recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
For Kaland i Austrheim, se Kaland (Austrheim).
For Kaland i Finland, se Kaland (Finland).
Fra Kaland
**Kaland** er et område i den sørøstlige delen av Fana bydel i Bergen. Kaland ligger i de mer spredtbebygde deler av bydelen, sør for tettbebyggelsen og øst for delområdet Fana. I sør grenser området til Os kommune. Kalandsvatnet er Bergens største innsjø, omgitt av store områder med jordbruk, skog og fjell. Her ligger det 25 gårdsbruk, medregnet Bontveitdalen og Hauglandsdalen i øst. 

Bare ved Valle i nordenden av vannet er det tettbebyggelse av betydning, som inngår i tettstedet Bergen. Her gikk også Hatlestad-raset i 2005 som raserte fem rekkehus. Ved sørenden av vannet ligger Kalandseidet. Osveien går gjennom området fra nord til sør, og Hamreveien går vestover til delområdet Fana. Kaland skole ligger på Sineset ved Kalandsvatnets østre bredder..

Delområdet Kaland omfatter de fire grunnkretsene Kaland, Samdal, Sandven og Valle, som hadde til sammen 3 417 innbyggere 1. januar 2014. Arealet er 69,24 km² landareal og 4,85 km² ferskvann.

Strøk og boligområder i Bergen kommune

| * v
* d
* r
Fana bydel |
| --- |
| Brattland **·** Dyngeland **·** Fanahammeren **·** Fjøsanger **·** Helldalsåsen **·** Hop **·** Kaland **·** Kirkebirkeland **·** Krokeide **·** Midtun **·** Nesttun **·** Nordvik **·** Paradis **·** Rådal **·** Skjold **·** Smørås **·** Storetveit **·** Sædalen **·** Totland **·** Øvsttun |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Sentralt stedsnavnregister
 |
**Jack Balmer** (født 6. februar 1916, død 25. desember 1984) var en engelsk fotballspiller i Liverpool FC.

Balmer ble født i West Derby i Liverpool. Han signerte for de røde 23. august 1935.

Balmer ble værende i Liverpool helt frem til 1952, og var med på laget som vant det første ligamesterskapet etter 2. verdenskrig, i sesongen 1946/1947.

I sesongen 1948/1949 var han den eneste spilleren som var involvert i samtlige av de 46 kampene Liverpool spilte.

Totalt spilte han 312 kamper og scoret 111 mål for Anfield-klubben.

Balmer døde i 1984, 68 år gammel.

Se også
-------

* Statistikk om Liverpool FC.

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* Profil på LFChistory.net
* Profil på Liverpools offisielle hjemmeside

| * v
* d
* r
Liverpool FCs – Hall of Fame medlemmer |
| --- |
| 
* A'Court
* Balmer
* Barnes
* Bradshaw
* Callaghan
* Clemence
* Cox
* Dalglish
* Goddard
* Hansen
* Hodgson
* Hunt
* Liddell
* Longworth
* McDougall
* McKinlay
* McQueen
* Raisbeck
* Rush
* Scott
* Stubbins
* Yeats

 |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni
 |
**Arkeologi**


|  |
| --- |
| ***Disipliner**** Egyptologi
* Historisk arkeologi
* Klassisk arkeologi
* Nordisk arkeologi
* Marinarkeologi
* Historisk osteologi
* Industriell arkeologi
* Arkeologisk teori
 |
| ***Metode**** Overflateundersøkelse
* Åkervandring
* Prøvestikk
* Utgravning
* Maskinell flateavdekking
* Stratigrafi
 |
| ***Terminologi**** Struktur
* Artefakter
 |
| ***Datering**** Dendrokronologi
* Karbondatering
* Termoluminescens
* Typologi
 |


**Marinarkeologi** (eventuelt **maritim arkeologi**) er en subdisiplin innen arkeologi som beskjeftiger seg med studiet av menneskelig tilknytning til havet, innsjøer og elver gjennom undersøkelser av materiell kultur. Dette kan være farkoster, havnekonstruksjoner, last, menneskelige levninger og oversvømte landskap. I likhet med arkeologien som helhet kan marinarkeologien ta for seg alle tidsperioder fra forhistorie til nyere tid. Innenfor marinarkeologien har man også undervannsarkeologi som undersøker oversvømte spor etter mennesker uavhengig av om de er maritime. Eksempel på dette i Norge er seteranlegg som er oversvømt på grunn av ras.

Den mest typiske marinarkeologiske lokaliteten, skipsvraket, representerer ofte tidsmessig et svært avgrenset øyeblikk i motsetning til for eksempel havnerelaterte lokaliteter som representerer materiale som er deponert over tid. Dette har ført til at media ofte omtaler skipsvrak som "tidskapsler". 

Arkeologiske lokaliteter under vann er utsatt for andre bevaringsforhold enn lokaliteter på land. Men i likhet med landarkeologiske lokaliteter er ofte de tingene som overlever kun et begrenset utvalg av det som opprinnelig ble deponert. I enkelte tilfeller representerer likevel marinarkeologiske lokaliteter svært gode bevaringsforhold. Slike lokaliteter gir gjerne et omfattende gjenstandsinventar som gir mye informasjon om fortiden, selv om lokalitetene kan være utilgjengelige.

Innen de arkeologiske fagmiljøene eksisterer det oppfatninger om at marinarkeologi er en separat disiplin som beskjeftiger seg med sine egne problemstillinger (f.eks. angående skipsvrak), og krever visse ferdigheter - som dykking. Andre framhever en integrert oppfatning, der maritim aktivitet har økonomiske og sosiale forbindelser til samfunnet på land og at arkeologi er arkeologi uavhengig av om materialet er deponert på land eller under vann.

Eksterne lenker
---------------

* Marinarkeologi
* Store norske leksikon - Marinarkeologi
* Norsk Maritimt Museum - Arkeologi
* Vitenskapsmuseet - Kulturminner under vann
* Stavanger maritime museum - Kulturminner under vann
* Bergens Sjøfartsmuseum - MarinarkeologiMarinarkeolog i arbeid på vrak av seilskute

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Nationalencyklopedin
 |
**Jacinthe Taillon** (født 1. januar 1977) er en canadisk synkronsvømmer som deltok i de olympiske leker 2000 i Sydney.

Taillon vant en olympisk bronsemedalje i synkronsvømming under Sommer-OL 1996 i Atlanta. Hun var med på det canadiske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen bak Russland og Japan. De andre på laget var Claire Carver-Dias, Erin Chan, Cathrine Garceau, Fanny Létourneau, Kristin Normand, Lyne Beaumont, Reidun Tatham og Jessica Chase.

