ↑  BLACK IS WHITE

Eksterne lenker
---------------

* (en) Black Is White – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) *Black Is White* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *Black Is White* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Black Is White* på Silent Era Rediger på Wikidata
**Franklin Carmichael** (født 4. mai 1890 i Orillia i Ontario, død 24. oktober 1945 i Toronto, Canada) var en canadisk grafiker, bokillustratør og maler som var med i kunstnergruppen Group of Seven.

Han begynte i reklamebransjen i 1911, og ble kjent med MacDonald, Thomson og Lismer via jobben. Han tilbragte ett år (1913 - 1914) på Académie Royale des Beaux-Arts i Antwerpen, men flyttet hjem på grunn av første verdenskrig. Han hadde atelierfellesskap med Tom Thomson til 1915. og fortsatte som reklamemann til han ble leder for avdeling for grafisk kunst og reklametegning ved Ontario College of Art i 1932. 

Som maler var han knyttet til Ontario, og laget nesten utelukkende sine landskapsbilder med motiver derfra. Han er også kjent som akvarellmaler, og stiftet lokal akvarellforening i 1925.

Referanser
----------

1. 1 2   Find a Grave, Find a Grave 113979348, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6rc0z3c, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. 1 2   Benezit Dictionary of Artists, Benezit-ID B00032369, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Kilder
------

* «Terre Sauvage» - utstillingskatalog, Lillehammer kunstmuseum år 2000 ISBN 0-88884-705-X

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** ULAN **·** BNE
 |
***Ånd i Hanske - tidsskrift for figurteater*** er et norsk kulturtidsskrift for figurteater. Tidsskriftet ble etablert i 1983 på initiativ fra daværende styremedlem i Norsk Dukketeaterforening Knut Alfsen, og navnet ble foreslått av daværende styreleder Ragnhild Wang. Tidsskriftet utgis fremdeles (per 2018) av foreningen, som i dag bærer navnet UNIMA Norge.

Det første året var redaktøransvaret fordelt på et tospann; Knut Alfsen og Ole Bruun-Rasmussen. Deretter overtok Elisabeth Sievert Nilsen som redaktør, og hun ble etter hvert etterfulgt av Anne Helgesen.

Tidsskriftet har som ambisjon å være figurteaterkunstens vindu mot omverdenen, et forum for faglig utvikling og en arena for analyse, debatt og kritikk.

*Ånd i hanske* redigeres i tråd med redaktørplakaten, og er medlem av Norsk Tidsskriftforening. Tidsskriftets redaktører har blant annet vært Knut Alfsen, Anne Helgesen (1988–1993 og 1997–2003), Karen Høie (2008-2010) og Hedda Fredly (2011-2015). Elin Lindberg har vært redaktør siden 2016.

Referanser
----------

1. ↑  Ragnhild Wang og Vibeke Helgesen (2000). «Den magiske hånd : dukkespill og figurteater gjennom tidene». *www.nb.no* **(norsk)**. Pax Forlag. Besøkt 24. mai 2018. «I 1983 kom tidsskriftet Ånd i Hanske med sitt første nummer. Bladet ble et viktig bindeledd innad, dessuten hadde man nå mulighet for å formidle veksten og mangfoldet i dukketeatret til kulturinteresserte utenfor miljøet.»
2. 1 2  Knut Alfsen (2009). «nummer 1/ årgang 26 UNIMA-Internasjonal 80 år UNIMA-Norge 35 år - PDF». *docplayer.me*. Besøkt 2. november 2018.
3. ↑  «Tidsskrift for figurteater». *www.unima.no* **(norsk)**. UNIMA Norge. Arkivert fra originalen 7. november 2017. Besøkt 24. mai 2018.
4. ↑  «Tidsskrift for figurteater – UNIMA». *www.unima.no*. Arkivert fra originalen 7. november 2017. Besøkt 5. november 2017.
Åmål cirka år 1700
**Åmål** er en by i Västra Götalands län, i landskapet Dalsland i Sverige. Den er administrasjonssenter for Åmål kommune. Åmål er Dalslands eneste by og ligger på begge sider av Åmålselven («*Åmålsån*») som renner gjennom byen og ut i Vänern. I 2010 hadde tettstedet 9 065 innbyggere.

Åmål fikk bystatus 1. april 1643 av dronning Kristinas formynderregjering. Byen ble anlagt blant annet for å ha et utgangspunkt for å regulere og kontrollere handelen, særlig tømmerhandelen med Norge, og stoppe smuglingen i området, uten at dette lyktes helt. Byens nærhet til grensen til Danmark-Norge gjorde den utsatt for angrep gjennom århundrene. Første gang var i 1645, da den ble nesten fullstendig ødelagt, og igjen i 1676 og 1679 («*Duncan-Kriget*»). Siste gang var i 1788 da den ble okkupert av norske tropper i en periode.

