recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Van Keulenfjorden** er en fjordarm som går av Bellsunds sørside på Spitsbergen på Svalbard.

Geografi
--------

Fjorden strekker seg omtrent 40 kilometer i sørøstlig retning til Nathorstbreen som kommer ned i bunnen. I tillegg til Nathorstbreen kommer også Doktorbreen og Penckbreen ned i fjorden. Ved munningen på sørsiden ligger den 1 205 meter høye Berzeliustinden. Ellers omgis fjorden av et fjellplatå på 600-800 meter som er gjennomskåret av isbreene. Morenelandskap langs kystlinjen på begge sider.

Fjorden er en del av det geografiske skillet mellom Nathorst Land på nordøstsiden og Wedel Jarlsberg Land på sørvestsiden. Fra fjordbunnen og østover ligger Torell Land. Den nordlige grensa til Sør-Spitsbergen nasjonalpark går langs midten av Van Keulenfjorden. I Bourbonhamna, ved innløpet i sør, ligger et skipsvrak som er fredet som kulturminne.

Navn
----

På sitt kart fra 1710 plasserte Giles og Rep ei lita bukt ved innløpet til den nåværende Van Keulenfjorden, og de kalte bukta Van Keulens Baaijtje, til ære for Gerard van Keulen, utgiveren av kartene deres. I 1820 brukte William Scoresby navnet om hovedfjorden. Van Keulen, basert i Amsterdam, var en stor utgiver av sjøkart. Forlaget var i drift fra 1680 til først på 1800-tallet. Det ble grunnlagt av Johannes van Keulen, og Gerard van Keulen var hans sønn.

Se også
-------

* Recherchefjorden
* Van Mijenfjorden

Referanser
----------

1. ↑  (Eholmen—Nathorstbreen) Uoffisielt mål gjort i Statens kartverks Norgeskart.no.
2. ↑  *Den Norske los. 7 (1990): Farvannsbeskrivelse Svalbard og Jan Mayen*. Norges sjøkartverk, Stavanger 1990. Side 206. ISBN 8290653069
3. ↑  Kulturminnesøk: Bourbonhamna, Van Keulenfjorden[*død lenke*]. Besøkt 5. mars 2012.
4. ↑  «Giles & Rep 1710». *Stadnamn i norske polarområde, Referansar*. Norsk Polarinstitutt. Besøkt 12. mars 2013.
5. ↑  Van Keulenfjorden *Stadnamn i norske polarområde*, Norsk polarinstitutt. Besøkt 12. mars 2013

Eksterne lenker
---------------

* (en) Van Keulenfjorden – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata
* Universitetet i Oslo: *Deglasiasjon av Van Keulenfjorden, Svalbard, de siste 130 år:* .... Sammendrag av Marit Carlsen.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** GeoNames **·** Norsk polarinstitutt
 |
***De røde seil*** (originaltittel: *Алые паруса*) er en sovjetisk film fra 1961, regissert av Aleksandr Ptusjko.

Handling
--------

Historien finner sted i en liten fisker-landsby. Den tidligere sjømannen Longren oppdrar datteren sin Assol på egen hånd etter å ha mistet sin elskede kone. Han tjener et magert levebrød ved å selge leketøysbåtene han skjærer ut av tre. Som barn møter Assol en gammel mann, som påstår å være en trollmann. Han lover den lille jenta at en dag skal en prins komme til landsbyen deres, på et skip med skarlagenrøde seil, for å ta henne med seg langt vekk fra hjem-byen hennes. Landsbyboerne håner henne når hun forteller denne historien, men Assol tror at drømmen hennes kommer til å gå i oppfyllelse en dag.

Arthur Gray er sønn av en velstående adelsmann som velger å reise fra sin grusomme far, i håp om å leve sitt eget liv til sjøs. Han oppnår til slutt å bli utnevnt til kaptein på et større handelsfartøy. Etter å ha lagt til havn i nærheten av Assols landsby, spionerer Arthur på den unge jomfruen som har sovnet i skogen. Han blir raskt forelsket i denne ukjente kvinnen. Etter å ha spurt seg for i resten av landsbyen får Arthur høre om Assols drøm, og han setter umiddelbart i gang med å gjøre historien hennes til virkelighet.

Skuespillere
------------

* Anastasiya Vertinskaya som Assol
* Vasily Lanovoy som Arthur Grey
* Yelena Cheremshanova som den unge Assol
* Aleksandr Sasha Lupenko som den unge Arthur
* Ivan Pereverzev som Longren
* Nikolay Volkov som Egl.
* Sergei Romodanov som Kaptein Gop
* Oleg Anofriyev som Letika.
* Pavel Massalsky som Arthurs far.

Referanser
----------

1. ↑  .
2. 1 2   *Freebase-data fra Google*, Google, Wikidata Q15241312,
3. ↑  Капитан Грей, офицер Варавва: каким мы запомним Василия Ланового[*død lenke*]
4. ↑  АЛЫЕ ПАРУСА

Eksterne lenker
---------------

* (en) *De røde seil* på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

* (en) *De røde seil* på AllMovie Rediger på Wikidata

* (nl) *De røde seil* på MovieMeter Rediger på Wikidata

* (en) *De røde seil* på Rotten Tomatoes Rediger på Wikidata
**Sinabung** (indonesisk: *Gunung Sinabung*) er en stratovulkan på Karo-platået på Nord-Sumatra i Indonesia. Den har mange lavastrømmer på sidene. Furamoliske aktiviteter (sprekker der damp, gass og lava slippes ut) ble sett på toppen i 1912, men ingen utbrudd var registrert siden 1600, før utbruddet om morgenen 29. august 2010. I 2014 var det igjen utbrudd.

Den nærmeste bysenter til vulkanen er Medan.

Utbruddet i 2010
----------------

Vulkanen hadde vært inaktiv i mange år, og det forrige utbruddet var i år 1600. Aske og røyk ble kastet opp i atmosfæren i opp til 1,5 kilometers høyde, og lava strømmet ut av krateret.

Indonesiske myndigheter rapporterte å ha evakuert «minst 12 000 mennesker» fra området. Til tross for rapporter om avtagende aktivitet, sa lederen av Indonesias vulkanologiske senter at vulkanen ville forbli på det høyeste farenivå, fordi forskerne hadde liten kunnskap om vulkanens utbruddsmønstre.

Utbrudd i 2014
--------------

I januar 2014 begynte nye utbrudd fra Sinabung. Utbruddet mellom 22. og 28. januar skapte en pyroklastisk strøm som strakte seg 1,5 km ned langs vulkanens sørside. 28 715 personer ble evakuert. Den 1. februar 2014 kom et nytt utbrudd, med 16 omkomne og av dem 5 skoleelever som følge. 31 739 personer ble evakuert.

Utbrudd i 2016
--------------

Den 9. mai 2016 ble en person drept av en gjørmestrøm som traff landsbyen Kutambaru.

Sju personer omkom som følge av utbrudd 22. mai 2016. De omkomne drev jordbruk i et område som var erklært som utrygt. Askeskyen strakte seg 3 km til værs.