OL-medaljer
-----------

* Bronse 2000 USAs flagg Atlanta - Bronse i synkronsvømming lag Canadas flagg Canada

Referanser
----------

Eksterne lenker
---------------

* (en) Jacinthe Taillon – Olympics.com Rediger på Wikidata

* (en) Jacinthe Taillon – Olympic.org Rediger på Wikidata

* (en) Jacinthe Taillon – Olympedia Rediger på Wikidata

* (en) Jacinthe Taillon – Sports-Reference (OL-resultater – arkivert) Rediger på Wikidata

* (en) Jacinthe Taillon – Canadian Olympic Committee Rediger på Wikidata

* (en) Jacinthe Taillon – Commonwealth Games Federation Rediger på Wikidata

* (en) Jacinthe Taillon – FINA Rediger på Wikidata
Mogens Dahl Koncertsal i Snorresgade på Islands Brygge  Foto: Orf3us 
**Mogens Dahl Koncertsal** er en konsertsal for klassisk musikk, beliggende på Islands Brygge ved København. Salen er oppkalt etter grunnlegger og eier, dirigent Mogens Dahl.

Konserthuset ble grunnlagt i 2006, og er Københavns eneste privateide konsertsal. I salen arrangeres kammerkonserter med danske og internasjonale navn. Huset har også sitt eget kammerkor; *Mogens Dahl Kammerkor*.

Bygningen
---------

Bygningen er fra 1901 og var opprinnelig stallbygning med portnerbolig for *Hertz Bogtrykkeri*, hvor designfirmaet Vipp i dag har sitt hovedomisil. I den nåværende konsertsalen sto tidligere hestene, mens vognene var parkert i det som i dag er foajé. I forlengelse av den opprinnelige bygning ble det senere bygget et garasjeanlegg som kom til å huse *Amar'kansk Auto*. Dette anlegget er i dag husets *Lille sal*, hvor gjestene kan nyte forfriskninger i pausen. Under restaureringen på 2000-tallet. ble det lagt vekt på å tilbakeføre bygningen til sitt opprinnelige utseende.

Referanser
----------

1. ↑  *Mogens Dahl Koncertsal*, aok.dk. Besøkt 9. november 2015
2. ↑  *Blev træt af trygt job - nu er han iværksætter*, business.dk. Besøkt 9. november 2015
3. ↑  *Mogens Dahl Koncertsal*, mogensdahl.dk. Besøkt 9. november 2015

Portal: Danmark
**Mogensine Bentzen** (født 1782 i Skien, død 1856 i Christiania) var en norsk memoarforfatter. Hun var oppkalt etter farfaren, Mogens Bentsen, som var borgermester i Skien, men hun kalte seg selv til dels for «Signe».

Hun er karakterisert som en livsglad og ferm dame som i dag særlig blir husket for sine memoarer, trykt i *Byminner 2* og utgitt i 1963 av Selskapet for Skien Bys Vel. Signe Bentzen skrev disse ungdomserindringene noen år før hun døde. Hun forteller om demonstrerende arbeidsfolk i Skien på grunn av matmangel i 1794, men også om fjelltur til Kongsberg, selskapsliv i Skien, samt et storslagent prinsebesøk i byen da hun bare var 7 år gammel.

En av hendes be­undrere var dikteren Hans Hanson, som lovpriser henne i et stort rimbrev skrevet på telemarksmål og datert 1813.

Familie
-------

Mogensine Bentzen var datter til rådmann i Skien, Bent Bentzen, og ektefelle Karen Knudsen. «Signe» (Mogensine) var først gift med skipperen Andreas Hall (død 1816), som var enkemann med fire barn. Hun var enke med ikke mindre enn seks småbarn og fire stebarn, da kammerjunker Anton Beatus Adeler (1767–1843) fra Gjemsø kloster fridde til henne. Hun sa ja, og de giftet seg den 25. april 1818. Hennes memoarer dreier seg mye om forholdet til hans familie, bl.a. om de danske baronenes skepsis mot giftemålet. De nygifte bodde først i fløybygningen på herregården Gjemsø kloster, der Anton B. Adeler levde av en arvet livrente. Han hadde ikke arvet eiendommen, fordi faren hadde testamentert godset til sin brorsønn, baronen Frederik Adeler. Ekteparet flyttet i 1821 til Christiania, ekteskapet skal ha gått bra og de fikk sammen datteren Antonie C. E. Adeler, som giftet seg med Christian Fredrik Lassen. De to fikk sønnen Cort S. A. Lassen, som i 1849 byttet slektsnavn til Adeler.

Kilder
------

* J. A. Schneider:  *Fra det gamle Skien*, Bind I, Skien 1914
* J. L. Quisling: , *Gjerpen. En bygdebok*, Gaardhistorie I, Kristiania, 1921, side 46
* Einar Østvedt: «Mogensine Bentzens memoarer», *Byminner 2*, Skien 1963, utgitt av Selskapet for Skien Bys Vel, side 3-10.
En av Marine Support Units patruljebåter
**Marine Support Unit** (MSU), tidligere kalt **Marine Police**, er en britisk politienhet som ble opprettet i Wapping i London i 1798, og som siden 1899 har vært en enhet innen Metropolitan Police Service. Styrken ble en mal for utviklingen av politiet i Storbritannia på begynnelse av det 19. århundre, og regnes av mange som den første virkelige politistyrke i moderne forstand i landet.

Historie
--------

Styrken ble grunnlagt av magistraten Patrick Colquhon og *Master Mariner* John Harriott for å bekjempe tyveri, plyndring og korrupsjon i Port of London. Den første årlige budsjettet på 5 000 pund ble dekket av Exchequer (920 pund) og West India Merchants and Planters Company (4 020 pund).

Marine Police leide lokaler der Wapping politistasjon senere ble bygget. Det ble utnevnt en *Superintendent of Ship Constables* og fem konstabler, kalt *Surveyors*, som patruljerte på Themsen. De hadde også egne roere som fraktet konstablene i åpne båter. I tillegg var det fire konstabler som besøkte skip som lå til kai samt skipskonstabler som ble betalt av skipenes eiere og som overvåket havnearbeiderne. På kaiene var det en konstabel, *Surveyor of Quays* med to assistenter og 30 politivektere som overvåket last som var lagret der.

I 1829 ble Metropolitan Police Force opprettet. Marine Police hadde da tre stasjoner, i Wapping, Waterloo og Blackwall, og femten båter. I 1899 ble de to styrkene slått sammen, og Marine Police ble *Thames Division*. Dette navnet ble beholdt helt til 2001.

I 2000-årene
------------

Enheten har fortsatt sitt hovedkvarter i Wapping, nær Tower Bridge. Den hovedoppgaver er å overvåke Themsen og området langs elven, og å bistå andre enheter i Metropolitan Police Service når de har behov for MSUs spesielle ekspertise. De jobber også i nært samarbeid med andre myndigheter, som Port of London Authority, Kent and Essex Police, Special Branch, tollvesenet, immigrasjonsmyndigheter, London Coastguard, RNLI, brannvesenet og helsemyndigheter.