Den har blitt rammet av bybranner i 1777, 1809, 1846 og i 1901. Ved brannen i 1901 ble 1 000 mennesker husløse og ca. en tredjedel av byen ble ødelagt, særlig nord for Åmålån. Det som i dag er gamlebyen på den andre siden av elven, med byens torg *Plantaget*, klarte seg og består av trehusbebyggelse fra 1700-tallet. Som følge av den store brannen, bygget byen en ny brannstasjon i 1902, men denne ble revet på slutten av 1970-tallet. Etter brannen i 1901 ble byen bygget opp med bredere gater og større bygninger, hovedsakelig i jugendstil.

Byen arrangerer årlig en større bluesfestival.

E45 passerer forbi byen, og denne ligger rundt 377 km fra Stockholm, 175 km fra Göteborg, 75 km fra Karlstad og 190 km fra Oslo. Byen har tog- og bussforbindelse til Karlstad og Göteborg. Nærmeste flyplass er i Karlstad.

Filmen *Fucking Åmål* av Lukas Moodysson utspiller seg her (den ble egentlig filmet i Trollhättan), og viser det relativt kjedelige livet for en gjeng ungdommer i en «normal» svensk småby.

Vennskapsbyer
-------------

Åmål har syv vennskapsbyer:

|  |  |
| --- | --- |
| Finlands flagg | Loimaa, Finland |
| Estlands flagg | Türi, Estland |
| Norges flagg | Drøbak, Norge |
| Danmarks flagg | Grenaa, Danmark |
| Tysklands flagg | Gadebusch, Tyskland |
| USAs flagg | De Pere, USA |
| Bulgarias flagg | Kubrat, Bulgaria |
|

Referanser
----------

1. 1 2   (på sv) *Statistiska tätorter 2020, befolkning, landareal, befolkningstäthet per tätort*, Statistiska centralbyrån, 24. november 2021, Wikidata Q112914414,
2. ↑  «Sveriges tätorter 2010» (PDF). Statistiska centralbyrån. Arkivert fra originalen (PDF) 16. juni 2011. Besøkt 5. april 2016.

| * v
* d
* r
Åmål kommune i Västra Götalands län i Sverige |
| --- |
|  | Fengersfors **·** Tösse **·** Åmål |  |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** VIAF **·** GeoNames
 |
*Se også: Point of no return*
***Point of No Return***, også kjent som ***The Assassin***, er en amerikansk actionfilm fra 1993 regissert av John Badham.

Dette var en remake (nyinnspilling) av Luc Bessons film *Nikita* fra 1990. De viktigste rollene spilles av Bridget Fonda, Gabriel Byrne, Miguel Ferrer og Harvey Keitel.

Sammendrag.
-----------

I Washington, DC er Maggie Hayward (spilt av Bridget Fonda) en rusmiddelavhengig kvinne som blir funnet skyldig i å ha myrdet en politibetjent, og skal snart henrettes ved dødsstraff. Hennes død blir forfalsket, og en spion ved navn Bob (spilt av Gabriel Byrne) informerer henne om at hun nå arbeider for ham. Maggie, som har lite valg, godtar motvillig med på å samarbeide. Hun begynner en intensiv trening som blant annet inkluderer kampsport, og skytevåpen-opplæring.

En annen agent, Amanda (spilt av Anne Bancroft) hjelper henne med å bli en raffinert, vakker kvinne. Hun blir Invitert på middag hos Bob, som informerer henne om hennes første jobb: Et attentat mot noen som spiser ved samme restaurant. Maggie dreper denne personen og en livvakt, før hun forfølges av en rekke andre livvakter. Hun skyter flere av dem, før hun stikker av. Denne oppgaven var hennes siste øvelse, og hun har nå gjennomført opplæringen.

Neste morgen reiser hun til California, hvor hun snart inngår et romantisk forhold med J.P. (spilt av Dermot Mulroney) men Maggie begynner raskt å mislike sitt arbeid som profesjonell morder. Hennes dobbelt-liv truer også forholdet til J.P. Bob samtykker i å få henne ut av jobben, hvis hun fullfører hans neste oppgave.

Den nye jobben gå etter Angela, kjæresten til Fahd Bakhtiar, en iransk atomvåpen-selger. Jobben viser seg å bli problematisk, og resulterer i dødsfallet til Angelas to livvakter. Maggies partner, Beth, blir også skadd. En annen agent, Victor, blir også sendt inn for å kvitte seg med likene og redde oppdraget. Men det Maggie ikke vet, er Victor også har fått ordre om å drepe både Maggie og Beth på grunn av deres feilgrep.