Referanser
----------

1. ↑  «Cloud of Destruction: Mount Sinabung Erupts», *Bloomberg*, 7. januar 2014.
2. ↑  «Sinabung» Arkivert 28. juni 2015 hos Wayback Machine. Global Volcanism Program.
3. ↑  «Indonesia volcano Sinabung in deadly eruption», *BBC News*, 1. februar 2014.
4. ↑  «No additional victims found at Mt. Sinabung», *The Jakarta Post*, 3. februar 2014.
5. ↑  «As Mt. Sinabung rumbles on as Mt. Kelud fears rise», *The Jakarta Post*, 5. februar 2014.
6. ↑  «Sinabung». *Global Volcanism Program*. Besøkt 22. mai 2016.
7. ↑  «Indonesia volcano: Seven killed as Mount Sinabung erupts». *BBC News* **(engelsk)**. 22. mai 2016. Besøkt 22. mai 2016.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
Begbymannen
**Begby** er et tettsted som ligger i Fredrikstad kommune, tidligere Borge kommune, i Østfold og kan regnes som slags forstad til Fredrikstad Sentrum. Tettstedet grenser til Skjærviken i nord, Sellebakk i vest og Østsiden/Kongsten i sør og har ca 3500 innbyggere i 2016.[]

Riksvei 110 Haldenveien (også kjent som Oldtidsveien) går tvers gjennom (nord/sør) Begby. Begbyveien er hovedveien mellom Begby og Sellebakk selv om denne er definert som en lokalvei.

Langs Riksvei 110 ligger Begby Senter (også kjent som Begbyhallen fra tidligere). Dette kjøpesenteret inneholder blant annet dagligvarebutikk, apotek og blomsterforretning (pr juni 2016).

Begby skole er en barne- og ungdomsskole med ca. 550 elever.[]. Skolen ble åpnet i 1977. Det finnes også flere barnehager.

Begby I.L. er det eneste idrettslaget og hovedaktiviteten er fotball. Klubbens A-lag for menn spiller i 5 divisjon. Klubben fikk i 2008 en helt ny kunstgressbane som ligger rett ved Begby skole. 

Det ligger finnes to store boligfelt som nesten har vokst sammen til ett. Det noe eldre Moenfeltet og det relativt nye Bråtenfeltet. Begge har en felles innkjøring fra Riksvei 110. Moenfeltet er av unge lokale også kjent under navnet "Begby Hills".[] Som navnet tilsier ligger boligfeltet litt i høyden. 

Sangeren Marianne Antonsen og fotballspilleren Isabell Herlovsen er oppvokst på Begby.

Helleristningene ved Begby inneholder, blant andre motiver, den berømte figuren Begbymannen. Helleristningene og flere andre arkeologiske funn har bidratt til å gi Riksvei 110 navnet Oldtidsveien.
**Sinai, Faran og Raitho erkebispedømme** er et gresk-ortodoks erkebispedømme på Sinaihalvøya. Som autonom delkirke av det gresk-ortodokse patriarkatet av Jerusalem er det den minste selvstendige kirken i den ortodokse kommunion: **Den sinaittiske ortodokse kirke**. Erkebiskopen av Sinai er samtidig hegumen (abbed) av Katarinaklosteret.

Erkebispedømmet omfatter hele Sinaihalvøya, men har bare ansvar for rundt 900 kristne, dvs. mindre enn to promille av halvøyas befolkning. Ved siden av munkene ved Katarinaklosteret inkluderer dette tallet nonnene ved kvinneklosteret i oasen Feiran (oldtidens *Faran*), en liten gresk-ortodoks minoritet i og rundt havnebyen el-Tur (oldtidens *Raitho*), noen eremitter i klostrenes omgivelser samt munker og personalet ved flere ekstraterritorielle datterklostre i Kairo, Istanbul, Tripoli, Hellas og på Kypros.

Faran var bispedømmets opprinnelige sete. På 300-tallet nevnes for første gang en biskop av Faran (Theodoros I). Han var sannsynligvis suffragan under erkebiskopen av Petra. 300 år senere, i 681, ble biskop Theodoros II avsatt på grunn av monoteletisme, og bispetittelen ble etter dette overført til abbeden ved Katarinaklosteret.

1575 opphøyet den økumeniske patriark av Konstantinopel biskop Evgenios II til erkebiskop og bekreftet samtidig erkebispedømmets autonomi. Kirken er altså fullstendig selvstyrt, etter egen oppfatning sågar autokefal. Katarinaklosterets munker velger en hegumen, som så vies til erkebiskop av den gresk-ortodokse patriarken av Jerusalem.

Se også
-------

* Katarinaklosteret
* Liste over erkebiskoper av Sinai

| * v
* d
* r
Den ortodokse kirkens særkirker |
| --- |
| Oldkirkelige patriarkater | 
Konstantinopel •
Alexandria •
Antiokia •
Jerusalem
 | Mosaikk av Jesus Kristus Pantokrator i Haga Sofia |
| Andre patriarkater | 
Bulgaria •
Georgia •
Romania •
Russland •
Serbia
 |
| Andre autokefale kirker | 
Albania •
Amerika\*\* •
Hellas •
Kypros •
Polen •
Tsjekkia og Slovakia •
Ukraina
 |
| Autonome og selvstyrte kirker\* | 
Athos (Ko) •
Estland\*\* (Ko) •
Estland\*\* (Ru) •
Finland (Ko) •
Kviterussland (Ru) •
Japan (Ru) •
Latvia (Ru) •
Makedonia (Se) •
Moldova\*\* (Ro) •
Moldova\*\* (Ru) •
ROUK (Ru) •
Sinai (Je) •
Ukraina (Ru)
 |
| De oldkirkelige patriarkatene er sortert etter æresrang, de resterende kirkene alfabetisk.\* Det overordna patriarkatet er angitt i parentes.\*\* Autokefali/autonomi er ikke anerkjent av alle ortodokse kirker. |
**Nicolai Andreas Lundius** eller **Nicolai Lundii Lappi** (muligens 1659–1726) var en svensk prest av samisk herkomst. Han er kjent for verket *Descripio Lapponiæ*, som er skrevet i 1670-årene, og er en av de eldste beskrivelsene av den samiske noaiden.

Lundius ble trolig født i Nasafjäll og vokste opp i Kvikkjokk. Han ble student i Uppsala i 1674, og det oppgis i den forbindelse av han var sønn av Andreas Petri Lundius, som var den første svenske samiske prest da han ble utnevnt til pastor i Arvidsjaur i 1640. 

*Descripio Lapponiæ* ble antagelig skrevet på oppfordring fra Johannes Schefferus i forbindelse med hans *Lapponia*, og har sannsynligvis blitt til mellom 1674 og 1679. Lundius kjenner og henviser til skriftene fra Samuel Rheen (1671) og Johannes Tornaeus (1670-tallet).