MSU dekker en strekning på omkring 60 km langs Themsen, men opererer om nødvendig også utenfor dette området.

Eksterne lenker
---------------

* Hjemmeside
* Marine Police' historie på Metropolitan Police Services sider
**Jack Abramoff** (født 28. februar 1958 i Atlantic City, New Jersey) er en amerikansk tidligere lobbyist og forretningsmann. Abramoff satt fengslet i tre og et halvt av en dom på seks år for bedrageri, svindel og skatteunndragelse.

Abramoff ble den 3. januar 2006 kjent skyldig i tre forbrytelser i en føderal domstol i Washington D.C. Anklagene lød på bedrageri av flere indianerstammer, og for å ha begått korrupsjon av offentlige tjenestemenn.[] De fire stammene Abramoff og hans medarbeidere ble anklaget for å bedra, er Michigan's Saginaw Chippewas, Californias Agua Caliente, Mississippi Choctaws og Louisiana Coushattas. Abramoff er anklaget for bedrageri av flere titalls millioner av dollar av disse indianerstammene.[]

Abramoff har antydet at han visste at USA kom til å invadere Irak før den amerikanske offentligheten fikk vite det.[] Dette viste han angivelig fordi han var en nær venn av flere av de nære rådgiverne til daværende president George W. Bush.

Referanser
----------

1. ↑   Autorités BnF, BNF-ID 14073430x, catalogue.bnf.fr, besøkt 30. desember 2019[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (en) Offisielt nettsted Rediger på Wikidata

* (en) Jack Abramoff – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Jack Abramoff på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (da) Jack Abramoff på Filmdatabasen Rediger på Wikidata

* (en) Jack Abramoff hos The Movie Database Rediger på Wikidata

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Wenche Bryn Lowzow** (født 27. mai 1926 i Oslo, død 24. september 2016 på Geilo) var en norsk lærer og politiker (H). Hun var stortingsrepresentant for Oslo i perioden 1977–1985.

Lowzow var utdannet med treårig lærerskoleeksamen fra Hamar fra 1958 og engelsk mellomfag fra Universitetet i Oslo fra 1962. Hun arbeidet som lærer ved Lakkegata skole 1958–1969 og som rektor ved Trosterud skole 1969–1977.

Lowzow var medlem av Oslo bystyre 1968–1975 og medlem av formannskapet 1972–1975. Hun var vararepresentant til Stortinget 1969–1977, før hun fikk fast plass og satt to perioder frem til 1985. Hun satt i Justiskomiteen i første periode og i Kirke- og undervisningskomiteen i andre periode på Stortinget. Hun ble ikke renominert foran valget i 1985; blant andre Astrid Nøklebye Heiberg vant kampen om nominasjon.

Hun var første norske stortingsrepresentant som sto frem som homofil.

Familie og privatliv
--------------------

Hun var datter av major og direktør ved Christiania Spigerverk Trygve Lowzow og hustru Gunvor Bryn. Wenche Lowzows morfar var ordfører Kristian Bryn, og stortingsrepresentant Carl Fredrik Lowzow var hennes tremenning på farssiden.

Lowzow inngikk registrert partnerskap med forfatteren og aktivisten Karen-Christine Friele i 1993.

Referanser
----------

1. ↑   historygreatest.com[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   www.aftenposten.no, besøkt 25. september 2016[Hentet fra Wikidata]
3. ↑  «Wenche Lowzow (90) er død». *Aftenposten*. 24. september 2016. Besøkt 24. september 2016.
4. ↑

Kilder
------

* «Lowzow, Wenche Bryn». Stortinget.no. Besøkt 13. februar 2011.

Litteratur
----------

* Olsen, Bjørn Gunnar (1983). *To kvinner*. Atheneum. ISBN 8273340015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Wenche Lowzow – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) Wenche Lowzow på Internet Movie Database Rediger på Wikidata
* (no) Wenche Lowzow hos Stortinget Rediger på Wikidata

* (no) Wenche Lowzow hos Norsk senter for forskningsdata politikerarkiv (nedlagt) Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Norsk biografisk leksikon **·** Lokalhistoriewiki **·** Stortinget **·** Geni **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI
 |
**Kald fusjon** er en teoretisk kjernefysisk fusjon som foregår rundt romtemperatur ved vanlig atmosfæretrykk, i motsetning til normale fusjonsprosesser som foregår ved flere millioner grader. Kjernefysisk fusjon er prosessen hvor flere atomkjerner (bestående av protoner og nøytroner) blir tvunget sammen for dermed å skape et tyngre atom. Dette fører til en energiutløsning som enkelte forskere håper kan være jordas fremtidige energikilde. Siden 1989 har kald fusjon vært et aktuelt tema, men ennå har man ikke klart å realisere ideen. Skepsisen til at noe slikt er mulig å få til er stor.

Den 14. og 15. januar 2011 hadde man en pressekonferanse ved universitetet i Bologna i Italia. Der var det to fysikere, Sergio Focardi og Andrea Rossi, som fortalte at de nå har fått til energiproduksjon ved kald fusjon. De demonstrerte hvordan de kan varme opp vann på denne måten. Det er nikkel og hydrogen som fusjonerer til kobber. De har arbeidet med metoden i mange år, og de har søkt om patent på metoden de bruker. De sier de ikke forstår hva som skjer under prosessen, men at den fungerer. Den produserer alltid mer enn 6 ganger så mye energi som de putter inn. Det er bare noen picogram nikkel som brukes for å produsere 1 kWh, men fordi ikke alt brukes i selve prosessen trenger de i praksis 0,1g nikkel for hver kWh. De mener at et demokraftverk som demonstrerer at de kan levere strøm til nettet, skal være oppe å gå i løpet av ett år. Reaksjonene fra andre fysikere rundt om er negative. De vil se bedre bevis på at dette virkelig går an.

I 2015 sa forskningssjef Jan Ivar Botnan ved Forsvarets forskningsinstitutt at «vitenskapshistorien er full av overraskelser og også spektakulære feilvurderinger, men så langt vil det ikke være prioritert som et eget satsingsområde» ved instituttet.

Aftenposten hadde en interessant artikkel om fenomenet 2. april 2016.

Referanser
----------

1. 1 2  Samset, Bjørn H. (27. januar 2012). «Kan et glass vann løse energikrisa?». *Dagbladet*.
2. ↑  Bjørkeng, Per Kristian (15. september 2015). «1 glass vann = energi til Hamar i et helt år?». *Aftenposten*. Besøkt 26. oktober 2016.
3. ↑  Bjørkeng, Per Kristian (2. april 2016). «Er dette løsningen på alle våre energiproblemer?». *Aftenposten*. Besøkt 26. oktober 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** NKC
 |
**Catharina Jacobsen** (født 1956 i Oslo) er forfatter, oversetter, journalist og gründer.