Skuespillere
------------

* Bridget Fonda som Maggie Hayward.
* Gabriel Byrne som Bob
* Dermot Mulroney som J.P.
* Anne Bancroft som Amanda
* Harvey Keitel som Victor
* Miguel Ferrer som Kaufman
* Olivia d'Abo som Angela
* Richard Romanus som Fahd Bakhtiar
* Lorraine Toussaint som Beth

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Point of No Return* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (no) *Point of No Return* hos Filmfront Rediger på Wikidata

* (sv) *Point of No Return* i Svensk Filmdatabas Rediger på Wikidata

* (da) *Point of No Return* i Danmark Nationale Filminstitut Rediger på Wikidata

* (en) *Point of No Return* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (fr) *Point of No Return* på Allociné Rediger på Wikidata

* (nl) *Point of No Return* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *Point of No Return* på Turner Classic Movies Rediger på Wikidata

* (en) *Point of No Return* på American Film Institute Rediger på Wikidata

* (en) *Point of No Return* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Pointe-Noire** er den nest største byen i Kongo-Brazzaville. Byen ble grunnlagt 22. mai 1922. I 2005 var det 663 400 innbyggere i byen. Fra 2004 er Pointe-Noire et eget bydepartement. Før dette lå byen i regionen Kouilou.

Byen ligger ved Atlanterhavet, nord for grensen til den angolanske eksklaven Cabinda. Pointe-Noire var hovedstaden i Kongo mellom 1950 og 1958.

Infrastruktur
-------------

Pointe-Noire har den største flyplassen i Kongo, og er en viktig havneby der det blant annet skipes ut tømmer, olje, bomull og palmeolje. Byen brukes også som havneby for nabolandene.

Navnet
------

Pointe-Noires navn stammer fra portugisiske sjøfarere som så svarte klipper ytterst på en odde her i 1484. Fra da av ble Pointe Noire, eller egentlig *Punta Negra* («svart punkt»), et maritimt referansepunkt.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** LCCN **·** SUDOC **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Point blank**, fra fransk *pointé à blanc* via engelsk er en militær betegnelse på det området der et skudd midt på en mål på størrelse med et menneske vil treffe, enten det treffer i hodet eller i foten. Fordi et prosjektil vil miste fart og høyde etter at det forlater løpet, er sikter stilt inn slik at det peker litt nedenfor kulebanen ved løpet. Prosjektilet vil derved først stige over siktelinjen og deretter synke ned under. Point blank tilsvarer det området i kulebanen hvor et siktepunkt midt på et menneske vil gi et treff.

Begrepet kan noen ganger oversettes til **kloss hold** (nær avstand).

Opprinnelse
-----------

Det franske *pointé à blanc* kan oversttes med «pek på det hvite», det vil si den hvite sirkelen i midten av blinken. Utrykket var i utgangspunktet brukt om artilleri, der det viste til avstanden hvor et direkte skudd rett fram ville gi et treff, uten at artilleristene trengte å heve løpet for å avgi krumbaneild.

Utover 1800-tallet ble uttrykket brukt på engelsk i militære kretser for å beskrive banen til prosjektilene ved muskettskyting. Ved innføringen av rifler økte avstandene hvor et våpen kunne treffe en motstander betydelig. Dette gav en stor taktisk fordel, og gjennom hele siste halvdel av 1800-tallet var det en stadig søken etter våpen med lengre rekkevedde, særlig våpen der soldatene i kampens hete kunne gi ild rett fram uten å måtte beregne avstand nøyaktig og stille inn siktene riktig. Detet ledet først til faste metallpatroner, og siden til stadig mindre og lettere prosjektiler, slik hastigheten steg og kulebanene ble flatere.

Referenaser
-----------

1. ↑  «Definition for "point blank range"». MidwayUSA. Arkivert fra originalen 8. desember 2007. Besøkt 11. september 2007.  «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 8. desember 2007. Besøkt 5. desember 2017.
2. ↑  «Det Norske Akademis ordbok». *naob.no*. Besøkt 20. desember 2021.
3. ↑  «Det Norske Akademis ordbok». *naob.no*. Besøkt 20. desember 2021.
4. ↑  Unknown (1848). *Instruction Upon the Art of Pointing Cannon*. J. and G.S. Gideon.
Kart over regionen Poitou-Charentes i Frankrike.
**Poitou** var en av Frankrikes 33 historiske provinser. Hovedstaden var Poitiers. Regionen Poitou ble kalt *Thifalia* eller *Theiphalia* på 500-tallet. Poitou ligger i vestlige Frankrike, men utgjorde i løpet av middelalderen en del av Aquitaine og hadde Poitiers som hovedstad hvor hertugene av Poitiers hadde bolig. Fra Poitou kom Huset Lusignan.

Det er et sumpland kalt for Poitevin-sumpen (fransk *Marais Poitevin*) ved bukten Poitou på vestkysten av Frankrike, rett nord for La Rochelle.

Mange av akadianerne som bosatte seg i hva som i dag er Nova Scotia i den nye verden i 1604 og senere i New Brunswick kom fra regionen Poitou. Etter at akadianerne ble deportert av engelskmennene i begynnelsen av 1755 var det en rekke av disse som tilflukt i Poitou. En stor andel av disse flyktningene migrerte også til Louisiana i 1785 og i de senere årene ble kjent som cajanere.