Referanser
----------

1. ↑  laponia.info Gunilla Edbom: *Kulturhistorisk kunskapsöversikt för Laponia*[*død lenke*]
2. ↑  Brita Pollan i *Noaidier*, 1992
3. ↑  stenudd.se Litteratur om samisk mytologi

Bibliografi
-----------

* Lundius, Nicolaus. *Descriptio Lapponiae*; utgitt av K.B. Wiklund i *Bidrag till känendom om de svenska landsmålen och svenskt folkliv*. 41 sider. Uppsala, 1905.
Chanel No. 5 i den klassiske flasken.
Parfymer er tilgjengelig i flere konsentrasjoner, *eau de parfum, eau de toilette* og *eau de cologne*. På bildet en Chanel N°5 *eau de toilette* fra 1970.
**Chanel No. 5** er blant de mest kjente parfymene i verden. Den var den første duften lansert av den parisiske moteskaperen Gabrielle «Coco» Chanel.

Historie
--------

Opphavsmann var den russiskfødte Ernest Beaux. Chanel var opptatt av personlig renslighet, og følte seg plaget av kroppslukten fra kundene sine. Hun ønsket å lansere en duft som først og fremst var frisk. Dette oppnådde man den gang ved å tilsette sitron og bergamott, men problemet er at begge er flyktige straks de kommer i kontakt med huden. Aldehyd lukter like friskt, men er så kraftig at parfymørene nølte med å ta det i bruk. På ferie ved Cote d'Azur i 1920 ble Chanel kjent med Beaux, og foreslo oppgaven for ham. Beaux utarbeidet ti ulike dufter og presenterte dem for Chanel. De var nummerert fra 1 til 5 og fra 20 til 24. Chanel valgte nr 5. Hun sa senere: «Den var det jeg ventet på. En parfyme som ingen annen.» Duften, fylt av jasmin, roser, sandeltre og vanilje, ble en øyeblikkelig suksess. Chanel sprayet den i luften rundt seg, og alle kvinnene reagerte positivt på den. Men ryktet ville ha det til at nr 5 ble til ved en glipp på laboriatoriet, der Beaux' assistent angivelig skulle ha tømt altfor mye aldehyd i blandingen.

Parfymen ble lansert i mai 1921. Den Chanel No. 5 som selges i dag, er likevel ikke den duften som kom på markedet den gang. Monroe spurte Beaux hva de kunne gjøre for å hindre andre i å etterligne duften. De ble enige om at han skulle gjøre parfymen så dyr at det ville avskrekke andre produsenter, og Beaux tilsatte de dyreste ingrediensene han hadde - jasmin fra Grasse, mairose, en særlig type ylang-ylang, og til sist aldehyd for å lette all denne fylden.

Spesielt kjent ble merket over tretti år senere. I 1953, da Marilyn Monroe ble spurt om hva hun hadde på seg når hun sov, svarte hun: «Chanel No. 5, selvfølgelig.» Monroe ble likevel ikke brukt i reklame for Chanel No. 5 før i 2013.

Referanser
----------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. 1 2
6. ↑

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** NKC
 |
**Nicolai Helland** (født 30. september 1861 i Ringsaker, død 30. januar 1938) var en norsk lokalpolitiker og kobberslager som representerte Arbeiderpartiet. Han ble valgt til Hamar Arbeiderpartis første leder da det ble stiftet 27. januar 1907. Han ble ordfører i 1927 etter at Venstres representanter stemte på han istedenfor Høyres kandidat. I 1930 ble han eksludert fra Arbeiderpartiet etter å ha deltatt på et arrangement på Slottet. Helland ble likevel gjenvalgt som ordfører med alle Aps stemmer noen måneder senere.

I 1885 bosatte han seg i Milwaukee i USA hvor han stiftet familie og fikk fem barn. Etter ni år flyttet han tilbake til Norge.

Nic. Helland jobbet ved jernbaneverkstedet i Hamar fra 1894 til 1926. Helland var bestefar til Thor Howard Helland.

Nic. Hellands gate i Hamar er oppkalt etter han.

Referanser
----------

1. ↑   oppført som Nic. Helland, lokalhistoriewiki.no[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  HA (17. desember 1926): Venstre kastet Holst Larsen som ordfører. *Hamar Arbeiderblad*
3. 1 2  Geir Vestad (28. mai 2003): By-leksikonet: Nicolai Helland. *Hamar Arbeiderblad*, s. 7.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**C. Holst Larsen** | **Hamars ordfører**(1927–1930) | Etterfølger:**Johannes Berg** |

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Lokalhistoriewiki **·** Historisk befolkningsregister
 |
**Bååstede** er et prosjekt som ble startet i 2012 for å tilbakeføre samiske gjenstander fra Norsk Folkemuseum og Kulturhistorisk museum til seks samiske museer. Selve ordet «bååstede» betyr «tilbake» på sørsamisk.

Tilbakeføringsavtalen
---------------------

Prosjektet er tuftet på en avtale som ble signert i Sametinget i Karasjok den 19. juni 2012. Avtalen omtales på norsk som «Tilbakeføringsavtalen for samisk museumsmateriale», og i avtalen forpliktet Norsk Folkemuseum og Kulturhistorisk museum ved Universitetet i Oslo seg til å avlevere samiske museumsgjenstander til de seks museene som hører inn under Sametingets ansvarsområde. I alt omfattet avtalen plikt til å avlevere om lag 2000 gjenstander, det vil si halvparten av den samiske samlingen som befant seg ved Norsk Folkemuseum. Kulturhistorisk museum hadde i 1951 deponert sin del av denne samlingen ved Folkemuseet.

De to museene i Oslo skulle stille til rådighet for de seks samiske museene arkivmateriale som grunnlag for utvelgelsen av hvilke gjenstander de seks museene anså som mest aktuelt å få tilbakeført. Deretter skulle en kommisjon med representanter fra alle de involverte partene, avgjøre hvilke gjenstander som skulle avleveres. Avtalen la opp til at tilbakeføringen skulle være fullført høsten 2017.

De seks samiske museene
-----------------------

I henhold til Tilbakeføringsavtalen skulle følgende seks museer være mottager av de om lag 2000 gjenstandene fra samlingen til Norsk Folkemuseum og Kulturhistorisk museum:

* Tana og Varanger Musumssiida, Øst-Finnmark,
* RiddoDuottarMuseat, Vest-Finnmark
* Samtidsmuseet for nordlige folk, Manndalen i Troms
* Várdobáiki, Evenes i Troms
* Arran Lulesamisk senter, Tysfjord
* Saemien Sijte, Sørsamisk museum og kultursenter, Snåsa

Referanser
----------

1. 1 2 3  «Bååstede - Norsk Folkemuseum». *norskfolkemuseum.no* **(norsk)**. Besøkt 17. juni 2018.
2. 1 2  «Bååstede - Saemien Sijte». *Saemien Sijte*. 6. juni 2017. Besøkt 17. juni 2018.
3. ↑  «RidduDuottarMuseat». *Riddoduottarmuseat* **(norsk)**. Besøkt 17. juni 2018.
4. ↑  «RiddoDuottarMuseat - Om Bååstede». *Riddoduottarmuseat* **(engelsk)**. Arkivert fra originalen 17. juni 2018. Besøkt 17. juni 2018.
5. ↑  «Forside - Senter for nordlige folk». *Senter for nordlige folk*. Besøkt 17. juni 2018.
6. ↑  «Várdobáiki | Museum». *www.vardobaiki.no*. Arkivert fra originalen 17. juni 2018. Besøkt 17. juni 2018.