I 2007 utga Jacobsen *Historier om sårbarhet* i samarbeid med ektemannen Ketil Bjørnstad. Hun har oversatt en roman av Honoré de Balzac til norsk, *En skummel historie* (Pax 1979). I 2021 kom hun ut med romanen Trang, utgitt på eget forlag (JUTE forlag).

Jacobsen har arbeidet i *Dagbladets* kulturavdeling (1985–1987) og i *VG* (1987–2009) som kulturjournalist og leder for rampelys og feature. Hun var klubbleder for journalistene og ansattes representant i VGs styre og i konsernstyret i Schibsted. Jacobsen var *VGs* første korrespondent i Paris (1996–1998) og hun representerte Norsk Journalistlag i Pressens faglige utvalg (PFU) 1996–2003 (dels som nestleder).

Jacobsen grunnla i 2011 nettbutikken JUTE med produkter fra Bangladesh og har drevet den siden.

Jacobsen har en cand.mag. fra Universitetet i Oslo med fagkretsen fransk, statsvitenskap og massekommunikasjon. Hun var med å starte Radio Nova, og skrev om musikk i PULS og BEAT.[]

Referanser
----------

1. ↑   authority.bibsys.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Johannessen, (NTB) NTB-Gitte (2. august 2018). «Bjørnstad mistet friheten på nittitallet». *smp.no* **(norsk nynorsk)**. Besøkt 13. april 2021.
3. ↑  Karlsvik, Av Mette. «Frihet, likhet, kunstnerskap». *Dagsavisen - nyheter, sport, debatt og kultur* **(norsk)**. Besøkt 13. april 2021.
4. ↑  «VG var der da det skjedde». *VG Nett*. Besøkt 7. april 2021.
5. ↑  «Catharina Jacobsen (52)». *journalisten.no* **(norsk)**. 20. september 2009. Besøkt 13. april 2021.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | BIBSYS **·** VIAF
 |
**14 Intelligence Company** var en del av British Armys spesialstyrker. Enheten var operativ i Nord-Irland fra 1970-årene, med overvåking av paramilitære organisasjoner og deres antatte medlemmer som hovedarbeidsoppgave.

Enheten er den eneste britiske spesialstyrken som har rekruttert både kvinner og menn, noe som ble gjort fordi man trengte kvinner i visse operasjoner. 

Formelt sett har det aldri eksistert noen enhet ved navn 14 Intelligence Company i det britiske forsvaret, men det er under dette navnet den har blitt omtalt i media og i bøker skrevet av historikere og av tidligere medlemmer av enheten. 

Av sikkerhetsgrunner har også andre navn blitt brukt, blant annet:

* Mobile Reconnaissance Force (MRF)
* 14 Intelligence and Security Company
* Army Support Unit (ASU)
* Joint Communications Unit (Northern Ireland) (JCU-NI)

Enheten var også kjent som «The Det», fordi den var satt sammen av fire avdelinger, *detachments* kjent som East Det i Palace Barracks, North Det i Ballykelly, South Det i Fermanagh og Main Det på RAF Aldergrove. 

Enheten var sammensatt av menn og kvinner innhentet fra andre avdelinger i hæren som utførte spesialtjeneste i perioder på fra ni til atten måneder, og i noen tilfeller enda lenger. I tillegg var det støttepersonell tilknyttet enheten. 

Noen medlemmer av andre spesialstyrker som Special Air Service (SAS) var også tilknyttet enheten i en støtterolle, ved siden av deres vanlige oppgaver i egen enhet. Dette ble gjort dels for at enheten skulle kunne redde sitt personell ut av kritiske situasjoner, og dels for at man skulle kunne stoppe planlagte terroraksjoner på kort varsel, uten å måtte hente inn og briefe andre enheter.

På grunn av nedtrappingen i Nord-Irland etter signeringen av Belfastavtalen i 1998 og våpenhviler som er inngått av langt de fleste paramilitære organisasjonen ble enheten innlemmet i Special Reconnaissance Regiment, som utfører overvåkings- og kontraterrorismeoppgaver på globalt plan.

Kilder
------

* James Rennie, *The Operators: On the Streets with Britain's Most Secret Service* (ISBN 1-84415-099-2)
* Sarah Ford, *One Up: A Woman in Action with the SAS* (ISBN 0-00-638837-X) (tittelen er misledende, boken handler om 14 Int. Company)

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN
 |
**14K-triaden** (kinesisk: 十四K, eller *14 karat*) ble i 1990-årene anslått å være den aller største kinesiske triade i verden. Den ble dannet mot slutten av den kinesiske borgerkrig av tidligere tilhengere av Kuomintang; folk som var på flukt fra det kinesiske kommunistpartis fremrykkende partihær.

Den antas (2009) å ha over 10 000 medlemmer i Folkerepublikken Kina, Macao, Taiwan, Australia, Canada, USA, i mange EU-land, Russland, Filippinene og Japan. 

I 1997 fant det sted en rekke angrep knyttet til triaden, og de kostet 14 mennesker livet. Angrepene skyldtes at de to mindre kinesiske triader *Soi Fong* og *Water Room* gikk inn for å bryte 14Ks dominans. 

Det påfølgende år drepte et formodet lokalt 14K-medlem en portugisisk fengselsbetjent og såret en annet på en gatekafé i Macao. 

I 1999 dømte en portugisisk domstol 14K-lederen Wan Kuok-koi (også kjent som «Brukket tann»-Koi) til 15 års fengsel etter å ha kjent ham skyldig i en rekke lovbrudd. Hans 14K-bande ble anklaget for «drive-by shooting», bilbombeangrep og andre attentater. Syv andre anklagede fikk lavere straffer. 

Ifølge forfatteren Berndt Georg Thamm skal det bestå økonomiske bånd mellom 14K og det kinesiske hemmelige politi.

Litteratur
----------

* Berndt Georg Thamm: *Drachen bedrohen die Welt: chinesische organisierte Kriminalität (Triaden).* Verlag Deutsche Polizeiliteratur, Hilden/Rhld. 1996, ISBN 3-8011-0323-4
Kart over Moskva i 1635, rett etter Catharina Stopiavar der som svensk ambassadør
**Catharina Stopia** (død mot slutten av 1650-tallet) var Sveriges første kvinnelige diplomat og verdens første kvinnelige borgerlige ambassadør.

Catharina Stopia var datter av Zacharias Stopius, fra Riga i det som den gang var polsk land, men som ble lagt under Sverige i 1621. Hun ble gift med den diplomatiske agenten Johan Möller som ble adlet i 1631 og deretter flyttet til Liljenhagen i Ingermanland. Han var i tjeneste i Moskva da han døde i 1632, og Catharina fikk da fullmakt av riksrådet for å fortsette ektemannens arbeide som svensk ambassadør i Russland. Dette var før svenske kvinner tol ektemannens etternavn; hun var dermed i dette embedet fortsatt Catharina *Stopia*. 