Poitou-esler
------------

Poitou-eslerDet finnes også en lodden rase av esler som ble frambrakt i region kjent som Poitou. Disse er velkjente for deres vennlige vesen og store bruksområde.

Se også
-------

* Grever av Poitiers for en liste av *Comtes de Poitou*.
* Poitou-Charentes for dagens *région* inkludert Poitiers.
* Poitevinsk, de regionale franske språk talt i Poitou (Saintongeais er for Saintonge).

Eksterne lenker
---------------

* *Le Poitou*, ancienne province de France – *Poitou*, Frankrikes antikke provins

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** VIAF **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC **·** GeoNames
 |
**Poitevinsk** er et språk som ble talt av folket i Poitou og er et av de regionale språkene i Frankrike. Det er nå klassifisert som en av dialektene i langues d'oïl, men har bestemte trekk til langue d'oc. Språket ble talt i det som var grenseområdene mellom de to språkfamiliene oïl og oc (stedsnavnene i regionen viser klart hvor de historiske bosetterne av oc-talerne slo seg ned). Langues d'oïl spredte seg etterhvert sørover og tok opp seg trekk fra langue d'oc.

Poitevinsk er også referert til som *parlanjhe* («språket»). Dronning Eleanora av Aquitaine skrev og talte antagelig på dette språket. François Rabelais skrev at han hadde lært denne dialekten sammen med mange andre språk og dialekter ettersom han ble utdannet ved Fontenay-le-Comte. François Villon talte også en del poitevinsk.

Den tidligste dokumenterte skriftlige bruken av språket er i charter og juridiske dokumenter som er datert fra 1200-tallet. Folket som talte det var kjent som poitevinere. Den tidligste trykte teksten er datert 1554: *La Gente Poitevinrie*. En tradisjon av monologer for teaterframførelser representerte et litterært uttrykk for språket, skjønt fra 1800-tallet og inn på 1900-tallet, særlig med utgivelsen av ukeavisen *Le Subiet* fra 1901, ble en fast journalistisk produksjon etablert. Forlaget Geste Editions har utgitt en rekke bøker om og med dette språket. Det er lingvister som hevder at *Serments de Strasbourg*, den første tekst på fransk i henhold til den offisielle franske historieskrivningen, var egentlig skrevet på poitevinsk.

I 1973 ble det foreslått en standardisert ortografi.

Den mest østlige delen av Poitou er hjemstedet til en minoritet av oksitanske talere. Utenfor Frankrike er språket talt i nordlige California, særlig i Sacramento, Plumas, Tehama og Siskiyou, hvor det er en befolkning av fransk avstamning. Arkaisk «fransk» er resultatet av poitevinsk blandet med fransk og lokale nyvinninger.
**5335 Damocles** er arketypen av en damokloide, en type asteroide som består av inaktive kjerner i det som en gang har vært kometer i omløpsbaner lignende Halleys komet eller langperiodiske kometer. Den ble oppdaget i 1991 og er oppkalt etter Damokles, en karkater innen gresk mytologi.

Da Damocles ble oppdaget i 1991 av Robert H. McNaught, fant man ut at den hadde en omløpsbane helt ulikt noen annen asteroide. Omløpsbanen strekker seg fra Mars og helt ut til Uranus. Den virket å være på vei til å forflytte seg fra en nesten sirkulær omløpsbane i den ytre delen av solsystemet til en eksentrisk omløpsbane som tar den til det indre solsystemet. Duncan Steel, Gerhard Hahn, Mark Bailey og Dacid Asher anslo at den med stor sannsynlighet ville bli et jordnært objekt og tilbringe en del av sitt liv i en slik omløpsbane. Damocles har en stabil omløpsbane i flere titusentalls av år før og etter den nåværende på grunn av at omløpsbanen heller så kraftig at den aldri kommer nær Jupiter eller Saturn.

Det spekuleres i om 5335 Damocles kan ha sammenheng med meteorsvermen på planeten mars i retning mot Dragens stjernebilde.

Referanser
----------

1. ↑  Steel, D. "Rogue Asteroids and Doomsday Comets", page 127-8. Wiley & Sons, 1995
2. ↑  «Meteor Showers and Their Parent Bodies». Arkivert fra originalen 3. oktober 2008. Besøkt 3. mai 2010.

Eksterne lenker
---------------

* AstDys

Portal: Astronomi
**Dastgāh** (persisk: دستگاه‎) er et musikalsk modalsystem i tradisjonell persisk kunstmusikk. Persisk kunstmusikk består av tolv modalskalasystemer eller *dastgāher*; til tross for at det egentlig finnes 50 eller flere *dastgāh*er, regner musikkteoretikere til et sett på tolv grunnleggende systemer. En *dastgāh* er en meloditype som utøveren lager ekstemporerte fremføringer på grunnlag av. 