Eksterne lenker
---------------

* Om Bååstede på Norsk Folkemuseums nettsider

| * v
* d
* r
Samiske museer  **·** Samisk museumslag **·** Bååstede |
| --- |
| Norske | **RiddoDuottarMuseat**: De Samiske Samlinger **·** Kautokeino bygdetun **·** Porsanger museum **·** Kokelv sjøsamiske museum **Tana og Varanger Museumssiida**: Tana museum **·** Saviomuseet **·** Äʹvv skoltesamisk museum **·** Varanger Samiske MuseumSamtidsmuseet for nordlige folk **·** Gállogieddi **·** Várdobáiki **·** Árran **·** Saemien Sijte |
| Andre | Ájtte i Jokkmokk, Sverige **·** Siida i Enare, Finland |
**Nicolai Frederik Reichwein** (født 1692 på Næs ved Tønsberg, død 14. oktober 1761 i Itzehoe i hertugdømmet Holstein) var en dansk-norsk offiser.

Karriere
--------

Han var sønn av kaptein Frederik Christian Reichwein til Næs (ca. 1660-1730) og Else Cathrine Andersdatter Bildt (d. før 1709). Han begynte sin karriere som sersjant ved Frederik Christopher de Cicignons infanteriregiment. 1716 ble han fenrik, samme år sekondløytnant, 1723 ved Grenaderkorpset, 1728 premierløytnant, 1734 karakterisert kaptein ved Drabantgarden, samme år virkelig kaptein ved Grenaderkorpset, 1738 karakterisert major, 1744 premiermajor, samme år karakterisert oberst, 1748 sjef for 1. akershusiske nasjonale infanteriregiment, 1754 for et gevorbent regiment og i 1755 generalmajor. I 1758 ved Nordenfjeldske gevorbne regiment.

Han døde den 14. oktober 1761 i Itzehoe i Holsten, og ble bisatt ti dager senere samme sted.

Familie
-------

Reichwein ble gift første gang den 29. juni 1735 i Vor Frue kirke (København) med Søster Christiansdatter Scavenius (1699 –1738). Med henne fikk han barnene:

* Ingeborg Kirstine (1736–1815), gift i Christiansborg slottskirke med generalmajor Valentin Vilhelm Hartvig Huitfeldt (1719–1792)
* Else Cathrine (1737–1814), gift i Christiansborg slottskirke med major Christoffer Christian Huitfeldt (1720–1759)
* Frederik Christian Reichwein (d. 1739)
* Frederik Christian Reichwein (d. 1750)
* Søster, døpt 8. februar 1752 i Christiania slottskirke. Var i 1789 som sinnssvak sendt til tukthus i Hamburg, senere til Glückstadt.

Annen gang giftet Reichwein seg med Anne Marie Lillienskiold (1708–1792).

Referanser
----------

1. 1 2 3  Thiset, Hiort-Lorenzen, Bobé, Teisen: *Danmarks Adels Aarbog*, 1910, s. 358–59

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Geni
 |
**Bækkesteinen 2** er en runestein, funnet i Bække i Danmark. Steinen ble funnet i 1858 liggende som baugstein i en skipssetning ved to gravhauger fra bronsealderen, Klebæk Høje, på en mark ved Bække ca. 1 km fra hovedveien. Det er ikke uvanlig at runesteiner knytter bånd til bronsealderen, som for eksempel Glavendrupsteinen med skålgroper. Bækkesteinen 2 er reist ikke langt fra Bækkesteinen 1 og Læborgsteinen, som ligger sørvest for Jelling.

Funnsted
--------

Utdypende artikkel: Klebæk Høje

Steinen lå som baugstein i en skipsetting fra bronsealderen.

Steinen
-------

Runene er risset på en stein av granitt. Steinen er 126 centimeter høy, 106 centimeter bred, og har en tykkelse på 60 centimeter.

Datering
--------

Steinen er datert til eldre vikingtid.

Innskrift
---------

Innskriften, som er ordnet i parallelordning, begynner nederst til venstre og er preget av sterke forkortelser. 

**hribna:ktubi:kri ukub þsi**  

**aft:uibruk mþu sin**

Utskrevet på norrønt blir det:

*Hrafnunga-Tofi(?) gærdi kumbl þ(ausi)*  

*æft Viborg m[o]ður sin[a]*

Oversatt til norsk blir det:

*Ravnunge-Tue gjorde disse kumler (=gravhauger)*  

*etter sin mor Viborg*

Teksten har tidligere været tolket annerledes av Ludig Wimmer i Danmarks Runemindesmærker og av Lis Jacobsen og Erik Moltke i Danmarks Runeindskrifter. Oversettelsen som er valgt her skyldes sammenligningen med de nærliggende Bækkesteinen 1 og Læborgsteinen samt Hornesteinen, som også omtaler Ravnunge-Tue. Innskriften i Bækkesteinen 2 er en ganske vanlig tekst på vikingtidens runesteiner, hvor Ravnunge-Tue gjør minnesmerke etter sin mor. Det er etter alt å dømme den samme Ravnunge-Tue som har reist Bækkesteinen 1[].

Litteratur
----------

* Sawyer, Birgit 2000. *The Viking-age rune-stones: custom and commemoration in early medieval Scandinavia.*, s. 163. Oxford.
* Wimmer, Ludvig 1899-1901. *Danmarks Runemindesmærker* II, s. 85-95.

Kilder
------

* Danske Runeindskrifter Arkivert 21. mars 2012 hos Wayback Machine.
* Imer, Lisbeth 2011. Fortidens kalejdoskop – om definitionen af kontekster i runologien. *Arkæologisk Forum* 24, s. 37-42.
* Jacobsen, Lis og Erik Moltke 1942. *Danmarks Runeindskrifter. Text.*, sp.55-57.
**Jo Olav Lunder** (født 28. september 1961) er en norsk forretningsmann og tidligere fotballspiller. Fra 2007 til 2011 var Lunder leder i Ferd Industrial Holdings. 1. juli 2011 overtok han som administrerende direktør i VimpelCom Ltd. med hovedkvarter i Amsterdam.

Karriere
--------

Lunder var i perioden 22. desember 2004 til 1. september 2007 konsernsjef i IT-firmaet Ementor ASA. Før dette var han arbeidende styreformann i det russiske teleselskapet VimpelCom, som er deleid av Telenor. I Lunders sjefstid gikk VimpelCom fra noen hundre tusen abonnenter til 22 millioner kunder, og Lunder ble kåret til beste telekomleder i Russland av Magazine Company.

### Som fotballspiller og -trener

Som fotballspiller spilte Lunder på Lyn, og var en periode kaptein på laget. Han spilte midtbane og senere midtstopper. Høsten 1989 var også Lunder (sammen med Dag Roar Austmo og Stein Gran) trener i klubben etter at Georg Hammer trakk seg. Lunder ble senere hjelpetrener, men trakk seg i 1992 i forbindelse med Teitur Þórðarsons avgang.