Hennes første innsats som diplomat var vellykket; den gjaldt handelsforbindelsene mellom de to landene, men allerede året etter fikk hun økonomiske problemer. Av brev til riksrådet framkommer at Catharina Möller ble utsatt for en katastrofe av noe slag, samt at hennes gård ble brent ned hvorpå hun flyktet til Sverige. Dermed var hennes diplomatiske karriere over. Hun giftet seg på ny med Christoffer Jagow og bosatte seg på familiens gods i Lilienhagen i Ingermanland, ble i 1650 innvilget skattefrihet i 20 års tid.

Referanser
----------

1. ↑  «Det leder mina tankar till min föregångare Cathrina Stopia. För 370 år sedan blev hon världens första kvinnliga ambassadör i Moskva när hon av den svenska regeringen 1632 utsågs att efterträda sin avlidne make Johan Möller.», fra «Att sluta en cirkel eller att installera sig som ambassadör i Moskva», *UD kuriren*, nummer 4, 2012
2. ↑  I 1507 var Katarina av Aragón ambassadør til England. Weir 1991, side 59
3. 1 2  Slekten Stopius genealogi

Litteratur
----------

* Liljedahl, Otto Ragnar (1935). «Sveriges första kvinnliga diplomat.: Egenten Johan Möllers maka Catharina Stopia..» ut: *Personhistorisk tidskrift* 1934.. Stockholm. Libris 2776256
* Weir, Alison (1991). *The Six Wives of Henry VIII* Grove press. ISBN 0-8021-3683-4.

Eksterne lenker
---------------

* «Sveriges ambassadör möter president Putin», fra den svenske ambassaden i Moskva

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Svenskt biografiskt lexikon **·** Geni
 |
**La Une** (norsk oversettelse: *eneren*) er en belgisk riksdekkende tv-kanal og tilhører den franskspråklige allmennkrinkgasteren RTBF. La Une er fransktalende Vallonias svar på den flamske kanalen Eén, hovedkanalen til den flamske kringkasteren VRT. Kanalen begynte offisielle sendinger 31. oktober 1953.

Historie
--------

Prøvesendinger med fjernsyn startet i Belgia 2. juni 1952, med kroningen av Elizabeth II av Storbritannia. 31. oktober året etter hadde kanalen – da under navnet *Télé-Bruxelles –* sine første offisielle sending, en varietéforestilling kalt *Boum!*. I starten sendte kanalen to timer daglig, seks dager i uken. Mye av dette var videreformidling av sendingene til franske RTF. I starten var det bare 6500 tv-apparater i Belgia. I 1956 passerte tallet 100 000, og i 1960 var det over 700 000 registrerte tv-apparater i landet.

I 1960 vedtok Belgias parlament en ny lov som delte Det nasjonale kringkastingsinstituttet INR/NRI opp i vallonske Radio-Télévision Belge (RTB) og flamske Belgische Radio en Televisie (BRT). De to kringkasterne var uavhengige av hverandre, og de hadde full sende- og pressefrihet. Kanalen skiftet dermed navn fra INR til RTB.

I 1977 endret RTB navn til dagens RTBF. Samtidig lanserte RTBF sin andre tv-kanal, RTbis (i dag kalt La Deux), førstekanalen endret navn til RTBF 1. Tyve år senere, i 1997, gjorde vallonske myndigheter RTBF om til et selvstendig og egenstyrt offentlig selskap. Samtidig endret kanalen navn til RTBF La 1, og i januar 2004 ble navnet endret til dagens La Une. I 2011 sluttet La Une med analoge sendinger og gikk over til digitale sendinger. I dag er La Une tilgjengelig over hele Belgia på alle digitale plattformer, satellitt-tv og kabel-tv.

Logoer
------

* RTBs «ørelogo» fra 1960 til 1977.RTBs «ørelogo» fra 1960 til 1977.
* RTBF1s logo fra 1985 til 12. september 1990.RTBF1s logo fra 1985 til 12. september 1990.
* RTBF1s logo fra 12. september 1990 til 25. august 1992.RTBF1s logo fra 12. september 1990 til 25. august 1992.
* Logo fra 20. april 2004 til 16. desember 2011.Logo fra 20. april 2004 til 16. desember 2011.
* Nåværende logo siden 16. desember 2011.Nåværende logo siden 16. desember 2011.
* La Unes HD-logo.La Unes HD-logo.

Referanser
----------

1. ↑  «Notre histoire». *RTBF Entreprises* **(fransk)**. Besøkt 14. desember 2017.
2. ↑  «1953- 1973...vos premières années télé !». *RTBF TV* **(fransk)**. 28. oktober 2013. Arkivert fra originalen 15. desember 2017. Besøkt 14. desember 2017.
3. ↑  Libre.be, La. «Tout a commencé le 31 octobre 1953» **(fransk)**. Besøkt 14. desember 2017.
4. ↑  «Notre histoire». *RTBF Entreprises* **(fransk)**. Besøkt 14. desember 2017.
5. ↑  «Notre histoire». *RTBF Entreprises* **(fransk)**. Besøkt 14. desember 2017.

Eksterne lenker
---------------

* Offisielt nettsted Rediger på Wikidata
Den katolske katedralen i Tianjin
**Joseph Shi Hongchen** (født 27. februar 1928 i Tianjin i Kina, død 3. mars 2005) var katolsk biskop i Tianjin i Folkerepublikken Kina.

Liv og virke
------------

### Bakgrunn

Han kom fra en familie der den katolske tro gikk ti generasjoner tilbake, Da kom en forfader til Tianjin etter at hans slektninger kastet ham ut da de hørte at han hadde latt seg døpe. Siden da hadde Shi-familien produsert to biskoper, tyve prester og ti nonner. 

Joseph Shi Hongchen studerte ved juniorseminaret i Tianjin 1940-1947 og hovedseminaret 1949-1954. 

### Prest

Han ble presteviet 11. august 1957. Ett år etter ble han arrestert og sendt til en plastikkfabrikk, og så til en laogai 1966-1971. Han ble fengslet på nytt senere i 1971, og løslatt i 1979. Da vendte han hjem for å arbeide i kirken i Tianjin.

### Biskop

I august 1982, da fader Joseph Shi arbeidet blant undergrunnskatolikkene, ordinerte biskop Stephano Li Side, Tianjins undergrunnsbiskop, ham i all hemmelighet til sin hjelpebiskop. Litt før var hans nære slektning Melchior Shi Hongzhen blitt hemmelig ordinert til biskop Lis koadjutorbiskop. 