Hver *dastgāh* består av syv grunnleggende noter, pluss en rekke variable noter benyttet som ornamentering og modulering. Hver *dastgāh* er en bestemt modalvariasjon til et utviklingsløp (*sayr*) som er bestemt av den forut foreskrevne sekvensrekkefølge, og kretser rundt 365 sentrale kjernemelodier kjent som *gusheh*er (hver av disse melodier er en *gusheh*) som den enkelte musiker blir fortrolig ved ved erfaring og absorpsjon. Den kentoniseringsprosess er personlig, og er en subtil og dyp tradisjon. Den fullstendige samling av alle *gusheh*er og *dastgāh*er omtales som *radif*, og er nå medregnet på UNESCOs liste over kulturarven.

*Dastgāh*systemet har hatt stor innflytelse på *maqam*systemet innen arabisk musikk, begge forankret i Sassanide-Persias melodier som gradvis ble til islamsk fellesarv etter den islamske erobringen av Persia på 600-tallet.

Systemet med tolv *dastgāh*er og *gusheh*er er forblitt omtrent uforandret fra det ble kodifisert av mestermusikere på 1800-tallet, særlig av Mîrzā Abdollāh Farāhāni (1843–1918). Ingen nye *dastgāh*er eller større *gusheh*er har fått feste etter den kodifiseringen. Når det i moderne tid er blitt utviklet en *āvāz* eller *dastgāh*, har det så godt som alltid vært ved lån fra de allerede eksisterende *dastgāh*er og *gusheh*er, og ikke ved ukvalifisert innovasjon.

De syv dastgaher
----------------

Det følgende er en liste over de syv dastgāher og syv aavaaz:

* Se'gāh (tredje plass)
* Chahār'gāh (fjerde plass)
* Rāst-Panj'gāh (femte plass)
* Šur

*Bayāt-e Tork* (tidligere kalt *Bayāt-e Zand*, før Qajardynastiets seier over Zanddynastiet)
*Abu'atā*
*Dashti*
*Afshāri*
Bayāt-e Kord
Māhur
* Homāyoun

*Esfahān*
*Shushtari*
* Navā

Referanser
----------

1. ↑  *The Radif of Iranian music: Inscribed in 2009 on the Representative List of the Intangible Cultural Heritage of Humanity*, UNESCO.
2. ↑  *Noruz and Iranian radifs registered on UNESCO list*, Tehran Times, 1 October 2009, .
3. ↑  *Persian music, Nowruz make it into UN heritage list*, Press TV, 1 October 2009, «Arkivert kopi». Arkivert fra originalen 5. januar 2016. Besøkt 7. februar 2016. .
4. ↑  *Nowruz became international*, in Persian, BBC Persian, Wednesday, 30 September 2009, .

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica
 |
**«Data-love»** er en sang med den norske humortrioen Prima Vera, opprinnelig utgitt 1. desember 1978 på musikkalbumet *Brakara*. Sangen ble innspilt 31. juli – 3. august 1978 i Roger Arnhoff studio i Oslo. Jonas Fjeld Band var musikere. *Brakara* ble relansert på CD i august 2001.

Prima Vera står oppført som komponister og teksten handler om en som jobber med en datamaskin som gir fra seg diverse lyder. Det utvikler seg et forhold mellom personen og maskinen. Vokalist på dette spor er Jahn Teigen.

> BIP! BIP! Dating er et kjent amerikansk uttrykk for kjærlighet mellom datamaskiner. I Norge har datafili vært forbudt inntil for få sekunder siden da norges første datapar ble viet! Computerbryllupet sto selvfølgelig i ZZZZx/O tilsvarer wqbatcoxåsen kirke ved Tinnningen. GRATULERER!!!!!!
> 
> 
> Kommentar til «Data-love» som fulgte med i et hefte til *Brakara*.
> 
> 

«Data-love» ble også utgitt september 2000 på *Rest of the best vol 2,5*.

Referanser
----------

1. ↑  *Absolute Prima Vera* – cover informasjon
2. ↑  VG 28. august 2001
**Chaoshan** (kinesisk: 潮汕, pinyin: *Cháoshàn*) betegner den språklig-kulturelle regionen sørøst i den kinesiske provinsen Guangdong som er hjemstavn for den språkvarianten innen språkgruppen minnan som kalles teochew. Området kalles også *Chaozhou*. Sentralt i området ligger storbyen Shantou. 
Navnet "Chaoshan" (潮汕) er en sammentrekning av navnene til to av de tre byprefekturene som sammen utgjør regionen: Chaozhou, Shantou og Jieyang. Chaoshan kan vise til folket, språket og regionen. 

De tre prefekturene hadde i 2006 en samlet befolkning på 13.139.800. Arealet er på 10.404 km².