Referanser
----------

1. ↑  «Mobil toppsjef». *Dagens Næringsliv* 04.03.2008
2. ↑  «Hadde ikke spillernes tillit». *Aftenposten Aften* 23.08.1989
3. ↑  «Hete følelser i Lynleiren» *Aftenposten Aften* 30.09.1992

Eksterne lenker
---------------

* *Artikkelen har ingen egenskaper for sportsdatabaser i Wikidata*
* (no) Profil hos Norges Fotballforbund
* «Mannen med Lynkarrieren» i *Dagens Næringsliv*
* «Gullgutten Lunder ut på ny Ferd» i *Teknisk Ukeblad*
Skjema som viser den typiske indre struktur på en sinderkjegle.

**Sinderkjegle** er en bratt, kjegleformet høyde bestående av vulkanske fragmenter som samler seg rundt og medvinds fra en vulkansk åpning. Steinfragmentene, som gjerne kalles vulkansk slagg, er glassaktige og inneholder et stort antall gassbobler, som størkner på stedet ettersom magma presses eksplosivt ut fra en vulkan og raskt størkner. Sinderkjegler varierer i størrelse fra et titalls til flere hundre meter høye.

Mange sinderkjegler har et skål-formet krater på toppen. Lavastrømmer bryter vanligvis ut ved sinderkjegler, enten via et gjennombrudd på en side av krateret, eller fra en åpning på siden av kjeglen. Dersom en lavastrøm får et fullstendig gjennombrudd i et krater, danner de gjenværende veggene et amfiteater eller hesteskolignende form rundt åpningen. Lava kommer sjelden ut fra toppen (unntatt i form av en fontene) fordi den løse, uherdede steinen er for svak til å motstå presset fra magmaen ettersom den stiger mot overflaten gjennom den sentrale åpningen.

Sinderkjegler finnes vanligvis på siden av skjoldvulkaner, stratovulkaner og kalderaer. Geologer har for eksempel funnet snart 100 sinderkjegler på sidene til Mauna Kea, som er en skjoldvulkan som befinner seg på Hawaii.

Den kanskje mest kjente sinderkjeglen, Paricutín, steg opp fra en ny åpning i en maisåker i Mexico i 1943. Utbruddet vedvarte i 9 år, og bygget opp en kjegle på 424 meter, og dannet lavastrømmer som dekket 25 km².

Historisk sett er jordens mest aktive sinderkjegle Cerro Negro i Nicaragua. Den er en del av en gruppe på fire unge sinderkjegler nordvest for Las Pilas-vulkanen. Siden den ble dannet i 1850 har den hatt over 20 utbrudd, der de siste forekom i 1992, 1995 og 1999.

Referanser
----------

1. ↑  «Photo glossary of volcano terms» **(engelsk)**. United States Geological Survey – Volcanic Hazard Program. Arkivert fra originalen 9. mai 2008. Besøkt 30. juli 2007.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon **·** Encyclopædia Britannica
 |
**Cecilia Fusco** (født 10. juni 1933 i Roma i Italia, død 26. november 2020 i Latisana i Friuli-Venezia Giulia) var en italiensk operasangerinne (sopran) og stemmelærer. Hun opptrådte mange ganger på La Scala i Milano. 

Hennes karriere varte til slutten av 1970-årene, og hun opptrådte i mange italienske og italienske operahus, som La Fenice i Venezia, Teatro Comunale di Bologna, Teatro Lirico Giuseppe Verdi, Teatro di San Carlo i Napoli, Teatro Massimo Vittorio Emanuele i Palermo, Teatro Massimo Bellini i Catania, Teatro Regio di Parma, Teatro della Pergola i Firenze, Teatro dell'Opera di Roma og Teatro Petruzzelli i Bari.

Fusco døde 26. november 2020 i Latisana av COVID-19, i en alder av 87 år.

Referanser
----------

1. ↑   «Latisana piange la soprano Maria Cecilia Fusco»[Hentet fra Wikidata]
2. ↑  Latisana piange la soprano Maria Cecilia Fusco

Eksterne lenker
---------------

* (en) Cecilia Fusco på Internet Movie Database Rediger på Wikidata

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
**Cecilia Marcela Bailliet** (født 24. april 1969) er en norsk jurist som er professor ved Institutt for offentlig rett ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Forskningsområdene til Bailliet er knyttet opp mot flyktningerett, folkerett og menneskerettigheter. 

Bailliet gir gjerne bidrag i debatten om norsk asylpolitikk. 

Hennes doktoravhandling har tittelen *Between Conflict & Consensus: Conciliating Land Disputes in Guatemala* (Universitetet i Oslo, 2003). 

Hun var førsteamanuensis i rettsvitenskap ved Institutt for offentlig rett fra 15. november 2006. Den 1. september 2007 tiltrådte hun som professor samme sted. Bailliet var nestleder ved Institutt for offentlig rett fra 2010 til 2013.

Hun deltar i PluriCourts, et senter for framragende forskning, som leder av fagområdet internasjonal strafferett.

Referanser
----------

1. ↑   www.jus.uio.no[Hentet fra Wikidata]

Eksterne lenker
---------------

* (no) Publikasjoner av Cecilia Bailliet i forskningsdokumentasjonssystemet CRIStin
* Om Cecilia Bailliet på nettsidene til UiO Besøkt 20. november 2020

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** SUDOC **·** NKC **·** CRIStin
 |
Ruinene etter kirken på Kapitelberget, som Dag Eilivsson lot bygge.  Foto: Rune Mathisen 
**Dag Eilivsson** var en norsk høvding på Bratsberg i Gjerpen rundt 1100. Han var gift med Ragnhild, datter at Skofte Ogmundsson. Dag var en av lendmennene til kong Magnus Berrføtt.

Sammen med sine menn fra Grenland, var Dag med Magnus Berrføtt på hærtoget til Vesterøyene i 1102–1103. Da kongen ble drept, var Dag blant de siste som forlot ham. Det blir også antatt at Dag var med Magnus' sønn Sigurd Jorsalfare på *Jorsalferden* i 1108–1111.

Da Dag kom tilbake til Bratsberg etter ferdene, lot han bygge kryptkirken på Kapitelberget. Han grunnla også Gimsøy kloster, hvor hans datter Baugeid var den første abbedissen. Sønnen til Dag, Gregorius Dagsson, ble senere en av Norges mektigste lendmenn under kong Inge Krokrygg.

Referanser
----------

1. ↑  Morkinskinna (oversatt av Kåre Flokenes): 207
2. ↑  Snorre: Magnus Berrføtts saga, kap. 23
3. ↑  Snorre: Magnus Berrføtts saga, kap. 25
4. ↑  Tor Kjetil Gardåsen, Thor Gundersen, Magne Kortner og Ragnar Olsen (2000). *Summa Summarum - Skien i 1000 år*. Skien: Forlaget Grenland. ISBN 82-91986-28-2. CS1-vedlikehold: Flere navn: forfatterliste (link)
5. ↑  Helle m.fl (2006): 61
6. ↑  Snorre: Håkon Herdebreis saga, kap. 14

Litteratur
----------

* Helle, Eliassen, Myhre & Stugu: Norsk byhistorie, Pax forlag, Trondheim 2006
* Morkinskinna, oversatt av Kåre Flokenes. Dreyer bok, Stavanger 2004
* Snorre: Norges Kongesagaer, oversatt av Anne Holtsmark. Gyldendal, Oslo 1979

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store norske leksikon
 |
**Diu** er en by i Diu distrikt i unionsterritoriet Dadra og Nagar Haveli og Daman og Diu i India.