Men i 1992 brøt biskop Joseph Shi med de to andre, og fremstod i «den åpne kirke» i Tianjin. Han ble snart anerkjent av myndighetene som den rettmessige biskopen av bispedømmet, noe som vanskeliggjorde ytterligere det anstrengte forholdet mellom katolikker knyttet til «undergrunnskirken» og «den åpne kirke»s troende. Biskop Melchior Shi, som dessuten hadde helseproblemer og hadde tilbragt tid i sykehus i Beijing, ble ikke anerkjent som biskop av myndighetene, og ble pålagt å holde seg i landsbyen Xiangyang i distriktet Dongli ved Tianjin. Også en ordinarie undergrunnsbiskopen, biskop Stephen Li Side, ble holdt under oppsyn i et enda mer isolert område i byprovinsen. Senere fikk han lov til å utføre prestelig arbeid i en kirke nær Tanggu, en forstad til Tianjin.

Han understreket selv at han hadde meddelt myndighetene at han tilsluttet seg læren om det pavelige primat, og aktet å lede bispedømmet i henhold til kirkens lære. Men han forsømte å be biskop Li om tillatelse til det skritt han tok, og dette var det mange katolikker som la ham til last. 

Vatikanet skal ha gitt sin tilslutning til hans bispevielse i 1982, men ikke i hans innsettelse som ordinarie biskop i Tianjin i 1994.

I 1997 var han inne på å søke forsoning med biskop Li, men redselen for avvisning gjorde at det ble med tanken. Den eneste gang desto møttes etter 1992, var et kort møte arrangert av myndighetene i midten av 2004.

Referanser
----------

1. 1 2   www.fides.org[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Zenit.org: Chinese Bishop Joseph Shi Hongchen dies, lest 2019-07-16
3. ↑  fides.org: Death of Bishop Joseph Shi\_Hongchen, Auxiliary of Tianjin, 2005-04-22, lest 2019-07-16

  


|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Catholic-Hierarchy
 |
**La Sonora Dinamita** er en colombiansk gruppe som spiller cumbiamusikk. Gruppa ble først etablert i Cartagena, Colombia i 1960, men oppløst i 1963. I 1975 ble den gjenopprettet under ledelse av Julio Ernesto Estrada "Fruko" Rincón. I 1981 ble Mélida Yará den ledende vokalisten i gruppa, og på denne tiden fikk den sine største suksesser. Gruppen har ofte hatt en sterk kvinnelig vokalist til å synge mot et brassorkester på ti personer. Andre vokalister har vært Margarita Vargas, Vilma Díaz og Susana Velásquez. Viktige mannlige sangere har vært Macondo, Álvaro Pava og Álvaro Pizarro.

Eksterne lenker
---------------

* (en) La Sonora Dinamita – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* (en) La Sonora Dinamita på Discogs Rediger på Wikidata

* (en) La Sonora Dinamita på MusicBrainz Rediger på Wikidata

* (en) La Sonora Dinamita på Spotify Rediger på Wikidata

* (en) La Sonora Dinamita på Songkick Rediger på Wikidata

* (en) La Sonora Dinamita på AllMusic Rediger på Wikidata

* (en) La Sonora Dinamita på AllMusic Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** MusicBrainz **·** Discogs **·** AllMusic **·** AllMusic
 |
**Boldevins Bilruter A/S** var et transportselskap som drev gods- og persontrafikk. Selskapet drev busstrafikk i Meløy og Gildeskål kommuner i Nordland, med base i Glomfjord.

Etter at det var blitt brukbar veiforbindelse mellom Glomfjord og Ørnes, påtok verksmester Edvard Boldevin ved smelteverket i Glomfjord seg i 1932 å starte ei bilrute mellom Glomfjord og Ørnes. Sønnene Johan og Edmund Boldevin startet opp bilruta året etter, under navnet Brødrene Boldevin, og den første bussen ble anskaffet i 1935. I tillegg til vanlig busstransport, drev selskapet transport av skiftarbeidere til smelteverket. Selskapet ble omdannet til aksjeselskap i 1969, og endret navn til Boldevins Bilruter A/S. I 1988 hadde selskapet 45 kjøretøy og 55 ansatte.

Saltens Dampskibsselskab kjøpte opp Boldevins Bilruter i 1989. Selskapet skiftet navn til SDS Bil AS, men skiftet senere samme år tilbake igjen til Boldevins Bil. Rundt 1990 ble Saltens Dampskibsselskab kjøpt opp av Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskab. Boldevins Bil ble solgt til Nordtrafikk i 1991, og hadde navnet Nordtrafikk Salten AS og Nordtrafikk Buss AS avd. Salten fra 1992 til høsten 2006. Etter at Nordtrafikk Buss ble kjøpt opp av Veolia Transport Norge i 2006, er tidligere Boldevins Bilruter nå en del av Veolia-konsernet, under navnet Veolia Transport Vestfjord Buss avd. Salten.

Etter en anbudsrunde i 2007 er det klart at SB Nordlandsbuss (Saltens Bilruter) skal overta busstransporten i Meløy og Gildeskål fra 1. januar 2008.

Kilder
------

* Erling Svanberg: *Langs vei og lei i Nordland – Samferdsel gjennom 3000 år*. Nordland fylkeskommune, Bodø 1990. ISBN 82-7416-021-5
* Rutebilhistorisk Forenings Diskusjonsforum[*død lenke*]
**Kjersti Eivindsdotter Haugland** (født 1796, død 5. april 1881) var en kjent tradisjonsbærer og fortellerske fra Flatdal.

Magnus Brostrup Landstad og senere Moltke Moe var hos henne og skrev ned sagn og eventyr. Moe var hos henne i 1878, og skrev:

"...hun har et udtømmelig forråd av æventyr. Men da hun på det tredje året var skral og sengeliggende, svigtede kræfterne hende før hukommelsen. Imidlertid fik jeg dog i de 8-10 dage mit ophold varede, forøget mine samlinger med 36 æventyr, af hvilke 9 ikke før har været offentliggjorte for vort land. De øvrige æventyr – varianterne og pendanterne – er også, næsten uden undtagelse, eiendommelige og interessante".

Kjersti døde på Sundbøhaugen 5. april 1881, tre år etter at Moe hadde vært hos henne. Mesteparten av stoffet hennes gikk i arv til datteren, Anne Sundbøhaugen.