Kultur og språk
---------------

Dette er et egenartet område ned en kultur som skiller seg på flere felter fra det øvrige Guangdong og Kina. Men det har fellestrekk med minnan-områdene i nordøst, over grensen til provinsen Fujian. En av de helt spesifikke trekkene er teochewdialekten, som går for å være den variant av kinesiske språk som er vanskeligst å lære. Det har hele åtte toner for stavelsene, mot kun fire på mandarin. Andre karakteristiske trekk viser seg i områdets musikk, opera og mat.

Kart
----

* ShantouShantou
**Donald.no**, ofte forkortet til **Dono**, var en nettside for barn som liker Donald Duck og resten av karakterene i Andeby universet. Det er filmer, konkurranser og tegneserier som medlemmer har laget. Donald.no var i tidligere år en del av Disney.no, men i 2007 overtok Egmont Serieforlaget et nytt Donald.no som bl.a. hadde forum. Donald.no eies og administreres den dag i dag av Egmont Kids Media Nordic AS og har over 100 000 medlemmer.

Historie
--------

Donald.no lanserte i 2007. På 1. desember 2010 ble siden relansert med flere funksjoner og et nytt design. Den nye siden baserte seg på et design likt Spill.no. Den samme grunnstrykturen har senere blitt brukt til andre Egmont-nettsider slik som Julia.no og Pondus.no. Senere, kom danske Andeby.dk og svenske Kalleanka.se, som begge var nesten identisk til Donald.no. Fram til 2010 hadde siden klaner som brukere kunne bli medlem i, men disse ble fjernet etter oppgraderingen i 2010. På den 15. januar 2015, ble diskusjonsforumet på Donald.no lagt ned, og de fleste medlemmene ble derfor inaktive. Noen lagde også egne fora som fikk varierende besøkstall. Det Donald.no-baserte forumet med fleste medlemmer i dag er DonaldForum, som var startet i 2013.

Donald.no omdirigerer nå til klikk.no/donald.
**Donald Bergagård** (født 13. februar 1936 på Öckerö i Göteborgs skjærgård) er en svensk sanger, trekkspiller og evangelist. Han var en av grunnleggerne av Maran Ata i Oslo, hvor han også har vært pastor fra 2001 til 2004 De senere år har han vært bosatt i USA.

Bergagård har skrevet den svenske teksten til sangen *där rosor aldrig dör|Till en stad jag är på vandring, dit där rosor aldrig dör*. Melodien er laget av Jack & Jim Elsie, og har originalteksten *I am going to a city, where the roses never fade*.

I mars 1963 skal Bergagård ha ledet et Maranatamöte i Jönköping der en 13 år gammel gutt med diabetes, ble bedt for. Foreldrene avbrøt insulinbehandlingen med det resultat at gutten døde en uke senere.

Diskografi (utvalg)
-------------------

* 1971 – *Vi ska fara bortom månen*
* 1972 – *Jag tänker på staden*
* 1977 – *Gud kan*
* 1978 – *Jesus har berett en himmel*
* 1982 – *Andliga sånger & country*
* 1983 – *Min kung och jag*
* 1984 – *Paradiset väntar*
* 1985 – *Det finns en kärlek*
* 1988 – *Halleluja, Hosianna, Jesus kommer*
* 1993 – *Vid havet av kristall*
* 1999 – *Viloplats i ljusa staden*
* 2001 – *Den Gud som är på höjden, Han är också i dalen*

Referanser
----------

1. ↑  *Verdistrid i Maran Ata-menigheten*. VG Verdens Gang, 28. august 2004
2. ↑  Lindorm, Per-Erik (red.), *Panorama 1963*, side 102-103.
3. ↑  Svensk allmän årsbok. *När Var Hur 1964*, side 66. ISSN 0347-3333

Eksterne lenker
---------------

* Maran Ata, Oslo

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**Donald Baverstock** (født 18. januar 1924 i Cardiff i Wales, død 17. mars 1995) var en TV-produsent. Hans første jobb innen BBC var i det berømte Talks Department hvor han var redaktør på programmet *Highlight*. Han var deretter med på å lage og redigere erstatteren *Tonight*, som begynte i 1957.

Han arbeidet på *Tonight* frem til 1961 da han ble forfremmet til assistentcontroller innen programavdelingen. I begynnelsen av 1963 tok han over som controller av BBC One etter Stuart Hood før lanseringen av BBC Two året etter. I 1963 spurte han også Sydney Newman om å lage en ny serie for lørdags ettermiddag på BBC One, noe som resulterte i *Doctor Who*.

BBC Two hadde problemer med å få seere så generaldirektør Hugh Carleton Greene bestemte at BBC Twos controller Michael Peacock og Baverstock skulle bytte stillinger. Baverstock ble fornærmet og så på det som en degradering. Han bestemte seg for å slutte i BBC. 