Byen er berømt for det viktige slaget som stod her i 1509, mellom Portugal og en alliert styrke bestående av Tyrkia, Egypt, styrker fra Venezia, Ragusa (nå kjent som Dubrovnik), samt sultanen av Gujarat.

Diu er en øy som ligger på sørkysten av Kathiawar-halvøyen. Øyen har 21 576 innbyggere (2001), og øyens areal er 40 km². Selve landsbyen Diu ligger på østsiden av øyen, og den er kjent for et fort og en gammel portugisiske katedral. Landsbyen Ghogla som ligger på fastlandsiden av øyens østside er også en del av Diu.

Diu var under portugisisk styre frem til den ble okkupert av den indiske hæren 19. desember 1961. Fram til 2020 utgjorde Daman og Diu et eget unionsterritorium.

Demografi
---------

Diu hadde 21 576 innbyggere i 2001. Av disse er 46 % menn, og 54 % kvinner. Andel av befolkningen som kan lese og skrive er på hele 75 %, dette er mye høyere enn det nasjonale gjennomsnittet på 59,5 %. 13 % av befolkningen er under 6 år. 

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Encyclopædia Britannica **·** GeoNames
 |
Hat Yai kommune.
**Hat Yai** (หาดใหญ่) er største by i provinsen Songkhla i det sørlige Thailand. Befolkningen anslås (2005) til 191 700. Det sammenvokste byområdet mellom provinshovedstaden Songkhla og Hat Yai har over 700.000 innbyggere og er således Thailands nest største konurbasjon, bare overgått av Bangkok i folketall. 

En stor del av befolkningen er muslimer, og det er også mange med etnisk kinesisk bakgrunn. 

Byen har tre universitet og høyskoler:

* Prince of Songkhla University (offentlig)
* Hat Yai University (privat)
* Hat Yai technical College (offentlig)

Hat Yai har internasjonal flyplass, og ligger ved jernbanelinjen som fører fra Bangkok sørover til Malaysia og videre til Singapore. Det er en egen forbindelse mellom Hat Yai og Kuala Lumpur. Byen er et populært mål for shopping og forlystelse, ikke minst for kinesere fra Malaysia.

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
**Cecilia Nina Bowes-Lyon, grevinne av Strathmore og Kinghorne** (født 11. september 1862, død 23. juni 1938) var dronning Elizabeths (senere kjent som dronningmoren) mor og dermed dronning Elisabeth II av Storbritannias mormor.

Liv
---

Hun blei født i London, eldste datter av pastor Charles Cavendish-Bentick (barnebarn av den britiske statsministeren William Cavendish-Bentinck, 3. hertug av Portland) og hans kone, Louisa (født Brunaby). Den 16. juli 1881 blei hun gift med Claude Bowes-Lyon, Lord Glamis ved Petersham i Surrey. De fikk ti barn sammen. Claude arva sin fars tittel, jarl av Strathmore og Kinghorne i 1904, og Cecilia blei dermed grevinne av Strathmore og Kinghorne. 

Strathmore-eiendommene omfatter to store hus med eiendommer: Glamis slott og St Paul's Walden Bury. Cecilia var selskapelig og var ansett som en utmerket vertinne. Hun trakterte pianoet godt. Husa hennes blei tatt godt vare på, og hun var selv ansvarlig for utforminga av den italienske hagen ved Glamis. I løpet av første verdenskrig fungerte Glamis slott som et rekonvalesenthjem for sårede. Her var hun en aktiv medhjelper inntil hun fikk diagnosen kreft og blei invalid. I oktober 1921 gikk hun gjennom hysterektomi og i mai 1922 hadde hun blitt såpass mye bedre at hun var med på feiringa av forlovelsen mellom hennes yngste datter og kongens sønn, prins Albert, hertug av York, senere Georg VI, følgende januar. Hun var dypt religiøs, en ivrig gartner, drev mye med broderi og foretrakk et rolig liv nær familien. Da hun blei kontakta av en pressefotograf under abdikasjonskrisen (Edvard VIII) blir det sagt at hun svarte, «I shouldn't waste a photograph on me». Hun fikk et hjerteinfarkt i april 1938 under bryllupet mellom Thomas Anson, vicomte Anson og hennes datter Anne Bowes-Lyon. Hun døde 8 uker senere, 75 år gammel ved Bryanston Street i London. 

Lady Strathmore levde lengre enn fire av sine ti barn. Hun blei begravd den 27. juni 1938 ved Glamis slott.

Tituleringer
------------

* 1862-1881: Miss Cecilia Cavendish-Bentick
* 1881-1904: Lady Glamis
* 1904-1938: The Right Honourable grevinnen av Strathmore og Kinghorne

Referanser
----------

1. 1 2   Kindred Britain[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Prabook **·** Deutsche Biographie **·** Geni **·** VIAF **·** GND **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data)
 |
**Sindae av Goguryeo** (født 89, død 179 ) var åttende konge i det koreanske kongedømmet Goguryeo.

*Samguk Sagi* skriver at han var halvbror til den sjette kongen Taejo den store og den sjuende kongen Chadae. Andre kilder sier at han var Taejo eller Chaedaes sønn.

Han holdt seg i ro under Chadae harde hånd, og trakk seg tilbake i fjellene. Etter at Myeongnim Dap-bu drepte Chadae, ble Sindae invitert til å etterfølge han av hoffet. På denne tiden var han blitt 77 år gammel. *Samguk Yusa* skriver at det var Sindae selv som drepte Taejo og Chadae for å bli konge.

Han forsøkte å stabilsere hoffet ved å la Chadaes sønn og andre motstandere få plass i administrasjonen. For å styrke kongemakta etablerte han en egen særlig ministerpost, *guksang*, og lot denne gå til Myeongnim Dap-bu, også han en gammel mann på 99 år.

I 169 og 172 ble Goguryeo angrepet av Kina, men motstod begge angrepene. Goguryeo slo seg sammen med Xianbei og angrep Yuju og Byeongju distriktene i det østlige Han-dynastiet, uten å lykkes. Han-Kina angrep Goguryeo i november i 172, men ble slått tilbake av Myeongnim Dap-bus hær ved Jwa-Won.

I 176 utnevnte han sin sønn, Nammu som kronprins (senere kong Gogukcheon). Sindae døde 91 år gammel i 179.

Referanser
----------

1. ↑  Korean dynasties *Lest 12. juni 2012*

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Forgjenger:**Chadae av Goguryeo** | **Konge av Goguryeo** (Huset Go)**(165–179)** | Etterfølger:**Gogukcheon av Goguryeo** |

Eksterne lenker
---------------

* (en) Three-Kingdom Era: Koreans bring culture to Japan The Korea Times 25. november 2011

Portal: Korea
**Sindi** er en by i Pärnu fylke i Estland, beliggende i nærheten av Rigabukten, 14 km fra Pärnu. Byen ligger på venstre bredd av elven Pärnu, mellom denne og et våtmarksområde ved Lanksaare. Byen har ca. 4 000 innbyggere. Sindi er administrasjonssenter i Tori kommune.