Folkeminnesamleren Rikard Berge skrev i sin bok *Norsk sogukunst : sogusegjarar og sogur* om et besøk hos Anne Sundbøhaugen i 1910:

> De var de eg hadde høyrd mykje gjeti mor hennar, Kjersti Eivindsdotter Haugland i Flatdal. Ho var ein makelaus sogusegjar, fortalde Sigurd Telnes og Aslak Smeddal meg. De heittest M.B. Landstad skreiv mykje etter henne; de veit eg daa ikkje. Men Molkte Moe skreiv mykje etter henne, de er visst. Ho var seinst nedleigd paa Sundbøhaugen i Flatdal. (---) Moe teikna au upp visur, gaatur og fessar etter henne.
> 
>

Referanser
----------

1. 1 2 3  Berge, Rikard (1924). *Norsk sogukunst : sogusegjarar og sogur*. Kristiania: Aschehoug. s. 102.
2. ↑  Moe, Molkte (1880). *Indberetning afgiven under 7. Febr. 1879 af cand.philos. Moltke Moe til det akademiske kollegium om en i sommeren og høsten 1878 med offentligt stipendium foretagen rejse til Telemarken for at samle folketraditioner og folketro*. s. 18.
3. ↑  Moe, Moltke (1929). *Folke-eventyr frå Flatdal*. Norsk folkeminnelag. s. 5–6. «FYREORD: Då Molkte Moe var på den fyrste samlarferdi si til Telemark sumaren og hausten 1878, kom han ogso til Flatdal, der han skreiv upp dei eventyri som her er prenta. (---) Kjersti Haugland heitte eventyrforteljaren, og etter henne er alle eventyri i denne samlinga so nær som tvo (---). Nr. 17 er etter "Kjersti Haugland å dotteri Gonil Sundbøhaugen". Ei anna dotter til Kjersti Haugland var den framifrå eventyrforteljaren Anne Sundbøhaugen, som Rikard Berge skreiv upp etter i 1910 (Norsk sogukunst, s. 102 ff.).»
***Boleroen***, op. 19, var skrevet av Frédéric Chopin i 1833 og utgitt året etter. Det er et av hans mindre kjente pianostykker, selv om det er blitt innspilt mange ganger.

Den generelle tonearten til Bolero er vanskelig å bestemme. Verket åpner med tre unisone oktaver i G *fortissimo*, så en lang introduksjon i C-dur, før hoveddel av Boleroen er i A-moll. Det er avbrutt av seksjoner i A-dur, Ass-dur, Bess-moll og B-moll før det vender tilbake til A-moll. Det ender i en triumferende A-dur.

Verket var dedisert til den skotskfødte, men halvt franske Mademoiselle la Comtesse Émilie de Flahaut, som da bare var 14 år gammel, men som seinere ble grevinner av Shelburne. 

Den åpenbare inspirasjon for Boleroen var Chopins vennskap med den franske sopranen Pauline Viardot. Faren til Pauline, den kjente spanske tenoren Manuel Garcia, hadde introdusert boleroer til Paris da Chopin kom til byen. Biografen hans, Frederick Niecks, spekulert på at det var inspirert av Boleroen i Daniel Aubers *La muette de Portici* fra 1828.

Til tross for det tilsynelatende spanske anstrøket i stykket, har det blitt beskrevet som en polonese i forkledning, eller en *bolero à la polonaise*, som med sine rytmer minner mer om den nasjonale dansen fra Chopins hjemland enn noe spansk. Det var skrevet fem år før Chopin besøkte Spania for første gang i 1838.

Referanser
----------

1. ↑  Otto-Haas Music
2. ↑  Naxos Arkivert 2. april 2012 hos Wayback Machine.
3. 1 2  Chopin Files Arkivert 23. juli 2011 hos Wayback Machine.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**John Bowlby** (født 26. februar 1907, død 2. september 1990) var en britisk psykolog, psykiater og psykoanalytiker, kjent for sitt arbeid med utvikling hos barn og dannelsen av tilknytningsteori.

Liv og karriere
---------------

John Bowly studerte i sin ungdom psykologi ved Trinity College i Cambridge, og vant flere priser for fremragende intellektuelle bidrag. Etter Cambridge jobbet han med mistilpassede og avvikende barn, og ble i en alder av 22 tatt opp ved University College Hospital i London, hvor han studerte medisin. Før legestudiet var over, begynte han på Institute for Psychoanalysis, hvor han jobbet med voksenpsykiatri. Han kvalifiserte som psykoanalytiker i 1937, 30 år gammel.   

På grunn av sitt tidligere arbeid med mistilpassede og avvikende barn ble Bowlby interessert i utvikling hos barn og begynte å jobbe på en barneklinikk i London. Denne interessen ble forsterket av konsekvensene 2. verdenskrig hadde for mange barn; der mange ble adskilt fra sine foreldre enten ved død eller evakuering, inkludert jødiske barn som ble reddet ut av Tyskland. På slutten av 50-tallet hadde han samlet en stor mengde observasjoner og teori som underbygget viktigheten som tilknytning har for barns utvikling.  

Bowlby var interessert i å finne ut nøyaktig hvilke mønstre av familieinteraksjoner som er involvert i både normal og patologisk utvikling. Han fokuserte på hvordan tilknytningsvansker ble overført mellom generasjoner. Under dannelsen av tilknytningsteori foreslo han at tilknytningsatferd grunnleggende sett er en evolusjonsstrategi for overlevelse, som beskytter barn mot rovdyr. Mary Ainsworth, som var en av Bowlbys studenter, videreutviklet og testet ideene hans, og spilte en stor rolle for teorien ved å foreslå at det finnes ulike typer tilknytning.

Referanser
----------

1. 1 2   Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
2. 1 2   The Peerage, The Peerage person ID p17608.htm#i176077, oppført som Lt.-Col. Edward John Mostyn Bowlby[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   Social Networks and Archival Context, SNAC Ark-ID w6tf13mf, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
4. ↑   Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/John-Bowlby, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
5. ↑   Base biographique, oppført som (Edward) John M. Bowlby, BIU Santé person ID 48781[Hentet fra Wikidata]
6. ↑   The Peerage person ID p17608.htm#i176077, besøkt 7. august 2020[Hentet fra Wikidata]
7. 1 2 3 4 5   The Peerage[Hentet fra Wikidata]
8. ↑   Oxford Dictionary of National Biography[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Prabook **·** Brockhaus Enzyklopädie **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** LIBRIS **·** SUDOC **·** NDL **·** NKC **·** ICCU **·** BNE
 |
Malt palmettdekorasjon på gresk vase. Sen korintisk stil, ca. 425-400 f.Kr. Funnet i Chorsiai, Boeotia.
Svartglasert oinochoe (vinmugge) dekorert med palmetter og flygende fugler, ca. 520-500 f.Kr. Fra Vulci.
**Palmett** (fra fransk - avledet fra *palme*, også kalt *anthemion*, fra gresk ανθέμιον, *en blomst*) er et kunstnerisk motiv basert på en vifteformet ornament med symmetrisk ordnede palmeblad. Det ble i stor grad benyttet i den greske og romerske tiden for å dekorere:

* Fronten av en antefix
* Den øvre del av en stele eller vertikal gravstein
* Innsnevringen av jonisk søyle på Erechtheum og dens fortsettelse som en dekorativ frise på veggene av det samme
* Cymatium, en modellering av cornice (fra italiensk i betydningen «kant», «framspring»)

Selv om det er generelt kjent som et vivendelornament ettersom det minner om denne blomsten er dens opprinnelse blomsten til akantusplanten.