I 1968 fikk Baverstock jobben som programdirektør i Yorkshire Television og i løpet av hans periode ble flere populære programmer, som for eksempel *Emmerdale Farm*, laget. Han hadde denne jobben frem til 1973.

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook
 |
**5,45 × 39 mm** er en patron fra Sovjetunionen brukt i automatgeværet AK-74.

Patronen ble utviklet i 1974 og erstatter gradvis 7,62 x 39 mm patronen som var i bruk tidligere.

Prosjektil
----------

Den russiske militære helmantlede *5N7* 5,45 mm prosjektilet er av et litt spesielt design. Prosjektilets kjerne består hovedsakelig av en bløt stålstang som blir kuttet i riktig lengde i produksjonsprosessen for å gi korrekt vekt. Det er et hulrom foran stålkjernen, bak spissen på prosjektilet. Basen på prosjektilet er innsvingt, dvs. at den har såkalt *boat-tail* design, som gir bedre ballistiske egenskaper, og den har en blyplugg bak i enden. Blypluggen i kombinasjon med tomrommet i tuppen av prosjektilet gjør at den blir baktung. Hulrommet gjør også at spissen lettere blir deformert når den treffer noe, noe som gjør at den vil slingre. Prosjektilet veier 3,2 gram har en utgangshastighet på 900 m/s.

Se også
-------

* Liste over patrontyper

Eksterne lenker
---------------

* (en) 5.45x39 mm – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

* (en) 5,45 x 39mm – galleri av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
**Erzsébet Gulyás-Köteles** (født 3. november 1924 i Budapest, død 16. juni 2019) var en ungarsk turner som deltok i de olympiske leker i 1948 i London, 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.

Köteles vant en olympisk sølvmedalje i turn under Sommer-OL i 1948 i London. Hun var med på det ungarske damelaget som kom på andreplass i lagkonkurransen, bak Tsjekkoslovakia. De andre på laget var Erzsébet Balázs, Anna Fehér, Irén Karcsis-Daruházi, Mária Kövi, Margit Nagy-Sándor, Olga Tass og Edit Perényi.

Under Sommer-OL i 1952 i Helsingfors vant hun en sølvmedalje i damenes lagkonkurranse i mangekamp, de andre på laget var; Lászlóne Daruházi, Károlyné Gulyás, Ágnes Keleti, Margit Korondi, Károlyné Perényi og Lászlóne Zalai. Hun vant også en bronsemedalje med det ungarske troppturnlaget som kom på tredjeplass bak Sverige og Sovjetunionen.

Köteles ble olympisk mester i turn under Sommer-OL i 1956 i Melbourne. Hun var med på det vinnende ungarske troppturnlaget, de andre turnerne var; Andrea Bodó, Olga Tass-Lemhényi, Ágnes Keleti, Alíz Kertész og Margit Korondi. I damens lagkonkurranse i mangekamp kom Ungarn på andreplass.

OL-medaljer
-----------

* 1956 Australias flagg Melbourne - Gull **Gull** i turn, troppsturn, damer Ungarns flagg Ungarn
* 1948 Storbritannias flagg London - Sølv Sølv i turn, lagkamp damer Ungarns flagg Ungarn
* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Sølv Sølv i turn, mangekamp, lag damer Ungarns flagg Ungarn
* 1956 Australias flagg Melbourne - Sølv Sølv i turn, mangekamp, lag Ungarns flagg Ungarn
* 1952 Finlands flagg Helsingfors - Bronse Bronse i turn, troppsturn, damer Ungarns flagg Ungarn

Referanser
----------

1. 1 2   PIM identifier, PIM authority ID PIM126680, resolver.pim.hu, besøkt 19. juni 2020[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   «Elhunyt Köteles Erzsébet olimpiai bajnok tornász»[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   sports-reference.com, www.sports-reference.com, besøkt 31. januar 2016[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Erzsébet Gulyás-Köteles – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Erzsébet Gulyás-Köteles – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Erzsébet Gulyás-Köteles – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Erzsébet Gulyás-Köteles – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (hu) Erzsébet Gulyás-Köteles – Ungarns olympiske komité Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND
 |
Mahaviras fødsel, illustrasjon fra 1300-tallet.
Håndskrift med illustrasjon av *Mahavira Nirvana*. Bemerk den halvmåneformede *Siddhashila*, som er siddhaenes hvilested etter nirvana.
**Kalpasutra** (sanskrit: कल्पसूत्र) er en av de hellige tekstene innenfor jainismen, en gammel indisk religion. Tittelen kan oversettes med «boken om en tidsalder (kalpa)».

Den inneholder biografier over janismens 24 hellige menn, *vadestedsmakerne* (*Tirthamkara*), med vekt på de to siste: Parshva (877-777 f.Kr.) og Mahavira (599-527 f.Kr.), og på Mahaviras nirvana.