Historie
--------

I området ved Sindi var det en mesolittisk boplass kalt Pulli, fra omkring 8500 f. Kr. Dette er Estlands eldste kjente boplass, oppdaget av geologer i 1965. Det har trolig vært en kortvarig bosetting her siden området senere var oversvømt av vann. Etter steinalderen var det lite bosetting i dette myrlendte terrenget.

Byen har sitt navn fra *Zintenhof*, et gods som ble anlagt av Pärnus ordfører Clauss Zindt i 1565. I 1833 ble det anlagt en tekstilfabrikk under godset Zintenhof. Stedet fikk ladestedsrettigheter i 1921 og byrettigheter i 1938. En viktig hendelse for den videre byutviklingen ble anleggelsen av jernbane i 1928, en linje som forble i drift fram til omkring 1970.

Referanser
----------

1. ↑  «Maakatastri statistika». Det estiske landinspektorat. Besøkt 4. november 2018.
2. ↑  ; *Estlands statistikkbyrå*; besøksdato: 27. mai 2015.

Eksterne lenker
---------------

* (en) Sindi – kategori av bilder, video eller lyd på Commons Rediger på Wikidata

| * v
* d
* r
Kommuner i Pärnu fylke |
| --- |
| Regionens våpen | Bykommuner | Pärnu | Estlands flagg |
| Landkommuner | Häädemeeste **·** Kihnu **·** Lääneranna **·** Põhja-Pärnumaa **·** Saarde **·** Tori |
| Historiske kommuner | Are **·** Audru **·** Halinga **·** Kaisma **·** Kilingi-Nõmme **·** Koonga **·** Lavassaare **·** Paikuse **·** Pärnu-Jaagupi **·** Sindi **·** Sauga **·** Surju **·** Tahkuranna **·** Tali **·** Tootsi **·** Tõstamaa **·** Varbla **·** Vändra (bykommune) **·** Vändra (landkommune) |

Portal: Estland

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | VIAF **·** LCCN **·** GeoNames **·** MusicBrainz
 |
***Death Stranding*** er et action-spill utviklet av Kojima Productions. Det er det første spillet fra regissør Hideo Kojima og Kojima Productions etter splittelsen med Konami i 2015. Spillet ble utgitt av Sony Interactive Entertainment for PlayStation 4 i november 2019 og av 505 Games for Windows i juli 2020.

Spillet er satt i en post-apokalyptisk fremtid i USA hvor overnaturlige vesener kalt "Beached Things", eller "BTs" hjemsøker landskapet, og jorden er på randen av masseutryddelse. Spilleren kontrollerer Sam Porter Bridges (Norman Reedus). Sam Porter Bridges jobber som et sendebud som har oppdrag av å levere forsyninger til isolerte kolonier og koble dem sammen via et trådløst kommunikasjonsnettverk.

Spillet har en rekke kjente skuespillere i rollelisten. I tillegg til Norman Reedus som hovedkarakteren, har spillet skuespillere som Mads Mikkelsen, Léa Seydoux, Margaret Qualley, Troy Baker, Tommie Earl Jenkins, Lindsay Wagner, Guillermo del Toro, og Nicolas Winding Refn.

Death Stranding mottok stort sett positive anmeldelser, hvor kritikerene hyllet stemmeskuespillet, lydsporet, og det visuelle. Gameplayet og historien skapte mer blandede meninger. Mange bemerket at elementer av spillet minnet om Koronaviruspandemien, som begynte innen en måned etter lanseringen.

 Referanser
-----------

1. ↑  April 2019, Rachel Weber 26. «Hideo Kojima talks Konami breakup: "I thought I had lost everything"». *gamesradar* **(engelsk)**. Besøkt 9. april 2021.
2. ↑  «DEATH STRANDING». *PlayStation* **(norsk)**. Arkivert fra originalen 24. mai 2021. Besøkt 7. april 2021.
3. ↑  «Death Stranding: A Guide to Every Celebrity Character». *Collider* **(engelsk)**. 15. november 2019. Besøkt 7. april 2021.
4. ↑  «Death Stranding». *Metacritic* **(engelsk)**. Besøkt 9. april 2021.
5. ↑  «Every Way Death Stranding Predicted The Future, Explained». *ScreenRant* **(engelsk)**. 10. november 2020. Besøkt 9. april 2021.

Portal: Videospill
***Sindre, min sønn*** er en roman av Margit Sandemo fra 1977. Originalens svenske tittel var *Sindre, min son*. Den ble først utgitt som føljetong i de nordiske utgavene av ukebladet Allers. 

Bokens hovedperson, Sindre, er en tre år gammel gutt, som blir plassert hos sin far, Geir Modahl, når hans mor Tone blir syk og havner på sykehus. Geir hadde ingen sønn, mente han, og han kjente overhodet ikke guttens mor, men Tones venninne var standhaftig og prakket barnet på ham. Etterhvert nøstes misforståelsen opp, men likevel blir Geir en del av Sindre og Tones liv, og både mor og sønn knytter seg til den barske Geir. Det viser seg at Sindre har sett noe han ikke skulle se, og blir truet til stillhet av en anerkjent mann i byen. Hele trekløveret rulles inn i et eventyr som omhandler svindel på liv og død. Romanen er også utgitt som bok nr. 34 i serien *Margit Sandemos beste føljetonger*.

Utgivelser i utvalg
-------------------

* *Margit Sandemos beste føljetonger nr.34*, Bladkompaniet 1986, ISBN 82-509-1758-8
* *Margit Sandemos beste*, dobbeltbok, Schibsted 2006

Litteratur
----------

* *Kjære Margit!: Et festskrift til Nordens folkelesningsdronning; Margit Sandemo 70 år*, Bladkompaniet 1994
***Discoderes*** er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).

Utseende
--------

Greinpraktbiller er små til middelsstore (3-17 millimeter), avlange biller, oftest med metalliske farger. Hodet er forholdsvis stort og bredt, antennene ganske korte. Pronotum er kort og bredt, dekkvingene gjerne lange og smale, beina ganske korte.

Levevis
-------

Som det norske navnet skulle tilsi utvikler disse billene seg gjerne i død ved av små dimensjoner - greiner og kvister. I motsetning til mange av de større praktbillene er utviklingstiden ikke svært lang. Noen arter lever i galler. Disse billene ser stort sett ut til å være vertsspesifikke på én vertsplante-art.
Mange tropiske arter minerer i blader. De voksne billene finnes oftest på bladverket til vertsplanten, sjeldnere på blomster.

Utbredelse
----------

Slketen slik den nå er avgrenset finnes bare i Vest-Afrika. Tidligere har en del arter fra andre områder, blant annet det sørlige Afrika og Australia, vært plassert her.