Det er antatt at palmett har sin begynnelse i oldtidens Egypt og ble opprinnelig basert på egenskapene til ulike blomster, blant annet papyrus og lotusblomsten, eller lilje ved å representere nedre og øvre Egypt i deres fruktbare forbund før det ble assosiert med palmetreet. Fra de tidligste tider var det en sterk tilknytning mellom solen og palmett er antagelig også en tidlig form for glorie.

Referanser
----------

1. ↑  Bokmåls- og nynorskordboka
2. ↑  Glossary

Eksterne lenker
---------------

* Ancient Egypt, the tree of life – Oldtidens Egypt, livets tre
* Plant Ornament : Its Origin and Development in the Ancient Near East Arkivert 12. juli 2020 hos Wayback Machine. – Planteornamentikk – opprinnelse og utvikling i Midtøsten i oldtiden

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | GND
 |
**Kjersti Ertresvaag Andersen** (født 1969) er en norsk diplomat. Hun er oppvokst i Randaberg i Rogaland. Etresvaag Andersen var elev ved Kongsgård skole i Stavanger .
Hun er cand.mag i historie, statsvitenskap og geografi fra 1993 og cand.polit i statsvitenskap fra 1997.

Diplomatisk karrière
--------------------

Aspirant til utenrikstjenesten 1997-1999

Ambassadesekretær ved Norges ambassade i Berlin, Forbundsrepublikken Tyskland 1999-2001

Rådgiver ved Utenriksministerens sekretariat, Utenriksdepartementet 2002-2006

Underdirektør i Utenriksdepartementet 2006–2009

Avdelingsdirektør, stabssjef for utenriksministrene Støre, Barth Eide, og Brende 2009–2014

Ekspedisjonssjef 2014–2018

Ambassadør til Republikken Østerrike 2018–2022

Referanser
----------

1. ↑  Stavanger Aftenblad Lokal & Kultur: "Randaberg-jente passer på Støre", 18. oktober 2011 s.14.

Kilder
------

* Store norske leksikon
* 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** VIAF
 |
**Natalja Kljutsjarjova** (russisk: Наталья Ключарева, født 1981 i Perm) er en russisk forfatter.

Biografi
--------

Kljutsjarjova studerte filologi ved Det pedagogiske universitetet i Jaroslavl. Hun har jobbet som redaktør i TV og for litterære tidsskrift. I 2005 flyttet hun til Moskva, hvor hun jobber som journalist. Debuterte med diktsamlinga «Hvite pionerer» (Белые пионеры) i 2006, men slo igjennom med «Russland rundt på tredje klasse» (Россия: общий вагон) i 2008. I 2007 mottok hun Jurij Kazakov-prisen for novella «Et år i Raj» (Один год в Раю).

Forfatterskap
-------------

Kljutsjarjova skriver både prosa og poesi. I tillegg til flere bokutgivelser har hun også blitt publisert i ulike tidsskrift. Hun skriver engasjert om sosiale problemer i dagens Russland, særlig på landsbygda, og er tydelig inspirert av russiske klassikere som Anton Tsjekhov.

Utvalgt bibliografi
-------------------

* *Hvite pionerer* (Белые пионеры, 2006, diktsamling)
* *Russland rundt på tredje klasse* (Россия: общий вагон, 2008, roman)
* *SOS* (SOS, 2009, roman)

Referanser
----------

1. ↑   MAK, oppført som Natal'â L'vovna Klûčareva, PLWABN-ID 9810663030405606[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* Informasjon på Debut-prisens hjemmesider
* Informasjon på sidene Russlands nye litterære kart

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** BIBSYS **·** BIBSYS **·** VIAF **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** NKC
 |
**Kjersti Hatlen Lunde** (født 10. oktober 1935 i Hatlen, Isfjorden i Romsdal) er en norsk kunsthåndverker og maler. Hun er bosatt i Suldalsosen hvor hun har eget verksted. Hun arbeider innen tekstil, noen ganger med eksprimentelle teknikker, noe som plasserer henne i grenselandet som billedkunstner. Hun maler også med gouache. Hennes billeduttrykk er ofte religiøse og hun har utsmykket flere kirker og bedehus.

Liv og virke
------------

Lunde vokste opp i et kunstnerhjem og lærte mye av sin far, kunstmaleren Halvard Hatlen. Hun studerte ved Bergen kunsthåndverkskole fra 1954 til 1959. Hun har vært timelærer i forming for barne- og ungdomsskolen fra 1969 til 1975. Hun har hatt kurs i billedvev.

Lunde har tegnet mønster for flere norske tekstilfabrikker. Hun fikk premierte et utkast i en designkonkurranse av pledd hos Dale Fabrikker, Bergen. Dette pleddet ble produsert tidlig på 1960-tallet. Hun vant også en konkurranse for design av en rye hos Sellgren & Co i Trondheim.

Av kunstneriske utsmykninger er et teppe i Suldal kirke (1977), ett tekstilrelieff i Norheim kirke, Haugesund (1980). Ved Ulla-Førreverkene (NVE-Statskraftverkene i Suldalsosen) ett vevet teppe og applikasjonsarbeide i oppholdsrom og spisesal (1980-1981). I Suldal Bedehus er en stor tekstil veggdekorasjonen, den er spent opp på rammer som gjør den delvis skulpturell. Hatlen har laget flere kirkelige tekstiler, messehagler, stolaer og båretepper. Hun er også innkjøpt av Statoil, Rogaland fylke og Suldal kommune.

Lunde mottok Statens etableringsstipend i 1976. Samme året mottok hun Rogaland fylkes kulturstipend. Hun har hatt Statens garantiinntekt for kunstnere fra 1978. Hun er medlem Norske kunsthåndverkere, hvor hun har vært jurymedlem, medlem i kunstnerisk råd (1980) og nestformann i Norske kunsthåndverkere Rogaland (1981). Hun hadde et konsulentoppdrag i Rogaland fylke i 1981.

Utstillinger (utvalg)
---------------------

* Norske kunsthåndverkere, Stavanger, 1976
* Norsk kunsthåndverk, 1977
* Nordiske kulturdager, Haugesund, 1977
* Norsk kunsthåndverk, vandreutstilling Rogaland, 1979
* Molde Kunstforening, 1960
* Grand Hotell, Åndalsnes, 1960
* Lindum, Suldal, 1979

Referanser
----------

1. ↑   Artists of the World Online, AKL Online kunstner-ID 00321753[Hentet fra Wikidata]
2. ↑   Norsk kunstnerleksikon, Norsk kunstnerleksikon ID Kjersti\_Hatlen\_Lunde, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
3. ↑   KulturNav, KulturNav-ID 2b77bd21-7ba7-4df9-a26f-9d17fc29070d, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]

Litteratur
----------

* *Norsk kunstnerleksikon.* Universitetsforlaget, 1982-1986.

Eksterne lenker
---------------

* Kjersti Hatlen Lunde - Norsk kunstnerleksikon

Portal: Kunst

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Norsk kunstnerleksikon **·** KulturNav
 |