Teksten regnes for å være skrevet av jainmunken Acharya Bhadrabahu (ca 433-357 f.Kr.). Selv om boken inneholder 24 biografier, er de fleste identiske i form og innhold og bygget etter mønster av Mahaviras biografi. De 22 eldste vadestedsmakerne regnes da også som mer legendariske enn historiske.

Teksten inneholder ikke så mange egentlige biografiske opplysninger om Mahavira, mest oppmerksomhet vies til de 14 drømmene som hans mor hadde før han ble født.

I bruk
------

Svetambararetningen i jainismen regner med seks grupper av hellige tekster; Kalpasutra tilhører gruppen av Chedasutraer. 

Under den årlige, åtte dager lange, paryusanafesten resiteres hele kalpasutra, og munkene foreleser over dens betydning.

Referanser
----------

1. ↑  Jacobi, Hermann (1884). *Kalpa Sutra, Jain Sutras Part I, Sacred Books of the East, Vol. 22*. Oxford: The Clarendon Press.
2. ↑  "Mahavira." Britannica Concise Encyclopedia. Encyclopædia Britannica, Inc. 2006. Answers.com 28 Nov. 2009.
3. 1 2 3  Jens W. Borglands innledning til *Jainismen*, 2011. Den delen av teksten som gjelder Mahavira er oversatt til norsk i denne antologien.
4. ↑  Per Kværne og Kari Vogt. «Jainismen» I: *Religionsleksikon*. Cappelen akademisk forlag, 2002 ISBN 82-02-19667-1

Eksterne lenker
---------------

* (en) Kalpa Sutra – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Engelsk oversettelse fra 1884
* Engelsk oversettelse fra 1848

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis
 |
**Bente Egjar Engesland** (født 1962) er en norsk direktør, redaktør og journalist som har hatt lederstillinger i både offentlig og privat sektor. 

Engesland er cand.polit. i internasjonal politikk fra Universitetet i Oslo (1989). Hun har også et masterprogram i ledelse og styrevirksomhet ved Handelshøyskolen BI (2009).

Engesland startet som reporter i *NTB* midt på 1980-tallet og var senere i *Aftenposten* i 12 år, der hun jobbet som journalist innen feature, innenriks, utenriks, politisk og for Aftenpostens *A-magasinet*. Hun var i flere år leder av Aftenpostens politiske avdeling (1994–1997) og kommentator. I 1997 gikk hun til *NRK* som reporter i *Dagsrevyen*. Hun ble senere programsjef for fjernsyn og radio (1998–2000), med ansvar for å bygge opp flermedielle redaksjoner og fornye redaksjonelle konsepter. Fra 2000 til 2004 var hun politisk redaktør og NRKs hovedkommentator innen norsk politikk og samfunnsliv. Etter NRK var hun i en korte periode kommunikasjonsrådgiver hos Burson-Marsteller før hun i 2005 startet i jobben som sjefredaktør i *KK*. Hun sa opp jobben som i KK grunnet en lengre intern konflikt med ledelsen som bunnet i en strid rundt den redaksjonelle profilen til magasinet. Deretter hadde hun stillingen som kommunikasjonsdirektør i Utlendingsdirektoratet noen år før hun i 2011 fikk samme stilling i Statkraft. I 2018 ble ansatt som direktør i den norske avdelingen av Burson-Marsteller og var der i drøyt 1,5 år før hun i 2020 ble ansatt som seniorkonsulent i hodejegerselskapet Headvisor AS. Her driver hun hovedsakelig innen rekruttering, endringsledelse og strategisk kommunikasjon.

Referanser
----------

1. 1 2   Store norske leksikon, Store norske leksikon-ID Bente\_Engesland[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   LinkedIn, no.linkedin.com, besøkt 27. juli 2021[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Ny kommunikasjonsdirektør». *Tu.no* **(norsk)**. 31. januar 2011. Besøkt 17. april 2019.
4. ↑  «Allergruppen». *web.archive.org*. 11. februar 2006. Arkivert fra originalen 11. februar 2006. Besøkt 17. april 2019.
5. ↑  «KK-redaktør sier opp i protest». *Dagbladet*. 10. juni 2008. Besøkt 18. januar 2009.
6. ↑  «Bente Engesland». *journalisten.no* **(norsk)**. 2. februar 2011. Besøkt 17. april 2019.
7. ↑  Fossbakken, Erlend (12. februar 2018). «Bente Engesland blir ny toppsjef i Burson-Marsteller». *kampanje.com*. Besøkt 17. april 2019.
8. ↑  «benteengesland». Linkedin. Besøkt 27. juli 2021.
9. ↑  Weiberg-Aurdal, Jan Magnus (20. februar 2020). «(+) Tidligere NRK-profil Bente Engesland blir hodejeger for Headvisor». *m24.no* **(norsk)**. Besøkt 27. juli 2021.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Bente Engesland på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Prabook
 |