Systematisk inndeling
---------------------

Inndelingen følger 

**Treliste**
* Ordenen biller, Coleoptera
	+ Underordenen Polyphaga
		- Overfamilien praktbiller, Buprestoidea
			* Familien praktbiller, Buprestidae
				+ Underfamilien **greinpraktbiller**, Agrilinae Lacordaire, 1857
					- Stammen Coraebini Bedel, 1921
						* Understammen Toxoscelina Majer, 2001
							+ Slekten ***Discoderes*** Chevrolat, 1838
								- *Discoderes salzmanni* (Solier, 1833)
								- *Discoderes villiersi* Descarpentries, 1952

Referanser
----------

1. ↑  insectoid.info - Agrilinae

Eksterne lenker
---------------

* (en) *Discoderes* i Global Biodiversity Information Facility Rediger på Wikidata

* *Discoderes* – detaljert informasjon på Wikispecies Rediger på Wikidata
**Bulmer Hobson** (født 14. januar 1883 i Belfast i Irland, død 8. august 1969) var et ledende medlem av Irish Republican Brotherhood (IRB) og Irish Volunteers før påskeopprøret i 1916. Han var også sosialist med nær tilknytning til James Connolly, og arbeidet som journalist. Hobson er også kjent for å oversette sangen «A Soldier's Song» til irsk gælisk. Under navnet «Amhrán na bhFiann» ble den i 1926 Fristatens nasjonalsang.

Liv og virke
------------

Hobson var fra en protestantisk familie i Tyrone. Han var i 1913 med på grunnleggelsen av Irish Volunteers, og virket som organisasjonens sekretær før opprøret. Han hadde tidligere grunnlagt ungdomsorganisasjonen Fianna Éireann sammen med Constance Markiewicz. Politik agiterte han mot Irish Parliamentary Party (IPP), og grunnla Dungannon Clubs som kjempet for en selvstendig republikk fremfor *home rule*.Han var en protesje av Tom Clarke, og de to hadde nærmest et far og sønn-forhold inntil 1914.

Da John Redmond fra IPP søkte å ta kontroll over Irish Volunteers var Hobson egentlig mot sette, men han mente at det å trosse Redmond med hans enorme popularitet ville være slutten på Volunteers. Clarke, som var sterkt mot å la Redmond ta over, tilgav aldri Hobson for dette, og snakket aldri med ham igjen i privat sammenheng. Hobson trakk seg som medlem av IRBs øverste råd, og fikk sparken fra jobben som Dublinkorrespondent for *Gaelic American*. Dette førte til økonomiske problemer for ham.

Hobson forble medlem av IRB, men ettersom ledelsen mente han hadde sveket dem i Volunteers ble han ikke satt inn i planene for opprøret. Han var mot et slikt opprør, fordi han mente det stred mot Volunteers' mandat; organisasjonen hadde blitt opprettet for å forsvare *home rule*. Allikevel fikk han vite hva som foregikk, og orienterte Volunteers' øverstkommanderende Eoin MacNeill om det. MacNeill gav kontraordre for å stoppe opprøret. Resultatet var en dags forsinkelse, samt at mange ikke møtte opp. For å hindre at Hobson spredde MacNeills kontraordre ble Hobson kidnappet og holdt fanget i et hus i Phibsborough inntil opprøret var godt igang.

Etter opprøret involverte Hobson seg ikke i politikk, verken under den irske uavhengighetskrig eller under borgerkrigen. Han hadde en stor innflytelse på den fremvoksende republikanske bevegelsen før påskeopprøret, men er stort sett glemt i irsk politisk historie, ettersom han havnet i skyggen av opprørerne.

På et senere tidspunkt ble han rådgiver for Seán MacBride, lederen for Clann na Poblachta som var utenriksminister i Irlands første koalisjonsregjering.

Referanser
----------

1. 1 2   Dictionary of Irish Biography, oppført som (John) Bulmer Hobson, Dictionary of Irish Biography-ID 004038[Hentet fra Wikidata]

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Dictionary of Irish Biography **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** ISNI **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC
 |
Korrekturtrykk med håndskrevne notiser, til *À la recherche du temps perdu: Du côté de chez Swann*
***På sporet av den tapte tid*** (originalens tittel: *À la recherche du temps perdu*) er en roman av Marcel Proust (1871-1922) utgitt mellom 1913 og 1927, og er forfatterens hovedverk. Det er flere spor i verkets ytre handling, men hovedsporet kan anses å være Marcels forsøk på å slå gjennom i den parisiske sosieteten ved å bli forfatter. Et annet viktig spor er fortellingen om Charles Swann og hans kone Odette. 

Proust arbeidet på alle delene av verket samtidig; siste kapittel av siste bind ble skrevet like etter første kapittel i første bind. Han jobbet på en veldig rotete måte der han flyttet på episoder han hadde skrevet ved å klippe dem ut fra et sted, og lime dem inn et annet sted. Man mente han gjorde dette fordi han stadig kom på flere barndomsminner mens han skrev, som måtte inn. Han rakk å utgi de første fire bindene før han døde. Proust var mye syk og skrev det meste av boken på sykeleie.

Med *På sporet av den tapte tid* ville Proust formidle opplevelsen av tiden som flyter avsted, opplevd innenfra et menneskes psyke. Han ville beskrive et menneskes liv i dets forvandlinger, jeg-et som stadig endrer form etter som årene går. Han var også opptatt av privilegerte øyeblikk som tunneler til innsikt: «*Da livet er som en eneste stor krise, kommer øyeblikk som gjør at du føler at alt er verdt det, at livet er godt å leve*». Som de gode minnene vi tar med oss fra livet. De står frem som store skatter som er verdt å kjempe seg igjennom hverdagen for.

For Marcel Proust er ikke verden objektiv. «*Det er like mange verdener som det finnes mennesker*».

Verket er kjent for sine lange dvelende setninger.

Den norske diplomaten Fritz Wedel Jarlsberg var trolig modell for figuren prins av Faffenheim-Munsterburg-Weinigen.

Den norske utgaven ble utgitt for første gang i 1968, og er oversatt av Anne-Lisa Amadou.

Innhold
-------

Verket er utgitt i 7 bind. 

* Veien til Swann = Du côté de chez Swann (1919)

1. Combray
2. Swanns kjærlighet
3. Navnet

* I skyggen av piker i blomst = À l'ombre des jeunes filles en fleurs (1919)

1. Omkring Madame Swann
2. Balbec

* Veien til Guermantes = Le Côté de Guermantes (1920-1921)
* Sodoma og Gomorra = Sodome et Gomorrhe (1921-1922)
* Fangen = La Prisonnière (1923)
* Uten Albertine = Albertine disparue (1925, med tittel: La Fugitive)
* Den gjenfundne tid = Le Temps retrouvé (1927)

Se også
-------

* Århundrets 100 bøker ifølge Le Monde

Referanser
----------

1. ↑  Gundersen, Håkon: Lavere lyster i høyre kretser. *Morgenbladet* 20. desember 2013, s.26.

  

Portal: Litteratur

|  |  |
| --- | --- |
| Oppslagsverk/autoritetsdata | Store Danske Encyklopædi **·** Encyclopædia Britannica **·** Encyclopædia Universalis **·** Nationalencyklopedin **·** VIAF **·** GND **·** LCCN **·** BNF **·** BNF (data) **·** SUDOC **·** BNE **·** BBC Things
 |